Žabí bratrstvo

Edgar Wallace

PŘEDMLUVA

žabáci

Každý, kdo někdy studoval psychologii davu, musel si povšimnout, že o činech a existenci žabáků se téměř nevědělo, dokud se blahobytný, ale jinak bezvýznamný James C. Bliss nestal středem pozornosti. Jen některé venkovské noviny postihly nezákonnou povahu společnosti. V jistém nedělním listě se například objevil zábavný článek nadepsaný:

“TULÁCI PŘIJALI žÁBU ZA SYMBOL TAJNÉHO ŘÁDU”,“enž obsahoval humorný a zřejmě fantastický výňatek z pravidel a obřadů bratrstva. Vyskytovaly se i vážnější články o rozmachu společnosti, a třebaže čas od času se vyskytly i zprávy o tajemných zločinech, které

se přičítaly žabákům, většina občanstva stále považovala společnost, řád, či co to bylo, za pouhý dobročinný spolek s výstředními stanovami, a i když zprávám věřila, posuzovala žabáky blahovolně a shovívavě.

Veřejnost sledovala vypuknutí epidemie jen s nepatrným zájmem a vzpamatovala se, teprve když jednoho dne procitla z lhostejnosti a poznala, že je na pokraji katastrofy. Najednou ji zachvátila hrůza před zlem, o němž do té doby nikdo nic netušil.

James G. Bliss byl obchodníkem železným zbožím a byl také velice známý na burze, kde šťastně uzavíral zcela zákonné obchody, jimiž ustavičně zlepšoval výnos obchodního domu

“Bliss General Hardware Corporation”. Pan Bliss byl poněkud okázalý a výbojný, měl však přednost průměrných lidí, na každém kroku ohromujících šlechetností: neměl nepřátele, a protože se ve své dobročinnosti řídil vždy zdravými zásadami, nedalo se o něm říci, jako o mnohých jiných, že by byl sám sobě nepřítelem.

Zájem o žabáky probudila událost, která se přihodila v době, kdy akcie Blissovy železářské

společnosti stouply z 12,50 na 23,75.

Pan Bliss má letní sídlo v Long Beachi v Hampshiru. Říká mu “Chalupa”, ale kdyby král Šalamoun znal vymoženosti moderní bytové kultury, včetně nejnovějších systémů vytápění a osvětlování, nepochybně by postavil podobnou “chalupu” pro královnu ze Sáby. A tak se dá

směle říci, že v tomto směru byl pan Bliss stejně moudrý jako Šalamoun. Toho dne se pan Bliss vrátil domů po úmorném shonu v City a procházka zahradou za chladného večera měla vnést klid do jeho duše.

Pan Bliss byl (a ještě je) ženatý, ale jeho manželka a dvě dcery dlely právě v Paříži, neboť

bylo jaro, a to je jediné roční období, kdy Paříž může alespoň trochu předstírat, že je krásným městem.

Pan Bliss na své procházce prošel psincem a služebnictvo vidělo, že zamířil k houštině, lemující zahradu. Psovod a sluha zaslechli výkřik, běželi k lesíku a nalezli pana Blisse v bezvědomí na zemi. Hlavu a ramena v krvi. Srazil ho úder těžkým předmětem: měl lehce naštípnutou lebeční kost a na mnoha místech ošklivě sedřenou kůži.

Tři týdny se nešťastník potácel mezi životem a smrtí, téměř stále v bezvědomí, a ani v jasných chvílích nebyl s to cokoliv vysvětlit. Zato co chvíli šeptal: “žába žába žába na levé

ruce žába.”

To byl první výpad, divoký, zdánlivě bezúčelný, neboť pan Bliss nebyl ani oloupen. Ale ani další, s jedinou výjimkou, nemířily výhradně na příslušníky vyšších společenských vrstev. žabáci se rázem stali nejvděčnější látkou rozhovorů. Shledalo se, že zlo se již nesmírně

rozšířilo, a tak lidé pod dojmem rozčilujících zpráv o obětech začali zavírat závory a mnozí

nosili zbraň, kdykoliv museli v noci z domovů.

A měli pravdu, neboť zlo, zrozené ze strachu a dozrálé v temnotě, bylo tak silné, že tyransky pronásledovalo občanstvo.

Uprostřed mohutné organizace seděl žabák, opojený mocí, neúprosný, děsný. žil dvojím životem, plně užíval obojího a stále živil hrůzu, kterou vzbudil jedné mlhavé noci Saul Morris, když ulice naplnili ozbrojení policisté, aby vypátrali muže, jenž mezi Southamptonem a Cherbourgem ulehčil pokladně “Mantanie” o tři milióny liber. Vila “Maytree”

Přehřátý chladič potřeboval vodu náhodou v téže chvíli, kdy praskla pneumatika. Druhou náhodou se stalo, že se to přihodilo zrovna na horshamské silnici nedaleko vily “Maytree”. Vila byla větší než obvykle, měla dřevěné průčelí a doškovou střechu. Richard Gordon se se zvědavým obdivem zastavil před vraty. Dům byl z alžbětinské doby, ale Richardův zájem a obdiv neplatily této starožitnosti.

Nestál zde jako nadšený zahradník, ačkoliv miloval květiny, a prostorná zahrada hýřila barvami a vůně stolistek lahodila jeho smyslům, ani se neobdivoval pohodlí a čistotě, kterou vynikalo toto místo, nenadchl se vydrhnutými červenými cihlami vydlážděné pěšinky přede dveřmi, ani bezvadnými záclonami za mřížkovými okny.

Jeho obdiv vzbudila dívka, sedící v proutěné, červeně potažené židli. Seděla na trávníku ve stínu moruše, půvabné nožky strnule natažené, v ruce držela knihu a vedle ní ležela velká

bonboniéra. Dívčiny vlasy měly barvu starého zlata, bylo to však živoucí zlato, jež si uchovalo lesk. Celkový dojem byl bezvadný. A když děvče otočilo hlavu k Richardovi, uzřel dvojici vážných, tázavých očí. Byly tmavší, než aby se dalo říci, že jsou šedé, a přece byly spíš šedé než modré Dívka rychle skrčila nohy a vstala.

“Nesmírně lituji, že vás vyrušuji,” Dick držel klobouk v ruce a omluvně se usmíval, “potřebuji však vodu pro svou Lízinku. Má ohromnou žízeň.”

Dívka na chvilku nakrčila čelo, ale nato se rozesmála. “Lízinka? To má být automobil?

Půjdete-Ii se mnou dozadu, ukáži vám studnu.”

Šel za ní a přemýšlel, kdo to asi je. Vytušil v jejím hlase nádech sympatie. Tímto tónem se obrací dospělá dívka k chlapci svého věku. Dickovi bylo třicet, měl však drobnou, chlapeckou tvář, takže vypadal na osmnáct. V duchu se musel smát, že s ním dívka mluví jako s chlapcem. “Tady máte vědro a tam studnu,” ukázala. “Poslala bych vám děvče, aby vám pomohlo, jenomže žádné nemáme, nikdy jsme neměli a asi nikdy mít nebudeme.”

“A přece se zde nějaké děvče pěkně přičinilo,” řekl Dick, “neboť zahrada je rozkošná.” Nepřisvědčila, ani neodporovala. Snad litovala své počáteční nenucenosti. Lhostejně se dívala, jak plní vědro, a když je nesl k vozu, vyšla za ním.

“Tohle je tedy, jak jste to říkal?, vaše Lízinka?”

“Pro mne je to Lízinka,” pravil Dick, naplňuje chladič velkého rollsu, “a nikdy pro mne ničím jiným nebude. Radili mi, abych jí říkal Diana, ale mě nikdy vzletná jména nelákala. Pro mě je to Líza, a tou zůstane navždy.”

Dívka obešla vůz a zvědavě ho prohlížela.

“Nebojíte se řídit tak velký vůz? Já bych se strašně bála! Je tak hrozný a tak neovladatelný.”

Dick zůstal stát s vědrem v ruce.

“Slovo strach jsem vymazal ze slovníku mládí,”

Chvíli byla udivená, pak se zasmála.

“Přijel jste z Welfordu?” t ázala se.

Přisvědčil.

“A neviděl jste cestou mého otce?”

“Viděl jsem pouze nespokojeně vypadajícího muže, prostředního věku, který zřejmě nedbá

nedělního klidu, neboť nese na zádech velkou hnědou brašnu.”

“Kde jste ho předjel?” tázala se se zájmem.

“Asi dvě míle odtud, nepříliš daleko.” Potom pravil s náhlým podezřením. “Doufám, že jsem nemluvil o vašem otci?”

“Nejspíš ano,” řekla a nijak se nehoršila. “Tati fotografuje v přírodě ptactvo a zvířata, ovšem jen jako amatér.”

“Ovšem,” přisvědčil Dick.

Odnesl vědro na místo, kde je vzal, a otálel. Hledal nějaký důvod, aby mohl setrvat, a nakonec se rozhovořil o zahradě. Sami si domyslete, jak by asi vyčerpal takový námět. Jenže tento rozhovor byl předčasně ukončen příchodem mladého muže. jenž se objevil ve dveřích vily. Byl štíhlý, svalnatý, hezký Dick ho odhadl tak asi na dvacet let.

“Haló! Ello! Otec je už doma?” zvolal; teprve potom si všiml návštěvy.

“Můj bratr,” pravila dívka a Dick kývl. Věděl, že jeho mladistvé vzezření nesmírně přispívá k rychlému seznámeni. Máte velké výhody, jedná-li se s vámi jako s hochem. Nyní se to potvrdilo rovněž.

“Řekla jsem mu, že by se mladým chlapcům nemělo dovolovat řídit tak velký vůz” pravila.

“Pamatuješ se na tu hroznou havárii na shorehamské křižovatce?” Ray Bennet se uchechtl.

“Zase spiknutí proti mně. Nechtějí mi dovolit motocykl. Otec si mysli, že bych někoho přejel, a Ella říká, že se zabiju.”

Snad jakýsi odstín v pousmání Dicka Gordona varoval dívku, že posoudila jeho stáří příliš

unáhleně, neboť se rychle rozloučila a odvrátila se. Když byl Dick u vrat, naskytla se nová

záminka ke zdržení. Vešel muž, jehož předjel na silnici. Byl štíhlý, trochu se klátil, šedovlasý, ve tváři vyzáblý a podezíravě pohlédl na návštěvníka.

“Dobré jitro,” řekl stroze. “Porouchal se vám vůz?”

“Ne, děkuji. Potřeboval jsem vodu, a slečna, eh”

“Bennettová,” dodal muž. “A tu vodu vám dala, že? Nuže, dobrý den.” Ustoupil, aby nechal Gordona projít. Ale Dick jen otevřel vrata a počkal, až majitel vily vstoupí.

“Jmenuju se Gordon,” řekl. Podíval se po očku na Ellu a spatřil, že se obrátila a naslouchá.

“Jsem vám velice zavázán za vaši laskavost.”

Starý muž přikývl a vešel se svým břemenem do domu. Dick se rozpačitě obrátil k dívce.

“Mýlíte se, jestli si myslíte, že ten vůz je neovladatelný, nechcete se přesvědčit?” Dívka zaváhala, za to její bratr nikoliv.

“Rád bych se trochu projel,” řekl dychtivě. “Dosud nikdy jsem velk ý vůz neřídil.” Ukázalo se, že jej řídit dovede, když dostane příležitost. Dívali se, jak vůz proletěl kolem rohu; dívka s vráskami mezi obočím a Dick lhostejně, neboť ho zajímalo jen jedno, jak urvat ještě několik minut dívčiny společnosti. Říkal si, že se chová hloupě. On, zkušený právník, a jedná jako nějaký lehkomyslný, zamilovaný devatenáctiletý mladík I dívčina slova dokázala jeho pošetilost.

“Neměl jste Rayovi dovolit řídit váš vůz,” řekla. “Chlapci, jenž stále touží po něčem lepším, neprospěje zapůjčení krásného auta Snad mi nerozumíte, musel byste vědět, že Ray je velmi ctižádostivý, sní o miliónech. Podobná příležitost ho zbytečně rozrušuje.” V té chvíli vyšel z domu starší pán s černou dýmkou v ústech, a když u vrat spatřil dvojici, mráček mu přeletěl přes

tvář.

“Dovolil jste mu řídit, že ano?” řekl mrzutě. “To jste neměl, je to sice od vás velice laskavé, pane Gordone, ale v Rayově případě není vaše laskavost právě vhodná.”

“Upřímně toho lituju,” řekl Dick kajícně. “Ostatně už tu je.” Vůz zamířil k nim a zastavil u vrat.

“Nádherný vůz!”

Ray Bennett vyskočil a díval se na vůz s obdivem a lítosti.

“Panečku, ten tak být rnůj!”

“Ale není,” zavrčel starý muž a pak, jako by litoval své nedůtklivosti, dodal: “Jednou snad budeš mít několik automobilů, Rayi. Jedete do Londýna, pane Gordone?” Dick přisvědčil.

“Nechtěl byste zůstat a zúčastnit se naší skromné večeře?” otázal se Bennett starší. Dick byl překvapen a potěšen. “Snad se vám podaří přesvědčit mého pošetilého syna, že veliký vůz nepřináší jenom radosti.”

Dick ihned zpozoroval, že dívku pozvání překvapilo. Zřejmě to byla neobvyklá pocta. Domněnka se potvrdila, jakmile je Bennett opustil.

“Jste první mladý muž, který je k nám pozván na večeři,” řekla. “že je to pravda, Rayi?” Ray se usmál.

“Je. Otec si nelibuje ve společenském životě,” řekl. “Chtěl jsem na neděli pozvat Filo Johnsona, ale otec zabil tu myšlenku dřív, než se vylíhla. A ten starý filosof je prima chlapík a osobní tajemník starého pána. Snad jste slyšel o Maitlandově společnosti?” Dick přisvědčil. Mramorový palác na Strandu, v němž úřaduje pohádkově bohatý pan Maitland byl jednou z proslulých londýnských budov.

“Jsem u něho zaměstnán, ve směnárně,” řekl mladík, “a Filo by mi mohl nesmírné prospět, kdyby mi ho otec dovolil pozvat. Takto jsem odsouzen do nejdel ší smrti zůstat úředníkem.” dívčina ruka mu zakryla ústa.

“Jednou budeš velmi bohatý, drahý Rayi; chybuješ, když si na otce stěžuješ.” Mladík něco zabručel a pak se hořce zasmál.

“Otec vyzkoušel všechny možnosti rychlého zbohatnutí jaké lidský rozum a

vynalézavost…”

“A proč?”

Hlas zazněl ostře a chvěl se hněvem. Nikdo nepozoroval, že se John Bennett vrátil.

“Nelíbí se ti tvé zaměstnání? Můj Bože! A co já? Dvacet let se honím za úspěchem. Máš

pravdu, chytal jsem se každé příležitosti. Ale dělal jsem to pro vás” Náhle se odmlčel, když viděl Gordonovy rozpaky.

“Pozval jsem vás na večeři a vytahuji rodinného strašáka,” řekl s drsným humorem. Vzal Dicka pod paždí a vedl ho pěšinkou mezi hustou řadou růžových keřů.

“Nevím, proč jsem vás pozval, mladý muži,” řekl. “Snad to způsobilo náhlé vnuknutí, snad výčitky svědomí. Nedopřávám dětem společnost, jakou by zasloužily, a sám také nejsem pro ně vhodný společník. Mrzí mne, že jste byl svědkem prvního rodinného sváru, který jsme zase po letech měli.”

Mluvil i jednal jako vzdělaný člověk. Dick přemítal, čím se asi zaměstnává, a řekl si, že je jistě velmi nespokojen, hledá-li změnu.

Dívka při jídle mlčela. Seděla po Dickově levici a zřídkakdy promluvila. Kdykoliv se na ni pokradmu podíval, zdálo se mu, že je zamyšlená a zneklidněná, a vyčítal si, že je to jeho vina. Viděl, že nemají služebnou. Dívka prostřela a sama nosila na stůl. Stařec se otázal:

“Řekl bych, že nejste tak mladý, jak vypadáte, pane Gordone. Jaké je vaše povolání?”

“Jsem už poměrně starý,” usmál se Dick. “Jedenatřicet.”

“Jedenatřicet!” vzdechla Ella a začervenala se. “A já s vámi mluvila jako s dítětem.”

“Myslete si, že jsem dosud v srdci dítětem,” řekl vážně. “A pokud jde o mé povolání, stíhám zloděje, vrahy a vůbec přestupníky. Jsem Richard Gordon.”

Johnu Bennettovi vypadl z ruky nůž a ve tváři zbledl jako křída. Světle modré a bledě modré

oči se na okamžik do sebe zadívaly.

“Ano, jsem náměstkem státního návladního,” řekl Gordon klidně. “A mám dojem, že jsem se s vámi už někde setkal.”

Bledě modré oči se neodvrátily. Tvář Johna Bennetta byla nehybná jako maska.

“Doufám, že úředně nikoliv,” řekl a jeho hlas zazněl vyzývavě. Dick se zasmál jakoby pošetilosti této otázky.

“Ne, úředně ne,” řekl s přehnanou vážností.

Večer cestou do Londýna vzpomínal, ale Johna Bennetta se mu nikam nepodařilo zařadit. žabí bratrstvo

Maitlandova společnost vyrostla poměrně v krátkém čase z malé směnárny v nynější palác. Maitland byl starý, málomluvný člověk, jenž vypadal jako patriarcha. Když přišel do Londýna

- a “přišel” doslova, nikdo ho neznal.

Dick Gordon spatřil toho spekulanta poprvé, když čekal v mramorem vykládaném vestibulu. Byl prostředně velký a vous mu sahal až po pás, oči mu téměř mizely pod hustým bílým obočím; byl tlustý, těžkopádný a pomalu prošel dolejší kanceláři, kde asi tucet úředníků

pracovalo u lamp se zelenými stínítky. Maitland se nepodíval ani napravo, ani nalevo, došel ke zdviži a zmizel.

“To je náš starý, viděl jste ho už někdy?” tázal se Ray Bennett, jenž právě přišel uvítat návštěvníka. “Je to úctyhodný podivín, ale lakomý jako nevímco. Peníze byste z něho nedobyl ani dynamitem. Filovi dává plat, za jaký by se každý jiný tajemník poděkoval, a kdyby Filo nebyl tak neuvěřitelný dobrák, už by mu dávno dal vale.”

Dick Gordon nebyl ve své kůži. Jeho návštěva u Maitlanda byla motivována tak průhlednou záminkou, že by to jistě i hlupák prohlédl. Kdyby měl říci mladíkovi, jemuž polichotilo, že ho navštívil v úředních hodinách, pravdu, musel by říci: “Bláznivě jsem se zamiloval do tvé

sestry. O tebe mi vůbec nejde, ale považuji tě za nitku, která mě dovede k novému setkáni, jsi záminkou, abych vás opět navštívil. A poněvadž tvou sestru tak horoucně miluji, jsem ochoten seznámit se i s tím tvým filosofem, i když jsem přesvědčen, že mě bude nudit.” Řekl však pravý opak:

“Filo je váš přítel a, proč mu tak říkáte?”

“Protože je to opravdu takový starý filosof, jmenuje se Filip,” řekl Ray a zamrkal. “Filosof má mnoho přátel; velmi snadno získává přátele.”

V té chvíli se otevřely dveře zdviže a vystoupil jakýsi muž. Dick Gordon podvědomě poznal, že ten plešatec prostředního věku a dobrosrdečné tváře je muž, o němž Ray mluvil. Jeho kulatá, masitá tvář se rozšířila úsměvem, když spatřil Raye. Odevzdal úředníkovi svazek spisů

a přistoupil k nim.

“Představuji vám pana Gordona,” řekl Ray. “To je můj přítel Johnson.” Filo uchopil podávanou ruku s nečekanou vřelostí.

Vřelost je pojem, jenž chování pana Johnsona nejlépe charakterizuje. Zdálo se, že z pana Johnsona neustále vyzařují hřejivé a osvěžující paprsky. I Dick Gordon, jenž snadno nepodléhal cizímu vlivu, byl jeho srdečností rázem získán.

“Vy jste pan Gordon ze státního návladnictví, Ray mi to řekl. Přál bych si, abyste jednou pohnal před soud starého Maitlanda. Už léta by si to zasloužil.”

Pan Johnson se zasmál svému žertu. Dick si pomyslil, že se asi rád směje svým vtipům.

“Musím jít, mám mnoho práce; starý dneska vztekem div nevyskočí z kůže. Řekl bych, že za tím vězí žabáci.”

Filosof Johnson na ně bodře kývl a pospíchal ke zdviži. Dick by přísahal, že tvář Raye Bennetta zrudla a v jeho očích se mihlo cosi jako úzkost.

“Jsem rád, že jste dodržel slib a přišelRád bych s vámi někdy poobědval, i sestra vás určitě

ráda uvidí. Bývá ve městě často.”

Dick se rozloučil chvatně a poněkud zmateně. Zamyšleně vyšel na uliciJedno bylo jisté, mladíkův zmatek vyvolala žertovná poznámka o žabácích.

Vracel se do kanceláře rozhněván sám na sebe, že jednal jako hlupák, jako kluk, neobratně

nadbíhající venkovské krásce. V kanceláři ho očekával ustaraný policejní komisař a při pohledu na něj se Dickovi zúžily zřítelnice.

“Nuže?” otázal se. “Co je s Genterem?”

Policejní komisař se zatvářil, jako by polykal odporný jed.

“Upláchli,” řekl. “žabák přijel autem, s tím jsem nepočítal. Genter nastoupil a odjeli dřív, než

mi došlo, co se stalo. To mi však nevadí. Genter má zbraň a dovede jí také použít, když jde do tuhého.”

Dick upřel pohled na muže před sebou.

“Myslím, že jste měl s tím autem počítat. Jestli byl Genterův vzkaz opodstatněný a on byl žabákům skutečně na stopě, měl jste s autem počítat. Posaďte se, Wellingdali.” Šedovlasý muž poslechl.

“Nechci se omlouvat,” zabručel. “žabáci mě vytrestali. Kdysi jsem je pokládal za vtip.”

“Bylo by snad opravdu rozumnější, kdybychom s nimi i teď jednali jako se šprýmaři,” prohlásil Dick a ukousl špičku doutníku. “Snad je to jen taková bláznivá tajná společnost. Také tuláci mají právo mít své skrýše, svá hesla, zvyky a znamení.” Wellingdale zavrtěl hlavou.

“Nezapomínejte, co všechno se seběhlo v posledních sedmi letech,” řekl. “Víte dobře, že téměř všichni zadržení zločinci měli na zápěstí vytetovanou žábu. Snad je to jen taková móda

- a pak, čím primitivnější lidé, tím více si libují v tetování. Ale za těch sedm let jsme také

viděli řadu těžkých zločinů. Začalo to útokem na chargé ďaffaires Spojených států, byl sražen zabijákem v Hyde Parku. Pak máte případ ředitele Nothern Trading Company, byl zabit, když vystupoval z auta na Park Lane. Potom ten velký požár v Merseyově gumařství, kde se proměnily v kouř zásoby gumy za čtyři milióny liber. Tam muselo zasáhnout nejméně

dvanáct žhářů, neboť závod má šest velkých skladišť a všechna vzplanula naráz ze dvou stran. V tom byli žabáci namočeni. Dva žháře jsme chytili. Oba byli žabáci a měli vytetované

znamení bratrstva, oba byli bývalí trestanci. Jeden doznal, že dostal příkaz sklad zapálit, ale druhý den to popřel. Nikdy jsem ještě neviděl tak vyděšeného člověka, a nemám mu to za zlé. Jestli je jen zpoloviny pravda to, co se o žabákovi povídá, přišlo by mu to doznání sakra draho. Tak je to, pane Gordone. Mohl bych vám uvést ještě celou řadu dalších případů. Genter stopuje žabáky už dva roky. Potloukal se po venkově, spal v křoví, bratříčkoval se s kdejakým obejdou. Toulal se s nimi i kradl ve spolku s nimi. A když mi napsal, že s bratrstvem navázal spojení a má být přijat za člena, doufal jsem, že je brzy pochytáme. Stopoval jsem Gentera, sotva se objevil ve městě. Věřte mi, že z toho dnešního rána jsem celý

nemocný.”

Dick Gordon otevřel zásuvku psacího stolu, vylovil kožené desky a začal prohlížet v deskách založené listy. Byly to fotografie mužských zápěstí. Dick je bedlivě prohlížel, jako by je viděl poprvé, i když ve skutečnosti zkoumal tyto doklady denně. Po chvíli desky zamyšleně zaklapl a uložil je zpět do zásuvky. Několik minut seděl a jen se mračil, bubnuje prsty na desku stolu.

“žába bývá vždycky na levém zápěstí poněkud nakloněna, a pod ní je vytetovaný malý bod,” řekl “Nezdá se vám to zvláštní?”

Komisař, jenž nebyl právě nadměrně bystrý muž, na tom nic zvláštního neshledával. Genter

Už se stmívalo, když dva tuláci velkým obloukem obešli vesnici Morby a zamířili opět na silnici. Zacházka kolem Morby byla těžká a namáhavá, neboť vytrvalý déšť proměnil oranici v bezedné, hnědé moře bláta, které téměř znemožňovalo chůzi.

Jeden z tuláků byl vysoký, neholený, ošumělý kabát měl zapjatý až ke krku a roztrhaný

klobouk si posunul do týla. Jeho druh se v poměru k němu zdál malý, ačkoliv byl urostlý, ramenatý a průměrně vysoký.

Beze slova se oba tuláci trmáceli blátivou cestou. Menší muž se dvakrát zastavil a díval se do houstnoucí mlhy, jako by odtud měli přijít pronásledovatelé, a jednou popadl velkého muže za ruku a zatáhl ho do křoví u silnice.

Projelo auto a rozstříklo řídké bláto.

Po chvíli odbočili ze silnice, přešli pole a dostali se na zarostlý úhor, přes který vedly staré

vyježděné koleje.

“Brzy budeme na místě,” utrousil menší muž a druhý jen cosi zavrčel. Ačkoliv se zdálo, že nemá o nic zájem, vrýval si bystře do paměti každou podrobnost cesty. Opuštěná budova na obzoru vypadala jako stodola. Jsou v essexském okrese (tak soudil podle čísla auta, před nímž

se ukryli v křoví), ten úhor patrně vede k neužívanému hliništi nebo je to lom? Na křivém kůlu u vrat, kam směřovaly stopy vozu, uviděl starou tabulku s nějakou výstrahou. Byla už

tma, vybledlá písmena se nedala přečíst, zahlédl jen slovo “Lime”. Limestone? To by našel snadno!

Podnik bude nebezpečný, bude-li žabák obklopen svými lidmi. Kryt kabátem, nahmatal browning a vsunul ho do kapsy svrchníku.

Budou-li žabáci v přesile, čeká ho perný boj. A pomoc nepřijde. Nemůže přijít. Carlo jej v předměstí naložil do starého vehiklu a vozil ho v dešti sem a tam po vedlejších cestách, vyhýbal se městům a samotám, takže by to muselo snadno zmást každého, i kdyby seděl vedle řidiče. Ale Genter se zmást nedal. Wellingdale ho s detektivy sledoval, asi však nečekal automobil. Tulák s autem, to je absurdní! I Gentera zarazilo, když na místo schůzky přijel vůz a Carlův hlas ho vyzval: “Naskoč si!”

Zatím přešli zaplevelený vrchol pahorku. Dole Genter spatřil kus rovné plochy. Mezi četnými kalužemi se povalovaly rezavé důlní vozíky a zkroucené kolejnice. U okraje srázu stála malá

dřevěná bouda. A právě k ní teď Carlo zamířil.

“Nejseš rozčilený?” zeptal se posměšně.

“Ani ne,” odvětil mu chladně. “Řekl bych, že kluci jsou v té boudě.” Carlo se tiše zasmál.

“Nejsou,” řekl. “Tam je jen žabák. Přichází lomem. Pod chajdou jsou schody. Dobrej nápad, co? Bouda je vystrčená přes okraj, takže nic nevidíš, ani když se nakloníš. Jednou jsem to zkusil. Toho nechytí nikdo, ani kdyby si přivedl milión chlupatejch.”

“A kdyby obklíčili lom?” zeptal se Genter a muž se mu vysmál. “Ty si vážně myslíš, že by o ničem takovém nevěděl, než by sem šel? žabák ví všechno.”

Podíval se mu na ruku.

“Nebude to bolet,” řekl. “Ale i kdyby to bolelo, stejně to stojí za to. Teď už nikdy nebudeš bez přítele, Harry. A když se dostaneš do maléru, obstará ti nejlepšího advokáta. Jseš maník, jakýho hledáme, všude je plno lidí, kteří k ničemu nejsou. Ale tebe jistě čeká něco velkýho, a až to uděláš, dostaneš od žabáka tisíce. Když budeš nemocnej, nebo hladovej, žabák tě

vyhledá a pomůže ti. To přece jde, ne?”

Genter neodpověděl. Byli asi tucet yardů od boudy sroubené ze silných trámů; měla jedny dveře a okno zakryté okenicí.

Muž jménem Carlo nechal stát Gentera opodál, a sám přistoupil k boudě a zaťukal na dveře. Genter uslyšel hlas a viděl, že Carlo přistoupil k oknu, jehož okenice se pootevřela. Následoval dlouhý, polohlasný rozhovor, pak se Carlo opět vrátil.

“Říká, že má pro tebe práci. Vynese ti to prej tisíc liber, máš kliku. Znáš Rochmore?” Genter přisvědčil. Znal to aristokratické předměstí.

“Tam bydlí chlap, kterej to má slíznout. Denně chodí ve 23.05 z klubu domů. Cesta je temná a šikovnej chlapík ho snadno vezme zabijákem přes hlavu. Jednou se rozmáchneš a konec. Chápeš, nejde o to ho oddělat.”

“A proč to mám udělat zrovna já?” tázal se vysoký tulák zvědavě. Vysvětlení bylo logické.

“Každej novej člen bratrstva dostává nějaké] úkol, aby dokázal svou odvahu a věrnost. Co tomu říkáš?”

Genter nezaváhal.

“Udělám to,” řekl.

Carlo se vrátil k oknu a za okamžik zavolal kamaráda.

“Postav se sem a prostrč levou ruku oknem,” rozkázal.

Genter vysoukal rukáv promoklého kabátu a prostrčil obnaženou paži otvorem. Někdo mu ji pevně uchopil a vzápětí Genter ucítil na zápěstí něco měkkého a vlhkého. Uvědomil si, že je to tetovací razítko a připravil se na bolest, jež patrně přijde. A přišla. Tisíce jehel ho prudce bodlo, takže musel zatít zuby. Pak sevření povolilo. Genter stáhl ruku zpět a s údivem se podíval na zkrvavený a rozmazaný otisk razítka.

“Neutírej to,” řekl přidušený hlas z temnoty srubu. “Teď smíš vejít dál.” Okenice se zavřela na závoru. Pak zaskřípal zámek a dveře se otevřely. Genter vešel do tmy a slyšel, jak neviditelný dveře zase uzamkl.

“Máš číslo K 971,” řekl dutý hlas. “Jakmile je uvidíš v inzertní rubrice Timesů, přijdeš sem, ať jsi kdekoliv. Vezmi si tohle…”

Genter nastavil ruku a do rozevřené dlaně se mu vsunula obálka. Copak tajemný žabák vidí i ve tmě?

“Jsou to peníze na cestu sem a mapa okresu. Když cestovné utratíš nebo nepřijdeš na výzvu, budeš zabit. Je to jasné?”

“Ano.”

“Najdeš tam ještě peníze na jiná vydání. Teď poslouchej. V Rochmore, 17 Park Avenue, bydlí

Hallwell Jones. bankéř”

Asi vycítil údiv, který nováček nebyl s to utajit.

“Znáš ho?”

“Ano, před lety jsem u něho pracoval,” pravil Genter.

Pokradmu vytáhl z kapsy browning a odsunul pojistku.

“Do pátku musí dostat zabijákem přes hlavu. Není třeba, abys ho zabíjel. Ale nebude vadit, když se to náhodou stane. Myslím však, že má trochu moc tvrdou lebku…” Genter už věděl, kde muž stojí. Přivyknuv tmě, spíše tušil než viděl jeho obrysy. Náhle natáhl ruku a uchopil žabákovu paži.

“Mám zbraň a vystřelím,” procedil mezi zuby. “Teď tě mám, žabáku. Jsem inspektor Genter z policejního ředitelství, a budeš-li se vzpírat, zastřelím tě.”

Vteřinu bylo hrobové ticho. Najednou měl Genter pocit, že se mu ruka s pistolí dostala do svěráku. Ohnal se druhou rukou, ale neviditelný muž uhnul a jeho rána dopadla do prázdna. Pak mu neznámý zkroutil ruku, pistole mu z ní vypadla a chytil se do křížku se svým věznitelem. V zápase se dotkl tváří žabákova obličeje. Jakou to má masku …? A opět ucítil na tváři studenou, slídu připomínající vypuklinu. Proto ten přidušený hlas … Genter byl silák, ale přesto se nemohl vyprostit z objetí mocných paží protivníka. Ve tmě se potáceli sem a tam.

Najednou žabák zdvihl nohu a Genter hbitě uhnul stranou, očekávaje kopnutí. Ozval se cinkot rozbitého skla. Detektiv ucítil nahořklý zápach. Pokusil se nadechnout, ale začal se dusit a paže mu klesly.

žabák ho ještě asi minutu držel, pak ho pustil. Bezvládné tělo dopadlo na zem. Ráno našla londýnská policejní hlídka inspektora Gentera v zahradě neobydleného domu a zatelefonovala pro sanitku. Ale člověk, jenž vdechne kyanovodík, umírá téměř ihned a Genter byl mrtev vteřinu po tom, co žabák roztříštil tenký skleněný válec, který měl v boudě

připravený právě pro podobné případy.

Elk

Není na světě detektiva, jenž by méně připomínal policistu, a to chytrého policistu, než Elk. Byl velký, hubený a jeho mírné nahrbení jen ještě zvyšovalo dojem sešlosti, kterým Elk působil na povrchního pozorovatele. Šaty mu špatně padly; spíš na něm visely. Jeho snědá, mrtvolná tvář se ustavičně vraštěla výrazem hluboké sklíčenosti; málokdo viděl, že by se Elk někdy usmál. Jeho představení myslili, že to všechno pramení ze zřejmé zatrpklosti. Důvod by byl: už léta nebyl Elk povyšován, protože mu vadilo nedostatečné vzdělání. Desetkrát se už přihlásil ke zkouškám a desetkrát propadl; vždy z téhož předmětu, dějepisu. Dick, jenž znal Elka lépe než jeho bezprostřední nadřízeni, věděl, že tento nezdar zdaleka netrápí pana Elka tak, jak se všichni domnívají. Skutečně, Elk se často pochlubil neschopností

pamatovat si letopočty a jednou v důvěrné chvíli přiznal, že povýšení není pro člověka tak omezeného vzdělání, jako je on. Také angličtina byla Elkovou slabou stránkou.

“Zlo má tuhý život, pane Gordone,” vzdychl, když se posadil. “Myslil jsem, že po práci ve Spojených státech budu mít klid .-..”

“Potřebuji vědět všechno o Lole Bassanové, kdo jsou její přátelé, a hlavně proč se tak náhle sblížila s Raymondem Bennettem, úředníkem Maitlandovy společnosti. Především, proč ho včera večer naložila na rohu St. James’s Square a odvezla do Horshamu. Viděl jsem je náhodou, když jsem odcházel z klubu a sledoval je. Seděli ve voze dobře dvě hodiny asi sto yardů od Bennettova domu a hovořili. Vím to, neboť jsem stál v dešti za vozem a poslouchal je. Kdyby jí vyznával lesku, pochopil bych to spíš. Ale kdepak, mluvili stále a stále jen o penězích. Slyšel jsem uvádět i obnosy. Ve čtyři hodiny vystoupil Bennett z vozu, odešel domů

a Lola odjela.”

Elk si vzdychl a zavrtěl hlavou.

“Lola mluví pořád jen o penězích,” řekl. “Je jako ta královna, jakpak se jenom jmenovala, co zemřela roku 1077 nebo snad 1573. Provdala se za krále Jindřicha, nebo to byl Karel?, protože měla zálusk na jeho zlatou tabatěrku. Nebo to ani nebyla zlatá tabatěrka, snad to byla nějaká

stříbrná postel, teď nevím jistě. Ale dostala, co chtěla, a byla sťata v roce na letopočet si nevzpomenu.”

“Děkuji za přirovnání,” usmál se Dick. “Ale Lola nemá zálusk na zlaté ani na stříbrné

tabatěrky. Mladý Bennett nemá ani groš. Proto mě ta známost obzvlášť zajímá.” Elk zamyšleně pokuřoval a díval se za kotouči dýmu.

“Bennett má sestru,” řekl k Dickovu překvapení. “Hezkou, pokud jsem mohl vidět. Starý

Bennett je podivín. Stálé zaměstnání nemá, ale někdy odchází na několik dní, a když se vrací, vypadá chorobně.”

“Znáte je?” Elk přikývl.

“Starý Bennett mě zajímá. Kdosi na něj podal oznámení místní policii, jeho chování je prý

podezřelé. Lidé na vsi nemají co dělat, leda se starat o slepice, a přirozeně je pro ně podezřelý

každý, kdo je nemá. Pozoroval jsem starého Bennetta, ale nikdy jsem nepřišel na kloub jeho jednání. Dělal už všechno možné. Napsal divadelní hru a dal ji provozovat. Propadla. Pak zavedl v Horshamu kurs “Jak psát správně anglicky”. Přišel o peníze. Teď filmuje.”

“Jak dlouho už takto shání obživu?”

“Léta! Vypátral jsem školu psaní na stroji, která mu patřila před sedmnácti lety. Ale všechny jeho pokusy nakonec nedopadly stejně neúspěšně. Našetřil nějaké peníze. Dal bych hlavu, kdybych se dověděl, co opravdu dělá. Čas od času, jednou za měsíc, někdy dvakrát, někdy i víckrát, zmizí, jako by se rozplynul ve vzduchu. Lew Brady, ten svalnat ý hromotluk, co pracuje s Lolou, se o něho taky zajímá. Nenávidí Bennetta. Před lety na něj udeřil a pokoušel se ho zastrašit, aby to z něj vytáhl, ale starý Bennett ho vyhodil.”

“Starý?” zeptal se Dick nedůvěřivě.

“Starý! Je silný jako býk. Pamatujte si to. Navštívím Lolu. Není to špatná holka, do jisté

míry. Slyšel jsem o Genterově smrti. Myslíte, že v tom má žabák prsty?”

“Docela určitě,” řekl Dick a vstal. “A tady, Elku, je jeden z těch, co ho zabili.” Přistoupil k oknu. Elk šel za ním. Muž, jenž stál na protějším chodníku, se někam ztratil.

“Kde?” tázal se Elk.

“Zmizel. Rád bych věděl…”

V tom okamžiku se do místnosti sesypalo okenní sklo a střepina pořezala Dicka na tváři. V

příští vteřině strhl Elka od okna do bezpečí.

“To bylo se střechy Onslow Gardens,” řekl Richard Gordon. “Byl jsem zvědavý, odkud vystřelí. Už podruhé se mě pokusili zabít za bílého dne.”

Prázdná nábojnice a otisk bot, to bylo všechno, co střelec zanechal na ploché střeše čísla 94, Onslow Gardens. V čísle 94 bydlel jen domovník, jenž vypověděl, že má ve zvyku ráno odcházet, aby nakoupil na celý den. Do domu se pachatel zřejmě dostal předními dveřmi. Hokynář, který má krámek naproti, viděl, že do domu vstoupil muž s rybářským náčiním pod paží, to však zřejmě byla puška v plátěném obalu.

“Velice jednoduché,” pravil Dick, “a z žabákova hlediska ovšem i účelné. Střelec měl půl tuctu možností uniknout, když budeme počítat také požární schodiště.” Elk mlčel a tvářil se zasmušile. Dick mlčel také, ale rozveselil se, když se zas oba usadili v jeho pracovně.

“Nelíbí se jim, že jsem se zajímal o tu garáž,” pravil. “Ale jsou rychlí, to jim uznám. Vracel jsem se domů a už na mě podnikli první útok. Pokusili se mě, neobyčejně důvtipně, přejet lehkým vozem. To auto za mnou dokonce vyjelo až na chodník.”

“Číslo?”

“XL 19 741,” odpověděl Dick, “ale nepravé. Není v evidenci. Řidič ujel dřív, než jsem ho

stačil zastavit.”

Elk se poškrábal na bradě a nedůvěřivě si prohlížel mladého veřejného žalobce.

“To je zajímavé,” řekl. “Pravda, něco jsem už o žabácích slyšel, ale příliš jsem si toho nevšímal. Dneska jsou tajné spolky tak všední jev, že když někomu podám ruku, podívá se na mne zklamaně, že se nechytám za ucho, nebo nepleskám přes nohu. A že by nějaká banda pracovala ve velkém, to jsem vždycky považoval za výmysl, jako romány mého starého přítele Shylocka”

“Sherlocka, ale ten je nepsal,” bručel Dick. Elk si znovu pohladil tvář.

“Pořád tomu ještě nevěřím,” řekl po chvilce přemýšlení. “Je absurdní, aby pobudové podnikali cokoliv systematického. S tím je příliš mnoho práce. Na tom zhola nic nebude, leda pár náhodných souvislostí. Vsadil bych se, že žabáci jsou hloupý spolek bez smyslu a bez cíle. A vsázím se, že Lola o nich ví všechno,” dodal nedůsledně.

Elk se vracel do Yardu velkou oklikou. S bachrat ým deštníkem, zavěšeným na ruce, vypadal jako nezaměstnaný ouřada. Podivně pokroucené brýle s ocelovou obroučkou ten dojem jen ještě podporovaly. V zimě v létě nosil špinavý, vyrudlý svrchník, nezapnutý, a nikdo nepamatoval, že by kdy měl jiný oblek, než ten jeden, žlutavě hnědé barvy. Pršelo, ne sice mnoho, ale vytrvale. Na jeho tvrdém klobouku se leskly kapky deště, ale Elk přesto neotevřel deštník. Nikdo ještě neviděl Elka s otevřeným deštníkem.

Šel směrem k Trafalgar Square, pak se zastavil. Chvíli zamyšleně stál a pak se vrátil, odkud přišel. Naproti státnímu návladnictví stál pouliční kramář s obvyklou trochou sirek, kroužků

na klíče, tužek a podobných maličkostí. Zboží měl přikryté lesklým voskovaným plátnem. Elk tady kramáře ještě nikdy neviděl a bylo mu divné, že si muž vybral tak nevýhodné stanoviště, neboť Onslow Gardens je nejopuštěnější a nejnevýhodnější místo ve Whitehallu. Tady se uspěchání chodci nezastavují ani za krásného počasí, natož aby něco kupovali v dešti. Kramář

měl na sobě ošumělý nepromokavý plášť, jenž mu sahal až na paty; měkký plstěný klobouk si přetáhl přes oči, ale Elk si přesto všiml jeho jestřábí tváře a zastavil se. “Dobrý obchod?” “Ani bych neřek…” Elk zpozorněl. Poznal, že má před sebou Američana, jenž se snaží změnit hlas, aby zněl po londýnsku,, pro Američany úkol víc než obtížný, neboť londýnské fňukání

a zvláštní intonace jsou prostě nenapodobitelné.

“Vy jste Američan, že, odkud?”

“Z Georgie,” zněla odpověď a tentokrát se už kramář ani nesnažil měnit hlas. “Dostal jsem se do Anglie za války nákladní lodí.”

Elk napřáhl ruku.

“Ukažte mi živnostenské oprávnění, příteli,” řekl. Muž bez váhání vytáhl policejní povolení k pouličnímu prodeji. Znělo na jméno “Joshua Broad” a bylo úplně v pořádku.

“Nejste z Georgie,” řekl Elk, “ale to nevadí. Jste z Hampshiru, nebo z Massachussettsu.”

“Z Connecticutu, když už mám být přesný,” řekl muž chladně. “Ale žil jsem v Georgii. Nepotřebujete kroužek na klíče?”

V očích mu vesele zablýsklo.

“Ne. Nenosím klíče, nikdy. Nemám nic, co by stálo za uzamčení,” odmítl Elk a prohlížel si drobnosti v kramářové koši. “Tady není moc dobrá štace, co?”

“To není,” odvětil druhý, “je to příliš blízko Scotland Yardu, pane Elku.” Elk si bleskurychle změřil vysokého muže.

“Tak vy mě znáte?” “Vás zná přece kdekdo,” řekl nevinně. Elk si ještě jednou prohlédl prodavače od podrážek pevných bot až k promočenému klobouku, pak mu pokynul a odešel.

Kramář se díval za detektivem, dokud mu nezmizel z dohledu, pak koš zakryl a vykročil

směrem, kudy odešel Elk.

Když Ray odcházel na lunch, viděl na okraji chodníku postávat ošumělého a zamračeného muže; podíval se na něho jen letmo. Neznal Elka a netušil, že ho sledoval až k malé

restauraci, kam Ray chodíval s Filo Johnsonem na skrovný oběd. Kdepak by si mohl Ray všímat jiných lidí, když právě myslil výhradně na sebe a na hrozné jednání starého, vousatého Maitlanda.

“Krkavec!” řekl, kráčeje vedle Johnsona. “Snižuje o deset procent platy a začíná zrovna u mě. A v ranních novinách se píše, že daroval pět tisíc liber na nemocnice v severním Londýně.”

“Starý si potrpí na dobročinnost; a že ti strhává? Za to si můžeš sám,” pravil Johnson vesele.

“Brekot ti nepomůže. Obchody byly špatné a burza je mrtvá jako Ptolemaiovci. Starý se ti chystal dát výpověď, říkal, že jsi zbytečný. Kdyby ses na to díval rozumně”

“Rozumně!” vybuchl mladík a tvář mu zrudla hněvem. “Plat beru jako poslíček a přitom peníze nutně potřebuju, Filosofe.”

Filosof si povzdechl a jeho dobrácká tvář se na chvíli zachmuřila. Pak se opět roztáhla v širokém úsměvu.

“Kdybych měl uvažovat jako ty, musel bych se zbláznit, nebo by se ze mě stal prvotřídní

darebák. Vydělávám sotva o padesát procent víc než ty a přitom na mně starý chce, abych rozhodoval o statisících. Nestojí to za nic.”

Nicméně “bezcitnost” starého Maitlanda nijak neovlivňovala jeho chuť k jídlu.

“Umění být šťastným,” řekl, když odsunul talíř a zapálil si cigaretu, “záleží v skromných požadavcích. Pak dostáváš vždycky víc, než potřebuješ. Jak se má tvá sestra?”

“Dobře,” řekl Ray lhostejně. “Ella má právě takové názory jako ty. O starostech druhého se snadno filosofuje. Co je to za hrozného člověka?” dodal, když k protějšímu stolu usedl jakýsi muž.

Filosof si poposadil brýle; byl trochu krátkozraký.

“To je Elk, ze Scotland Yardu,” řekl a kývl na příchozího, jenž k Rayově mrzutosti, lépe řečeno neklidu, přisedl k jejich stolu.

“To je můj přítel pan Bennett; inspektor Elk, Rayi.”

“Seržant,” namítl Elk mrzutě. “Osud mi nedopřává povýšení. Nepamatuji si letopočty.” Pan Elk se se svým neúspěchem nikdy netajil a nijak ho nemrzelo o něm mluvit.

“Nechápu, k čemu je při stíhání zlodějů dobré vědět, kdy se narodil Napoleon nebo kdy zemřel Washington. Chodíváte sem denně na oběd, pane Bennette?”

Ray přisvědčil.

“Zdá se mi, že znám vašeho otce, Johna Bennetta. Je to váš otec? Nemýlím se?” Ray se v rozpacích omluvil a odešel. “Milý chlapec,” poznamenal Elk.

Pan Maitland jede domů

Nedaleko nádherné Maitlandovy banky přerušil pan Johnson náhle svůj filosofický výklad a zrychlil krok. Spatřil na chodníku Raye Bennetta a vedle něho štíhlou dívčí postavu. Stáli zády k oběma přicházejícím mužům, ale Elk správně hádal, že je to Ella Bennettová. Když s kloboukem v ruce přistoupil k nim, obrátila se a přivítala ho s přátelským úsměvem.

“To jsem rád, že vás vidím, slečno Bennettová.”

Johnsonova tvář zrůžověla a stisknutí ruky bylo vřelé a víc než srdečné.

“Původně jsem neměla v úmyslu přijet, ale otec zase odjel na n ějakou záhadnou cestu,” řekla a zasmála se, “tentokrát na západ. A představte si: zrovna před chvílí jsem ho viděla v autobuse, ačkoliv jeho vlak odjel před dvěma hodinami.”

Podívala se na Elka, který přešlapoval opodál a jeho zasmušilý výraz v ní asi vyvolal

nějakou nepříjemnou vzpomínku, neboť veselí z její tváře vyprchalo.

“Můj přítel, pan Elk,” představil je Johnson neobratně a Elk se uklonil.

“Jsem rád, že vás poznávám, slečno Bennettová,” řekl a neušel mu Rayův neklid, který by byl pro každého vtipálka jistě vítanou příležitostí k žertům.

Slečna Bennettová odpověděla lehkou úklonou a polohlasně řekla několik slov bratrovi. Elk viděl, že se mladík zamračil.

“Nepřijdu moc pozdě,” řekl dost hlasitě, takže to detektiv slyšel. Podala Johnsonovi ruku, Elkovi věnovala úklon hlavou a odešla. Všichni tři se dívali za ni. Vlastně jen dva, neboť mladík zmizel v budově dřív, než se Elk obrátil.

“Znáte slečnu Bennettovou?”

“Málo,” řekl Elk opatrně. “Mnoho lidí znám jen málo. Ty dobré nejmíň. Zvláštní podivín.”

“Kdo?” otázal se překvapený Johnson. “Myslíte jejího otce? Rád bych, aby nebyl ke mně tak chladný.”

Elk zamlaskal. “Chápu,” řekl suše.

Když Johnson vstoupil do Maltlandova domu, klátil se Elk dále, ale daleko nedošel. Přešel ulici, znovu se vrátil a postavil se ke dveřím.

Ve čtyři hodiny přijel před nádherný vchod banky taxík a za několik minut se vyšoural stařec, který se neohlížel ani napravo, ani nalevo. Elk ho sledoval víc než bedlivě. Znal finančníka. Byl za ním v bance dvakrát nebo třikrát, když vyšetřoval nějakou menší krádež, spáchanou při úklidu. Tehdy se seznámil s Johnsonem, neboť starý Maitland svěřil tu záležitost svému tajemníkovi. Elk soudil, že starci je asi sedmdesát, a poprvé ho napadlo, že ani neví, kde bydlí.

Má nějaké příbuzné? Bylo divné, že se toho o finančníkovi vůbec vědělo málo. Detektiv se nestaral o přednostu kvetoucí firmy. Dostal za úkol objasnit spolčení Loly s jeho chudým úředníkem. V hloubi duše tušil, že Gordonův zájem na mladém muži není zcela nezištný, a správně hádal, že příčinou toho je hezká Rayova sestra. Ale nyní ho náhle přemohla touha něco se o Maitlandovi dovědět. Nemohl snést vědomí, že život starého muže je pro něho neznámou pevninou. Neodolal pokušení. Když se taxík rozjel, Elk přivolal jiný.

“Jeďte za tím vozem,” řekl a řidič přisvědčil, aniž se na něco ptal, neboť smutného policistu znal stejně jako ostatní řidiči londýnských taxíků.

První vůz rychle ujížděl k severní části Londýna a zastavil poblíž rušné křižovatky ve Fihsbury Parku. V této čtvrti si finančníci obvykle obydlí nevybírají. Je to dělnická čtvrť s domky, obydlenými obyčejně dvěma i více rodinami. Když tu vůz zastavil a stařec hbitě

vystoupil, Elk překvapením otevřel ústa.

Maitland řidiči nezaplatil a spěchal za roh, kde se vmísil do hustého proudu chodců. Elk šel za ním. Ušli asi sto yardů, pak Maitland nastoupil do vozu pouliční dráhy. Elk se rozeběhl a naskočil na plošinu právě v okamžiku, kdy se vůz rozjížděl. Starý muž se posadil, vytáhl z kapsy noviny a dal se do čtení.

Vůz jel přes Seven Sisters Road do Toltenhamu a tam pan Maitland vystoupil. Zabočil do postranní ulice, jejíž konec se ztrácel v nedohlednu, přešel na druhou stranu a vešel do úzké, ještě zanedbanější uličky; pak k Elkovu překvapení vrazil do železných vrat tmavého domku, vešel do dveří a pečlivě je za sebou zavřel.

Detektiv se rozhlédl ulicí. Bylo tu plno chudě oblečených dětí. Elk se znovu podíval na dům, jako by nevěřil svým očím. Okna nemytá, špinavé záclony roztrhané a malý, značně

zanedbaný dvorek. To byl tedy byt Ezry Maitlanda, milionáře, muže, jenž daroval 5000 liber londýnským nemocnicím. Bylo to neuvěřitelné!

Elk se rozhodl a přikročil ke dveřím. Zaklepal. Dlouho se nikdo neozval, pak zaslechl šourání

bačkor v chodbě a stará žena se zažloutlými tvářemi otevřela dveře.

“Promiňte,” řekl Elk “mám dojem, že pán, jenž právě vešel, ztratil toto,” vytáhl z kapsy kapesník. Chvíli se na něj dívala, pak vztáhla ruku, kapesník vzala a zabouchla dveře Elkovi před nosem.

“A to byl můj poslední slušný kapesník!” pomyslil si Elk hořce. Stačil zahlédnout něco z vnitřku domu, nevlídnou chodbu, vyrudlý koberec a několik holých schodů. Pokusil se ještě poptat v sousedství.

“Maitland nebo Mainland. Nevím, jak se jmenuje,” řekl hokynář, jenž v krámě na rohu prodával všechno možné. “Starý pán vychází denně ráno v devět a vrací se právě v tuto dobu. Nevím, kdo a čím je. Mohu vám říci jen tolik: mnoho se u nich nejí. Všechno kupují u mě. To, z čeho jsou živi ti dva, by snědlo zdravé dítě na posezení.”

Elk se dal na cestu k západu; byl plný zmatku. Lakomec je sice známou postavou z románů, ale méně často se s ním potkáváme v obyčejném životě. A starý Maitland je lakomec jak vystřižený, pomyslil si a rozhodl se věnovat mu napříště trochu víc pozornosti. Prozatím však se soustředí na onu zajímavou ženu, slečnu Lolu Bassanovou.

Na elegantní třídě vedoucí z Cavendish Square stojí skupina domů, obydlených bohatými nájemníky. Nájemné je neobyčejně vysoké i na vysoký standard této čtvrti a Elk, ač ho hned tak něco nepřekvapilo, se přece jen podivil, když se dověděl, že Lola má byt právě tady. Zamířil k Caverley House, ale dům byl zavřen. Na stěně nevisel seznam se jmény nájemníků, ale sluha u zdviže, jenž si Elka nedůvěřivě prohlížel, a nebylo divu, prohlásil, že slečna Bassanová bydlí ve třetím poschodí.

“Jak dlouho tady bydlí?” otázal se Elk.

“Do toho vám nic není,” řekl muž, “a myslím, že hledáte vchod pro služebnictvo.”

“Často jsem se už divil,” pravil Elk, “čím lidé jako vy vůbec myslí?”

“Podívejte se …” začal muž rozhorleně.

“Podívejte se,” opakoval Elk, a když muž spatřil policejní odznak, stal se zdvořilejším a hovornějším.

“Bydlí tady dva měsíce,” pravil. “A mám-li být upřímný, často se divím, jakým způsobem získala byt v Caverley House. Prý vedla hazardní hernu na Jermyn Street. Ale nepřišel jste ji snad zatknout?” tázal se úzkostlivě. “To by uškodilo pověsti Caverley House.”

“Přišel jsem ji přátelsky navštívit,” řekl Elk obezřele.

“Tohle jsou její dveře.” Muž vystoupil ze zdviže a ukázal na jedny ze dvou tmavých, mahagonových dveří. “V druhém bytě bydlí nějaký americký milionář.”

“Ale, ale …”

Chtěl ještě něco říci, ale muž se přiblížil ke dveřím a užasle zíral na lesklou výplň.

“To je podivné,” řekl. “Co to znamená?”

Elk přistoupil blíž a na první pohled pochopil.

Na dveřích byla otištěna malá, bílá žába, právě taková jako na fotografiích, jež viděl ráno u Dicka: zavalitá, mírně nakloněná žába.

Dotkl se kresby. Byla ještě vlhká a mazala prsty. Potom se však přihodilo ještě něco podivnějšího. Dveře se náhle rozlétly a na prahu se objevil muž středního věku. V ruce třímal dlouhý bubínkový revolver a mířil na detektivovo srdce.

“Ruce vzhůru!” zvolal ostře. Pak se udiveně na Elka podíval. Elk se zarazil, neboť v elegantně oděném muži poznal kramáře s jestřábí tváří, s nímž mluvil ve Whitehallu.

První se vzpamatoval Američan. Ani sval se mu v tváři nepohnul, jen v očích mu šibalsky

zablesklo, když ustoupil a otevřel dveře.

“Pojďte dál, pane Elku,” řekl a obrátil se k Elkovu průvodci.

“Všechno je v pořádku, Worthi. Jenom jsem si dovolil s panem Elkem trochu zažertovat.” Zavřel dveře a pokynem pozval detektiva do krásně zařízeného přijímacího pokoje. Elk vstoupil a umínil si, že o žábě na dveřích nebude zatím mluvit.

“Jsme docela sami, pane Elku, není tedy potřebí tlumit hlas. chcete-li mluvit o mé

ukvapenosti. Nechcete si vykouřit doutník?”

Elk mechanicky natáhl ruku a vybral si velké havana.

“Jestli se nemýlím, viděli jsme se už dnes dopoledne,” začal.

“Naprosto jste se nemýlil,” přerušil ho druhý chladně. “Viděl jste mě ve Whitehallu. Prodával jsem kroužky na klíče. Jmenuji se Joshua Broad. Nelze mi vytýkat, že bych snad prodával pod cizím jménem.”

Detektiv si nejprve zapálil doutník, potom promluvil.

“Takový byt jistě stojí spoustu peněz,” řekl pomalu, “a nezazlívám vám, že si chcete něco přivydělat. Ale podle mého, podomní obchod mnoho nevynáší, ani prvotřídnímu obchodníkovi.”

Joshua Broad přisvědčil.

“Milióny jsem tím ovšem nevydělal,” řekl, “ale baví mě to.” Zapálil si doutník a usadil se pohodlně v hluboké lenošce, zkřížil nohy a vypadal dokonale spokojeně.

“Jsem Američan a zajímají mě sociální problémy. Shledal jsem, že chudákům nejlépe porozumíte, když jdete přímo mezi ně.”

Mluvil omluvně, ale i sebevědomě.

“Myslím, že jsem vám ušetřil zbytečné otázky, když jsem vám řekl, že mám oprávnění

vystavené na své pravé jméno.”

Elk si posunul brýle na nose a jeho oči se upíraly k Broadově kapse s ukrytým revolverem.

“Anglie je země svobody,” řekl lhostejně, “dovoluje prodávat po domech kroužky na klíče i členům parlamentu. Ale jedna věc se u nás nesmí pane, totiž strkat střelnou zbraň pod nos úctyhodným policistům.”

Broad se zachechtal.

“Lituji, ale trochu jsem se ukvapil,” pravil. “Abych pravdu řekl, čekal jsem už asi hodinu, že někdo přijde k mým dveřím a najednou jsem slyšel pokradmé kroky,” pokrčil rameny.

“Dopustil jsem se velké chyby a mrzí mě to tak, jak byste si přál, aby mě to mrzelo.” Nehybné Elkovy oči nespustily jeho tvář ze zřetele.

“Nerad bych vás urazil otázkou, jestli jste čekal přítele,” řekl. “Rád bych znal jméno vašeho hosta.”

“Já také, a takových je nás mnoho,” pravil druhý.

Natáhl ruku, aby odklepl z doutn íku popel, a chvíli Elka zamyšleně pozoroval.

“Očekával jsem muže, jenž má důvod, aby se mě nesmírně obával,” řekl. “Jmenuje se, nu, na tom konečně nezáleží, setkal jsem se s ním jen jednou a do obličeje jsem mu neviděl.”

“A přepadl jste ho?” napovídal Elk.

Muž se zasmál.

“Ne, nepřepadl. Vlastně jsem s ním jednal velice šlechetně,” řekl klidně. “Nebyl jsem s ním déle než pět minut v tmavém pokoji, osvětleném pouze lucernou na stole. A to je myslím, všechno, co vám můžu říci, inspektore.”

“Seržante,” zabručel Elk. “To je zvláštní, jak mnoho lidí si myslí, že jsem inspektor.” Nastalo trapné ticho. Elk nebyl schopen vymyslit si nějakou otázku a hostitel patrně nebyl nakloněn k dalšímu výslechu.

“Sousední nájemníci jsou vaši přátelé?” otázal se Elk a ukázal hlavou směrem k chodbě.

“Kdo? Bassanová, a její přítel? Ne. Sledujete ji?” zeptal se rychle. Elk zavrtěl hlavou.

“Chci ji navštívit,” řekl. “Jenom navštívit. Právě jsem se vrátil z vaší vlasti, pane Broade. Krásná země, ale příliš rozlehlá.”

Přemýšlel, dlouho se díval na koberec, pak náhle pravil:

“Rád bych se setkal s tím vaším přítelem. Je také Američan?” Broad zavrtěl hlavou. Nepromluvili, když kráčeli chodbou ke dveřím, a zdálo se, že Elk mu ani “sbohem” neřekne, tak byl zamyšlený. Pak se však přece otočil, jako by ho teprve napadlo, že by se měl rozloučit.

“Těším se, že se s vámi opět někde setkám, pane Broade,” řekl, “snad zase na

Whitehallu!” Pak se zahled ěl na groteskní bílou žábu na dveřích. Broad mlčel. Prstem se dotkl otisku a potom ho smazal.

“Není to tu dlouho,” protáhl. “Hm, co si o tom myslíte, pane Elku?” Elk prohlížel rohožku přede dveřmi. Všiml si malé bílé kapky, sehnul se a rozmazal jí prstem.

“Ano, někdo to otiskl docela nedávno. Snad těsně před tím, než jsem přišel.” A zdálo se, že tím vyčerpal všechen svůj zájem o kresbu. “Už půjdu,” řekl a kývl na Broada. V nádherně zařízeném přijímacím pokoji bytu č. 6 seděla Lola, zabořená do křesla, vyplněného polštáři, nohy měla zkříženy pod sebou, v ústech jemnou cigaretu a na pěkném čele mrak.

Chvílemi pohlédla na muže, jenž stál u okna s rukama v kapse a díval se ven na náměstí. Byl velký, silný, mrštný, nelákavý. Všechno namáhání krejčího a sluhy nestačilo zakrýt jeho původ. Před nedávnem, před velmi nedávnou dobou, byl Lew Brady zápasníkem těžké váhy. Silnější zápasník vypozoroval jeho slabiny a sláva Lewa Bradyho uvadla mimořádně rychle. Měl jedinou přednost proti sobě rovným, a ta ho zachránila před úplným pádem. Nějaký

dobrý člověk ho našel jako dítě na ulici a poskytl mu vychování. Lew chodil do školy a stýkal se s kamarády s vysokou kulturou řeči. Nikdy se nezpronevěřil této výchově a tak jeho řeč

byla neobyčejně kultivovaná a každý, kdo se s ním poprvé sešel, otvíral údivem ústa, když

slyšel toho hrubce mluvit tak ušlechtile.

“Kdy čekáš tu svou krysu?” řekl náhle.

Lola pokrčila rameny zahalenými v hedvábí, odložila cigaretu, zívla a pohodlněji se zabořila do křesla.

“Nevím. Z kanceláře odchází v pět.”

Muž se otočil od okna a pomalu procházel pokojem.

“Nevím, proč se o něj žabák tak stará,” zabručel. “A vůbec, žabák už mě začíná unavovat.”

“To už tě nezajímá brát od něho peníze, Brady?” řekla. “Upřímně řečeno, u mě se podobné

únavy nikdy nedočkáš. A jedno je jisté, když už se žabák o Raye zajímá, sleduje určitě nějaký

cíl.”

Brady vylovil hodinky a pohlédl na ozdobný ciferník.

“Pět hodin. Myslím, že ten kluk neví, že jsi moje žena?”

“Blázníš,” řekla Lola unaveně. “Co bych se tím chlubila!” Zamračil se o znovu chodil po pokoji. Konečně zaslechl cinknutí zvonku a podíval se na ženu. Vstala, natřásla podušky a přikývla.

“Otevři,” řekla a muž vyšel poslušně z pokoje.

Ray Bennett vstoupil rychlým krokem a sevřel Lolinu ruku.

“Jdu pozdě, že? Johnson mi přikázal, abych po odchodu úředníků přišel do kanceláře. Ale Lolo, ty máš pěkný pokoj! To jsem si nepomyslil, že tak nádherně bydlíš.” “Znáš Lewa Bradyho?,”

Ray s úsměvem přisvědčil. Zářil jak ztělesněné štěstí a přítomnost Bradyho mu nevadila. S

Lewem se setkal v klubu, kam chodíval na obědy, a věděl, že jsou s Lolou obchodní partneři. A co víc, Ray se chlubíval pochybnou zásadou, která se nazývá širokým rozhledem. Cítil se povznesen nad staromódní pravidla o chování mužů k ženám. Byl mlád a poněkud prostoduchý, rád viděl věci tak, jak si je přál vidět.

“A teď si proberme náš báječný záměr,” řekl, když se po dívčině výzvě posadil vedle ni.

“Brady o tom ví?”

“Je to Lewův nápad,” řekla bez váhání. “Vždy hledá výhody nejen pro sebe, ale i pro ostatní.”

“To je moje slabost,” omlouval se Brady. “Ostatně, ještě ani nevím, zda se vám ten plán bude zamlouvat. Uskutečnil bych ho sám, ale jsem velmi zaměstnán. Řekla vám o tom už Lola něco bližšího?” Ray přisvědčil.

“Nemohu tomu ani uvěřit,” řekl, “vždycky jsem si myslil, že něco podobného se děje jen v románech. Lola říká, že japonská vláda potřebuje v Londýně tajného agenta. Někoho, koho by mohla použít, kdyby bylo zapotřebí. A co budu dělat?”

“Uvažoval jsem stejně,” řekl Lew, potřásaje hlavou. “Pokud jsem stačil zjistit, nemáte zatím na práci nic, než žít. Snad budou na vás žádat, abyste sledoval zdejší politický život. Jenom jedna věc se mi na tom nelíbí, že budete žít dvojím životem. Nikdo se nesmí dovědět, že jste úředník u Maitlanda. Zvolte si libovoln é jméno a zařiďte si byt.”

“To bude snadné,” přerušil ho mladík. “Otec sám říká, že bych měl mít v městě pokoj, myslí, že denně cestovat do města a zpět je příliš nákladné. V neděli jsme se na tom shodli. Budu jezdit domů jen někdy na neděli, ale co budu dělat a komu budu předávat zprávy?” Lola se tiše zasmála.

“Chudáček,” posmívala se. “Trápí ho vyhlídky na krásný byt a na denní schůzky se mnou.” Pan Maitland nakupuje

Eldor Street v Tottenhamu je jednou z tisíce šedých a ošklivých tříd, jež probíhají hlavním předměstím Londýna. Představte si dvě řady domů podél rovné ulice, úsporně osvětlené

žlutými lampami. Na každém domě výčnělek, jemuž se říká “arkýřové okno”, a každý dům dělí od ulice železný plot a železná vrátka. Za plotem je malá zahrádka, kde i nejodolnější

zákrsky zoufale bojují o život.

Elk byl v Eldor Street v devět hodin večer. Lilo a ulice byly opuštěné. Ve většině domů se nesvítilo, neboť v Eldor Street se žije ponejvíc v kuchyních a, ty jsou v zadních traktech domů. V průčelním okně čísla 47 míhalo se pod spuštěnou záclonou světlo, a když se Elk přiblížil, zaslechl přidušený hovor.

Stále nemohl uvěřit, že stojí u dveří Maitlandova bytu. Ranní noviny přinesly zprávu o nové

finančníkově spekulaci, jež vynesla jistě přes milión liber a hlava této obchodní společnosti bydlí v takové díře!

Zatím světlo zhaslo a na holé podlaze chodby se ozvaly kroky. Elk měl ještě dost času, aby se schoval ve stínu na druhé straně ulice. Dveře se otevřely a vyšly dvě postavy, Maitland a stará

žena, kterou Elk již jednou viděl. Ve světle pouliční lampy spatřil, že Maitland má na sobě

svrchník, zapjatý až ke krku. žena si oblékla dlouhý plást a v ruce nesla síťovou nákupní

tašku. Šli nakupovat. Byla sobota večer a hlavní ulice, kterými Elk prošel, byly plny opožděných kupujících. Tottenhamští nechávají nákup na poslední chvíli, kdy jsou potraviny lacinější. Elk vyčkal až zmizeli, pak došel na konec ulice, obrátil se a zabočil vlevo. Prošel podél

zdi polepené plakáty, až se dostal k úzké uličce, spíš pěšině mezi zahradami, tmavé, neosvětlené stezce, tři stopy široké, vroubené nadehtovanými dřevěnými ploty. Elk počítal vrátka po levé straně, před jedněmi se zastavil a lehce se o ně opřel. Dveře byly zavřené, ale závoru neměly. Klíčová dírka prozradila, že se dveří používá. Elk to přijal se zřejmým uspokojením a sáhl do kapsy pro váček, vylovil z něho malou dřevěnou rukojeť a nasadil do ní ocelový háček.

Zámek byl zřejmě složitější, než seržant očekával. Zkusil tedy jiný háček a pak ještě jeden. Při čtvrtém pokusu zámek povolil a Elk dveře lehce otevřel.

Zadní část domu tonula v temnotě, dvorek byl kupodivu bez překážek, s nimiž Elk počítal. Byl překvapen, když dveře domu našel otevřené, a zastrčil paklíče zpátky do kapsy. Prošel chodbou a dostal se do pokoje, kde před chvílí viděl světlo. Pokoj byl zařízen skrovně a chudě. Lenoška u krbu měla polámaná pera, v koutě stálo neustlané lůžko a uprostřed pokoje stůl, pokrytý záplatovaným ubrusem. Na stole ležely dvě nebo tři knihy a několik listů papíru, popsaného nehezkým dětským písmem. Elk zvědavě četl:

“Podívej se na psa. Muž přichází ke psu a pes na něho štěká.” Podobných vět tam nalezl víc. V knihách poznal čítanky pro obecnou školu. Dívaje se kolem, zpozoroval laciný gramofon a na skříňce několik poškrábaných, naštípnutých desek.

V domě asi bydlilo také dítě. Když Elk zasunul zástrčku domovních dveří, rozsvítil hořák plynové lampy. V jasném světle bila nuzota pokoje ještě víc do očí. Prošlapaný koberec byl samá díra, mezi nábytkem, kterým se pokoj honosil, by se sotva našel třeba jen jediný kus, který by nebyl spravován. Na špinavé poličce leželo dětské počitadlo, rámeček s korálky na napjatých drátech. Elkovu pozornost upoutal papír, pohozený na římse krbu. Byl to opis smlouvy na milión liber, kterou Maitland ráno podepsal.

Nescházel ani jeho podpis s ozdobným zákrutem na konci. Elk papír odložil a dal se do prohlídky bytu. Na polici vedle krbu nalezl železnou pokladničku, asi zpoloviny plnou. Dále našel asi stovku dopisů adresovaných E. Maitlandovi, Eldor Street. Prohlédl je a shledal, že jsou zcela bezvýznamné. Šlo o ceníky a politické letáky, jimiž kandidáti zaplavují voliče. Ani nebyly otevřeny. Pan Maitland asi věděl, co obsahují, a neobtěžoval se jejich zkoumáním. Snad je schovával jen ze setrvačnosti, jak to staří lidé dělávají. Nic zajímavého Elk v pokoji už nenalezl. Věděl určitě, že stařec spí v tomto pokoji, ale kde je dítě?

Zhasl světlo a šel nahoru. První dveře byly zamčené, a Elkovy nástroje selhaly, neboť dveře zajišťoval patentní rámek, připevněný zřejmě nedávno. Elk si pomyslil, že dítě je asi za těmito dveřmi.

Zařízení druhé místností, patrně ženiny ložnice, bylo chatrnější než v pokoji dole. Když se vrátil ke schodišti a nohou šmátral po prvním schodě, zaslechl zezdola slabé klapnutí; někdo zavřel dveře. Elk naslouchal. Zvuk se už neopakoval. Nejprve Elka napadlo, že se vrátil stařec, tiše se doplížil ke dveřím, zaposlouchal se, pak odsunul zástrčku, vešel podruhé

do pokoje v přízemí a posvítil na dveře.

Elk byl mimořádně všímavý; máloco uniklo jeho pozornosti, i teď mohl přísahat, že když

prve vstoupil do domku, nechal za sebou dveře otevřené. Teď byly zavřené a klíč trčel zevnitř

v zámku.

Udělalo to dítě, poděšené jeho přítomností v domě? Elk byl natolik moudrý, aby se nepokoušel svou domněnku zkoumat, věděl, že udělá nejlíp, když se vytratí zpátky na pěšinu a projde mezi zahradami zase na ulici. Tam vyhledal místo, z něhož viděl na celou Eldor Street i začátek pěšiny, a čekal. Konečně se dočkal návratu Maitlandových. Nacpanou síťovou tašku nesl teď stařec. Když procházeli pod lampou, Elk zahlédl v tašce zelenou kapustu. Počkal, až zmizeli ve tmě, a slyšel, jak zavírají dveře. Pět minut na to vyplížila se z pěšiny temná postava muže.

Bystrý a pozorný Elk se pustil za ním.

Neznámý zabočil do labyrintu úzkých uliček; detektiv mu byl stále v patách. Šli rychle, ale Elkovi to příliš nevadilo, byl velmi dobrým chodcem. Na hlavní třídě plné světel se neznámý

otočil. Elk šel asi dvanáct kroků za ním. Neviděl mu do tváře, teprve když sledovaný zastavil u čekajícího auta, otevřel dvířka a nasedl dovnitř, přistoupil Elk blíž a zamával mu na pozdrav.

Muž v limuzíně byl překvapen, ale pak otevřel dvířka.

“Pojďte se schovat před deštěm, Elku,” řekl a Elk poslechl.

“Nakupoval jste na neděli?” otázal se nevinně.

Jestřábí tvář se roztáhla úsměvem.

“V neděli nikdy nejím,” odpověděl Joshua Broad, bohatý Američan, jenž prodával kroužky na klíče, žil v nejdražším bytě v Londýně a živě se zajímal o Ezru Maitlanda. Elk se usadil a Broad se k němu prudce otočil.

“Řekněte Elku, našel jste dítě?”

Elk zavrtěl hlavou.

“Ne,” řekl. Vůz právě zamířil k civilizovanější západní části města a Elk slyšel, jak se druhý

chechtá.

“Já ano,” řekl pan Broad. Zabafal z doutn íku, který si právě zapálil: “A věřte mi, Elku, přestal jsem mít děti rád. Ano, pane. Všechno na světě mě zajímá víc, než výchova dětí.”

“Kde bylo to děvče?”

“Je to hoch,” odvětil Broad klidně, “snad mi odpustíte, že na vaši otázku neodpovím. Byl jsem už hodinu v domě, když jste přišel, v zadním pokoji, který je mimochodem nezařízený. Polekal jste mě. Slyšel jsem vás přicházet a myslil jsem, že to jde ten vousáč. Zvlášť jsem se ulekl, když jste rozsvítil. Také jsem svítil, když jste otevřel dveře umývárny, nechal jsem je schválně otevřené. Vždycky chci mít zadní vrátka. Nuže, jaký je váš názor?”

“Na Maitlanda?”

“Je výstřední, co? Neřekl byste, jak je výstřední!”

Když vůz zastavil u dveří Caverley House, přerušil Elk dlouhé mlčení.

“Co jste zač, pane Broade?”

“Hádejte,” řekl druhý vesele, vystupuje z vozu.

“Agent tajné služby?” dohadoval se Elk.

“Chyba lávky, to myslíte tajnou službu Spojených států? Ba ne, mýlíte se. Jsem jenom soukromý detektiv, který se obírá studiem zločinců, pojďte nahoru, něco si vypijeme.”

“Půjdu nahoru a vypijeme něco,” řekl Elk ochotně, “jen když to nebude gin s džusem. Ve Spojených státech jsem si tím pokazil žaludek.”

Broad vsunul klíče do zámku svého bytu, když detektiva podivně zamrazilo v zádech; položil ruku na Američanovu paži.

“Neotvírejte,” řekl prudce.

Broad se překvapeně ohlédl. Na Elkové tváři bylo vidět napětí a starost.

“Proč?”

“Nevím jenom takové tušení. Jsem rodem Skot a my Skotové věříme na předtuchy. A teď mi jedna taková předtucha říká, abyste neotvíral.”

Broadova ruka sklesla.

“Děláte si ze mě šašky?”

“Jestli si dělám šašky,” řekl Elk, “jsem ochoten přijmout políček. Přísahám, že tu není

všechno v pořádku. Dejte to sem!”

Vzal klíč z neochotné ruky Joshuy Broada, vsunul ho do zámku a odemkl. Pak prudce rozevřel dveře a odstrčil Broada ke zdi.

Okamžik se nic nedělo.

“Utíkejte,” vykřikl Elk a pádil po schodech.

Američan spatřil zelenožlutý oblak a rozběhl se za Elkem, dřív než se plyn stačil vyvalit ze dveří na chodbu.

Správce domu právě zavíral vrátnici, když se před ním objevil udýchaný Elk bez klobouku.

“Můžete telefonovat do bytů?, Dobrá! Zavolejte do všech bytů nad třetím poschodím i pod ním, aby za žádnou cenu neotvírali dveře. Řekněte jim, aby ucpali papírem všechny škvíry, otvory schránek na dopisy a otevřeli okna. Nic nevysvětlujte a pospěšte si! Dům je plný

otravného plynu!”

Zavolal hasiče a zanedlouho se na ulici ozvalo zvonění a muži v plynových maskách vybíhali po schodech nahoru.

Na štěstí byla neděle a všichni nájemníci byli na víkendu mimo Londýn.

“A slečna Bassanová přijde až časně ráno,” řekl vrátný. Dům byl stlačeným vzduchem a chemickými prostředky odmořen teprve před svítáním. Škoda nebyla velká, jenom stříbrné

předměty zčernaly a všechna okna a zrcadla pokryla žlutá sedlina. V bytě setrvával zápach po plynu, přestože okna byla otevřená dokořán. Až ranní vánek rozptýlil poslední páchnoucí

stopy plynového útoku.

Oba muži společně prohlédli pokoje, aby vypátrali, jak a kudy se plyn do bytu dostal.

“Tady, tím otevřeným krbem,” ukázal Elk. “Ten plyn je těžší vzduchu a mohl být nalit do pokoje komínem stejně dobře jako voda.”

Elkova domněnka se potvrdila po prohlídce střechy. Našli deset velkých skleněných válců a košík přivázaný na dlouhém provaze. Kromě toho byl komín poškrábán a odřený. Někdo se musel dostat do domu, když byl vrátný zaměstnán jinde, snad u zdviže. S provazem a košíkem vstoupil na střechu. Musel mít pomocníka, který na ulici naložil válce do košíku, a pachatel je jeden po druhém vytáhl nahoru. Jednoduché a důvtipné! Jenom si to tu museli asi už dříve dobře prohlédnout, jinak by nevěděli, který komín patří k vašemu krbu.” Vrátili se do bytu. Joshua Broad najednou zvážněl.

“Naštěstí měl můj sluha volno,” poznamenal, “jinak by už byl v nebi.”

“Doufám,” řekl Elk zbožně.

Slunce zlatilo střechy, když Elk konečně opustil ospalého a sklíčeného muže. Blížil se k vestibulu, když zaslechl hlučné hlasy. Před domem stál velký automobil s mladíkem ve fraku za volantem. Vedle řidiče seděl Lew Brady a na chodníku stála dáma ve večerních šatech.

“Pěkný večer, Lolo, co? Když se do toho dám, tak to jede.”

Ray Bennett mluvil hlučně a zastřeně. K opilosti neměl daleko. Poznal detektiva vycházejícího právě na ulici a vykřikl:

“Koukejme se, starý Elk, vynikající Elk! Zdravím vznešeného poldu! Lolo, přivítej pana Elka z Elkburgu, proslulého sherlocka.”

,,Drž hubu,” zařval mu do ucha Lew, ale Ray byl v příliš povznesené náladě, aby se dal umlčet.

“Kde je ten skvělý Gordon?, Elku, musíš mi dávat na Gordona pozor. Hlídej chudáka dobrého Gordona, náramně se zalíbil mé sestře.”

“Pěkný vůz, pane Bennette,” řekl Elk, dívaje se zamyšleně na auto. “Dárek od otce?” Zmínka o otci způsobila, že mladík poněkud vystřízlivěl.

“Ne, kdepak; patří jednomu mému příteli. brou noc, Lolo.” Šlápl na startér, netrefil se a

šlápl znovu. “Sbohem Elku.”

Vůz se s prudkým trhnutím rozjel a Elk se za ním díval, dokud nezmizel.

“Ten kluk si nejspíš rozbije vrtuli o měsíc,” řekl. “Dobře jste se poměli, Lolo?”

“Ano, proč?”

Vyčkávavě na něho upřela oči, plné podezřívavosti.

“Nezapomněla jste zavřít plynový kohoutek, když jste odcházela, že ne? Být Sherlock, uhádl bych, že jste nezapomněla. Podle skvrny na vaši rukavičce …”

“Proč se mě na to ptáte? Já přece nikdy vařič nepoužívám.”

“Ale někdo ho použít musel a málem by mě a mého přítele tím plynem poslal k Abrahamovi.” Viděl, jak se zachmuřila. Vždycky předpokládal, že jako žena je výtečnou herečkou, ale přesto byl ochoten věřit v její upřímnost.

Na Caverley House kdosi podnikl plynový útok vysvětloval, “Jenom ne svítiplynem. Myslím, že to ucítíte, až půjdete nahoru.”

“Jaký to byl plyn, otravný?”

Elk přisvědčil.

“Ale kdo tam ten plyn vpustil?”

Elk se na ni podíval se smutným výrazem, kterým tak často dokázal zneklidnit své oběti.

“Myslíte, Lolo, že bych zde s vámi stál a klevetil, kdybych to věděl? Přítel Sherlock Holmes by to snad odhalil, ale já ne. Nevím nic. Kromě toho, že šlo o Broadův byt.”

“O byt toho Američana naproti nám, naproti mně?” řekla. “Jednou jsem ho myslím zahlédla. Zdá se, že je to milý člověk.”

“Všichni si to patrně o něm nemyslí,” řekl Elk. “Poslyšte, Lolo, copak dělá ten chlapec, mladý Bennett?”

“Proč se mě ptáte? Vydělává teď spoustu peněz a myslím, že trochu zdivočel. To se stává.”

“Kdybych já vydělal spoustu peněz, vybral bych si lepšího průvodce, než je hloupý zápasník!” Její pěkná tvář vzplanula hněvem, a pohled, vržený po Elkovi, se jedovatostí vyrovnal plynu, s nímž se Elk v noci potýkal.

“A myslím, že bych se na policejním ředitelství vyptal na ženy, s nimiž bych se seznámil,” pokračoval Elk nemilosrdně. “Chápu, že se do toho pletete, protože vás peníze přirozeně

lákají. Ale rád bych věděl, odkud se ty peníze sypou.”

“Není to jediná věc, do níž vám nic není,” procedila mezi zuby, než vklouzla do pootevřených dveří.

Elk zůstal, jak ho opustila; jeho melancholická tvář se ani nepohnula. Tak stál asi pět minut, načež pomalu vykročil ke svému skromnému staromládeneckému domovu.

Bydlil v domku nad trafikou jako jediný nájemník. Když přešel Gray’s Inn Road, podíval se mechanicky na okna svého pokoje a povšiml si, že jsou uzavřena. Ale všiml si ještě něčeho jiného: všechny okenní tabulky pokrýval žlutavý opalizující závoj.

Elk se rozhlédl tichou ulicí. Nedaleko odtud se opravovala dlažba.

Noční hlídač si zdříml u ohníčku, a když se Elk přiblížil, ani ho neslyšel, takže nezpozoroval Elkovo podivné chování. Detektiv si vybral z hromady písku několik oblázků a vrátil se k domu. Postavil se doprostřed ulice, rozmáchl a hodil kámen do okna.

Zařinčelo rozbité sklo. Elk čekal; konečně zahlédl žlutý pramínek otravného plynu, který se vyřinul dírou ve skle a pomalu stékal po zdi dolů.

“Začíná to být trochu jednotvárné,” řekl Elk unaveně a vydal se k nejbližšímu požárnímu hlásiči.

Návštěva u Maitlanda

Navenek přijal Bennett nový způsob synova života jako něco naprosto přirozeného, co jednou muselo přijít. V nitru však byl plný neklidu a obav. Ray byl jeho jediný syn; Bennett byl na něho hrdý, třebaže to nikdy nedal najevo. Nikdo neznal lépe všechny svody, jež na každém kroku číhají na mladého člověka ve velkém městě. Navíc Raye znal, a to bylo pro jeho klid ještě horší.

Ella o věci s otcem nemluvila, ale tušila jeho obavy, a uvažovala, co podnikne. Minulou neděli si Ray trpce stěžoval na snížení platu. Byl zoufalý a horlivě vykládal, že té

práce nechá a najde si jiné místo. A této možnosti se Ella strachovala. Bennettovi žili střídmě

Z dost malých prostředků. Otec měl zřejmě několik zdrojů a Elle se zdálo, že z nich plynou poměrně značné peníze. Vilka jim patřila a na živobytí potřebovali směšně málo. Každé ráno přicházela z vesnice žena na těžkou práci a ta také jednou týdně pomohla s prádlem. To byl jediný přepych, který si Ella směla dovolit s penězi, jež od otce dostávala na domácí vydání. Vyhlídka, že Ray bude třeba jen dočasně bez zaměstnání proto Ellu naplnila obavami a přiměla ji jednat.

A tak jednou ráno spatřil Johnson, přecházející po mramorové podlaze hlavní kanceláře její

křehkou postavičku procházet otáčivými dveřmi banky. Vyběhl jí vstříc.

“Drahá slečno Bennettová, to je příjemné překvapení! Ray tady momentálně není, ale počkáte-li…”

“Jsem ráda, že je pryč,” řekla s ulehčením. “Ráda bych mluvila s panem Maitlandem. Půjde to?” tlustá filosofova tvář se zachmuřila.

“Obávám se, že to bude velmi obtížné,” řekl. “Starý pán nikdy nepřijímá, ani největší muže z City. Nenávidí ženy, lidi, a třebaže jsem u něho už léta, dodnes nevím, jestli si ten nelida na mě zvykl. Co mu chcete?”

Váhala.

“Jde o Rayův plat,” řekla. Když zavrtěl hlavou, naléhavě pokračovala. “Je to velmi důležité, pane Johnsone. Ray mívá divné nápady, a jestli mu sníží plat, bude to znamenat… Nu, vždyť

vy Raye také dobře znáte.”

Přikývl.

“Nevím, jestli vám pomůžu,” řekl s pochybami v hlase. “Půjdu, a zeptám se pana Maitlanda. Ale bojím se, že vás nepřijme.”

Když se vrátil, jeho bodrá tvář se široce smála.

“Pojďte nahoru, než si to rozmyslí,” řekl a vedl ji ke zdviži. “Ale mluvit musíte sama, slečno Bennettová. Je to výstřední dědek a tvrdý je jako křemen.”

Uvedl ji do malé, ale pohodlně zařízené kanceláře a ukázal na psací stůl, plný spisů.

“Můj kutloch,” vysvětloval.

Z “kutlochu” vedly mahagonov é dveře do Maitlandovy pracovny. Johnson ti še zaklepal a Ella se s tlukoucím srdcem nechala uvést před podivného starce, jenž

měl v moci peněžní trh.

Veliká místnost byla tak přepychově zařízena, že se Elle až tajil dech. Obložení bylo z vzácných dřev a ozdobeno ryzím stříbrem. Světlo proudilo do místnosti jednak z ukrytých lamp, jednak vysokými okny z barevných skel, vkládaných do olova. Každý kus nábytku představoval malé jmění a Ella se nemohla ubránit tísnivému pocitu, když si uvědomila, že koberec, po němž šlape, by se svou cenou vyrovnal celému zařízení průměrné domácnosti. Za širokým stolem seděl sám veliký Maitland. Seděl vzpřímen a díval se zpod hustého bílého obočí. Několik praménků

nepěstěného plnovousu leželo na stole, a když vztáhl ruku a ukázal na židli, viděla, že nosí vlněné bezprsté rukavice. Lebku měl úplně lysouNemohla se vynadívat na jeho velké odstávající uši. Jeho vzhled ji zarážel. Bylo na něm cosi patriarchálního, ale ji odpuzoval. Celá jeho osobnost byla taková, že z ni vyzařovalo něco hrubého, hnusného, co Elu uráželo. Neodpuzoval ji však ani nečistotou, ani stářím. Věk přináší zjemněni, krásu zániku. Tento muž však stářím zhrubl.

Nepřehlížel si ji s klidem, jak podvědomě očekávala. Dokonce se jí v jednu chvíli zdálo, že je nervózní, nejistý. Těkal očima od dívky k tajemníkovi, pak k barevným oknům a potom opět pokradmo pohlédl na Ellu.

“To je slečna Bennettová, pane. Pamatujete se, pan Bennett je zaměstnán u nás ve směnárně, a je to na mou duši dobrý pracant. Slečna Bennettová vás prosí, zda byste znovu neuvážil své

rozhodnutí o snížení jeho platu.”

“Víte, pane Maitlande,” přerušila Johnsona Ella, “nedaří se nám zvlášť dobře a ta srážka je pro nás velmi nepříjemná.”

Pan Maitland netrpělivě pokýval hlavou.

“Je mi to volný, jak se vám vede, dobře nebo špatně,” řekl nahlas. “Když někomu snížím plat, tak ho bude mít sníženej.”

Překvapeně se na něho dívala. Měl drsný, hrubý hlas, používal vulgárních slov. Potvrzoval tak její první dojem.

“Když se mu to nelíbí, může vypadnout, a když se to nelíbí vám,” podíval se zamračeně na rozpačitého Johnsona, “můžete jít taky k čertu. Lidí je fůra. Když budu chtít, můžu je sbírat na ulicích. Tím končím.”

John se po špičkách vyplížil a zavřel za sebou dveře.

“Je hrozný,” zašeptala. “Jak u něho můžete vydržet, pane Johnsone?” Zavalitý muž se pousmál.

“Může je sbírat na ulicích!” opakoval. “A má pravdu. Půl druhého miliónu

nezaměstnaných! S

těmi se už dá něco pořídit.”

“Je mi líto…” řekla a bezděčně se dotkla jeho ramene. “Nevěděla jsem, že je tak strašný.”

“Ale není v podstatě zlý. Je to člověk, který se vypracoval. Divím se, že vás přijal.”

“To nikoho nepřijímá?”

Zavrtěl hlavou.

“Jenom ve zcela nevyhnutelných případech, asi tak dvakrát do roka. Nevím, jestli je v podniku někdo, kdo s nim kdy mluvil, dokonce mezi řediteli.”

Doprovodil ji dolů do kanceláře. Ray se dosud nevrátil.

“Mám-li být upřímný,” přiznával Johnson, když se ho zeptala na bratra přímo, “Ray dnes ráno nepřišel. Vzkázal, že mu není dobře, a tak jsem zařídil, aby dostal na dnešek volno.”

“Ale není nemocný?” zeptala se polekaně a Johnson ji uklidnil.

“Ne. Mluvil jsem s ním, má v novém bytě telefon.”

“Myslila jsem, že si pronajal jen pokoj!” řekla zděšeně, jako dobrá hospodyně

znepokojená.

“Kde má ten byt?”

“V Knightbridge,” odvětil Johnson klidně. “Ano, je to v drahé čtvrti, ale myslím, že byt pořídil velmi lacino. Přepustil mu ho dočasně jakýsi člověk, odjíždějící za hranice. Ray vám asi psal z Bloomsbury, kam se hodlal nastěhovat? Smím být upřímný, slečno Bennettová?”

“Budu jen ráda, jde-li o Raye,” odvětila rychle.

“Ray mi dělá starosti. Přirozeně udělám všechno, co je v mých silách, neboť ho mám

velmi rád. Prozatím kryji jeho častou nepřítomnost v práci, není potřebí, abyste mu to říkala. Ale není to snadné, starý pán dovede neobyčejně dobře vytušit, když někdo lenoší. Ray si žije nad poměry a v oblékání předčí nejmódnější šviháky v Londýně.”

Dívka ochladla a neurčitý neklid se naráz proměnil v strach.

“Něco není v kanceláři v pořádku?” otázala se úzkostlivě.

“Ne. Dovolil jsem si prohlédnout jeho účetní knihy. Všechno je v pořádku. Hotovost v pokladně souhlasí na halíř. Kdybych měl mluvit bez obalu, řekl bych, že nekrade, alespoň u nás ne. A ještě něco. V Knightbridgi bydlí pod jménem Lester. Přišel jsem na to náhodou a zeptal jsem se ho, proč přijal jiné jméno. Jeho vysvětlení znělo dost věrohodně. Nechce, aby se pan Bennett dověděl, jak přepychově bydlí. Má nějaké výnosné vedlejší zaměstnání, ale odmítá prozradit jaké.”

Ella byla ráda, když se mohla vzdálit a uchýlit do samoty rozsáhlého parku. Musela si vše rozmyslet, aby mohla rozhodnout, co počít. Ray už nebyl chlapec, aby se podrobil, ať už

zakročí sama nebo starý Bennett. Otec se nesmí nic dovědět, sama všechno s Rayem vyřídí. Snad si skutečně našel výnosné zaměstnání. Mnoho lidí využívá volného času k práci, ale Ray nepatřil k takovým dělným lidem.

Ella se posadila v parku na židli a nečekaný problém ji zaujal tak plně, že ani

nezpozorovala, když se před ní kdosi zastavil.

“To je ale šťastná náhoda!” zaslechla veselý hlas a vzhlédla přímo do modrých očí Dicka Gordona.“A teď mi řekněte, co vás trápí? Máte asi nějaké starosti, že?” otázal se, přitáhl si židli a posadil se.

“Starostikdokdo vám řekl, že mám starosti?” vytáčela se.

“Máte to napsáno na tváři,” usmíval se. “Asi je vám divné, že jsem tak nastrojený. Očekávají

mě na velvyslanectví Spojených států.”

Teprve nyní si všimla, že Gordon má na sobě frakový oblek s motýlkem a lesklý cylindr. Uvědomila si, že mu tento oblek velice dobře padne a že v něm vypadá dokonce mladší.

“Řekl bych, že máte obavy o bratra,” řekl. “Zrovna před chvílí jsem ho tu někde viděl, ostatně, támhle je.”

Podívala se ve směru jeho pohledu a překvapením se zdvihla. Po jezdecké dráze, rovnoběžně

sledující pěšinu, jeli na koních muž a žena. V muži poznala Raye. Byl vybraně oblečený, od špiček jezdeckých bot až k šedému klobouku měl na sobě výtvory dokonalého krejčovského umění. Dívka po jeho boku byla mladá, hezká, drobná.

Jezdci přejeli. Ray si zvědavých diváků nevšiml. Byl neobvykle veselý, jeho smích zazníval až k ohromené sestře.

“Ale To nechápu, vy znáte tu dámu, pane Gordone?”

“Velmi dobře, i když ne osobně,” řekl Dick suše. “Jmenuje se Lola Bassanová.”

“Je to, dáma?”

Dickovi zablesklo v očích.

“Elk říká že ne, ale Elk je zaujatý. Má peníze, má vzděláni a dobré vychování. Nevím, zda tyto tři vlastnosti stačí, aby se z ženy stala dáma. Elk říká, že ne, ale jak říkám, je značně

zaujatý.”

Ella seděla mlčky, v hlavě měla zmatek.

“Myslím, že byste potřebovala poradit, co počít s bratrem,” začal Dick klidně. “Polekal vás, že ano?”

Přisvědčila.

“To jsem věděl. Mě také uvádí do rozpaků. Vím o něm všechno, jeho platem počínaje a podivnou komedií s cizím jménem konče. To samo by mě nepřekvapovalo, mládež si libuje v podobných tajnostech. Bohužel jsou tyhle tajnosti velmi drahé. Rád bych věděl, z čeho platí

tak nákladný život.”

Jmenoval obnos a dívka rozevřela oči úžasem.

“Opravdu to všechno tolik stojí,” řekl Dick. “Elk má rád přesnost a nachlup ví, nač přijde takový jezdecký oblek. Právě on mě zásobil podrobnostmi.”

Ella přerušila Dicka tak zoufalým gestem, že si okamžitě začal vyčítat, jaký je hrubec.

“Co mám dělat, co mám dělat?” tázala se. “Kdekdo mi nabízí pomoc, vy, pan Johnson, a jsem přesvědčena, že také pan Elk. Ale Raye tím, myslím, nezachráníme. Jako bychom házeli hrách na zeď. Snad se vám zdá hloupé, že mě tak rozčiluje Rayovo chování, ale on je pro nás, pro mě i pro otce, vším.”

Dick neodpověděl. Cizí člověk může těžko zasahovat do rodinných záležitostí. Jenomže v této situaci šlo hlavně o Rayovu společnici, to bylo nejvážnější. Jako by četla jeho myšlenky, zeptala se:

“Je to hodné děvče? Myslím, je to děvče, které se k Rayovi hodí?”

“Je velice milá,” odpověděl Dick po chvilce; vycítila v jeho hlase vytáčku a dál se už

nedotazovala. Náhle změnila téma rozhovoru, zmiňujíc se o návštěvě u Ezry Maitlanda. Dick vyslechl její vyprávění bez zvláštního překvapení.

“Je jako nebroušený diamant. Elk o něm něco ví, co mi odmítl říci. Elk vůbec mnohem raději tahá za nos své představené, než aby se honil za zločinci. Něco jsem se však o Maitlandovi doslechl od jiných lidí.”

“Proč nosí v kanceláři rukavice?” zeptala se nečekaně.

“Rukavice? O tom nevím,” odvětil překvapeně. “Proč by nosil rukavice?” Zavrtěla hlavou.

“To nevím je to hloupost, ale tak mě napadlo …”

Čekal.

“Když si pohladil rukou plnovous, zdálo se mi, že jsem zahlédla na jeho levém zápěstí těsně

nad okrajem rukavice tetování, žabí hlavu a oči.”

Dick s ohromením naslouchal.

“Není to jen vaše obrazotvornost, slečno Bennettová?” otázal se. “Víte, žabák nám jde všem na nervy.”

“Viděla jsem to,” přikývla, “stála jsem od něho několik kroků a ve světle odraženém od podložky na stole jsem zahlédla na vteřinu jeho zápěstí naprosto zřetelně.”

“Říkala jste o tom Jonnsonovi?” ,

Zavrtěla hlavou.

“Až potom mě napadlo, že jsem se ho měla zeptat, jestli si za ta léta služby nevšiml Maitlandova tetování. Vzpomínám si teď, že Ray mi kdysi říkal, že pan Maitland nosí

rukavice v létě v zimě.”

Dick nevěděl, co si má myslet. Nebylo sice pravděpodobné, že se hlava velké peněžní

společnosti spolčila s bandou tuláků. Ale přesto

“Kdy má přijet váš bratr do Horshamu?” otázal se.

“V neděli,” odpověděla dívka. “Slíbil otci, že přijde na oběd.”

“Doufám,” řekl bystrý mladý muž, “že nebude nemožné, abych přišel na oběd jako čtvrtý?”

“Budete pátý,” usmála se. “Přijde také pan Johnson. Chudák, má z otce strach, a myslím, že se bojí jeden druhého. Otec je Maitlandovi podobný nepřízní k cizím lidem. Ale přesto vás

zvu.” Vyhlídka na jejich nedělní setkání ji rozveselila.

Večer, když Dick odcházel do divadla, přišel ho Elk navštívit; Dick hned Elka informoval o Ellině podezření. Překvapilo ho však. že Elk přijal celou tu domněnku velmi chladně.

“To je možné,” řekl, “ale je pravděpodobnější, že na tom tetování vůbec není žába. Starý

Maitland býval za mlada námořníkem, ale to je všechno, co se ví o jeho životě. Před dvanácti lety se objevil v londýnských novinách půlsloupcový článek, když koupil dům na nábřeží a začal rozšiřovat své kanceláře. Řeknu vám, pokud jde o starého Maitlanda, jsem ochoten uvěřit všemu.”

“Proč?” tázal se překvapený Dick. Nevěděl dosud nic o detektivových výzkumech.

“Proto!” odvětil Elk. “Když někdo nashromáždí milióny, není to obyčejný člověk. Obyčejní

lidé milióny nemívají. Vypátrám, co je to za tetování.”

Následujícího týdne odvrátila Dickovu pozornost od žabáků podivná záležitost. V úterý byl pozván do sekretariátu ministerstva zahraničí a k svému velkému překvapení byl osobně přijat ministrem.

Brzy se dověděl, co je příčinou té pocty.

,,Kapitáne Gordone,” řekl ministr. ,,čekám z Francie návrh obchodní smlouvy, kterou má

podepsat naše vláda spolu s vládou francouzskou a italskou. Je velmi důležité, aby se tento dokument nedostal do nepovolaných rukou, říkám vám to důvěrně, jde o otázku revize celních sazeb. Nechci vás přivést do choulostivého postavení sdělením, kterých sazeb se to týká, ale je nutné hlídat kurýra, jenž smlouvu přinese. Přál bych si, abyste obvyklá policejní

opatření doplnil tím, že pojedete kurýrovi naproti do Doveru. Nespadá to sice do vašich povinností, ale protože jste byl za války ve výzvědné službě, zatěžuji vás tímto úkolem. Tři členové francouzské a italské tajné policie doprovázejí kurýra až do Doveru, kde vy s vašimi lidmi převezmete dozor a osobně budete přítomen uložení dokladu v mé pokladně.” Jako mnohé důležité povinnosti, tak i tato se zdála nezajímavá. Dick počkal na kurýra na doverském nádraží, doprovodil ho do zamluveného oddílu železničního vagónu, kde se na chodbičce procházeli dva detektivové ze Scotland Yardu. Na nádraží Victoria nasedl kurýr doprovázený Dickem do auta řízeného policejním řidičem a střeženého tajnou policií, kterým odjeli na ministerstvo

zahraničních věcí. Ministr pečlivě prohlédl pečetě a pak v přítomnosti Dicka Gordona a inspektora tajné policie, velitele doprovodného oddílu, uložil obálku do trezoru.

“Nemyslím si, že by se žabáci zajímali o tento dokument,” pronesl ministr s úsměvem. ,,Ale přesto jsem kupodivu na ně myslel, proto ta mimořádná opatření. Po Genterově vrahovi dosud nemáte žádnou stopu?”

“Pokud vím pane, dosud ne. Tento případ mi nepřísluší. Dokud není připravena žaloba, návladnictví se pátrání po zločinci neúčastní.”

“To je škoda,” řekl lord Farmley. “Přál bych si, aby případ žabáků nebyl výhradně záležitostí

Scotland Yardu. Je tak mimořádný a společensky nebezpečný, že bych se cítil šťastnější, kdyby pátrání vedlo nějaké zvláštní oddělení.”

Dick Gordon mohl říci, že má sto chutí převzít jeho vedení, ale neřekl nic. Jeho Lordstvo si zamyšleně hladilo bradu. Lord Farmley byl přísný, šedesátiletý muž, typický představitel uhlazené diplomatické školy, v níž se spojovala dvornost s nemilosrdností, kde se zabíjí s úklonou a kde se za nápadnou zdvořilostí obvykle skrývá tím větší nebezpečí.

“Promluvím s ministerským předsedou,” řekl. “Poobědváte se mnou, kapitáne Gordone?” Druhého dne byl Dick Gordon povolán do Downing Street a dověděl se, že se zřizuje zvláštní

oddělení, jež se bude výlučně zabývat touto hrozbou společnosti.

“Máte volné ruce, kapitáne Gordone. Jsem velmi rád, že jsem našel muže, jakého potřebujeme,” řekl ministerský předseda. “A můžete si vybrat kteréhokoliv detektiva Scotland Yardu.”

“Vezmu si seržanta Elka,” řekl Dick bez váhání a ministerský předseda se na něj pochybovačně podíval.

“Nemá příliš vysokou hodnost,” poznamenal.

“Slouží už třicet let,” pravil Dick, “a nepostupuje jen pro mezeru ve vzdělání. Přidělte mi ho, pane, a já mu propůjčím dočasně hodnost inspektora.”

Ministerský předseda se zasmál.

“Dělejte tedy, co je vám libo.”

Když seržant Elk přišel odpoledne do Dickovy kanceláře, aby se zeptal, co je nového, přivítal ho Dick novým titulem. V první chvíli nemohl Elk ani vydechnout, pak se však na jeho nehezké tváři rozestřel úsměv.

“Jsem určitě jediný inspektor v Anglii, který neví, kde je pohřbena královna Alžběta,” řekl, ne bez hrdosti.

Nedůtklivý Ray

Dick si říkal nejméně tucetkrát, že je naprostá hloupost, aby dospělý a ostřílený muž

rozechvěle a pravidelně odškrtával v kalendáři dny zbývající do neděle. Tak se mohl chovat školák a ještě k tomu školák velmi neopeřený. A jako školák vysedávající nad úlohou, tak i Dick prosnil veškerý čas, který měl věnovat úřední korespondenci.

Krásná tvář…? Těch už Dick viděl mnoho. Hezká postava, jemné vychováníDick přestal rozebírat půvaby Elly Bennettové. Věděl jenom, že se nemůže dočkat neděle. Když Dick otevřel zahradní vrátka, spatřil těžkopádnou postavu filosofovu, pohodlně

usazenou v zahradním kresle. Tajemník vstal a s úsměvem mu podával ruku. Dick k němu cítil sympatie.

Johnson patřil k té trpělivé vrstvě lidí, kteří sice zápasí s tísnivým handicapem vlastní

průměrnosti, ale jejichž nejlepší vlastností je věrnost a trpělivá píle při plnění povinností.

“Ray mi řekl, že přijdete, je se slečnou Bennettovou v zahradě a podle jeho kyselé tváře soudím, že poslouchá domácí kázání.”

“Nechodí už do kanceláře?” tázal se Dick, svlékaje plášť.

“Mám obavy, že je definitivně pryč.” Johnsonova tvář zesmutněla. “Musel jsem mu říct, aby odešel. Starý Maitland zjistil jeho nepřítomnost, a nějakým neznámým způsobem se dověděl, že Ray žije nad poměry. Nařídil revizi knih, ale díky bohu byly v pořádku. Jen tak tak, že jsem sám nepřišel o místo.”

Dick nesměl propást tuto příležitost.

“Víte, kde Maitland bydlí? Má vlastní dům?” zeptal se.

Johnson se usmál.

“Ano, ano, samozřejmě, má vlastní dům,” řekl posměšně. “Teprve loni jsem se dověděl, kde bydli, a dosud jsem to neřekl nikomu. Ani teď nebudu uvádět podrobnosti. Starý bydlí v domě, co říkám v domě, je to spíš bouda na spadnutí, žije skromně a uboze jako nezaměstnaný dělník. A má milióny! Jeho domek na předměstí bych nechtěl ani jako stáj. Bydlí v něm se svou sestrou, která mu uklízí a vede domácnost. Myslím, že se moc nenadře. Nikdy jsem neviděl Maitlanda vydat sebemenší částku na sebe. Jsem přesvědčen, že dodnes nosí stejný oblek, který měl na sobě, když jsem nastupoval. K snídani mu kupuji za pár halířů

sklenici mléka a rohlík, a to se ještě někdy pokouší mi nezaplatit.”

“Řekněte mi, pane Johnsone, proč nosí starý pán rukavice v kanceláři?” Johnson zavrtěl hlavou.

“Nevím, někdy mi napadá, že tím zakrývá jizvu na zápěstí, ale Maitland není zase z těch, kdo by kvůli tomu nosili rukavice. Má na rukou tetování: korunky a kotvy a delfíny …”

,,I žáby?” otázal se Dick klidně a zdálo se mu, že tato otázka Johnsona překvapila.

“Ne, žábu jsem nikdy neviděl. Spleť hadů, to ano, tu jsem na jeho zápěstí viděl. Vy si myslíte, že by starý Mairiancl mohl patřit k žabákům?” tázal se a Dick se usmál jeho

úzkostlivému hlasu.

,,A…”

“Byl jsem jenom zvědav,” řekl. Johnsonova obvyklá veselá nálada byla ta tam. “Počítám, že je dost velká držgrešle, aby mohl být žabákem nebo ještě něčím horším,” řekl, právě když se objevil Ray se sestrou. Na Rayově čele ležel těžký mrak, který ztmavěl při pohledu na Dicka. Dívka byla uzardělá zdálo se, že má pláč na krajíčku.

“Haló, Gordone,” řekl mládenec bez úvodu. “To vy jste ten dobrák, co poplašil mou sestru?

Poslal jste Elka, aby mě špehoval, že?, abyste věděl, já totiž Elka přistihl.”

“Rayi, takhle s panem Gordonem nesmíš mluvit,” přerušila ho dívka nakvašeně. “Nikdy mi o tobě neřekl nic zlého. Vím, co jsem viděla na vlastní oči. Myslím, že zapomínáš, že pan Gordon je tatínkovým hostem.”

“Všichni jste se proti mně spikli,” bručel Ray. “I starý Johnson.” Zazubil se nejistě na holohlavého muže, ale Johnson úsměv neopětoval. “Máme o tebe starost, chlapče,” řekl. Napětí povolilo, když John Bennett s kamerou na zádech přišel po pěšince z červeného písku uvítat hosty.

“Pane Johnsone, dlužím vám omluvu, že jsem naše shledání tak dlouho oddaloval, ale jsem rád, že vás zde konečně vidím. Jakpak jste u vás spokojeni s Rayem?” Johnson se bezradně

podíval na Dicka. “Ale dobře pane Bennette,” zakoktal. Tak se tedy John Bennett nedoví, že jeho syn nastoupil novou životní dráhu? Dick byl nerad, že kryje tento klam. Také Johnson byl z toho zřejmě zoufalý, neboť jakmile oběd skončil a byli zase v zahradě sami, dal svou nespokojenost najevo. “Cítím, že nehraju se starým Bennettem poctivou hru. Ray by mu měl všechno říci.”

Dick s ním souhlasil. Neměl však náladu v tuto chvíli mluvit o Rayovi. Dráždilo jej mladíkovo chování a sebevědomí a jeho neskrývané nepřátelství nijak situaci nezlepšilo. Bylo to nepříjemné a navíc to zhoršovalo jeho vztah k Bennettovým. Poznával to, co musí poznat všichni zamilovaní, že se kouzlo, které obklopuje jeho milou, nevztahuje na její příbuzné a přátele. A zpozoroval ještě něco. Obtloustlý pan Johnson byl do dívky zamilován. V její

přítomnosti se choval nervózně a mluvil nesouvisle. Bylplný rozpaků a plný smutku, když

odešla. A zesmutněl ještě víc, když jí Dick nabídl rámě a odvedl ji do růžové zahrady za domem.

“Nevím, proč k nám ten člověk chodí,” řekl Ray vztekle, když dvojice zmizela. “Nepatří k nám a mnou opovrhuje.”

“To bych neřekl, Rayi,” pravil Johnson, probouzeje se ze smutného snění. “Je to velice milý

člověk …”

“Nesmysl!” řekl Ray pohrdavě. “Je domýšlivý. Ostatně je to policista a já poldy nemám rád. Nemyslete si, že se na nás nekouká svrchu. Jsem stejně chytrý jako on a vsadím se. že vydělám spoustu peněz, než toho nechám.”

“Peníze nejsou všechno,” poznamenal Johnson. “Co teď vlastně děláš, Rayi?” Těžko se mu myslelo na přítelovy starosti.

“To vám nemůžu říci. Je to přísně důvěrné,” řekl Ray tajemně. “Ani Elle to nesmím říci,

třebaže na mě celé hodiny vyzvídá. O některých věcech nesmí člověk mluvit, aby neprozradil svěřená tajemství. A to je můj případ.”

Pan Johnson mlčel. Myslil na Ellu a byl zvědavý, kdy ji její hezký společník zase přivede zpět.

Hezký a mladý! Pan Johnson hezký nebyl a chybělo mu něco málo do padesáti. A měl holou hlavu! Nejhorší však bylo to, že v Ellině přítomnosti mu jazyk vypovídal službu. Sám se tomu divil.

V samotě růžové zahrádky jiný člen Bennettovy rodiny vyprávěl o svých obavách mnohem příjemnějšímu posluchači.

“Cítím, že otec něco tuší,” řekla. “Byl skoro celou noc pryč. Nespala jsem, když se vrátil, a vypadal hrozně. Řekl mi, že šel dlouhý kus cesty pěšky, a podle zablácených bot myslím, že mluvil pravdu.”

Dick nesouhlasil.

“Znám sice pana Bennetta velmi málo, ale nechce se mi věřit, že by muž jako on přešel případ vašeho bratra mlčky,” řekl. “Spíš by mě nepřekvapila důkladná hádka. Proč se vlastně váš

bratr ke mně chová tak nevlídně?”

Zavrtěla hlavou.

“Nevím. Ray se náhle změnil. Dnes ráno mě políbil a já z jeho dechu ucítila whisky, dřív nikdy nepil. Tenhle nový způsob života ho zničíProč žije pod jiným jménem, jestlijestlidělá poctivou práci?”

Přestala mu říkat “pane Gordone”. Dick Gordon byl tím potěšen, i když mu neříkala “Dicku”, neboť i tak to byl už kompromis. Bylo parno a obloha byla bez mráčku. Ella podávala čaj na trávníku a našla hned dva přičinlivé pomocníky, Dicka a Johnsona, kteří se zrovna předháněli v tom, aby jí mohli pomáhat. Ray se tvářil nadále nepřátelsky a Dick se marně pokoušel o nějaký smír. Nakonec se dalších pokusů vzdal.

Obrat nenastal ani po příchodu otce, jenž se společnosti nevěnoval celé odpoledne.

“Na policistově povolání je nejhorší to, že je ustavičně ve službě,” řekl starý Bennett.

“Myslím, že už ze zvyku si pamatujete každé pronesené slůvko, abyste ho příležitostně mohl použít.”

Dick si dal na čas a složil tenký krajíček chleba s máslem, než odpověděl.

“Mám skutečně dobrou paměť,” řekl. “Pomáhá mi zapomenout. A také mlčet za okolností, které jsou pro mne nepříjemné a trapné.”

Ray prudce vyskočil.

“Vždyť jsem to povídal, je tu služebně!” vykřikl vítězoslavně. “Koukejte se! Tamhle jde náčelník těch slídilů! Věrný Elk!”

Dick se překvapeně ohlédl. Elk se s ním svezl a měl pokračovat v cestě dále na sever, kde se objevila nova žabákova stopa. A teď stál Elk zde, s rukama na zahradních vrátkách, s bradou skloněnou na prsa a smutně se díval přes brýle na skupinu v zahradě.

“Smím vejít, pane Bennette?”

John Bennett ochotně přisvědčil.

,,Byl jsem náhodou tady nedaleko a napadlo mě. že bych vás mohl navštívit. Dobrý den, slečno, dobrý den, pane Johnsone.”

“Nabídni seržantu Elkovi svou židli,” zabručel John Bennett a jeho syn zamračeně vstal.

“Inspektorovi,” opravil jej Elk. “Ne, raději postojím, pane. Třeba ještě povyrostu. Ano, jsem teď inspektor. Sám si to někdy ani neuvědomuji, zvlášť když mě strážníci salutují, zapomínám odpovídat. Víte, v Americe se zdraví už seržanti. Tak se to patří.” Jeho smutné oči bloudily z jednoho na druhého.

“Vaše povýšení asi polekalo hodně lumpů, že?” zavrčel Ray.

“Ovšem, zvláště začátečníky,” řekl Elk. “Nejhloupější jsou ti lumpové, kteří si myslí, že všecko znají, že si budou dělat to, co se jim zlíbí, a vůbec nemyslí na to, že se jednou objeví

někdo a řekne: “Vem si klobouk, šéf tě chce vidět.” A jinak se v Londýně najde dost zkrachovaných zápasníků, kteří se živí vydíráním a loupežemi, a dost krásných mladých dívek, které vedou hazardní herny a tančírny.”

Ray zrudl, a kdyby pohled zabíjel, přátelé inspektora Elka by o něm mluvili jen přidušeným hlasem.

“Jdu vlastně za vámi, kapitáne Gordone, potřeboval bych v příštím týdnu jeden den volno., Mám vážné rodinné starosti.”

Dick nevěděl, že jeho přítel má rodinu, a byl proto velice překvapen.

“Upřímně vás lituji, Elku,” řekl soucitně.

Elk si povzdychl.

“Je to zlé,” řekl, “ale myslím, že bych se vám měl svěřit. Dovolíte, slečno Bennettová?

Dick vstal a šel s detektivem k vratům. Elk mu tiše oznámil:

“Dnes v jednu hodinu v noci vyloupili dům lorda Farmleye. žabák odnesl důležitou smlouvu.”

Dívka je po celou dobu pozorovala, ale na Gordonově tváři nepoznala nic. Dick se pomalu vrátil ke stolu.

“Je mi líto, ale musím vás opustit,” pravil. “Elk má opravdu vážné starosti, takže se s ním musím okamžitě vrátit do Londýna.”

V Ellině očích zahlédl lítost a to ho uspokojilo. Rozloučil se rychle, neboť se musel dostat zpět co nejrychleji. Elk mu cestou pověděl všechno, co věděl. Lord Farmley zůstal přes neděli ve městě. Pracoval na dvou nebo třech dodatcích, které se po konzultaci s americkým velvyslancem měly do smlouvy vložit. Ale o tom se Dick dověděl až později. Po skončení práce lord Farmley listiny opět uložil do pokladny nejmodernějšího typu, vestavěné do zdi jeho pracovny. Farmley pečlivě uzamkl těžká ocelová dvířka, zapojil poplašné zařízení a ulehl.

K pokladně se dostal až po obědě. Na první pohled se pokladna zdála netknutá. Protože měl v úmyslu pokračovat v práci na smlouvě, zasunul klič do zámku, a když jím otočil, zpozoroval, že se klíč nesetkal s odporem. Pokladna nebyla uzamčena, a smlouva a s ni všechny lordovy poznámky zmizely.

“Jak se dostali dovnitř?” zeptal se Dick, zatímco se vůz hnal po venkovské silnici.

“Okénkem místnosti pro služebnictvo, které vynalezl zřejmě nějaký zloděj, nebo zloději podplacený architekt,” řekl Elk. “Ale odvedli svou prácí poctivě, něco tak perfektního jsem za dvacet let neviděl. Na světě by se našli pouze dva lidé, kteří to dokážou. žádné otisky prstů, ani ošklivá díra v pokladně. Udělali tu kasu čistě a krásně. Radost se podívat.”

“Myslím, že lorda Fannleye ta dokonalá práce tolik nenadchla jako vás,” řekl Dick ostře a Elk se ušklíbl.

“Nesmál se,” pravil, “aspoň ne v mé přítomnosti.”

Jeho Lordstvo se nesmálo, ani když se Elk vrátil s Gordonem.

“Je to strašné, Gordone, strašné! Na dnes večer je svoláno zasedání vlády; ministerský

předseda se dokonce vrátil z víkendu do města. To bude má politická smrt.”

“Myslíte, že to provedli žabáci?”

Lord Farmley místo odpovědi otevřel dveře pokladny. Na vnitřní stěně byl bílý otisk, jaký

před nedávném viděl Elk na dveřích Broadova bytu. Laik by nemohl pochopit, jak vlastně

lupiči trezor otevřeli. Elk předvedl, jak důmyslně kasaři odstranili kliku, aby pak mohli výbuchem nějaké účinné výbušiny rozbít zámek, aniž tím vzbouřili celý dům.

“Použili tlumiče,” řekl Elk. “Zabránit rychlému úniku plynu ze zámku je stejně snadné, jako ztlumit zvuk výstřelu z revolveru. Říkám vám, jsou jenom dva muži, kteří tohle dovedou.”

“Vy je znáte, Elku?”

“Znal jsem je. Mladý Harry Lyme byl jeden, ale ten před lety zemřel. A druhý, Saul Morris je rovněž mrtev.”

“Poněvadž tohle je sotva dílem nebožtíka, budete si muset vzpomenout ještě na třetího,” pravilo Jeho Lordstvo pochopitelně rozhorleně.

Elk zavrtěl pomalu hlavou.

“Asi to umí ještě někdo třetí a je ze všech nejchytřejší,” hlasitě uvažoval. “Znám je všechny, Wala Cormona, George Krysu, Billyho Harpa, Ika Velleca, Pheenny Mora, a vsadím se, že to nebyl ani jeden z nich. Tohle je mistrovský kousek, mylorde. To provedl mistr svého oboru, jaký je v dnešní době vzácností. Zdá se mi, že vím, kdo by to mohl být.” Lord Farmley naslouchal Elkovým chvalozpěvům s krajní netrpělivostí a nakonec knihovnu opustil a ponechal Gordona s Elkem o samotě.

“Kapitáne,” začal Elk, pak se odmlčel a zavřel dveře, “nevíte náhodou, kde byl starý Bennett včera v noci?”

Elk to řekl napohled nedbale, ale Dick Gordon vycítil skrytou závažnost otázky a na chvíli se mu rozbušilo srdce při představě, co se v této otázce tají, co to všechno znamená vzhledem k dívce, která mu byla dražší, než dosud tušil.

“Doma nebyl,” pravil. “Slečna Bennettová mi řekla, že odešel v pátek a vrátil se až dnes za svítání. Proč se ptáte?”

Elk vytáhl z kapsy papír, pomalu jej rozložil a nasadil si brýle.

“Zapisoval jsem si dny, kdy byl Bennett mimo dům,” řekl pomalu. “Bylo to snadné, neboť

žena, která k nim chodí každé ráno uklízet, má obdivuhodnou paměť. Během tohoto roku nebyl patnáctkrát doma a pokaždé bylo někde spácháno mistrovské vloupání.” Dick se zhluboka nadechl.

“Co tím chcete říci?” tázal se.

“Tím chci říci,” pravil Elk zvolna, “že Bennetta zatknu, jestli mi nevysvětlí, co dělal v sobotu v noci. Nikdy jsem se nesetkal se Saulem Morrisem, ani s mladým Harry Lymeni, nebyl to můj obor. Ale jestli hádám správně, Saul Morris není mrtev, jak se obecně tvrdí. Půjdu navštívit kamaráda Bennetta a snad způsobím zmrtvýchvstání!”

Oběť námořního neštěstí

Elk navštívil Johna Bennetta časně ráno, když Bennett pracoval v zahradě. Inspektor šel rovnou k věci.

“V noci ze soboty na neděli asi mezi půlnocí a třetí hodinou byl vyloupen dům lorda Farmleye. Lupič otevřel pokladnu a ukradl důležité dokumenty. Chtěl bych vědět, co jste dělal v noci ze soboty na neděli.”

Bennet se podíval detektivovi přímo do očí.

“Šel jsem po londýnské cestě, vracel jsem se z města. Ve dvě hodiny ráno jsem mluvil se strážníkem v Dorkingu. O půlnoci jsem byl v Kingbridgi a také tam jsem mluvil se strážníkem. Oba mě dobře znají, neboť často procházím Dorkingem a Kingbridgem. Strážník z Dorkingu je také fotograf amatér jako já.”

Elk uvažoval.

“Mám zde auto, nejel byste se mnou promluvit se str ážníky?” navrhl a překvapilo ho, když

Bennett bez váhání souhlasil.

V Dorkingu našli strážníka brzy, právě končil službu.

“Ano, inspektore, vzpomínám si, že pan Bennett se mnou mluvil. Bavili jsme se o fotografování zvířat.”

“Víte přesně, kdy to bylo?”

“Naprosto. Byly dvě hodiny. V tu dobu chodí seržant na kontrolu a prošel, když jsme my dva spolu hovořili.”

Probudili seržanta a ten výpověď potvrdil. V Kingbrídge dopadlo šetření stejně. Elk přikázal řidiči, aby je dovezl zpátky do Horsnamu.

“Neomlouvám se vám, pane Bennette, neboť znáte mé povolání, a víte, co je mou povinností,” pravil.

“Nestěžuji si,” řekl Bennett nevrle. “Povinnost je povinnost. Teď však se snad mohu dovědět, proč jste podezíral právě mne.”

Elk zaklepal na skleněnou přepážku ve voze a řidič zastavil.

“Projdeme se kousek po silnici, budeme moci mluvit otevřeněji,” navrhl.

“Víte, Bennette, mám dva důvody, abych vás podezříval. Jste záhadný, nikdo neví, čím se živíte. Stálý příjem nemáte. Nemáte ani zaměstnání, čas od času zmizíte z domova a nikdo neví kam. Kdybyste byl mladší, podezříval bych vás, že vedete dvojí život. To je podezřelá

okolnost číslo jedna. Teď číslo dvě. Vždycky, když zmizíte, dojde k nějakému většímu vloupání. Řekl bych, že to dělají žabáci. Vyložím vám svou teorii. žabáci jsou většinou jen lůza. Celá banda nemá dost mozku, aby provedla průměrnou krádež, mluvím o nich jako o celku. Ale ručím za to, že je vedou chytřejší lidé. Nejsou to však obyčejní zločinci. Ti nemají

kdy na podobné hlouposti. Vymyslí si podnik a provedou ho; buď uniknou anebo jsou dopadeni. Když se jim podaří utéct, rozdělí si kořist a vysedávají po kavárnách s děvčaty, dokud peníze nerozházejí, a pak se zas vydají na novou výpravu. Ale žabáci pracují jinak, a myslím, že dobře zaplatí i šikovným lidem, kteří nejsou ve spolku přímo, ale vykonávají pro ně zvláštní práce.”

“A vy si myslíte, že jsem jeden z těch šikovných lidí?” zeptal se Bennett.

“Tak mě to napadlo. Vloupání u lorda Farmleye musel provést někdo velmi zkušený, třeba takový Saul Morris.”

Elkovy pátravé oči se soustředily na Bennettovu tvář, ale ten neprozradil sebemenší změnou výrazu, co si myslí.

“Pamatuji se na Saula Morise,” řekl Bennett pomalu. “Nikdy jsem ho sice neviděl, ale slyšel jsem o něm. Jsem mu snad podobný?”

Elk sevřel rty a bradu sklonil na prsa. Nespustil pohled z Bennetta.

“Jestli něco víte o Saulu Morrisovi,” řekl pomalu, “bude vám známo, že se nikdy nedostal do rukou policie a že ho kromě jeho tlupy nikdo neznal, takže ho nelze znovu poznat.” Nastalo ticho.

“To jsem ani nevěděl,” pravil Bennett.

Cestou k vozu Bennett promluvil znovu.

“Nezlobím se na vás. Moje jednání se snad může zdát podezřelé, ale věřte, že mě k němu nutí

dost dobré důvody. O těch vloupáních nevím nic. Chtěl bych vás požádat, abyste se o naší

rozmluvě nezmiňoval mé dceři, neboť, co bychom si povídali, jistě sám dobře víte, proč.” Když vůz zastavil, stála Ella u zahradních vrat a usmívala se, dokud nespatřila Elka. Elk tušil, že myslí na svého bratra, že ji asi trápí předtucha, zda se do něčeho nezapletl.

“Pan Elk se k nám přišel zeptat na podrobnosti o útoku na pana Gordona,” řekl otec stručně. Ať už je Bennett čímkoliv, pomyslil si Elk, lhář to rozhodně není, jeho lži jsou nepřesvědčivé. Byl si jist, že ani dívku nepřesvědčily. Jakmile osaměli, zeptala se:

“Stalo se něco, pane Elku?”

“Nic, slečno. Přišel jsem si jenom osvěžit paměť, nikdy nebyla dost dobrá, zvlášť v letopočtech. Pamatuji si pouze letopočet přistání Viléma Dobyvatele, to bylo roku 1140, ale taky to mohlo být o něco později. Bratr se už zase vrátil do města?”

“Včera večer,” řekla a dodala téměř vyzývavě: “Má teď velmi dobré místo, pane Elku.”

“Slyšel jsem,” odvětil Elk. “Přál bych si však, aby nepracoval u téhož pána jako lidé, s nimiž

se stýká. Nespouštím ho s očí, slečno Bennettová,” řekl laskavějším hlasem. “Snad mu budu moci časem říci něco, co by ho přesvědčilo. Teď by mě neposlechl. Je to přirozené, že je v náladě, kdy sbírá o sobě novinové výstřižky. A ostatně proč ne, má pravdu. Co člověk nepozná v jedenadvaceti, nepozná už nikdy. Počkejte, je pro to slovo, začíná to na z,, už to mám, zenit, je to tak? Jeho domýšlivost a sebevědomí dospěly k zenitu. A nyní začne z lodi vykládat sny a brát první zátěž. S odporem bude naslouchat skřípění jeřábů.”

“Mluvíte jako námořník,” usmála se, ačkoliv byla velmi znepokojená.

“Kdysi jsem námořníkem byl,” odvětil Elk, “jako starý Maitland, ale nikdy jsem se s ním neplavil, myslím, že opustil moře dřív, než jsem se narodil. Líbí se vám?”

“Kdo? Pan Maitland? Ne,” zachvěla se. “Připadá mi hrozný.” Ještě dopoledne se Elk vyznal Dicku Gordonovi ze svého omylu.

“Nevím, proč mě napadlo podezřívat právě Bennetta,” pravil. “Asi dětinštím. Večerníky píší o vloupání.”

“Ale nevědí, co se ztratilo,” řekl Dick potichu. “To musí zůstat utajeno.” Seděli ve vnitřní kanceláři, kde Dick dočasně úřadoval. V jeho pracovně zasklívali dva muži okno, rozbité ranním výstřelem žabáků. žabáci už natolik na Dicka a Elka zapůsobili, že oba, nezávisle na sobě, téměř automaticky prohlédli levé zápěstí obou dělníků. Pohled na poškozené okno Elkovi znovu připomněl něco, o čem se chtěl zmínit, kde je tulák Carlo?

Přes všechna Gordonova opatření a sledování každého podezřelého Carlo zmizel a ani spolupráce s venkovskou policií nevedla k jeho zjištění. Elk dobře věděl, že to je Gordonovo citlivé místo. Neboť Carlo byl patrně pověstný Sedmý, po žabákovi nejdůležitější osoba bratrstva.

“Chtěl bych se s tím Carlem sejít,” řekl zamyšleně. “Nic by nám nebylo platné, kdybychom poslali na silnici dalšího muže. aby pokračoval v Genterových šlépějích. Podobný plán se dvakrát nepodaří. A taky bych rád věděl, jakou roli v tom hraje Lola.”

“V žabím bratrstvu? Ti by ženě nic nesvěřili,” řekl Dick. “Snad pro ně pracuje; sám jste řekl, že často zaměstnávají i nečleny, a dobře jim platí.”

Elk už dál o věci nemluvil a zbytek dne strávil neplodným pátráním. Vrátil se do své

úřadovny až v noci; tam pak seděl dlouho schoulen v křesle a s prsty zastrčenými do kapes u vesty zíral na psací podložku. Pak stiskl zvonek; vešel jeho písař Balder. “Zajděte do archívu a vyhledejte mi všechny záznamy o vyloupených pokladnách. O Němce a Francouze se nestarejte, ale jsou tam poznámky o jednom či dvou Švédech, obratně zacházejících s hasákem, a pak ovšem nezapomeňte na Američany.”

Trvalo dost dlouho, než Balder přišel a přinesl haldu spisů, fotografií a karet s otisky prstů.

“Můžete jít domů, Baldere; vrátím to po noční službě,” řekl Elk a usadil se k zaj ímavé četbě. Prohlédl téměř celou kupu, když narazil na podobenku mladíka s. knírkem a s hustými, kadeřavými.vlasy. Byl to ostrý neretušovaný snímek, jaký pořizuje neromantický policejní

fotograf a který prozrazuje všechny vady pokožky. Pod fotografií bylo pečlivě napsáno:

“Henry John Lyme, R. V.” :

“R. V.” je vězeňská značka. Léta mezi rokem 1874 a 1899 jsou označena velkými písmeny. Od roku 1899 se používalo písmen malých. “R” znamenalo, že Henry John Lyme byl odsouzen do trestnice roku 1891, “V”, že roku 1895. byl uvězněn znovu. Elk četl krátkou a úděsnou charakteristiku. Lyme se narodil roku 1873 na ostrově Guernsey, do dvaceti let seděl šestkrát ve vězení (tresty neplnoletých seznam neuvádí). Docela dole na místě pro poznámky stálo: “Nebezpečný, nosí střelnou zbraň.” Kromě toho bylo připsáno jinou rukou a červeným inkoustem, jímž se zaznamenává úmrtí

trestaného:

“Zemřel při ztroskotání lodi Channel Queen, na Černých skalách, 1. února 1898.” Elk si vzpomínal na ztroskotání tohoto poštovního parníku. Obrátil stránku a četl si podrobnosti o trestanci, poznámky lidí, kteří s ním přišli čas od času do úředního styku. Tyto úryvky tvořily skutečný životopis. “Pracuje sám,” zněla jedna poznámka, jiná: “Nikdy nebyl viděn ve společností ženy.” Třetí škrábanice byla těžko čitelná, ale Elk ji nakonec přece jen rozluštil a rozčilením vstal ze židle. Četl:

“Doplnění identifikačních znamení: P.U.O. 14, žába vytetovaná na levém zápěstí.” Poznámka byla připsána, když Lyme odpykával poslední trest.

Elk obrátil potištěnou stránku, shledal, že “P.U.O. 14” znamená “Popis uvězněné osoby”. Vyhledal příslušnou stránku, ale o vytetované žábě nenalezl zmínku; zapisovatel byl zřejmě

nedbalý. V popisu stálo doslova:

“Henry John Lyme, alias Mladý Harry, alias Thomas Martin, a. Boy Peace, a Boy Harry (následovalo pět řádek dalších přezdívek). Nebezpečný lupič, nosí střelnou zbraň. Vysoký 5

stop, 6 palců, přes prsa 38. Pleť zdravá. Oči šedé. Zuby dobré, ústa pravidelná. Důlek na bradě. Nos přímý. Vlasy hnědé, vlnité, dlouhé. Tvář kulatá, knír a licousy. Nohy a ruce pravidelné. Malíček levé nohy amputován v prvním kloubu po úrazu ve vězení Jeho Veličenstva v Portlandu. Dobře mluví. Pěkně píše. Nemá žádné zvláštní záliby. Kouří

cigarety. Vydává se obvykle za úředníka, výběrčího daní, plynárenského nebo vodárenského zřízence. Mluví plynně francouzsky a italsky. Nepije. Hraje karty, ale ne hazardně. Oblíbené

skrýše: Milán nebo Řím. V cizině zatčen nebyl. Příbuzné nemá. Výtečný organizátor. Bezprostředně po činu hledejte v dobrém vnitrozemském hotelu, nebo na cestě do přístavu Hull k holandské nebo skandinávské lodi. Je známo, že navštěvuje Guernsey …” Následovaly údaje o tělesných rozměrech podle Bertillonova systému a soupis mateřských znamení, záznam byl vypracován před zavedením otisků prstů. Ale o žábě na levém zápěstí

ani zmínka. Elk namočil pero a doplnil, co chybělo. Připsal: “Tento muž možná dosud žije,” a podepsal se iniciálami.

Harley Terrace

Zatímco psal, zabzučel telefon. Elk nejdřív pomalu dopsal poznámku, pečlivě ji osušil pijavým papírem a teprve pak zdvihl sluchátko.

“Kapitán Gordon si přeje, abyste nasedl do prvního auta a dostavil se k němu do bytu, je to naléhavé,” řekl hlas. “Mluvím z Harley Terrace.”

“Dobrá,” Elk si vzal klobouk a deštník, dost dlouho se ještě zdržel odevzdáváním listin a vyšel na tmavý dvůr.

Scotland Yard má dva východy: jeden vede na Whitehall, ten byl pro Elka výhodnější, neboť

tam vždycky bývá dost vozů; druhý východ ústí na Nábřeží, pro Elka by to znamenalo zacházku a v této noční době se navíc sotva dalo čekat, že by tam zabloudil nějaký taxík. Elk šel tak zamyšleně, že si až na Nábřeží všiml kudy jde. Zamířil proto do Bridge Street k parlamentu,

kde chytil obstarožní vůz, nasedl a řekl adresu. Řidič byl starší a asi také trochu podnapilý, neboť místo aby zastavil u čísla 273, přejel dobře o dvanáct domů a zastavil až po rázném detektivově protestu.

“Co je to s vámi, Noeme?, tohle přece není Ararat,” zavrčel Elk při vystupování. “Nachmelil jste se, co starý?”

“Bohužel,” zabručel řidič a s nastavenou dlaní čekal na zaplacení. Elk poznamenal, že spěchá. A zatímco si řidič zdlouhavě rozpínal kabát, aby mu dal nazpět, rozhlédl se Elk po okolí. Poblíž dveří Dickova domu stál automobil s nápadně ztlumenými světly, takže se ve tmě

téměř ztrácel. Na chodníku postávali dva muži. Opírali se o plot po obou stranách dveří, tak se alespoň Elk domýšlel. Zaslechl také tlumené hučeni motoru. Ustoupil o krok a podíval se na protější chodník. Tam rovněž postávali dva muži, přímo proti číslu 273. Elk se rychle orientoval. Taxík zastavil před domem lékaře a detektiv se dlouho nerozmýšlel.

“Počkejte na mě, dokud se nevrátím.”

“Když to nebude dlouho,” vyjednával obstárlý taxikář. “Za čtvrt hodiny zavírají hospody.”

“Jen počkej, Bacchu,” řekl Elk, jenž se sice vyznal v mythologii, ale nebyl si jistý ve jménech. Bacchus bručel, ale čekal.

Lékař byl doma a Elk se mu představil. V okamžení měl spojení s policejní stanicí na Mary Lané.

“Tady inspektor Elk z policejního ředitelství,” řekl rychle a připojil své číslo. “Sežeňte kdejakého muže, kterého tam máte a uzavřete Harley Terrace ze severu a z jihu kolem čísla 273. Stavte všechna auta jakmile vám dám .znamení, dva dlouhé, ostré záblesky. Jak brzy mohou být vaši lidé na místě?”

“Do pěti minut, pane Elku. Noční hlídky jsou v pohotovosti a mám tu dvě nákladní auta, řidiče jsme sebrali pro opilost.”

Elk zavěsil a vrátil se do haly.

“Děje se něco?” ptal se polekaný doktor, když Elk vytáhl z pouzdra automatickou pistoli a odjistil ji.

“Snad ne,” řekl Elk pravdivě. “Odnesu si to, jestli jsem vyburcoval mu žstvo jen proto, že se opírá o plot na Harley Terrace několik neviňátek.”

Počkal pět minut. Pak otevřel dveře a vyšel ven. Nenápadní muži stáli, tak, jako před chvíli. Pojednou u obou konců ulice zastavila nákladní auta a zablokovala vozovku. Elk bleskl kapesní svítilnou a vyskočil na chodník.

Rázem viděl, že jeho podezření bylo správné. Muži postávající na protější straně ulice se rozběhli a naskočili na stupátka rozjíždějícího se automobilu. Zároveň s nimi skočili do vozu i oba mužové, kteří střežili vchod do domu číslo 273. Automobil se pokusil vyhnout v cestě

stojícímu nákladnímu autu, jež však pohotově popojelo dozadu.

Prudký náraz, rozbité sklo zařinčelo, a když se Elk přiblížil, nalezl pět mužů z auta v rukou policistů, kteří se v pravé chvíli vyrojili na konci ulice.

Zatčeni se nevzpírali, jenom řidič se pokusil vytáhnout z kapsy revolver, ale hned mu připjali pouta, ostatní se neodvážili odporovat.

Na policejním komisařství si Elk vězně prohlédl. Čtyři z nich byli typičtí tuláci, oblečení do nových konfekčních šatů, které na nich divně visely. Pátý člen tlupy, zřejmě řidič, měl ruské

jméno. Byl malé postavy a jeho úzké oči neklidně těkaly.

U dvou zatčených se našly nabité revolvery; ve voze se povalovaly čtyři důkladně okované

hole.

“Svléknete kabáty a vyhrňte si rukávy,” rozkázal inspektor.

“Nemusíte se obtěžovat, Elku,” prohlásil malý řidič. “Všichni jsme dobří žabáci.”

“Dobré žabáky neznám,” pravil Elk. “Jsou jenom špatní žabáci, horší žabáci a žabák ze všech nejhorší. Ale nebudeme se hádat. Zavřete je do oddělených cel, seržante. Litnova si vezmu na ředitelství.”

Řidič se neklidně podíval z Elka na seržanta.

“Co se mnou chcete dělat?” ptal se. “V Anglii přece zákon, nedovoluje výslech třetího stupně.”

“Zákony se mění,” řekl Elk zlověstně a znovu mu nasadil pouta. Zákon sice změněn nebyl, ale o tom zatčený nevěděl. Cestou ho Elk nechal na pochybách, a když se dostali do Elkovy prázdné pracovny, byl Litnov ochoten mluvitPo výslechu se Elk vrátil na Harley Terrace. Dick ho už netrpělivě očekával, zvědav na Elkovo dobrodružství.

“Napadlo mě, že je to léčka, až když jsem viděl, že tam na mě čekají,” přiznával Elk. “Mohl jsem se dovtípit, že to není váš vzkaz. Pane jo! A zase ti žabáci! Čekali, že vyjdu ze Scotland Yardu na Whitehall. Jistě tam stál automobil, který by mě naložil, ale minuli jsme se, a proto se mi vydali naproti na Harley Terrace. Panečku!”

“Čí to byl příkaz?”

Elk pokrčil rameny.

“Pana Nikoho. Litnov dostal rozkaz poštou. Podepsaný Sedmým; uváděl určené místo, víc nic. Vypověděl, že od přijetí do bratrstva žabáka neviděl. Nepamatuje se, kde přísahal věrnost. Automobil patří žabákům, a Litnov je velmi dobře placen za jeho opatrování. Je zaměstnán jako řidič dodávky v klubu Heron. Říká také, že v Londýně je po garážích dobrých dvacet aut a všechny mají stálé řidiče, kteří jednou týdně auta čistí a ošetřují.”

“Klub Heron?, Ale to je ta tančírna, kde jsou podílníky Lola a Lew Brady,” řekl Dick zamyšleně.

“Na to jsem nevzpomněl. Ovšem, to ještě nemusí znamenat, že ředitel klubu o Litnově

večerní práci něco ví. Podívám se tam.”

Mohl si však tu cestu ušetřit, neboť nazítří ráno ho už očekával pán, jenž si s ním přál mluvit.

“Jsem Hagn, ředitel klubu Heron,” představil se. “Dověděl jsem se, že jeden můj zaměstnanec měl nepříjemnost.”

Hagn byl vysoký hezký Švéd, jenž mluvil tak dobře anglicky, že ani nebylo znát cizí přízvuk.

“Jak jste se o tom dověděl, pane Hagne?” otázal se Elk podezřívavě. “Váš zaměstnanec se dostal pod zámek dnes v noci a je vyloučeno, aby někomu podal zprávu.” Hagn se usmál.

“Nemůžete člověka zatknout a odvést na policii, aby se o tom nikdo nedověděl,” řekl přesvědčivě. “Můj číšník viděl Litnova, když ho v poutech odváděli na komisařství v Mary Lane, a poněvadž Litnov ráno nepřišel do práce, domyslel jsem si, co a jak. Co provedl, pane Elku?”

Elk zavrtěl hlavou.

“Nemohu vám to říci,” pravil.

“Mohl bych s ním mluvit?”

“Nemůžete,” řekl Elk. “Dobře se vyspal a posílá pozdravy všem svým milým přátelům.” Zdálo se, že Hagn je neklidn ý.

“Směl bych se alespoň dovědět, kam dal klíč od sklepa na uhlí?” naléhal. “Moc mi na tom záleží. Obyčejně ho nosí u sebe.”

Detektiv zaváhal.

“Zeptám se.” Nechal pana Hagna pod přísným dozorem svého tajemníka a zašel přes dvůr k cele, kde byl Rus zavřen.

Když se dveře cely otevřely. Litnov vstal z pryčny.

“Přišel vás navštívit přítel,” řekl Elk. “Rád by věděl, kam jste dal klíč od sklepa s uhlím.” V oku uvězněného se téměř nepostřehnutelně zablýsklo a Elk usoudil, že zatčený pochopil skrytý význam zdánlivě nevinného dotazu.

“Řekněte mu, že je myslím u Wandsworthů,” odpověděl.

“Hm,” přisvědčil Elk a vrátil se k čekajícímu Hagnovi.

“Říkal, ze jej nechal na Pentonvillské cestě,” zalhal Elk. Ale zdálo se, že pan Hagn je spokojen.

Po jeho odchodu se Elk vrátil do vězení a promluvil s žalářníkem.

“Neptal se vás vězeň, kam bude převezen?”

“Ptal, pane,” odvětil úředník. “Řekl jsem mu, že do wandsworthské věznice, obvykle to vězňům říkávám, neboť někdy chtějí poslat zprávu příbuzným.”

Elk tedy správně tušil. Hledání klíče bylo smluvené heslo.

Zatelefonoval do Mary Lane, kde zůstali ostatní členové bandy, a dostal zajímavou zprávu, že přišla žena, prý manželka jednoho ze zadržených, a požádala o rozmluvu s mužem. Když její

žádost zamítli, prosila, aby se jejího muže zeptali, kam dal klíč od sklepa na uhlí. Dověděla se, že prý je u Brixtonů.

“Dopravíte vězně do věznice Wormwood Scrubbs, ale neříkejte jim, kam jdou,” přikázal Elk. Odpoledne vyjel z Cannon Rov vězeňský vůz a drkotal kolem Whitehallu. Na křižovatce St. Martins’Lane a Shaftesbury Street narazil do vozu nepozorný řidič nákladního auta a přerazil kolo. V okamžení se bůhví odkud seběhl zástup prapodivných individuí. Vypadalo to, jako by se tu povalovali tuláci z celého světa a čekali jen na příležitost, aby se seběhli kolem poškozeného vozu. Dveře vozu se otevřely a objevilo se několik strážníků a z postranní ulice vyrazilo množství jízdních policistů s obušky. Vřava netrvala ani tři minuty. Několika divoce vyhlížejícím mužům se podařilo utéci, ale většina, svázaná po dvou, se ochotně vydala v doprovodu eskorty na cestu do Scotland Yardu.

Dick Gordon jako organizátor celé té léčky pozoroval bitku ze střechy autobusu, který těsně

sledoval vězeňský vůz, a byl rovněž plný policistů. Sotva se rozruch uklidnil, přidal se Gordon k Elkovi “Zatkli jste někoho významného?” tázal se.

“Ještě nevím,” pravil Elk. “Připadají mi jako žabí pulci. Myslím, že Litnov už bude ve Wandsworthu, poslal jsem ho tam zavřeným policejním autem, vyjeli před vězeňským vozem.”

Když přišli do Scotland Yardu, dal Elk seřadit žabáky do dvou řad. Jednomu po druhém prohlédl zápěstí a na všech našel vytetovanou značku.

Konečně prohlídka skončila a zatčení byli odváděni na nádvoří, kde zůstali pod dohledem ozbrojené stráže

“Nějaký muž chce s vámi mluvit, pane,” hlásil dozorčí, právě když mizela poslední řada vězňů. Elk vyměnil rychle pohled se svým představeným.

“Promluvte s ním,” pravil Dick. “Nesmíme promeškat ani jednu příležitost.” Strážník přivedl žabáka. Byl to vysoký muž s týden starým strništěm na bradě, nuzně oděný a ušpiněný. Rozbitý klobouk si stáhl do očí a silná zápěstí trčela z rukávů kabátu, ušitého zřejmě na někoho menšího.

“No tak, žabáku,” řekl Elk, zíraje na něho. “Kvákej!”

“Kvákat, to je správné slovo,” zasmál se muž a Elka překvapil povědomý tón jeho hlasu. “Ale nemyslíte si, že ta vaše stará rachotina dojede do Wandsworthu, že ne?”

“Kdo jste?” tázal se Elk, upřeně ho pozoruje.

“Náramně touží po Litnovovi,” pravil žabák. “Chtějí si s ním vyrovnat účty, a jestli si ten chudáček myslí, že ho žabák shání z bratrské lásky, čeká ho veliké zklamání.”

“Broade!”

Američan si naslinil prst a smazal si žábu ze zápěstí.

“Později vám všechno vysvětlím, ale teď buďte tak laskav a zavolejte Wandsworth.” Když Elk vrazil do své kanceláře, telefon už netrpělivě bzučel. Volala wandsworthská

věznice.

“Přepadli vaše policejní auto; dva muži jsou poraněni a vězeň zastřelen,” sdělovalo strohé

hlášení.

“Děkuji,” zabručel Elk trpce.

Pan Broad vypovídá

Pan Broad se ani nedivil, ani nehněval, že musel zůstat pod policejním dohledem. Dick Gordon se svým asistentem dojeli do Wandsworthu deset minut po obdr žení zprávy a našli napadený policejní vůz, obklíčený davem, udržovaným policisty v odstupu. Mrtvého vězně zatím dopravili do věznice. Spolu s ním odvedli i jednoho útočníka, kterého zadržela skupina dozorců, vracejících se z oběda.

Prohlídkou Litnova nezjistili nic víc než to, co už věděli. Střela proletěla srdcem a smrt nastala okamžitě.

Zatčenému mohlo být asi třicet a zdál se mít lepší výchovu, než průměrný člen žabáků. Zbraň

u něho nenašli, tvrdil, že je nevinen a účast na přepadení popíral. Vypovídal, že je dočasně

nezaměstnaným písařem a že se zrovna procházel v místech, kde došlo k přepadení auta. Viděl zápas i druhý vůz, který odvezl útočníky, a jeho zatkli, když pronásledoval vrahy. Dozorci vypovídali něco docela jiného. Dozorce, který ho zadržel, řekl, že se zatčený chystal skočit na auto, ale on že ho srazil obuškem. Automobil už jel a neodvážil se zastavit, aby se ostatní kvůli svému druhu nepřipravili o možnost útěku. Nejpádnějším důkazem však byla tetovaná značka na zápěstí.

“žabáku, ty jsi už vlastně nebožtík,” řekl Elk pohřebně. “Kde jsi bydlil, dokud jsi ještě byl naživu?”

Vězeň přiznal, že bydlí v severní části Londýna. “Obyvatelé severního Londýna se nechodí

procházet po Wandsworthu,” mínil Elk.

Poradil se s vrchním dozorcem, odvedl zatčeného na dvůr a řekl bez obalu: “Víš, co se ti stane, když nám nenaleješ čistého vína, žabáku?”

Muž vycenil zuby v nepěkném úsměvu. “Takové víno se ještě neurodilo,” odtušil. Elk se rozhlédl. Dlážděné nádvoří mělo tvar čtverce a bylo obehnáno vysokou šedou zdí. U

jedné zdi stál domek s šedými dveřmi.

Elk vyzvedl klíč od vrchního dozorce, odemkl dveře domku a odsunul je. Odkryl se před nimi pohled do holé místnosti s vápnem nabílenými stěnami. Pod stropem probíhaly dva silné, dubové trámy, spojené třemi ocelovými tyčemi.

Zatčený se zamračil, když Elk přistoupil k dlouhé, ocelové páce u zdi.

“Koukej se, žabáku,” pravil.

Pohnul pákou; střed podlahy se rozdělil a hřmotně propadl. Objevila se hluboká vyzděná

jáma.

“Vidíš ty padací dveře? Vidíš to ,,T”, křídou napsané na podlaze? Tam stojí odsouzenec, když mu kat svazuje nohy. Provaz visí na tomhle trámu, žabáku.” Zatčený zbledl

jako stěna a ustoupil.

“Přeceměnemůžete pověsit,” vydechl. “Nic jsem neud ělal.”

“Zabil jsi člověka,” řekl Elk, zamykaje dveře. “Chytili jsme pouze tebe a bude š pykat za všechny. Tak co bude s tím vínem?” Zatčený si třesoucí rukou pohladil rty. “Povím vám všechno, co vím,” řekl chvatně. Elk ho odvedl zpátky do cely.

Za hodinu uháněl Dick s informacemi na policejní ředitelství. Hned poslal pro Joshuu Broada a “tulák” s orlí tváří vesele vstoupil.

“Tak, pane Broade, teď bych si rád poslechl vaše dobrodružství,” řekl Dick a pokynul mu, aby se posadil. Joshua poslechl.

“Mnoho nevím,” pravil. “S žabáky jsem přišel do styku asi před týdnem. Tušil jsem, že se jednotlivci navzájem neznají.

Přilepil jsem se na prvního žabáka, kterého jsem potkal. To bylo v Deptfordu, v noclehárně. Pak jsem se doslechl, že se na dnešek chystá něco velkého, a tak jsem se přidal. žabáci věděli, že se mají střetnout s policií, a cestou ke Scotland Yardu Jsem se dověděl, že jedna skupina dostala za úkol znemožnit Litnovův převoz do Wandsworthu.”

“Viděl jste některého z vedoucích?”

Broad zavrtěl hlavou.

“Vypadají všichni stejně, ale řekl bych, že dva nebo tři vůdcové oddílu “měli službu”. O

osvobození se vůbec nemluvilo, Litnova čekala kulka. Věděli, že Litnov mluvil a že řekl všechno, co věděl. Byl za to potrestán, aspoň myslím, že už se to stalo.”

“Ano, stalo,” odpověděl Dick a zeptal se: “Cože se tak zajímáte o žabáky?”

“Čistě náhodou,” odpověděl muž líně. “Jsem bohatý, mám spoustu volného času a velmi mě

zajímá studium zločinu. O žabácích jsem se dověděl před několika lety a upoutali mou zvědavost. Od té doby je sleduji.”

Neodvrátil pohled, ani když se na něho Dick pátravě zadíval.

“A teď mi povězte, jak jste přišel ke svému bohatství, když jste koncem války připlul do Anglie na nákladní lodi a měl jste v kapse tak asi dvacet dolarů. Vyprávěl jste to tak Elkovl a mluvil jste pravdu. Ověřil jsem si to. Přišel jste do Anglie v sedmnáctém roce, z lodi jste zběhl. V květnu jste vyjednával nájem starého domku poblíže Eastleighu v Hampshiru. Tam jste pak bydlil, chatrný domek dal do pořádku a žil jste, pokud jsem mohl zjistit, z těch několika dolarů, s nimiž jste přišel. Pak jste však náhle zmizel a objevil se až na Štědrý den téhož roku v Paříži. Upozornil jste na sebe tím, že jste zachránil rodinu, pohřbenou po náletu v sutinách domu. Vaše jméno si zapsala policie, měl jste obdržet odměnu. Francouzská

policie hlásila, že jste byl ,,velmi chudě oblečený”, domnívala se, že jste americký zběh. Ale už v únoru jste bydlil v hotelu Paříž v Monte Carlu a měl jste spoustu peněz a šatstva.” Během Dickova vyprávění seděl Joshua Broad bez hnutí a jen náznak smíchu mu hrál na neholené tváři.

“Kapitáne, Monte Carlo je přece město, kde musí mít člověk peníze!”

“Když si je tam přinese,” zdůraznil Dick a pokračoval:

“Nechci tvrdit, že máte špatnou pověst, nebo že jste nabyl majetku nepoctivě. Jenom se mi zdá, že jste se z chudoby k bohatství povznesl pozoruhodně rychle.”

“To jistě,” přiznával druhý. “Jestliže soudíte podle zevnějšku, pak jsem nyní stejně rychle zchudl.”

Dick se zadíval na špinavého tuláka naproti sobě a usmál se.

“Mám tomu rozumět tak, že to, co jste provedl dnes, jste ud ělal také tehdy? Byl jste roku 1917

boháč přestrojený za nuzáka?”

“Přesně tak,” řekl pan Joshua Broad.

Gordon znovu zvážněl.

“Byl bych rád, kdybyste měl slušný zevnějšek ve větší oblibě,” řekl. “Nerad Američanovi vyhrožuji vypovězením, protože to zní jako by návrat do Spojených států byl trestem. Ale nebude mi zbývat nic jiného.”

Joshua Broad vstal.

“Kapitáne Gordone, to, co jste řekl, je náznak velmi neurčitý a výhružka příliš laskavá. Od nynějška bude Joshua Broad zase váženým občanem. Možná, že koupím dům knížete z Caux a stanu se moderním Harúnem al Rašidem.”

Dick se usmál při zmínce o okázalém domě, jehož stavba stála královské výkupné a zařízení

královnino věno.

“Není potřeba, abyste svou úctyhodnost prokazoval takovým způsobem,” řekl, ale Broad se neusmál.

“Měl bych pouze jednu prosbu, a to, aby mi policie neodebrala zbrojn í pas,” řekl.

“Vy máte zbrojní pas?”

“Nosím u sebe dvě pistole a přijde čas, kdy mi ani ty nebudou sta čit,” řekl pan Broad. “A ten čas se už blíži!”

Maitlandova proměna

V Queen’s Hall se večer pořádal koncert a slavného houslistu si přišlo poslechnout množství

obecenstva. Také Dick Gordon si večer při práci vzpomněl, že má na koncert objednané

sedadlo.

Byl unavený, zklamaný a bez nálady. Dostal dopis od lorda Farmleye, který požadoval urychlené navrácení ukradené smlouvy. Byl to dopis ustaraného muže, který si neuvědomuje, že svým naléháním jen znervózní ty, kdo ze všeho nejméně mohou potřebovat ukvapené činy. Farmleyův dopis byl z lidského hlediska pochopitelný, nebyl však státnický. A tak se Dick raději rozhodl pro koncert.

Při převlékání ho napadlo, že vševědoucí žabák ví s největší pravděpodobností o jeho úmyslu, ale musí už podstoupit to riziko. Zatelefonoval do garáže pro uzavřený vůz a zanedlouho byl už jedním z dvou tisíců nadšených posluchačů koncertního mistra.

O přestávce si vyšel zakouřit na chodbu. První člověk, kterého si všiml, byl detektiv z ředitelství. Vyhnul se jeho pohledu. Jiný detektiv stál u schodiště vedoucího k bufetu, a třetí

kouřil venku před vchodem. To byla nepochybně Elkova pozornost, ale zdaleka pro Dicka neznamenala vrchol večera. Zvonek ohlašoval konec přestávky. Dick odhodil cigaretu, a právě v té chvíli předjela před budovu nádherná limuzína, livrejovaný, sluha hbitě přikročil otevřít dvířka a z nich těžce vystoupil na chodníkpan Ezra Maitland. Dick slyšel za sebou povzdech, obrátil se a spatřil Elka. Měl na sobě svůj jediný frakový

oblek. .

“Panenko skákavá!” pronesl Elk s údivem.

A bylo čemu se divit. V Maitlandově autě s nádhernou karosérií, stříbrnými ozdobami, lokaji v nádherných livrejích, by mohl jet sám král. Starý Maitland měl na sobě frak posledního střihu. Plnovous měl poněkud přistřižený a na bezvadné bílé náprsence visel těžký zlatý řetěz. Na jeho prstech se ve světle pouličních lamp blýskaly četné prsteny. V klopě měl kamélii a na hlavě blýskavý cylindr. Starý elegán vykročil na chodník opíraje se o ebenovou hůl, ozdobenou slonovinou.

“Dobrý Bože! Hedvábné punčochylakýrky! To není možné! Podívejte se na všechny ty

prsteny!” zasykl Elk.

Elkův úžas byl naprosto pochopitelný. V Maitlandovi prošla dveřmi zosobněná nádhera.

“Ten se nějak změnil,” pravil Elk dutě a jako ve snách vešel do sálu. Dick mohl ze svého místa starého milionáře dobře pozorovat. Seděl po celou druhou polovinu programu se zavřenýma očima a začal tleskat vždy tak pozdě, že se Dick neubránil přesvědčeni, že Maitland spal a teprve potlesk ho vzbudil.

Při druhé větě Elgarova koncertu pro housle, jemuž obecenstvo naslouchalo bez dechu, si Dick povšiml, že stařec s námahou potlačuje zívání. Maitlandova hlava se kývala sem a tam a velké ruce nacpané do bílých jelenicových rukavic držel zkřížené na břiše!

Po posledním čísle programu se starý pán bojácně rozhlédl, jako by se chtěl přesvědčit, že už

je konec; pak vstal a s cylindrem v ruce šel ven.

Ředitel mu spěchal vstříc. Dick zaslechl jeho zdvořilý dotaz:

“Doufám, pane Maitlande, že se vám koncert líbil?”

“Moc prima,” odvětil Maitland sípavě, “jenomže ten houslista měl zahrát taky pár hezkejch písniček.”

Ředitel zůstal stát s otevřenými ústy, pak si však pospíšil, aby starci pomohl do vozu.

“Ten se vážně změnil,” řekl Elk, stejně ohromený jako ředitel. “Kdo je to?” Tato zbytečná otázka patřila řediteli, jenž se právě vrátil.

“To je milionář Maitland, pane Elku,” řekl. “Přišel k nám poprvé, ale teď, když se nastěhoval do města”

“Kde bydlí?”

“V domě knížete z Caux na Berkeley Square,” prohlásil ředitel. Elk překvapeně zamžoural.

“Řekněte to ještě jednou.”

“Bydlí v domě prince z Caux, prý ten dům dokonce koupil, dověděl jsem se to dnes odpoledne od realitní firmy, která koupi zprostředkovala.”

Elk nebyl schopen slova a ředitelovo překvapující vyprávění pokračovalo.

“Zdá se mi, že hudbě moc nerozumí, ale koupil si předplatné na všechny velké koncerty v příští sezóně, dnes tu byl jeho sekretář. Vypadal jako u vidění.”

“Ubohý Johnson,” pomyslil si Dick.

“Projevil přání, abych starému pánovi obstaral taneční hodiny.” Elk si dlaní přikryl ústa, protože se mu chtělo křičet.

“Jen tak mimochodem, zařídil jsem to. Je sice už trochu starý, ale takový Sokrates, nebo kdo, se taky v osmdesáti naučil řecky. Pan Maitland možná lituje, že za ta léta málo v životě užil. Myslím však, že s nočními kluby začíná přece jen trochu pozdě …” Elk položil káravě ruku na ředitelovo rameno.

“Děláte si ze mne dobrý den, příteli,” řekl. “A já vás poslouchám s tváří vážnou, jako ciferník hodin na chudobinci. Teď vám asi budu jen pro smích, ale přiznám se, že se vám podařilo mě

napálit.”

“Nezdá se mi, že vás chtěl náš přítel napálit,” řekl Dick klidně. “Opravdu myslíte, že Maitland chodí tančit, a do nočních klubů?”’

“Ovšem,” řekl ředitel. “Víte, kam dnes šel? Do klubu Heron. Slyšel jsem, co přikazoval řidiči.”

Bylo to neuvěřitelné, ale zábavné, a nejzábavnější byl Elkův výraz.

Detektiva všechny ty novinky doslova ohromily.

“Pojďme do klubu Heron, ať ten pěkný večer také vhodně zakončíme,” řekl konečně Elk.

Kývl na jednoho člena svého doprovodu. “Kolik mužů potřebujete k obsazení klubu Heron?”

“Šest,” dověděl seržant, “deset, kdyby narazili na odpor a dvacet, kdyby šlo do tuhého.”

“Vezměte tedy třicet,” řekl Elk důrazně.

Klub Heron vypadal zvenčí nenápadně, skoro všedně. Avšak hned za sametovým závěsem dveří návštěvník zapomínal na ponurý zevnějšek. Těžký koberec v přepychové, tlumeně

osvětlené hale vedl do prostorného sálu, kde byl restaurant i taneční parket. Dick stál mezi dveřmi a zatímco čekal na ředitele klubu, obdivoval se nádheře a vlídné

útulnosti zdejšího prostředí. Podél stěn obdélné místnosti s parketovou podlahou stály jednotlivé stoly. Z pódia na vzdálenějším konci sálu se linuly tlumené zvuky orchestru; na parketu se v synkopickém rytmu hudby vlnilo a točilo asi dvanáct párů.

“Pozlacená neřest,” řekl Elk opovržlivě. “Místo požitku a hříchu jako každé jiné. Rád bych věděl, kolik nám napočítají za jídlo. A támhle je náš Metuzalém.” Metuzalém seděl u

nejpřednějšího stolu. Lesklá lebka se mu třpytila v záři křišťálových svítidel a v jejím stínu splýval bílý vous se sněhobílou náprsenkou tak dokonale, že Dick v první chvíli Maitlanda ani nepoznal.

Před Maltlandem stál velký skleněný džbán s pivem.

“Je jako vždy lidový,” pravil Elk.

Přišel Hagn, usměvavý, plný ochoty.

“To mám radost, kapitáne,” řekl. “Snad čekáte, až vás uvedu? Pánové, to není potřeba. Každý

policejní úředník, a zvláště tak vysoké hodnosti, je samozřejmě čestným hostem klubu.” Vedl je mezi stoly k prázdné pohovce ve výklenku. Na některých tvářích bylo znát znepokojení nad příchodem nových hostů, jeden z tančících se nenápadně vytratil a už se do klubu nevrátil.

“Je zde dnes řada významných lidí,” řekl Hagn a zamnul si ruce. “Například lord a lady Belfinovi…” jmenoval ještě jiné, “a ten pán s bílým plnovousem je sám velký Maitland někde tu bude i jeho tajemník. Obávám se, že se mu tady nelíbí. To by mě mrzelo, sám jsem ho zval, někdy je nutné zvát také, jak bych to řekl, nejbližší podřízené významných osobností.”

“Johnson?” tázal se Dick překvapené. “Kde je?”

Konečně tlouštíka zahlédl. Seděl v odlehlém koutě místnosti a ve svém staromódním fraku vypadal neohrabaně a sklíčený. Na stole před ním stála sklenice džusu, jak se aspoň Dick domníval.

Filosof Johnson seděl na kraji židle a na tváři měl slavnostní a trochu bojácný výraz. Jeho červené ruce spočívaly na stole. Dick Gordon se tiše zasmál a pošeptal Elkovi:

“Dojděte pro něho.”

Elk se protáhl mezi tančícím! páry, zastavil se před Johnsonem, jenž k němu vzhlédl a potřásl podanou rukou tak nadšeně, jako trosečník, který vítá zachránce.

“To je od vás hezké, že jste mě k sobě pozval,” řekl Johnson, když se pozdravil s Dickem. “Je tu na mě příliš mnoho nového a cítím se tu doma asi tak jako nahý v trní.” “Jste tu poprvé?”

“A naposledy,” prohlásil Johnson důrazně. “Nestojím o takovou zábavu. Odvádí mě od mých knih a pak, vždyť je tady tak smutno!”

Johnsonovy oči se upřely na malou, hlučnou společnost, sedící v protějším výklenku. I Gordon si jich povšiml, hned jak usedl. Rozveselený Ray, Lola Bassanová v krásných a odvážných šatech a těžkopádný bývalý zápasník Lew Brady vedle nich.

Konečně Johnsonův pohled zabloudil k starému pánovi a s úžasem na něm visel.

“Není to zázrak?” otázal se tiše. “V jediném dni změnit všechny své zvyky! Koupil dům na Berkeley Square, zavolal si dav krejčí, mě poslal zajistit místa v divadlech, nakoupil šperky

…” Zavrtěl hlavou.

“Vůbec tomu nerozumím,” přiznával, “v kanceláři se nezměnil. Je stále tím starým hrubcem jako dřív. Chtěl, abych převzal správu domu, ale nestojím o to. Trápí mě pomyšlení, že mě

určitě propustí, když odmítnu. Tento týden byl velmi nepříjemný. Rád bych věděl, jestli ho viděl Ray?”

Ray Bennett svého bývalého zaměstnavatele neviděl. Byl opojen radostí, že je s Lolou, příliš

vzdálený a povznesený nad jiné starosti, aby svůj zájem upínal k někomu jinému než k předmětu své oddanosti.

“Děláš ze sebe blázna, Rayi. Všichni se na tebe dívají,” varovala ho Lola. Rozhlédl se po místnosti. Konečně padl jeho zrak na lesklou Maitlandovu lebku a Ray údivem otevřel ústa. Nevěřil svým očím; vstal, nejistě přešel místnost, strkal do hostů, narážel na stolky a židle, až se konečně dostal ke stolu svého nedávného zaměstnavatele.

“Bože!” vydechl. “Jste to vy?”

Stařec pozdvihl pomalu oči od ubrusu, na který už několik minut civěl, a jeho ocelové oči se pevně upřely na Raye. “Vy starý, plesnivý dědku!” zašeptal Ray. “Vypadni,” zavrčel pan Maitland.

“Proč bych odcházel? Přišel jsem si s vámi pohovořit a dát vám radu a výstrahu, Mojžíši.” Ray se posadil na židli a s vážností opilců se díval na svou oběť. Svou výstrahu nevyslovil. Kdosi ho uchopil za rameno a zvedl ze židle a Ray spatřil zachmuřenou tvář Lewa Bradyho.

“Co tohle?” začal, ale Brady ho už odváděl k jejich stolu.

“Ty blázne.” zasyčel. “Chceš se znemožnit? To jsi pěkný agent”ajné služby.”

“Nepotřebuji, abys mě zrovna ty napomínal,” řekl Ray a vytrhl mu svou ruku.

“Sedni si, Rayi,” řekla Lola tiše. “Je tady půl Scotland Yardu a pozorují tě.” Sledoval její pohled a spatřil Dickovu vážnou tvář. Vědomí, že je hlídán, ho rozběsnilo. Vstal, přešel místnost a stanul před Dickovým stolem.

“Hledáte mě?” zvolal hlasitě. “Chcete mi něco říct?” Dick zavrtěl hlavou.

“Prokletý policajte!” zahřměl mladík, bledý šílenou vášní. “Štveš za mnou ty své slídivé psy!

Co tu děláš s tou bandou, Johnsone? Nestal se z tebe nakonec také fízl?”

“Drahý Rayi,” zašeptal Johnson.

“Drahý Rayi!” posmíval se oslovený. “Ubohý červíčku, závidíš mi, že jsem se dostal ze spárů

starého upíra. A vy, pohrozil prstem Dickovi do tváře, “vy mi už dejte jednou pokoj, rozumíte? Ještě si s vámi musím vyřídit, že na mě donášíte mé sestře všelijaké povídačky.”

“Myslím, že uděláte nejlépe, když se vrátíte ke svým přátelům,” řekl Dick chladně. “Anebo jděte domů a vyspěte se.”

Zatímco se toto všechno odehrávalo, na parketu se tančilo. Dick co chvíli očekával ostražitého Hagna. Byl si jist, že ředitel nebo některý z jeho lidí neprodleně zakročí. Hagna se nedočkal, přispěchal pouze vrchní číšník, jenž mladíka odstrčil. Ray si to nedal líbit a tak vrchnímu přišlo na pomoc několik dalších číšníků. Všichni se snažili Raye uklidnit a poskytli shromážděným hostům zajímavé divadlo. A tak nikdo nezpozoroval muže, jenž už chvíli stál mezi dveřmi a celý výjev sledoval. Potom odstrčil stranou pár zvědavců a mezi nimi prošel doprostřed místnosti.

V téže chvíli se Ray obrátil a téměř vystřízlivěl, když v příchozím poznal svého otce. Šedovlasý muž v obnošeném tvídovém obleku se nápadně odlišoval od elegantní společnosti. Stál s rukama za zády a mlčky se díval na syna; ten sklopil oči.

“Chci si s tebou promluvit, Rayi,” řekl Bennett prostě.

Taneční parket byl prázdný, hudba zmlkla, jakmile kapelník zpozoroval, že se něco děje.

“Pojď se mnou do Hor Shamu, chlapče!”

“Nepůjdu!” odvětil Ray vzdorně.

“Je tu snad s vámi, pane Gordone?”

Dick zavrtěl hlavou, a to Raye rozvzteklilo ještě víc.

“S ním?” řekl pohrdavě. “Copak bych se mohl zahodit s nějakým policajtem?”

“Jdi s otcem, Rayi,” radil Rayovi naléhavě Johnson a položil mu ruku na rameno. Ray ji setřásl.

“Zůstanu tady,” křičel vzpurně. “Nejsem už kluk a nepotřebuju doprovod. Nemáš právo za mnou chodit, jako bych neměl rozum.” Zamračil se. “Držels mě v jednom kuse doma, odpíral jsi mi peníze, které jsem potřeboval, a teď se divíš, že mě najednou vidíš ve slušném klubu, slušně oblečenéhožiju poctivě. Můžeš to říci ty? A kdo by mi mohl zazlívat, kdybych tak nežil? Nechce se mi poslouchat nějaké otcovské kázání…”

“Pojď se mnou!” John Bennett téměř sípěl.

“Zůstanu tady,” odmítl Ray prudce. “A pro příště mě nech na pokoji. K téhle roztržce muselo jednou dojít tak jako tak; jsem rád, že to mám za sebou.”

“Rayi, chlapče, šílíš? Snad jsem nedělal všechno, co jsem mohl…”

“To nedělal,” zavrčel Ray. “Sám to přiznáváš. Jdi pryč!” Otočil hlavu a pobavené tváře posluchačů urazily jeho ješitnost.

“Pojď,” řekl John Bennett jemně a uchopil Raye za ruku.

Ten se mu vztekle vyškubla pak se stalo něco nenapravitelného. John Bennett zavrávoral pod Rayovou prudkou ranou, ale neupadl.

Kruhem hostů se protáhla Ella. Hned vytušila, co se stalo. Elk vstal a postavil se za Raye, připraven zasáhnout, kdyby se Ray rozpřáhl k nové ráně. Ale mladý Bennett stál ohromen hrůzou, beze slova, neschopen pohybu. “Otče.” zašeptala zbledlá dívka. John Bennett sklonil hlavu a nechal se odvést. Dick Gordon by je rád následoval a potěšil, ale když viděl, že za nimi jde Johnson, vrátil se ke stolu. Hudba znovu spustila a Raye si jeho společnost odvedla ke stolu, kde seděl s hlavou v dlaních, dokud Lola nezavolala číšníka a neobjednala další

láhev vína.

“Marnotratný syn a tučné tele si někdy jsou tak podobní, že se jeden od druhého nedá

rozeznat,” řekl Elk.

Dick mlčel, ale jeho srdce krvácelo kvůli záhadnému muži z Horshamu, neboť v jeho tváři četl zoufalost prokletého.

Razie v Eldor Street

Johnson se už nevrátil a Elk i Dick byli tomu z mnoha důvodů rádi. Elk už stejně chtěl říci tajemníkovi, aby se vzdálil, neboť doufal, že pan Maitland ho bude následovat. Jako by četl jeho myšlenky, starý muž vstal, sotva se rozruch trochu uklidnil.

Rayův výstup ho nevyrušil, zůstal sedět a neprojevil nejmenší zájem o prudkou hádku. Zdálo se, že jeho myšlenky bloudí daleko, takže se nedokáže přenést zpět do svého okolí.

“Odchází a nezaplatil,” zašeptal Elk.

Tři vrchní číšníci doprovodili starého milionáře ke dveřím, podali mu plášť, cylindr a hůl; dřív než se uklánějící číšníci narovnali, zmizel starý pán Dickovi z dohledu. Elk se podíval na hodinky; bylo za pět minut jedna. Hagn se dosud nevrátil, tato skutečnost detektiva rozčilovala a znepokojovala i Dicka Gordona.

Když vstali a blížili se ke dveřím, byla zábava zase v plném proudu. Za nimi běžel číšník.

“Monsieur nezaplatil.”

“Zaplatíme později,” pravil Dick; ručička na hodinkách ukazovala právě jednu hodinu. Přesně za pět minut byl klub v rukou policie. V 1.15 byl klub prázdný, zůstal tam jen personál a třicet detektivů.

“Kde je Hagn?” tázal se Dick vrchního.

“Šel domů, pane,” řekl muž nevrle. “Vždycky chodí domů brzy.”

“To je lež” pravil Elk. “Doveďte mě do jeho pokoje.” Hagnova kancelář se nacházela v přízemí. Spatřili prostornou, čtvercovou místnost bez oken, pohodlně zařízenou, ale ředitel zmizel. Zatímco jeho podřízení zkoumali obchodní knihy a v kanceláři pročítali obchodní dopisy, pátral Elk v místnosti. Na pohovce ležel pohozený

frakový oblek, svlečený zřejmě ve spěchu. Elk se na oblek podíval, přinesl si ho pod lampu a pečlivě prohlížel. Ten oblek měl Hagn na sobě, když je uváděl ke stolu.

“Přiveďte mi toho vrchního,” poručil Elk.

Vrchní buď nechtěl, nebo nemohl podat vysv ětlení. “Pan Hagn se vždycky převléká před odchodem domů,” řekl.

“Proč odešel před zavřením klubu?”

Muž pokrčil rameny.

“Co já vím o jeho soukromých záležitostech?” prohlásil a Elk ho propustil. U stěny stál toaletní stolek se zrcadlem a s dvěma malými stolními, lampami po stranách, kterým proti všem zvyklostem chyběla stínidla. Elk je rozsvítil a v prudkém světle si prohlížel stůl. Konečně našel dva chumáčky vlasů, přiložil si je k rukávu svého černého obleku, aby tak lépe rozpoznal jejich barvu. V zásuvce stolku byla jen lahvička mastixu a kartáč, jemuž

věnoval obzvláštní pozornost. Pak vyklopil na stůl koš na papír. Nalezl několik roztrhaných účtů a obchodních dopisů, nějaké obchodní nabídky, tři cigaretové oharky a několik papírových útržků. Jeden byl pomazán mastixem a slepen dohromady.

“Zřejmě si do toho otřel štěteček,” usoudil Elk a dost obtížně papír rozložil. Byly na něm tří

řádky psané na stroji:

“Naléhavé. Navštiv 7 v E. S. 2. Neboj se razie. Zabezpeč Movo prohlášení. Naléhavé. Z. 1.” Dick vzal detektivovi papír z ruky.

“To se mýlil. “Neboj se razie,”” pravil. ““E. S.” je jistě Eldor Street a dvojka znamená buď

domovní číslo nebo dvě hodiny …”

“Kdo je to ,,M”?” tázal se zamračeně Elk.

“Asi Mills,, ten zadržený ve Wandsworthu. Dostal jste jeho písemné prohlášení, jestli se nemýlím.”

“Podepsal protokol,” řekl Elk zamyšleně.

Přehrabával se v papírech a po chvíli našel to, co hledal, malou obálku. Adresa napsaná na stroji zněla na G V. Hagna a na obálce bylo razítko expresní služby.

Personál byl dosud pod dohledem policie. Elk poslal pro vr átného.

“Kdy byl tento dopis doručen?” zeptal se.

Vrátný byl vysloužilý voják a zdálo se, že jeho jediného se zatčení nějak dotklo.

“Asi v devět hodin, pane,” řekl ochotně a vytáhl doručovací knížku.

“Obálku donesl zvláštní posel,” vysvětloval celkem zbytečně.

“Dostával pan Hagn často podobné expresní zprávy?”

“Zřídkakdy,” řekl vrátný a připojil úzkostlivou otázku, co se s ním stane.

“Můžete jít domů, ovšem pod dohledem,” řekl Elk. “S nikým nepromluvíte a nikomu z personálu neřeknete, že jsem se na tento dopis ptal. Rozum ěl jste?” Aby měl úplnou jistotu, zavolal telefonní ústřednu, aby přerušila telefonní linky klubu. Bylo tři čtvrtě na dvě. Elk nechal

v klubu půl tuctu detektivů jako stráž, ostatním přikázal nastoupit do vozu, kterým přijeli, a spolu s Dickem se plným tempem rozjeli do Tottenhamu. Sto yardů před Eldor Street auto zastavilo a všichni vystoupili. Teď bylo nejdůležitější, aby ten, kdo se měl se Sedmým setkat, nebyl upozorněn na jejich příchod. Bylo víc než

pravděpodobné, že žabáci budou mít hlídku na obou koncích ulice.

“Nevidím důvod, proč by nás měli očekávat,” namítl Elk, když Dick upozornil na tuto možnost.

“Uvedu jediný důvod zcela postačující,” odpověděl Dick klidně. “žabáci vědí o vaší první

návštěvě v Maitlandově nuzném příbytku.”

“Z čeho tak soudíte?” vyhrkl překvapený Elk, ale Dick mlčel. Dick Gordon rozestavil detektivy a sám šel s Elkem až k nároží Eldor Street. Tam se Elk přesvědčil, že jeho představený tušil správně. Zahlédl stát pod pouliční svítilnou temnou postavu a okamžitě začal živě a hlučně vyprávět o nějakém panu Brownovi. Gordon pochopil, že je to určeno hlídačovi a pohotově začal Elkdvi nahrávat. Muž pod lampou příliš dlouho váhal. Když došli až k němu, Elk se obrátil.

“Nemáte oheň?” zeptal se.

“Ne,” zabručel muž a vzápětí ležel na zemi. Elk mu klečel na prsou a kostnatýma rukama mu svíral hrdlo.

“Jestli hlesneš, žabáku, uškrtím tě,” zasykl divoce.

žabák se ani nevzpíral, ani nevykřikl. Celá ta záležitost proběhla tak rychle, že i kdyby v ulici hlídali ještě jiní, nemohli postřehnout, co se stalo s jejich kamarádem. Svázaný zajatec s roubíkem v ústech byl v doprovodu jiného detektiva na cestě k policejnímu vozu dřív, než si vůbec uvědomil, co se s ním vlastně stalo.

“Nebude vám vadit, když si teď trochu zazpívám?” zeptal se Elk, když zabočili do protější

ulice, kde stál bývalý Maitlandův dům.

Aniž čekal na Dickovo svolení, Elk se dal do zpěvu. Neměl příliš pěkný hlas a nebyl ani dobrý zpěvák. Ale Dick Gordon ještě nikdy neposlouchal tak trpělivě ohavnější zpěv. Hlídky žabáků jistě stály na obou koncích ulice, a jak se brzy přesvědčil, Elkova opatrnost byla nutná.

Opět uviděli stráž ve stínu lampy. Byl to vysoký, statný chlapík, zřejmě svědomitější než jeho kamarád, neboť Dick zahlédl, jak se mu něco v ústech zablýsklo, a vytušil, že je to píšťalka.

” napij se zhluboka,” ječel Elk, lehce vrávoraje. “Kdoví, jestli se sejdeme …” Při zpěvu rozhazoval rukama a pří jednom takovém rozmachu vytrhl muži z úst píšťalku, v příští vteřině se na něho oba vrhli, srazili ho k zemi a Elk mu stáhl čepici přes ústa. Něco černého a lesklého se mihlo hlídači před očima a studený, okrouhlý předmět se mu přitiskl za ucho.

“Jestli cekneš, žabáku, zemřeš,” řekl Elk, a když odevzdal vězně oddílu, který postupoval oklikou za nimi, spokojeně zastrčil do kapsy plnicí pero.

“Teď jde o to, jestli gentleman v zahradní uličce neslyšel tenhle randál,” pravil Elk, oprašuje se. “Jestli stál zrovna na okraji uličky, slyšel všechno, a máme se na co těšit.” Hlídač se asi pohyboval v uličce a neslyšel nic. Elk se připlížil k ústí uličky a naslouchal. Konečně zaslechl tiché kroky. Dal Dickovi znamení, aby zůstal na místě, vklouzl do uličky a tiše postupoval, ne však dost tiše, aby ho muž u zadního vchodu do Maitlandovu domu neslyšel.

“Kdo je?” ozval se hrubý hlas.

“Já,” šeptal Elk. “Nekřič tolik.”

“Tady nemáš co dělat,” řekl neznámý velitelsky. “Nařídil jsem ti, abys stál pod lampou …” Elk si zatím zvykl na tmu a viděl teči, kde muž stojí.

“Jsou tam dva podezřelí lidé; pojď se na ně podívat,” zašeptal. Teď jen záleželo do jaké míry byli žabáci zvyklí kázni.

“Kdo je to?” zeptal se potichu neznámý.

“Muž a žena,” šeptal Elk.

“Myslím, že to nebude nic vážného,” zabručel hlas.

Elk v mládí hrával kopanou; odhadl vzdálenost jak nejlépe dovedl, sklonil se a prudce vrazil mužovi hlavou do břicha. Strážce se s heknutím svalil k zemi, protože mu Elk vyrazil dech. V

okamžení mu Elk klečel na prsou a prsty svíral jeho hrdlo.

“Můžeš se modlit, žabáku, ale nekřič,” zašeptal mu do ucha.

Skrčený muž na křik ani nepomyslel a ještě když ho silné paže naložily do policejního vozu, sotva popadal dech.

“A teď, chlapci, půjdem zadem,” řekl Elk šeptem ke svým průvodcům. Tentokrát měl cestu snazší o to, že zahradní vrátka nebyla uzamčena. Dveře do umývárny sice zavřeny byly, ale Elk nehlučně vypáčil okno. Vyzul si boty a v punčochách se plížil tmavou chodbou. Nic se tu zřejmě nezměnilo, neboť Elk nahmatal stolek, který stál v předsíni při jeho poslední návštěvě. Konečné zlehka stiskl kliku Maitlandova pokoje a otevřel dveře. V pokoji byla tma, jinak nic. Elk se vrátil do umývárny.

“V přízemí nikdo není, prohlédneme si hořejší místnosti.” V půli schodiště zaslechl hlasy a zastavil se. Když pozvedl oči do úrovně podlahy, spatřil světlo pod dveřmi předního pokoje, kde bydlela Maitlandova hospodyně. Naslouchal, ale nerozuměl jedinému slovu. Elk se rozběhl po schodišti, přeskakuje tři schody najednou a vrazil do dveří. Byly zamčené. Jakmile se ozvaly jeho kroky, světlo v pokoji zhaslo. Dvakrát se plnou vahou opřel do dveří, které

teprve při třetím pokusu povolily.

“Všichni ruce vzhůru!” zvolal.

V pokoji byla tma a naprost é ticho. Elk prorazil tmu proudem sv ětla z elektrické svítilny. Pokoj byl prázdný!

Detektivové, kteří postupovali Elkovi v patách, rozsvítili lampu na stole, cylindr byl ještě

horký, a důkladně prohledali místnost. Netrvalo to dlouho, místnost byla dost malá. Pod posteli se nikdo neukrýval. Vedle postele v rohu pokoje stála skříň, plná starých šatů.

“Vyházejte ty šaty,” nařídil Elk. “Za skříní jsou určitě dveře do vedlejšího domu.” Pohled na okno ho přesvědčil, že tudy nikdo utéci nemohl. Za chvíli šaty ležely na podlaze a detektiv proklepával zadní stěnu skříně. Skutečně objevil dveře do vedlejšího domu. Dick zatím prohlížel stůl, plný papírů. Něco našel a zavolal Elka. “Co je tohle, Elku?” Detektiv vzal čtyři hustě popsané listy papíru.

“Millsovo přiznání,” řekl s údivem. “Existují jen dva opisy, jeden mám já a druhý vaše oddělení, kapitáne Gordone.”

V té chvíli detektivové prorazili zadní stěnu skříně a hrnuli se do sousedního domu. Záhy se přesvědčili, že je takto spojen celý domovní blok, deset domů až na konec ulice. A nebyly prázdné. V první místností, kam vpadli, našli tří typické žabáky. V přízemí byli další a zanedlouho se ukázalo, že všechny tyto domy sloužily jako noclehárny pro nováčky žabího bratrstva. Poněvadž kterýkoliv z nich mohl být Sedmým, zatkli všechny. Spojovací průchody mezi jednotlivými domy byly nyní odkryté. Jen vchod do Maitlandova domu zakrývaly dveře. Všude jinde se procházelo jen hrubě probouranými otvory ve stěnách.

“Pochybuji, že jsme ho dostali,” řekl Elk, když se bez dechu a ušpiněný vrátil k Dickovi, který

mezitím zkoumal ostatní listiny, co našel. “Neviděl jsem mezi nimi jediného trochu chytřejšího člověka.”

“Unikl někdo?” Elk zavrtěl hlavou.

“Obsadili jsme průchod a ulici. Máme tu dokonce i uniformované strážníky. Neslyšel jste

píšťalku?” Vtom vešel Elkův asistent a hlásil:

“Na dvoře jsme zadrželi nějakého muže, pane. Chcete ho vidět?”

“Přiveďte ho,” přisvědčil Elk a za chvíli se zatčený s pouty na rukou octl ve světnici. Neznámý byl střední postavy, měl světlé, dlouhé vlasy a žluté vousy sestřižené do špičky. Dick se na něho chvíli užasle díval, pak řekl:

“Řekl bych, že jsi Carlo.”

“A já tvrdím, že je to Hagn,” prohlásil Elk. “Sundej si vousy, žabáku, a počítej do sedmičky.” Hagn! Dick pořád ještě nevěřil očím. Nechtělo se mu věřit, že před ním stojí ředitel klubu Heron, tak výtečně mel nasazenou paruku a pečlivě upravený vous. Až když zadržený

promluvil, poznal Dick, že Elk má pravdu.

“Sedmého byste chtěli, co?” zachechtal se Hagn. “Myslím, že projde vaší stráží bez pohromy, pane Elku. Je u policie velmi dobře zapsán. Co mi chcete? Proč jste mě zatkli?”

“Pro účast na vraždě vrchního inspektora Gentera v noci na 14. května,” prohlásil Elk. Hagn ohrnul rty.

“Proč nezatknete Broada?, Je tady.. Snad přijde, aby svědčil v můj prospěch.”

“To bych ho musel vidět…” začal Elk.

“Tak se podívejte z okna,” přerušil ho Hagn. “Tam ho uvidíte.” Dick přistoupil k oknu, otevřel je a vyklonil se ven. Dav místních lidí sledoval převoz vězňů. Dick zahlédl lesklý cylindr a hned na to Broad zavolal:

“Dobré jitro, kapitáne Gordone, žabí akcie poklesly, že ano? A to dítě jste viděl?” Všeobecná výzva

Elk vyšel Američanovi naproti na ulici. Pan Broad přijel v bezvadném fraku a světla jeho vozu zalila chudou ulici jasnou září.

“Máte podivuhodný smysl vytušit, kde se něco mele,” podivil se Elk uctiv ě, “a nesmírně bych se divil, kdybyste mi odmítl prozradit, jak jste se dověděl o razii, k níž jsme se rozhodli sotva před půlhodinou.”

“Nevěděl jsem, že chystáte razii,” přiznával Joshua Broad, “ale viděl jsem asi dvacet policistů, jak se vyřítili z klubu Heron a překotně odjeli; napadlo mě, že asi tak nespěchají proto, aby byli před druhou hodinou v posteli. Navštěvuji klub obyčejně až po půlnoci. Jeho členové

nejsou tak interesantní jako žabáci, ale mě zajímají. To je celé mé vysvětlení: viděl jsem vás odjíždět, a jel jsem za vámi. Teď bych se rád znovu zeptal. Viděl jste to dítě, které se učí

slabikovat?”

“Ne,” řekl Elk úsečně. Měl dojem, že se mu ten uhlazený a sebevědomý Američan vysmívá.

“Pojďte si promluvit s kapitánem.”

Broad šel za inspektorem do ložnice, kde Dick zatím sebral všechny papíry, které Sedmý na útěku zapomněl. Tento lov byl zatím nejúspěšnější ze všech akcí proti žabákům. Kromě opisu Millsovy zpovědi našli i svazek poznámek: mnohé byly psány nečitelnými značkami, jiné srozumitelnou angličtinou. Na strojí psané lístky připomínaly vojenské

rozkazy vydávané generálním štábem. Tyto však pocházely od žabáka, Sedmý je předával podřízeným a podepisoval. Jeden například zněl:

“S Raymondem Bennettem pokračujte rychleji. L. mu musí říct, že je žabák. Ať se mu přihodí cokoliv, musí to provést někdo, kdo není známý jako žabák.” Nebo jiný:

“Gordon je pozván ve čtvrtek na oběd na americké velvyslanectví. Skoncovat! Elk dal připevnit pod čtvrtý schod nový poplašný signál. Zítra ve 4.15 odjíždí Elk do Wandsworthu vyslechnout Millse.”

Kořist obsahovala ještě mnoho pokynů o osobách, o nichž Dick nikdy neslyšel. Právě s

úsměvem četl zmínku o sobě, “Skoncovat!”, když vešel Američan.

“Posaďte se, pane Broade, z Elkovy smutné tváře soudím, že jste svou přítomnost vysvětlil dostatečně.”

Broad s úsměvem přisvědčil.

“Pro pana Elka je jeden důkaz málo, aby ho přesvědčil,” řekl. Pak se podíval na stůl.

“Pokládal byste mě za příliš dotěrného, kdybych se zeptal, jsou-li toto žabákovy rozkazy?”

“To se rozumí,” řekl Dick. “Jakékoliv informace o žabácích jsou přísně důvěrné, s výjimkou vašeho příspěvku k rozšíření našich vědomostí.”

“Mohu vám sdělit, že Sedmý uprchl.” “Jak to víte?”

“žabáci si to povídali, když je odváděli vaši lidé,” vysvětlil Broad. “Sedmý prý použil uniformy strážníka.” Elk tiše, ale jadrně zaklel.

“Zatraceně,” pravil. “Pak to byl strážník, který odváděl zatčeného Hagna. Kdyby někdo od něho včas vězně nepřevzal, upláchli by oba. Počkejte, jdu to zjistit.” Šel hledat detektiva, jenž Hagna převzal.

“Neznám ho,” prohlásil policista. “Nikdy jsem ho neviděl. Byl menší a měl hustý, černý knír. Jestli byl přestrojený, pak to muselo být dokonalé přestrojení, pane.” Elk se vrátil a znovu se začal Američana vyptávat na podrobností. Ale pan Broad zas všechno vysvětlil velmi snadno.

“Říkám vám, žabáci se náramně bavili. Zaslechl jsem, jak jeden říkal, že “polda” utekl, a druhý mluvil o uprchlíkovi jako o “chlupatém”; myslím, že se tak lidově říká strážníkům?” Elk přisvědčil.

“Proč se zajímáte o žabáky, pane Broade?” ptal se drsně. “Zapomeňme na chvíli, že jste kriminální badatel, a představte si, že píšete vlastní životopis.” Broad se na okamžik zahleděl na svůj doutník.

“žabáci jsou pro mne nic. žabák všechno,” Američan vyfoukl kroužek dýmu a díval se za ním, dokud se nerozplynul.

“Nesmírně mě zajímá, jakou hru hraje s Rayem Bennettem,” pravil. “To je zřejmě

nejzajímavější partie žabákova válečného plánu.”

Vstal a vzal klobouk.

“Závidím vám, že můžete pátrat v tom starém domě,” řekl, zamrkal očima a dodal:

“Nezapomeňte na dětičky, pane Elku.”

Když Broad odešel, Elk pečlivě prohledal celý dům. Našel dvě dětské učebnice, obě velmi opotřebované, a sešit, v němž dětská ruka neuměle opisovala písmena podle krásně

předepsané předlohy. Počitadlo zmizelo. Ve skříni však přece jen našel něco důležitého: úplně

nový oblek, tak asi pro šesti nebo sedmiletého chlapce. Elk zanesl nález do pokoje, kde si Dick prohlížel nesrozumitelné poznámky, jež Sedmý při útěku zanechal.

“Co tomu řeknete?” otázal se.

Dick prohlédl jeden kus oděvu po druhém, pak se opřel o opěradlo židle a hleděl do prázdna.

“Všechno je nové,” řekl nepřítomně a jemný úsměv mu zazářil na tváři. Elk na těch šatech neviděl nic směšného a tak se divil, co Dicka mohlo rozveselit.

“Myslím, že ty papíry nám poskytly velmi cennou stopu, co myslíte?” pronesl a podal Elkovi přes stůl lístek. “Co si o tom myslíte?”

“Všem náčelníkům! Poslouchejte v pátek ve 3.I.R. L.V.M.B. Důležité!”

“Stručné a jasné, co? Našel jsem ten pokyn v pětadvaceti opisech,” vysvětloval Díck, “ale bez obálek a myslím si, že rozkazy se odesílaly buď z Hagnova bytu nebo z klubu. Začínám si

vytvářet představu o organizaci Bratrstva. žabák se dorozumí se Sedmým, který Prvního zná

nebo nezná; to pochopitelně nevím. Hagn je Třináctý, ta třináctka mu mimochodem přinesla smůlu, a je výkonným orgánem sekretariátu Sedmého a spojkou s náčelníky jednotlivých oddílů. Snad zná, snad nezná Sedmého, zdá se, že ano. Sedmý přijímá rozkazy od žabáka, ale může jednat i bez jeho vědomí, vyžaduje-li to naléhavost situace. Tady je například,” Dick poklepal prstem na papír, “zdůvodnění, proč byl Mills přijat do práce, což mou domněnku potvrzuje.”

“Je něco psáno rukou?”

“Nic, nikde nejsou ani otisky prstů.”

Elk vzal jeden list s pokynem a podíval se na něj proti světlu.

“Vodoznak, Three Lion Bond,” četl “Stroj nový, pisatel dovede dobře psát a má slabý úhoz levým malíčkem, neboť ,q’ a ,a’ jsou vyraženy slaběji. Dokazuje to, že se naučil psát na stroji všemi deseti. Samoukové zřídkakdy používají malíčku při psaní. Tohle mi jednou pomohlo chytit bankovního zloděje.” Elk znovu četl rozkaz:

“Všem náčelníkům! Poslouchejte!” .. .Kde mají poslouchat? Ve 3.1.R? Co to znamená, kapitáne? Co si o tom myslíte?”

“Co to znamená?” protáhl Dick. “V pátek ve 3.01 ráno si poslechneme vlnu L.V.M.B., uslyšíme žabákův hlas.”

“Řekne nám něco o zmizelé smlouvě?” zavrčel Elk.

Druhého dne ráno

Ray Bennett se probudil a vzdychl. Hlava se mu div nerozskočila, jazyk měl nateklý a vysušený. Pokusil se zdvihnout hlavu z polštáře a vzdychl znova, pak se však přece donutil vstát a dovrávorat k oknu. Vytáhl je a zahleděl se do zeleně Hyde Parku. Ve spáncích mu bez přestávky bolestně bušilo.

Nalil si z láhve sklenici vody a hltavě ji vypil. Pak se posadil na okraj postele, sklonil hlavu do dlaní a pokusil se přemýšlet. Jen nejasně si pamatoval včerejší večer, ale cítil, že se stalo něco hrozného. Pomalu se začal rozpomínat na jednotlivé událostí a s trnoucím srdcem si připomněl, že udeřil vlastního otce! Zachvěl se při té vzpomínce a v duchu se horečně

pokoušel ospravedlnit sám před sebou. Marnivost mládí má sklony omlouvat vlastní poklesky a Ray nebyl výjimkou. Vykoupal se, a než se ustrojil, došel k závěru, že se s ním odjakživa špatně nakládalo. I tak si však nemohl odpustit, co udělal, napíše otci, že toho litujedůstojně a zdrženlivě. Ostatně, k podobným hádkám dochází v každé rodině. Rodiče se často dětem odcizí, ale pak se zas smíří. Jednou se vrátí k otci jako bohatý muž. Ray sevřel

pochybovačně rty. Bohatý muž? Dosud se měl dobře. Bydlil v drahém bytě. Každý

týden dostával poštou krásné nové bankovky. Najal si vůz. Ale jak dlouho to může trvat?

Ray nebyl blázen. Nebyl sice zvlášť chytrý, alespoň ne tak, jak si o sobě myslil, ale blázen nebyl. Proč by mu měla japonská nebo jiná vláda platit za zprávy, které si může přečíst v každé příručce za pár halířů.

Vzápětí tyhle myšlenky zavrhl, neboť měl schopnost zapomínat na všechno, co ho znepokojovalo. Otevřel dveře do jídelny a na prahu zůstal stát jako zkamenělý údivem. U okna seděla Ella, loktem se opírala o okenní rám a bradu měla v dlaních. Byla bledá a pod očima jí vystupovaly tmavé stíny.

“Co tu proboha, děláš?” vyhrkl. “Jak jsi se sem dostala?”

“Vrátný mi otevřel, když jsem mu řekla, že jsem tvá sestra,” odpověděla tiše. “Ach, Rayi… měl by ses stydět …!”

Pokrčil rameny.

“Proč bych se styděl?” namítal hlučně. “Kdyby mě otec neprovokoval, nerozčílil bych se.

Ovšem, bylo to hrozné, ale ztratil jsem hlavu. Co říkal?” zeptal se stísněně.

“Nic, nic neříkal. Byla bych radši, kdyby říkal cokoliv. Zajdeš za ním do Horshamu, Rayi?”

“Ne, počkej, až zítra nebo pozítří,” řekl chvatně, “když mi odpustí, bude chtít, abych u něho zůstal, a zkazí mi život. Neměl právo pokořovat mě před tolika lidmi. Doufám, že jsi nezapomněla navštívit také přítele Gordona?” zavrčel.

“Ne,” odpověděla prostě. “Šla jsem rovnou sem. Přijela jsem dělnickým vlakem. Rayi, byla by to od tebe velká oběť, kdybys tohle všechno opustil?”

Netrpělivě mávl rukou.

“Tak to není! Kdybyste tím “všechno” mysleli jen tenhle byt! Ale vy chcete, abych nechal svého zaměstnání.”

“Co je to za zaměstnání?” tázala se.

“Tomu bys ty nerozuměla,” řekl pyšně.

“To tedy musí být něco zvláštního, když bych tomu já nemohla rozumět,” řekla. “Jde o tajnou službu?”

Ray zrudl.

“To ti řekl Gordon,” vyčítal trpce. “Dám mu co proto, jestli bude pořád strkat nos do mých věcí.”

“Nemáš proč …” mínila.

V jejím hlase se ozval nový tón, který ho překvapil. Až dosud znal Ellu jako trpělivou, shovívavou a vše omlouvající sestru, která stála často jako nárazník mezi ním a otcem.

“Nemáš proč,” opakovala. “Pan Gordon jistě také něco ví o tajné službě, je přece představitelem práva. Buď pracuješ v mezích zákona, pak před ním nemusíš svou práci tajit, anebo je tvoje činnost nezákonná, a pak bys měl jeho názory brát vážně.” Pátravě se na ni podíval.

“Proč se o toho Gordona tak zajímáš, miluješ ho?” zeptal se. Nehnula ani brvou, jen její nevyspáním pobledlé tváře mírné zrudly.

“Gentleman by nemohl nikdy položit podobnou otázku tímto tónem,” řekla klidně, “ani vlastní sestře ne. Rayi, že dnes přijdeš za otcem, slib mi to!”

Ray zavrtěl hlavou.

“Ne. Nepřijdu. Napíši mu. Uznávám, že jsem se zachoval špatně. V dopise mu to řeknu. Víc udělat nemůžu.”

Někdo zaklepal na dveře.

“Vstupte,” zabručel Ray. Vešel sluha, jenž k němu denně docházel.

“Slečna Bassanová a pan Brady prosí o přijetí,” oznámil sípavým šepotem a významně

pohlédl na Ellu.

Ella se ohlédla ke dveřím a spatřila na prahu stát Lolu. Děvče ji zaujalo. Poprvé se setkaly tváří v tvář a Ella si v duchu přiznávala, že je Lola docela roztomilá dívka.

“Jsem ráda, že jsem vás poznala, slečno Bennettová. Přišla jste asi pokárat bratra za ten jeho včerejší hrozný výstup. Chlapče, choval ses jako blázen. To byl váš otec, slečno

Bennettová?” Ella přisvědčila. Lew Brady řekl:

“Být blíž, asi jsem ho zmlátil. Strašně mě dožral, slečno Bennettová!” Ella náhle ochladla, ačkoliv jí ještě před chvílí byli sympatičtí. Podezřívala je z neupřímnosti. Jejich laskavost jí připadala přeslazená a příliš pohotová. Obzvlášť Brady přeháněl.

“Líbí se vám bratrův byt?” ptala se Lola. Posadila se a natáhla nohy v hedvábných punčochách do pruhu slunečního světla.

“Je velmi, pěkný,” řekla Ella. “To mu teď asi bude připadat Horsham smutný.”

“A Ray se k vám vrátí?” zeptala se Lola, usmívajíc se na mladíka.

“Ani mě nenapadne,” prohlásil Ray rezolutně. “Zrovna jsem se pokoušel Elle vysvětlit, že mi mé důležité poslání nedovolí odejít.”

Lola přisvědčila. Ella pojednou zas pocítila nedůvěru.

“A co to máš za poslání?”

Ray neurčitě Elle vysvětlil, co dělá. Poslouchala, aniž ho přerušila.

“Jestli si myslíš, že dělám něco špatného nebo že mí přátelé nejsou tak poctiví, jako ty a můj otec, vyžeň tu myšlenku z hlavy. Nebojím se ani Gordona, ani Elka, ani jim podobným. To by ses spletla. A ani Brady se jich nebojí, ani slečna Bassanová. Gordon je laciný detektiv, který

ví jen to, co vyčetl z knih.”

“To je naprostá pravda, slečno Bennettová,” přidal si Lew Brady. “Gordon je příliš velký

chytrák. Podezřívá kde koho, o každém si myslí, že je nepoctivec, kromě něho ovšem. Vždyť

dokonce poslal Elka, aby vyslechl vašeho otce. Věřte mi, že já se Gordona nebojím, ani …” V té chvíli se ozvalo zvláštní zaklepání na dveře. Bylo to několik volně oddělených úderu, které byly nepochybně nějakým smluveným signálem. Na Lewa Bradyho klepání

podivuhodně účinkovalo. Celý sklesl, tváře se mu podivně protáhly, klepání se opakovalo. Brady si otřel ústa a ruka se mu přitom třásla. Ella se užasle dívala z Bradyho na Lolu a neušlo jí, že i Lola pod líčidlem zbledla. Brady klopýtal ke dveřím a ticho rušilo jen jeho hlasité

oddechování.

“Vstupte,” zamumlal a otevřel dveře.

Vstoupil Dick Gordon.

Díval se chvíli z jednoho na druhého a v očích mu blýskal smích.

“Tak se mi zdá, že vás klepání starého žabáka nějak poděsilo,” řekl posměšně. Ray se dovídá pravdu

První se vzpamatovala Lola.

“Co říkáte?Klepání žabáka? Ještě pořád vám ti žabáci straší v hlavě?”

“Zrovna jsem se to naučil.” odpověděl Dick vážně. “Od žabáka s číslem 33. Takhle se ohlašuje Velmistr žabák, když přichází ke svým podřízeným.”

“Váš žabák asi lhal,” mínila Lola, do tváří se jí už vrátila přirozená barva. “Ostatně Mills …”

“O Millsovi jsem se přece ani nezmínil,” připomněl Dick.

“Kdo jiný by to byl. Dočetla jsem se v novinách o jeho zatčení.”

“O tom noviny vůbec nepsaly. Leda nějaké žabí zvěsti, nebylo to tam v osobních zprávách?”

“Co si přejete. Gordone?” tázal se Ray.

“Chci s vámi mluvit soukromě, Bennette,” odvětil Dick.

“Nevím, proč byste nemohl mluvit před mými přáteli.” namítl Ray odbojně.

“Takové označení se hodí jen na vaši sestru,” odtušil Dick.

“Pojďme, Lewe.” Lola pokrčila rameny, ale Ray ji zastavil.

“Počkejte ještě. Je to snad ještě pořád můj byt, nebo není?” řekl zuřivě. “Vypadněte, Gordone!

Mám vás tak právě dost!

Vrazíte sem, urážíte mé přátele, vyháníte mi je. Divím se; kde k tomu berete odvahu. Támhle jsou dveře, jděte!”

“Půjdu, když si to budete přát,” prohlásil Dick, “ale varuji vás…”

“Mlčte! O nic jsem se vás neprosil.”

“Přišel jsem vás varovat. žabák rozhodl, že si konečně musíte své peníze také zasloužit.

To je všechno.”

Rozhostilo se mrtvé ticho. Pak do ticha promluvila Ella.

“žabák?” vydechla s užaslýma očima. “Ale pane Gordone, Ray přece není žabák.”

“Možná, že to dosud neví, ale je,” prohlásil Dick. “A tihle dva,” ukázal na Lolu a Bradyho,

“jsou také věrní služebníci toho lotra. Ano, Lolu platí žabák a jejího manžela také.”

“Lháři,” křičel Ray. “Lola není vdaná. Špinavý lháři, jděte, než vás vyhodím! Připadáte mi jako bláznivý lovec žab, který vidí svět kolem sebe jako rybník a všechno živé jako žáby. Táhněte!”

Ellin prosebný pohled přiměl Dicka k odchodu. Když se obracel, zavadil chladným pohledem o Lewa Bradyho.

“Brady, u vašeho jména je v žabákově knize velký otazník. Dejte si pozor!” Lew se zapotácel, jako by dostal ránu. Gordonova poznámka ho ohromila a nejraději by Dicka následoval ven, aby se dozvěděl víc. Ale neměl k tomu dost odvahy, a tak jen stál jako přibitý a vyjeveně se díval na zavřené dveře, za nimiž Gordon zmizel.

“Proboha, pusťte sem trochu čistého vzduchu,” vrčel Ray a otevřel okno. “Je jako mor. Lola a vdaná? To mu zrovna věřím!”

Ella vzala kabelku, kterou prve položila na stolek.

“Už odcházíš, Ello?”

Přikývla a podala mu ruku.

“Řekni otci, že mu napíši. Nezapomeň mu to říct a vysvětli mu, že udělal chybu.”

“Sbohem, Rayi,” pravila. “Snad se k nám jednou přece jen vrátíš. Dejbůh, aby ses brzy umoudřil. Ach, Rayi, že to není pravda, že nejsi žabák?”

Na chvíli ji uklidnil svým smíchem.

“Ovšem že to není pravda, právě tak, jako není zbla pravdy na té povídačce, že je Lola vdaná. Gordon chtěl prostě udělat dojem. To je nejhorší vlastnost podřadných detektivů.” Ella se uklonila Lole a Ray ji doprovodil k výtahu.

“Co tím myslil?” ptal se Brady, sotva za sourozenci zapadly dveře. Ten člověk něco ví. V

žabákově knize je prý u mého jména otazník. To je zlé, Lolo. Mám žabáků po krk. Jdou mi na nervy.”

“Jsi blázen,” odvětila Lola klidně. “Gordon dokázal to, co chtěl, postrašil tě.”

“Mě že postrašil?” vyrazil divoce. “Nepostra šil mě. Ty neznáš strach jen proto, že nemáš

fantazii. Já taky vlastně nemám strach, spíš starost, protože vidím, že žabáci jsou silnější, než

jsem si myslil. Nedávno zabili Skota MacLeana, a až dojde na mě, nebudou se také dvakrát rozmýšlet. Já žabáky znám, Lolo, jsou schopni všeho, vražda pro ně nic neznamenážabák je jejich bůh, jejich modla. Otazník u mého jména! Věřím tomu,, něco jsem vyžvanil a to mi neodpustí, kdybych…”

“Pst,” varovala tiše, neboť dveře se otevřely a Ray vstoupil do pokoje.

“Zaplať pánbůh, že odešla! To ten den pěkně začíná! Od rána neslyším o ničem jiném, než o těch zatracených žabácích! Chudák Ella.”

Lola otevřela ozdobnou tabatěrku, vyňala cigaretu, zapálila ji a sirku zhasla stiskem prstů. Pak obrátila své krásné oči k Rayovi.

“A co na tom, že se o nich tak mluví?” řekla chladně. “žabáci dobře platí a málo vyžadují.” Ray se na ni udiveně zadíval.

“Ty pro ně pracuješ?” ptal se užasle. “Vždyť jsou to tuláci a zabíjejí lidi.” Zavrtěla hlavou.

“Ne všichni,” odporovala. “Tihle žabáci jsou jenom dav, velcí žabáci jsou úplně jiní. K těm patřím já a Lew Brady.”

“Co mu to k čertu povídáš?” vyletěl Lew. Zpola se bál, zpola zlobil.

“Chtěl vědět pravdu, tak ať ví, na čem je. Má se to dovědět teď nebo později,” řekla Lola klidně. “Je příliš chytrý, aby si věčně myslil, že japonské nebo jiné vyslanectví mu platí. Tak ať se to doví celé: jsi žabák, Rayi!”

Ray se zhroutil na židli, neschopný řeči.

“Já žabák?” opakoval mechanicky. “Coco tím myslíš?” Lola se zasmála.

“Neřekla bych, že je horší být žabákem než vyzvědačem, který prozrazuje tajemství své

vlasti,” prohlásila. “Nebuď bláhový, Rayi. Vybrali tě z tisíců, neboť potřebují vysokou inteligenci …”

Tak dlouho mu lichotila, až se jeho tvárná mysl, kterou hnětla v rukou jako vosk, zformovala podle její vůle.

“Myslím, že máš pravdu,” řekl konečně. “Ovšem, nikdy bych neudělal něco špatného a vraždění neschvaluji. Ale říkáš správně, že žabák nemůže odpovídat za všechno, co jeho lidé

provedou. V jednom však chci mít jasno předem, Lolo. Nikdy bych se nedal tetovat.” Usmála se a natáhla paži.

“Mám snad já nějaké znamení,” tázala se. “Má ho Lew? Ne, Rayi, velcí žabáci nejsou tetováni. Tebe čeká veliká budoucnost, chlapče!”

Ray vzal Lolu za ruku a pohladil ji.

“Lolo a ta druhá pomluva? Proč Gordon říkal, že jsi vdaná? Řekni mi, že to není pravda?” Zasmála se a vložila ruku do jeho ruky.

“Gordon žárlí,” pravila. “Dnes ti ještě nemohu říci proč. Ale má k tomu pádné důvody Počkej, zamluvím telefonicky stůl a půjdeme na oběd, kde připijeme na zdraví milého žabáčka, jenž nás živí.”

Telefon stál opodál na stolku. Lola zdvihla sluchátko a spatřila na přístroji čtverhrannou, kovovou krabičku.

“Nějaká novinka, Rayi?” zeptala se.

“Včera to připevnili. Je to prý pojistka. Montér mi řikal, že při bouři se stává, že sluchátko probíjí. Dokonce to prý někoho už zabilo. Proto tedy zavádějí toto zařízení, zatím na zkoušku. Zatěžuje to přístroj, je to ošklivé, ale …”

Lola pomalu položila sluchátko a pozorně prohlédla zapojení krabičky. “Je to

odposlouchávací zařízení,” řekla klidně, “někdo nás poslouchal po celou dobu, co jsme mluvili.”

Šla ke krbu, vzala pohrabáč a prudce udeřila do krabičky…

Inspektor Elk, sedící se sluchátky na uších v malé úřadovně na Nábřeží s povzdechem odložil tužku. Pak zavolal ústřednu.

“Odposlech z Knightsbridge 93718 odpojte,” pravil. “Neřekl bych, že ještě něco uslyšíme.”

“Spojil jsem vás včas, pane?” tázal se operatér. “Právě začali mluvit, když jsem vás zavolal.”

“Včas, Angusi,” pravil Elk. “Právě včas.”

Složil poznámky, přistoupil ke stolu a pečlivě je položil vedle psací podložky. Pak šel pomalu k oknu, díval se zamyšleně na třpytící se Temži a v srdci měl ticho a klid, neboť Mills se v noci rozhodl říci všechno, co ví o žabácích, jestliže dostane svobodu a lodní lístek do Kanady. A Mills věděl mnohem víc, než dosud prozradil.

“Mohu vás přivést na stopu Sedmého, kterého odevzdám do vašich rukou,” stálo v Millsově

vzkazu.

Sedmý! Elk zhluboka vzdychl. Sedmý je osou, kolem které se všechno točí. Vesele si

zamnul ruce, neboť se mu zdálo, že tím bude konečně odhaleno tajemství žabáků. Snad je stopa zavede i k té ztracené smlouvě, a při vzpomínce na ten prožluklý dokument se Elkova tvář zase zachmuřila. Dva ministři a nesčetní tajemníci nedělají nic jiného, než že diktují nové a nové upomínky a dotazy, jak pokračuje pátrání.

“Chtěli by ode mě zázrak,” říkal si Elk a toužebně si přál, aby se stal. Došel si do svrchníku pro doutník a v kapse nahmatal silný svitek papíru. Rozbalil ho, rozložil na stole a začal číst:

“Jménem Jeho královského Veličenstva …”

Elkovi se chtělo vykřiknout, ale hlas mu selhal, pak popadl papíry a třesoucíma rukama je obracel.

Měl v rukou ztracenou smlouvu!

Elk svíral drahocennou listinu a horečně vzpomínal na včerejší události. Kdy odložil svrchník? Kdy dal naposled ruku do kapsy? Kabát si svlékl v klubu Heron, ale nemohl si vzpomenout, že by potom ještě sáhl do kapsy. Elk nosil svůj lehký svrchník v zimě i v létě

buď přehozený přes ruku, nebo na sobě. Dnes ráno přišel do kanceláře s kabátem pres ruku. že by se to stalo v klubu? Když si bral kabát ze šatny? Pak tam tedy byl i žabák. Mohl to být třeba některý číšník, skvělé přestrojení pro náčelníka zločinecké tlupy! Elk si sedl a přemýšlel.

Personál klubu nemělo cenu vyslýchat. Kabátu se nedotkl nikdo jiný než on sám.

“Bože, bože,” řekl Elk a znova kabát pověsil.

Balder se objevil, sotva Elk zazvonil.

“Baldere, viděl jste mě ráno přicházet?”

“Ano, pane.”

“A měl jsem svrchník přes ruku, viďte?”

“Nedíval jsem se,” řekl Balder spokojeně.

Elk měl vždycky dojem, že Balder je tím spokojenější, čím méně může Elkovi pomoci.

“To je divné,” řekl Elk.

“Stalo se něco, pane?”

“Ne, vůbec nic. Je vám jasné, co máte zařídit po Millsově příchodu? Nikdo k němu nesmí. Hned jak ho přivedou, zavřete ho do čekárny, ale samotného. S nikým nesmí mluvit, i kdyby se ptal, nikdo mu nesmí odpovídat.”

V soukromí své úřadovny znovu prohlížel svůj nález. Všechno tu bylo, smlouva i poznámky lorda Farmleye. Elk zavolal Jeho Lordstvo a oznámil mu příjemnou novinu. Později si přišla pro listiny menší deputace z ministerstva zahraničí a jménem ministra mu poděkovala za nález ztracených listin. Elk roztomile přijímal jejich díky. Byli by ho nejspíš proklínali, kdyby listiny nenašel, a mohl by za to právě tak málo, jak málo se zasloužil o jejich objevení. Nařídil, aby odpoledne přivedli Millse na ředitelství. Do jeho příchodu zbývala ještě jedna hodina a tu strávil neužitečným, ale přísným výslechem Hagna, jenž, už bez vousu, byl zavřen ve zvláštní cele, oddělené od běžně používaných cel v Cannon Rowu. Hagn odmítal vypovídat, i když formálně byl obviněn z vraždy inspektora Gentera. Přesto však se už druhý den bránil nařčení a neustále opakoval:

“Nemáte důkaz, Elku, a dobře víte, že jsem nevinný.”

“Jste poslední člověk, koho s Genterem viděli,” pravil Elk přísně. “A máme důkaz, že jste jeho mrtvolu dovezl do města. Ostatně Mills nám všechno řekl.”

“Vím, co řekl,” odvětil vězeň.

“Víte? To jistě! A ještě vám povím něco. Od rána máme pod zámkem Sedmého, a teď se můžete smát.”

K jeho údivu se Hagn posměšně ušklíbl.

“Trik,” usmál se. “Laciný trik. Na zlodějíčka by tohle možná zapůsobilo, ale na mě to neplatí. Kdybyste opravdu chytili Sedmého, pak byste na mne tak nedotírali. Jděte Elku a najděte ho,” posmíval se, “a až ho chytíte, pevně ho držte. Ať vám neunikne jako Mills.” Elk si uvědomil, že výslech neproběhl tak hladce, jak si představoval. Když odcházel, kývl na inspektora.

“Odpoledne pošlu k Hagnovi volavku. Zavřete je pohromadě a nerušte je,” přikázal. Inspektor přisvědčil.

Mills přichází

Millsův převoz na ředitelství se začal připravovat už ráno. Celou noc obklopovaly vězení řady ozbrojených stráží a po dvoře u Millsovy cely procházely hlídky.

Uvězněný žabák byl vzdělaný člověk, na kterého přišly zlé časy. Pro žabáky ho získali dva tuláci “na silnici”.

Z prvního Millsova prohlášení vysvitlo, že byl náčelníkem oddílu; měl řadu povinností, musel provádět všechna nařízení a výzvy, hlásit mimořádné události a zúčastňovat se výpadů, které

žabáci čas od času podnikali proti osobám, které vzbudily jejich zášť. Tytéž úkoly měli pravděpodobně všichni náčelníci oddílů.

V jedenáct hodin vyvedli Millse z vězení. Muž byl bez ohledu na bezpečený doprovod nervózni a podezřívavý. V cele se zřejmě nachladil a kašlal. Ale také to mohlo být způsobeno rozčilením.

V jedenáct patnáct se brána věznice otevřela a vyjeli tři motocyklisté. Za nimi následovalo zavřené auto se spuštěnými záclonkami. Po stranách vozu jeli další policisté na motocyklech a konvoj uzavíralo druhé auto s detektivy.

Průvod dorazil bez úrazu do Scotland Yardu. Po uzavření vrat na obou stranách dvora zavedli vězně do budovy.

Balder, Elkův písař, a detektiv v hodnosti seržanta převzali rozčileného a bledého Millse a zavedli ho do malé místnosti vedle Elkovy pracovny, jejíž okna byla opatřena těžkými mřižemi. (Za války sloužila jako vězení pro vyzvedače.) Dva strážní se postavili přede dveře a nevrlý Balder hlásil Elkovi:

“Mills je v čekárně, pane.”

“Řekl něco?” tázal se Dick, jenž přišel, aby přihlížel výslechu.

“Ne, pane; zeptal se jenom, jestli by se mohlo zavřít okno. Vyhověl jsem mu.”

“Přiveďte vězně,” poručil Elk.

Chvíli čekali, naslouchali řinčeni klíčů a potom zaslechli rozčilené hlasy. Vešel Balder.

“Něco mu je snad omdlel…” vydechl a Elk u ž letěl dlouhou chodbou k čekárně. Mills se pololeže polosedě opíral o zeď. Oči měl zavřené a tvář zsinalou. Dick se k němu sklonil a položil ho na zem.

“Kyanid draselný,” řekl. “Je mrtev.”

Ráno Millse ve věznici vysvlékli do nahá a důkladně prohledali kus po kuse jeho oděv. Pak mu ještě pro jistotu zašili kapsy. Dvěma detektivům, kteří ho doprovázeli při převozu, vyprávěl Mills o svém brzkém odjezdu do Kanady. Mluvili s ním jen policisté, s nikým jiným se setkat nemohl.

Dick se podíval na okno, které prý Balder zavřel. Bylo pootevřené.

“Ano, pane, okno jsem skutečně zavřel,” tvrdil Balder. “Seržant Jeller to viděl.” Seržant byl také přesvědčen, že okno bylo zavřené. Dick okno otevřel úplně a vyhlédl ven. Čtyři vodorovné trámy běžely od cihlové zdi, a když se Dick vyklonil víc, asi stopu od okna spatřil dlouhý železný žebřík, který vedl od střechy patrně až na zem. Místnost se nalézala ve třetím

poschodí. Dole uviděl zahradu, uzavřenou vysokým plotem.

“Co je za tím plotem?” ptal se Dick.

“To jsou Onslow Gardens,” odvětil Elk.

“Onslow Gardens?” opakoval Dick zamyšleně. “Z Onslow Gardens tenkrát po mně ten žabák střílel, jestli se nemýlím.”

Elk bezradně přikývl.

“Vůbec tomu nerozumím,” pravil Dick. “Nezdá se mi pravděpodobné, že by někdo slezl po žebříku, aby podal Millsovi jed, ale právě tak si nemyslím, že by si Mills ten jed vzal sám. Balder přísahá, že okno zavřel, a našli jsme je otevřené. Můžete Balderovi věřit?” Elk přisvědčil.

Lékař, který přišel trochu později, prohlásil, že Mills je mrtev. Za příčinu smrti označil kyanid.

“Kyanid má příznačný zápach,” řekl. “Tomu člověku musel jed někdo dát, anebo se otrávil sám.”

Když mrtvého odnesli, Elk doprovodil Dicka do jeho kanceláře ve Whitehallu.

“Ještě nikdy v životě jsem neměl z nikoho strach,” řekl Elk, “ale žabáci mi teď dali důkladně

zabrat. Vždyť nám doslova před očima zabili člověka. Hlídáme ho jak nevímco a jen ho na několik minut pustíme z očí, stačí to, aby ho žabák ztrestal. To je hrozné!” Dick odemkl pracovnu a pobídl Elka, aby šel dál do útulné místnosti.

“Na otřesené nervy je ze všeho nejlepší znamenité havana,” pravil vesele. “Nechci se chlubit, ale věřte mi, že se žabáků nebojím tak jako vy. I žabák je jen člověk a má tedy i lidské

slabosti. Kde je teď náš přítel Broad?”

“Američan?”

Dick přisvědčil, a Elk bez váhání uchopil telefonní sluchátko a vytočil číslo.

“To jste vy, pane Broade? Copak děláte?” řekl Elk mazlivě, jak byl zvyklý při telefonování.

“Právě se chystám odejít, Elku.”

“Před pěti minutami jsem vás myslím viděl na Whitehallu.”

“Pak jste tedy viděl mého dvojníka,” ozvalo se ve sluchátku, “neboť .před pěti minutami jsem vylezl z vany. Přejete si něco?”

“Ne, ne,” mazlil se Elk. “Chtěl jsem jen vědět, jak se vám daří.”

“A proč se ptáte? Stalo se něco?” ozvala se ostrá otázka.

“Ale ne, všechno jde báječně, jako na drátku,” zalhal Elk a dodal. “Až půjdete kolem, navštivte mě. Sbohem!”

Zavěsil, upřel oči ke stropu a dlouho počítal.

“V dobrém voze dojede z Whitehallu na Cavendish Square za čtyři minuty …” řekl nakonec.

“Skutečnost, že jsem ho zastihl doma nemusí tedy ještě nic dokazovat.” Vzal opět sluchátko a tentokrát volal policejní ředitelství.

“Stopujte pana Joshuu Broada z Caverley House; nespouštějte ho z očí do osmi do večera; hlášení potom!”

Nato se Elk posadil do křesla a zapálil si dlouhý doutník, který mu Dick nabídl.

“Dnes je úterý,” uvažoval, “zítra středa. Kde si to chcete poslechnout, kapitáne Gordone?”

“Na admiralitě,” řekl Dick. “Vyjednal jsem s Prvním lordem, že přijdeme ve tři čtvrti na tři.” Koupil si první vydání večerníků a uklidnilo ho, když v nich nenašel jedinou zmínku o vraždě, a že to byla vražda, o tom ani dost málo nepochyboval. Během dne viděl jednou z okna Elka kráčet po druhé straně ulice s deštníkem zavěšeným na ruce a se starým tvrdým kloboukem

posunutým do týla. Za hodinu na to ho viděl zas, tentokrát přicházel z druhé

strany. Divil se, co je dnes Elk tak rozběhaný. Pak se náhodou dověděl, že Elk dvakrát navštívil admiralitu, ale marně se snažil domyslit proč.

“Nevím sice o rádiu právě mnoho,” začal Elk, “ale vzpomínám si, že jsem kdysi někde četl:

“Chcete-li zjistit, odkud se zpráva vysílá, musíte ji současně přijímat na dvou, nebo třech různých stanovištích.””

“Já hlupák,” zvolal Dick, rozhněván sám na sebe. “Mě vůbec nenapadlo; že bychom mohli žabákův vysílač vypátrat.”

“Mě ano,” vysvětloval skromně Elk. “Admiralita rozeslala kapit ánům lodí do Milford Havenu, Harwichu, Portsmouthu a Plymouthu p říkazy, aby relaci poslouchali a oznámili nám údaje o směru. Večerníky nic neuvedly?”

“Myslíte o Millsovi? Ne, díky bohu! Ale určitě to vyjde najevo při ohledacím řízení. Musel jsem zařídit pozdržení; cítím, že do týdne se něco stane.”

“Nám,” pronesl Elk zlověstně. “Teď neochutnám pečenou klobásu, dokud nedostanu ty, kdo Milse zabili. A vy víte dobře, že jsem náramný ctitel pečených klobás.” Vysílání

Elkův nerudný písař měl jako vždy velmi mrzutou náladu. “Úředníci z archívu mi zas dali co proto,” stěžoval si hořce. “Dělají, jako by celý tenhle prožluklý úřad byl tady jen kvůli nim.” Boj mezi Balderem a archívem, kde se uchovávaly podrobné informace o minulosti zločinců

- trval už dlouho. Archiv odmítal, neuznával a přezíral všechno, co neměl potvrzeno písemně. Úředníci z archívu byli stejně přísní na každého, jestliže někdo porušil jejich pevné řády: osopili se na něho stejně nevybíravě, ať to byl třeba vrchní komisař nebo nejmladší konstábl.

“Co se stalo,” zeptal se Elk.

“Pamatujete se, jak jste si dal vyhledat spoustu dokladů o tom člověku, nemohu si teď honem vzpomenout na jeho jméno?”

“Lyme?” napovídal Elk.

“Ano, tak se jmenoval. Zdá se, že teď chybí jeho fotografie. Druhého dne jsem šel do archívu znovu a doklady jsem vám vyzvedl podruhé; myslil jsem si, že si je chcete ještě prohlédnout. Vy už jste je však nechtěl, a tak jsem spisy vrátil. A teď tvrdí, že schází podobizna a tělesné

rozměry.”

“Chcete říci, že se ztratily?”

“Jestli se ztratily, ztratil je archív,” pravil nabručený Balder. “Připadá mi, jako by si o mě

myslili, že jsem žabák nebo něco podobného. Neustále mi vytýkají, že ztrácím listy s otisky prstů.”

“Baldere, slíbil jsem vám, že vám poskytnu příležitost, abyste na sebe upozornil. Teď bych pro vás něco takového měl. Můj milý, minule jste se nedočkal povýšení, protože nahoře si myslili, že jste byl jedním z vůdců nějaké stávky. Vím, že se vás to nemile dotklo a že jste od té doby zatrpklý. Teď se vám nabízí velká příležitost, chcete jí využít?” Balder přikývl, zadržuje dech.

“Hagn je v izolaci,” řekl Elk. “Převlečte se za pobudu, trochu se namaskujte a já vás dám zavřít k němu. Abyste se nebál, můžete si vzít s sebou revolver. Zařídím, aby vás neprohledávali.

Vyprovokujte Hagna k rozhovoru. Řekněte mu třeba, že jsme vás zavřeli pro vraždu v Dundee. Nepozná vás. Když to sehrajete dobře, Baldere, do týdne máte na rukávě o proužek víc.”

Balder souhlasil. V jeho hlase najednou nebylo stopy po svárlivém tónu a vystřídalo ho nelíčené nadšení, s nímž zvolal:

“To je příležitost! Pane inspektore, děkuji, že jste si na mě vzpomněl.” Za hodinu přivedl detektiv do vězení ušpiněného tuláka; zatčeného poznal jen vrchní

inspektor, očekávající volavku.

Přes svou vysokou hodnost osobně odvedl Baldera do oddělené cely a vstrčil ho dovnitř.

“Spi sladce, žabáku!”

Balderovu šťavnatou odpověď by si sotva kdo troufl opakovat.

Když se Elk přesvědčil, že se jeho podřízený dostal v pořádku do Hagnovy cely, vrátil se do své pracovny, zavřel dveře, vypnul telefon a uložil se k několikahodinovému spánku. Zvykl si při noční práci odpočívat a naučil se okamžitě usnout, jak jen se k tomu naskytla příležitost. Ale i tak se nestávalo často, aby použil pohovky, na kterou neměl právo a která, jak jeho nadřízený často tvrdil, jen zabírala v kanceláři místo, jež mohlo být využito lépe. Tentokrát však Elk nedokázal usnout. Bloudil v duchu od Baldera k Dicku Gordonovl a pak zase od Loly Bassanové k mrtvému Millsovi. Věděl, že opakované neúspěchy vážně ohrožují

jeho postavení, ale o to se nestaral. Byl starý mládenec a měl slušné úspory. V myšlenkách zabloudil i k záhadnému Maitlandovi. Jeho spojení se žabáky bylo už téměř dokázáno. Maitland asi těžil z nevysvětlitelných útoků proti zdánlivě neškodným lidem. Stařec žil pravděpodobně dvojím životem. Ve dne byl obchodním kapitánem, před nímž se všechno třáslo, jenž snižoval platy a prozíravě prodával nemovitosti, v noci nejspíš

spolupracoval se zločinci. Kde však je to dítě? To byla další nevysvětlená otázka.

“Samé problémy,” bručel Elk s rukama za hlavou a mrzutě zíraje ke stropu. “Všude samé

překážky!”

Když poznal, že neusne, vstal a šel do Cannon Rowu. Od žalářníka se dověděl, že nový vězeň

rozmlouval s Hagnem. Elk se ušklíbl.

Ve tři čtvrti na tři setkal se Elk s Dickem Gordonem v rozhlasové stanici admirality. Očekával je přidělený operatér; po předběžných výkladech zasedli k přístroji a operatér zacvakal přepínači. Dick s okouzlením poslouchal hlasy vzdálených lodí a rozhovor mezi vysílačkami. Najednou zaslechl slabé kviknutí, tak slabé, že si nebyl jist, jestli se nemýlil. “Cape Ráče,” poznamenal operatér. “Za minutu uslyšíte Chicago. Vysílá pravidelně v této době.” Když se ručičky hodin blížily ke třetí, začal operatér ladit, aby vylovil z prostoru očekávanou zprávu. Přesně minutu po třetí náhle oznámil:

“Tady máte L.V.M.B.”

Dick poslouchal ostrý praskot a pak uslyšel:

“Všichni žabáci, slyšte! Maills je mrtev. Sedmý ho dnes ráno umlčel. Sedmý obdrží odměnu sto liber!”

Hlas zněl jasně a podivuhodně sladce. Hovořila žena.

“Dvacátý třetí okres převezme rozkazy Sedmého na obvyklém místě.” Dickovi tlouklo srdce jako zvon. Poznal hlasatelku; znal dobře tu zvučnou kadenci a jemnou intonaci. Nebylo pochyb, byl to hlas Elly Bennettové. Dick náhle pocítil nevolnost, a když

zpozoroval, že se na něho upřely Elkovy oči, snažil se s nadlidskou námahou opanovat.

“To už asi bude všechno, aspoň myslím,” mínil operatér po několika minutách čekání. Dick sňal sluchátka a vstal.

“Počkáme ještě na směrová hlášení,” řekl, jak mohl nejpevněji. Konečně začala přicházet a námořní důstojník přenášel dešifrované údaje na velkou souřadnicovou mapu.

“Vysílač je v Londýně,” pravil. “Řekl bych, že všechny směry ukazují někam k West Endu, snad dokonce ke středu města. Říkal jste, myslím, že jste zachytil žabákovo volání dost těžko?” zeptal se operatéra.

“Ano pane,” odpověděl tázaný. “Myslím, že vysílali velmi blízko.”

“V které části města to asi může podle vašeho názoru být?” ptal se Elk. Důstojník nakreslil

na mapě tužkou čáru. “Přibližně na této čáře,” pravil a Elk pozomě

sledoval, kudy čára běží; viděl, probíhá přes Cavendish Square a Cavendish Place. Zatímco portsmouthský směr zachytil z Cavendish Place jenom čtverec domů, harwichská čára s plymouthskou se protínaly trochu na jih od náměstí.

“To vypadá na Caverley House,” řekl Dick. Potřeboval jít ven, na vzduch, potřeboval se vymluvit, musel si nutně s Elkem pohovořit o tom hrozném zjištění. Rád by věděl, zda také

detektiv poznal Ellin hlas. Ale Elk mu to potvrdil dřív, než došli do Whitehallu.

“Znělo to jako hlas vaší přítelkyně kapitáne Gordone”.

Dick neodpověděl.

“Velmi podobně,” pokračoval Elk, jakoby pro sebe. “Skutečně, mohl bych přísahat, že znám tu mladou dámu, jež mluvila za starého žabáka.”

“Proč to udělala?” sténal Dick. “Proč to, proboha, udělala?”

“Vzpomínám si, že jsem jí před léty slyšel,” uvažoval Elk.

Dick Gordon se zastavil, obrátil se a udiveně zíral na Elka.

“Vzpomínáte si…? Co tím chcete říct?” vyptával se.

“Kdysi byla u divadla, jako dítě,” pokračoval Elk. “Říkalo”e jí dětská imitátorka. Něčeho jsem si všiml, kapitáne. Když si”ezmete zvětšovací sklo a zadíváte se jím na svou pokožku,“idíte všechny její vady, že je to tak? Rádio je také takové“většovací sklo, které

prozradí všechny vady hlasu. Vždycky”rochu šišlala, hned jsem to zpozoroval. Mo žná, že jste si ničeho”evšiml, ale já mám citlivé uši. Špatně vyslovuje ,,s”, vždycky”robet zašišlá. Neslyšel jste to?”

Dick souhlasně přikývl.

“Nevěděl jsem, že byla u divadla?” řekl klidněji. “Víte to jistě. Elku?”

“Jistě. V mnohém jsem, jak se to říká, ne-o-myl-ný. Data si trochu pletu, zkuste například ze mne vypáčit, kdy se narodil Jindřich I. a celý ten rod. Nikdy jsem neměl smysl pro narozeniny. Ale hlasy a nosy si pamatuji. Ty nezapomínám nikdy.”

Vcházeli do tmavého vchodu Scotland Yardu, když Dick zoufale vyhrkl:

“Byl to určitě její hlas. Ale neměl jsem tušení, že bývala u divadla, nebyl snad její otec také

někdy hercem?”

“Pokud vím, neměla otce,” zněla Elkova odpověď a Dick se znovu zarazil.

“Šílíte?” namítl, “Ella Bennettová přece má otce.”

“Nemluvím o Elle Bennettové,” klidné odvětil Elk. “Mluvím o Lole Bassanové.” Ticho.

“Byl to její hlas?” zeptal se Dick se zatajeným dechem.

“Určitě. Dobře napodobila hlas slečny Bennettové, ale každý vám řekne, že zastřené altové

hlasy se dají napodobit celkem snadno. Právě ten tón hlasu ..”

“Vy mizero,” usmál se Dick Gordon a kámen mu spadl se srdce. “Věděl jste, že myslím Ellu Bennettovou, a nechal jste mě, abych se tím mučil.”

“Hrome, kolik je hodin?” vzpomněl si Elk.

Bylo půl čtvrté. Elk zburcoval zálohy a za deset minut vystoupili z policejního auta před Caverley House. Zvonek probudil nočního vrátného, jenž Elka ihned poznal.

“Zase plynový poplach?” ptal se.

- “Chci vidět seznam nájemníků,” prohlásil Elk a pozorně poslouchal, když mu vrátný hlásil jména, zaměstnání či zvláštnosti nájemníků.

“Komu patří ten blok domů?” vyptával se detektiv.

“Maitlandovi, totiž Maitlandově společnosti. Teď koupili ještě dům knížete z Caux na Berkeley Square…”

“Nenamáhejte se s vyprávěním rodinných kronik! Kdy přišla domů slečna Bassanová?”

“Byla doma celý večer, od jedenácti.”

“Byl u ní někdo?”

Muž váhal.

“Pan Maitland, ale brzy odešel,”

“Nikdo jiný?”

“Nikdo, jen pan Maitland.”

“Dejte mi náhradní klíč.”

Vrátný se zdráhal.

“Přijdu o místo,” prosil. “Nechcete zaklepat?”

“Klepání je moje specialita, není dne, abych někomu nezaklepal na rameno,” odv ětil Elk.

“Ale teď chci klíč.”

Nepochyboval, že Lola bude mít dveře zajištěné závorkou, a jeho předpoklad se brzy potvrdil. Musel dlouho klepat a zvonit, než spatřil v kukátku světlo a Lola v kimonu a nočním čepečku pootevřela.

“Co to má znamenat, pane Elku?” tázala se. Ani se nepokoušela předstírat překvapení.

“Přátelská návštěva. Mohu vstoupit?”

Otevřela dveře a Elk s Dickem Gordonem a dvěma detektivy vešli. Lola se tvářila, jako by Dicka neviděla.

“Zítra si půjdu stěžovat na policejní ředitelství,” ohrazovala se, “a když se neomluvíte, dám článek do novinTohle je špinavé persekuování. Vniknout do bytu osamělé dívky uprostřed noci, když je sama a bez ochrany …”

“Kdy jindy by měla být mladá osamělá dívka sama a bez ochrany než v noci,” řekl Elk strojeně. “Rád bych si, Lolo, prohlédl váš útulný domov. Dostali jsme zprávu, že se k vám vloupali zloději. Možná, že právě teď se pod vaší postýlkou skrývá nějaký strašný zlosyn. Jsme rytíři a příčí se nám pomyšlení, že byste měla být vydána na milost a nemilost nějakému zločinci. Podívej se do jídelny, Williamsi; já prohlédnu přijímací pokoj a, ložnici.”

“Do ložnice nevstoupíte, jestli máte trochu taktu,” namítala.

“Nemám,” přiznal Elk, “alespoň tehdy ne, když není na místě. Ostatně, Lolo, jsem z početné

rodiny. Bylo nás doma deset. A jestli máte něco, co bych neměl vidět, stačí, když řeknete

“zavři oči”, a já je poslušně zavřu.”

Zdálo se, že v ložnici není nic podezřelého. Z ložnice vedly dveře do koupelny, kde bylo otevřené okno.

Elk si posvítil kapesní svítilnou na vnější zeď a zahlédl malý, skleněný váleček, zasazený do omítky.

“To vypadá jako izolátor,” řekl si.

Vrátil se do ložnice a začal systematicky hledat skrytou vysílačku. V jednom rohu stála vysoká, mahagonová skříň. Elk otevřel dveře a uviděl šaty, pověšené hustě vedle sebe. Pátravě je rozhrnul. Byla to nejmělčí skříň, jakou kdy viděl. Dotkl se zadní stěny a ucítil teplo.

“Vytápíte skříní, Lolo?” poznamenal tázavě.

Lola neodpověděla. Ruce zkřížila přes prsa a na krásně tváři se jí usadil opovržlivý úsměv. Elk zavřel skříň a citlivými prsty ohledal povrch skříně. Trvalo dost dlouho, než skryté pero našel; konečně však přece nahmatal kousek dřeva, který pod tlakem prstů povolil. Ozvalo se klapnutí a skříň se začala naklánět.

“Skříňová postel? Velká přednost malého bytu!” Ale ukázalo se, že to postel není. Elk by také

byl velmi zklamán, kdyby byla. V rámu skříně uviděl řady elektronek a transformátorů, dokonalý vysílač. Elk se díval, díval a divil.

“Doufám, že máte také koncesi,” utrousil. Ve skutečnosti doufal v pravý opak, neboť vysílací

koncese se v Anglii uděluje jen vzácně. Proto ho překvapilo, když Lola přinesla z psacího stolu žádanou úřední listinu. Elk si ji přečetl a zakýval hlavou. “Vyhrála jste,” řekl s obdivem.

“A teď nám ještě ukažte žabákovu koncesi.

“Nebuďte směšný, Elku,” zasmála se kousavě. “Nevím proč burcujete lidi uprostřed noci, abyste se ptal na koncese.”

“Dnes večer jste použila vysílač pro žabáka,” obviňoval ji Elk, “a snad kapitánu Gordonovi vysvětlíte proč?”

“Už několik týdnů jsem vysílač nepoužila,” odpověděla. “Ale požádala mě sestra mého přítele

- snad ji znáte-zda by ho směla použít.”

“Myslíte asi slečnu Bennettovou,” řekl Elk a Lola. předstírajíc údiv, pozvedla obočí. “Jak to víte?”

“Tušil jsem to,” odpověděl Elk, “od chvíle, kdy jsem slyšel vaši proslulou hlasovou imitaci. Napálila jste se, Lolo. Když jste mluvila k žabákům, stála slečna Bennettová vedle mě a divila se: “Poslouchejte, pane Elku, to je ale úžasná hlasová podoba!” Lolo, naletěla jste a uděláte nejlépe, když nám povíte pravdu. Budu upřímný. Včera jsme chytili Sedmého a víme všechno. žabák bude dnes v železech a já přišel jen proto, abych vám poskytl příležitost se z toho dostat.”

“To je od vás šlechetné!” posmívala se. “Tak vy jste tedy chytili Sedmého a chytíte i žabáka?

To je krásná pohádka.”

“Ano,” lhal vytrvalý Elk. “Chytili jsme Sedmého a Hagn cinkal. Mám vás, Lolo, rád, vždycky jsem vás měl rád. Připomínáte mi dívku, po níž jsem bláznil, bohužel jsem se s ní

neoženil. Bylo to hrozné.”

“Pro ni sotva,” odtušila Lola. “A teď řeknu zase něco já vám. Nikoho jste nechytili a nechytíte. Poslali jste jenom hloupou volavku, jménem Balder do Hagnovy cely a doufáte, že se něco dovíte. Ale budete se ještě moc divit!”

Jindy by se Gordon bavil účinkem těch slov. Brada nešťastného detektiva poklesla a přes brýle vrhal zoufalé pohledy na vítězoslavně se smějící dívku. Pak úsměv zmizel.

“Hagn nepromluví, neboť ho žabákova ruka umlčí stejně, jako umlčela Millse a Litnova. A když se mu zachce, umlčí i vás, jestli mu to bude stát za to. A teď mě zatkněte, když chcete. Jsem žába, nikdy jsem to nezapírala. Stejně jste si odposlechli všechno, co jsem říkala Rayi Bennettovi. Zatkněte si mě a požeňte před soud!”

Elk dobře věděl, že nemá důvod k obžalobě. A Lola věděla, že si je toho vědom.

“Myslíte, že jste z kaše venku, Bassanová?” ozval se Gordon.

“Zapomínáte, že mě máte oslovovat slečno,” ohradila se.

“Dříve či později vás budou volat jen číslem,” odvětil klidně. “Vy a vaše banda se těšíte z krásného života, snad nemám dost schopností nebo mi chybí štěstí. Ale jednou vás dostaneme, bud já nebo můj nástupce. Nemůžete vyhrát v boji se zákonem, neboť zákon je věčný a neporazitelný.”

“V prohlídce bytu vám zabránit nemohu, ale poslouchat kázání nebudu,” prohlásila opovržlivě. “A jestli už pánové ráčili skončit, prosím, aby mi dopřáli ještě trochu spánku.”

“To je snad jediné, oč nás nemusíte prosit,” odvětil dvorný Elk a Lola se zasmála.

“Nejste zlý, Elku,” pravila. “Jste jen špatný detektiv, ale máte zlaté srdce.”

“Kdyby to byla pravda, neodvážil bych se zůstat s vámi o samotě,” neodpustil si Elk ještě

rýpnout než odešli.

V Elshamském lese

Po náhlé úlevě, kterou Dick Gordon pocítil, když se přesvědčil, že jeho děsné obavy jsou bezdůvodné, těšil se, že zbytek noci prožije příjemněji. Elk však měl jiný názor, a když

přijížděli k ředitelství, byl neobyčejně vážný.

“Někde nám teče džbánekJak mohou vědět, že jsem zavřel Baldera k Hagnovi? To m ě

ohromilo. Kromě nás o tom věděli jen dva lidé. Jestliže se žabáci dokáží dopátrat podobných zpráv, pak vám říkám, kapitáne Gordone, že z nich mám strach. Nevšímal bych si toho, kdyby věděli jen něco, nebo kdyby jejich informace nebyly tak zatraceně přesné. Ale oni vědí

všechno.”

Dick přisvědčil.

“Největším neštěstím pro nás, Elku, je, že žabáky nelze kvalifikovat jako nezákonné

spolčování. Nakonec bude ještě muset ministr Bratrstvo uznat.”

“Třeba je sám také žabák,” řekl Elk zamračeně. “Nesmějte se, kapitáne Gordone. Jsou mezi nimi jistě i vysoce postavení lidé. Podezřívám už kde koho.”

“A na mě jste nezapomněl?” zažertoval Gordon.

“O vás jsem uvažoval už dávno,” odpověděl upřímně Elk. “Dokonce mě už napadlo, podezřívat i sebe, v mládí jsem býval náměsíčný. Třeba vedu dvojí život: ve dne detektiv a v noci žabák. Kdoví? Jedno je jasné: V řadách žabáků se nachází génius,” pokračoval v rozvíjení svých úvah.

“Lola Bassanová?” napovídal Dick.

“Už jsem myslil i na ni, ale Lola nen í organizátor. V devatenácti řídila kočovnou společnost, která shořela na špatné organizaci. Myslíte, že to ještě nemusí být důkaz o neschopnosti vést žabáky, ale důkaz to je! K vedení takové tlupy potřebujete asi tolik schopnosti jako k vedení

banky. Maitland by byl dobrým vůdcem. Rozmluva s Johnsonem mě v mém podezření ještě

utvrdila. Johnson mi říkal, že nikdy neviděl starcovo konto, ačkoliv je jeho soukromým tajemníkem. O jeho obchodech nic neví, jen to, že prodává a kupuje pozemky. Peníze, které

starý Maitland vydělává soukromě, se do knih nezapisují a Johnsona velmi překvapilo, když

jsem vyslovil domněnku, že Maitland uzavírá soukromé obchody bez vědomí společnosti. A vlastně to ani zapsaná obchodní společnost není. Má jen jednoho člena. Ale o něčem byste se přece jen měl přesvědčit, kapitáne Gordone.”

“O čem?” zeptal se udivený Dick.

“Ze slečna Bennettová s tím vším nemá vůbec nic společného.”

“Přece jste si ani na okamžik nemyslel” zděsil se Dick.

“Jsem ochoten věřit všemu,” pravil Elk. “Teď máme prázdnou silnici; za hodinu můžeme být v Horshamu a přesvědčit se. Osobně si myslím, že to nebyl hlas slečny Bennettové. Ale až

budeme psát zprávu pro pány nahoře (tím Elk myslil své nadřízené), vypadali bychom hloupě, kdybychom uvedli, že jsme slyšeli hlas slečny Bennettové a neověřili si, kde v té době byla.”

“To je pravda,” uznal Dick zamyšleně a Elk dal hned řidiči příslušné pokyny. Už svítalo, když se auto vřítilo do opuštěných ulic Horshamu a vyjelo k vile “Maytree” na shorehamské silnici. Vila vypadala jako bez života: okenice byly zavřené a nikde ani světýlko. Dick váhal, než

stiskl kliku vrátek.

“Nerad bych je budil,” přiznával se. “Bennett si bude určitě myslit, že mu neseme zlé správy o jeho synovi.”

“Tak ať si to myslí, mně to vadit nebude,” prohlásil Elk a vykročil na cihlovou pěšinku. Bennetta nebylo třeba budit. Opíral se loktem o římsu a na přicházejícího Elka tiše zavolal:

“Co se děje, Elku?”

“Co by se dělo, nic,” odvětil vesele Elk. “V noci jsme zachytili rozhlasovou zprávu a máme dojem, že jsme poznali hlas vaší dcery.”

John Bennett se zamračil a Dick viděl, že se mu Elkovo vysvětlení nezdá.

“Je to tak, pane Bennette,” pravil. “Já ten hlas slyšel také. Poslouchali jsme nesmírně

závažnou zprávu a slyšeli jsme slečnu ve značně podivné souvislosti. Bylo by dobře, kdybychom se přesvědčili, že to nemohla mluvit ona.”

Přes čelo Johna Bennetta přeletěl mráček.

“Zní to podivně, pane Gordone, ale věřím vám. Jdu dolů otevřít.” Bennett, oblečený ve starém županu, je zavedl do neosvětleného přijímacího pokoje.

“Zavolám Ellu a snad vás uklidní prohlášením, že si šla v deset hodin lehnout.” Otevřel okenice a vpustil do pokoje ranní světlo. Potom vyšel. Dick s radostnou netrpělivostí

očekával Ellin příchod. Kdyby měl být upřímný, byl vlastně rád, že se mu naskytla příležitost zavítat do Horshamu. Tak si dívku oblíbil, že dny, kdy ji neviděl, mu připadaly jako věčnost. Pak zaslechl Bennettovy kroky na schodech, a když Ellin otec vešel, vypadal jako zoufalý.

“Tomu nerozumím,” řekl. “Ella není ve svém pokoji. Postel je rozestlaná a zřejmě v ní spala, ale pak se asi oblékla a odešla.” Elk se poškrabal na bradě a uhnul Dickovu pohledu. “Mladí

lidé někdy vstávají časně,” mínil. “Já například v mládí ze všeho nejraději pozoroval východ slunce, pak teprve jsem mohl jít klidně spát. Slečna Bennettová nechodívá ráno na procházky?” John Bennett zavrtěl hlavou.

“Nikdy. Divné je, že jsem ji neslyšel odcházet, dnes jsem dost špatně spal. Omluvíte mě na okamžik, pánové?”

Odešel a za několik minut se vrátil oblečený. To už byl jasný den, i když se slunce ještě

nevyhouplo nad obzor. John Bennett rychle a bezv ýsledně prohledal zahradu za domkem. Nebyl rozčilenější než Dick. Elk se přece nemohl mýlit, když dokazoval Ellinu neúčast v té

věci. A vrátný v Caverley House také s jistotou tvrdil, že Lolu navštívil jedině starý Maitland, a pokud Dick věděl a Elk zjistil, druhý vchod do domu neexistuje. “Vidím, že tu máte vůz. Nepotkali jste cestou nikoho?” Dick zavrtěl hlavou.

“Kdyby vám to nevadilo, můžeme jet opačným směrem k Shorchamu.”

“Právě jsem vám to chtěl nabídnout,” pravil Gordon. “Nebojí se jít na procházku touhle dobou? Silnice jsou plné tuláků.”

Starší muž neodpověděl. Seděl vedle řidiče a s úzkostí v očích upřeně pozoroval silnici. Ujeli asi deset mil po hlavní silnici, pak se otočili a začali prohledávat postranní silnice. Poblíž

vilky ukázal Dick na hustý les, k němuž vedla úzká cesta. “Co je to za les?”

“Elshamský, tam ale sotva šla,” zaváhal Bennett. “Podívejme se tam,” rozhodl Dick a vůz zamířil na úzkou cestu. Za několik minut už projížděli mezi řadou vysokých stromů, jejichž

vrcholky zatemňovaly vozovku hustě spletenou klenbou.

“Jsou tu stopy pneumatik,” zvolal Dick, ale Bennett zavrtěl hlavou.

“Sem se jezdí hodně na výlety,” vysvětloval, ale Dicka tím neuklidnil. Stopy byly čerstvé a po chvíli uhnuly z cesty mezi stromy. Ale auto nikde. Stopy jen potvrzovaly, co řekl Bennett.

Po další míli cesta končila na rozlehlé mýtině, pokryté vřesem a pařezy.

Se značnými obtížemi vůz otočili a vydali se zpět. Když opustili les a zase se octli na silnici, Dick hlasitě vykřikl.

Také John Bennett spatřil dívku. Šla rychle středem vozovky, a když se auto přiblížilo, ustoupila ke kraji, aniž se ohlédla. Pak zvedla oči a poznala otce: zbledla. Vzápětí stál na cestě vedle ní.

“Miláčku,” říkal jí vyčítavě, “kde jsi byla tak brzy ráno?” Dickovi se zdálo, že dívka vypadá polekaně. Elk přimhouřil oči a napjatě ji pozoroval.

“Nechtělo se mi spát, tak jsem se oblékla a vyšla si trochu ven,” prohlásila a kývla na pozdrav Dickovi. “Vy jste na mou duší nevypočitatelný, kapitáne Gordone. Co tu děláte v tuto hodinu?”

“Přijeli jsme vás vyslechnout,” řekl Dick, nutě se do smíchu.

“Mě,” divila se, “proč mě?”

“Kapitán Gordon slyšel tvůj hlas v noci v rozhlase a cht ěl by se dovědět všechno, co o tom víš.”

John Bennett se už zřejmě uklidnil. Ale Elkovi neušlo, že ho najednou přemohlo mírné

vzrušení, a podle otázky, kterou Bennett vzápětí dceři položil, snadno pochopil proč.

“Byl tady Ray?” ptal se Bennett chvatně. “Přišel?” Zavrtěla hlavou.

“Ne, otče,” odpověděla klidně. “A do rozhlasu jsem v životě nepromluvila, ani nevím, jak takový vysílač vypadá.”

“Věděli jsme, že jste to nebyla vy,” pravil Dick. “Jenom n ás překvapil ten hlas, ale Elk správně vysvětlil, že to mluvil někdo, kdo má podobný hlas jako vy.”

“Řekněte mi, slečno Bennettová,” zeptal se Elk klidně, “byla jste včera večer ve městě?” Neodpověděla.

“Dcera šla spát v deset hodin,” ohradil se John Bennett drsně. “Proč se tedy ptáte, jestli byla včera večer v Londýně?”

“Byla jste časně ráno ve městě?” naléhal Elk a dívka k Dickově úžasu přisvědčila.

“Byla jste v Caverly House?”

“Ne,” odpověděla bez rozmýšlení.

“Co jsi dělala ve městě?” vyptával se John Bennett. “Byla jsi za bratrem?” Zaváhala, než odpověděla.

“Ne.”

“Chtěl ti něco ten nezdárník?”

“Ne,” opakovala Ella a rty se jí zachvěly. “Prosím tě, nevyptávejte se mě na nic. Vždycky jsi mi důvěřoval tatínku, budeš mi důvěřovat i teď, vid?”

Vzal jí za ruku a podržel ji jemně ve svých dlaních.

“Vždyť já ti věřím, děvčátko, a tito pánové také.”

Pohlédla na Dicka a Dick přikývl.

“Důvěřuji vám,” prohlásil a dívka ho odměnila pohledem plným vděčnosti. Elk si podrbal bradu.

“Jelikož jsem od přírody důvěřivý, nebudu pochybovat o vašich slovech, slečno Bennettová,” zabručel dobromyslně a podíval se na hodinky. “Myslím, že je na čase, abychom se vrátili a pustili Baldera na svobodu,” dodal.

“Nemůžete se zdržet alespoň na snídani?”

Dick se podíval prosebně na Elka a detektiv odevzdaně přisvědčil.

“Ostatně, Balderovi nemusí záležet na nějaké té hodince…” mínil. Zatímco Ella připravovala snídani, Elk s Dickem se procházeli po silnici.

“Nuže, co si o tom myslíte, kapitáne?”

“Ničemu nerozumím, ale věřím, že slečna Bennettová nelže,” odvětil Dick.

“Víra je krásná věc,” bručel Elk a Dick se prudce otočil.

“Jak to myslíte?”

“Tak, jak to povídám. Věřím slečně Bennettové,” řekl vyhýbavě, “ostatně …” Z místa, kde stáli, viděli ve směru na Shoreham úzkou cestu vinoucí se do Elshamského lesa.

“Jenom je mi divné, proč šla uprostřed noci do lesa.” Elk se zastavil a sklonil zamyšleně

hlavu. Zdálky slyšeli hluk automobilu. “Co je to?” zdvihl tázavě hlavu. Odpověď na sebe nedala dlouho čekat. Na lesní cestě se postupně vynořila tmavá limuzína, která se stále rychleji přibližovala. Ve chvilce proletěla kolem nich a Elk s Dickem se mohli přesvědčit, že ve voze sedí jen jeden člověk.

“Čert mě vem!” ulevil si Elk, ač si nikdy v klení zvlášť, neliboval. Ale i Dick cítil, že tentokrát bylo proč klít, neboť v limuzíně neseděl nikdo jiný, než vousatý Ezra Maitland. Dick pochopil, že Maitland byl člověkem, s nímž se v noci dívka setkala v Elshamském lese. Hagn

O chvíli později vyšla Ella ze dveří a zavolala je.

“Neviděli jste, co to tu jelo za auto?” zeptala se a v hlase vytušili úzkost.

“Nějaký velký vůz. Nevšimli jsme si, kdo v něm sedí, ale byla to velká limuzína …” Dick postřehl, jak si oddychla.

“Prosím, pojďte dál,” vyzvala je. “Snídaně je připravena.” Po hodině odjeli a cestou se mlčky zabývali vlastními myšlenkami. Až když projížděli kolem vil, kde se našlo Genterovo mrtvé tělo, uvědomil si Dick, že Genter byl zavražděn blízko Horshamu, a zachvěl se. Za to by měli Hagna pověsit; ať už je nebo není žabák, zúčastnil se vraždy. Elk se v té chvíli k němu otočil, a jako by mu četl myšlenky, otázal se:

“Myslíte, že máte dost důkazů, abyste pro Hagna navrhl trest smrti?”

“Bohužel,” odvětil Dick, “nemáme proti němu jiné důkazy a svědky, kromě zabaveného auta a majitele garáže, který je s to Hagna identifikovat.”

“S vousem?” namítl Elk. “Věřte mi, kapitáne, proti žabákům se shánějí důkazy těžko. A jestli ho starý Balder nepřiměje k doznání, sotva se nám podaří přesvědčit porotu o Hagnově vině. Pokud by šlo o mě,” dodal, “kdybych já byl odsouzen strávit noc s Balderem, radši bych řekl pravdu hned, jen abych se ho zbavil. Balder je mazaný chlapík. Nahoře to nechtějí uznat, ale byl by z něho prvotřídní detektiv, jen kdybychom mu poskytli slušnější podmínky.” Přikázal řidiči, aby jel přímo do Cannon Row. Dick myslel na něco jiného.

“Proč se asi sešla s Maitlandem?” nadhodil.

Elk zavrtěl hlavou.

“To nevím,” přiznal se. “Snad ho chtěla přemluvit, aby vzal jejího bratra zpět. Jenomže starý

Maitland nemá tak dobrodružnou povahu, aby se vypravil uprostřed noci někam do lesa kvůli jednání o návratu Raye Bennetta do práce. Být mladý, tak snad. Ale Maitland už mladý není, je po čertech starý. A je navíc zlý. Toho ani nenapadne, aby se zajímal, jestli Bennett pracuje za takovou nebo makovou gáži v jeho kanceláři nebo jestli láme v Dartmooru kámen. Ne, stojíme před tajemstvím, ale je druhořadého významu, a vysvětlí se, jakmile budeme mít žabáky v chládku.”

Vůz zastavil před policejním komisařstvím na Cannon Row, Když vstoupili dovnitř, seržant vstal od stolu a udivené se na ně podíval. “Jdu si pro Baldera, seržante.”

“Pro Baldera?” divil se policista. “Nevěděl jsem, že je tady.”

“Dal jsem ho zavřít k Hagnovi.”

Policejní seržant pochopil.

“To je dobré! Netušil jsem, že jde o Baldera,” pravil. “Když jsem nastoupil službu, řekli mi jenom, že s Hagnem je v cele ještě někdo nový. Tady jde žalářník.” žalářník byl stejně překvapen jako seržant. “Neměl jsem tušení, že je to Balder, pane,” řekl.

“Proto se tak dlouho spolu bavili, skoro do jedné hodiny.”

“Ted už nemluví?” přeptal se Elk.

“Ne, pane, teď spí. Před chvílí jsem se na ně díval, mám příkaz nechat je o samotě a nechodit k nim příliš blízko.”

Dick Gordon a jeho podřízený kráčeli dlouhou vězeňskou chodbou, vykládanou lesklými dlaždicemi. Zdi chodby občas přerušily úzké, černé dveře. Na konci chodby zahnuli doprava. Chodba vedla k jediným dveřím na vzdáleném konci.

žalářník otevřel dveře a Elk vešel do cely.

Rychle přistoupil k prvnímu spáči a stáhl mu pokrývku z obličeje. Na lůžku ležel Balder. Ležel na zádech s pouty na rukou. Nav íc byl svázán ještě provazy, které poutaly také jeho nohy. Ústa měl omotaná, hedvábným šátkem.

Elk pospíšil k druhému lůžku a sotva se dotkl pokrývky, zhroutila se mu pod rukama. Pod pokrývkou byl jen kabát, stočený tak, aby budil dojem spícího. Na dolním konci vyčuhovaly z pokrývky boty. Hagn zmizel.

Baldera dopravili do Elkovy pracovny a dali mu nap ít pálenky. Elk ho pak rázně přivedl k sobě a Balder vyprávěl, co zažil.

“Myslím, že mohly být asi dvě, když se to stalo,” začal. “Mluvil jsem s Hagnem celý večer, ale na první pohled jsem poznal, že ve mně cítí policistu. Celý večer si ze mě tropil šašky. Aspoň jsem se přesvědčil, co všechno vydržím. Až jsem se divil …”

“A já se zas divím,” vpadl Elk slabě, “jak se dokážete obdivovat sám sobě. Pokračujte!”

“Pokoušel jsem se znovu a znovu z něho něco dostat,” řekl Balder uraženě. “Už to vypadalo, že jsem rozptýlil jeho podezření, neboť začal mluvit o žabácích a prozradil mi, že dnes, totiž

včera v noci se bude vysílat zpráva pro všechny náčelníky. Řekl také, že Sedmého nikdo nikdy nechytí, protože je velice chytrý. Ptal se mě, jak byl zabit Mills, a podle jeho otázek jsem poznal, že o všem ví. Po jedné se odmlčel a asi ve čtvrt na dvě jsem ulehl. Vzbudil jsem se, když mi někdo vázal šátek přes ústa. Snažil jsem se bránit, ale přemohli mě…”

“Přemohli?” zajímal se Elk. “Kolik jich bylo?”

“Nevím určitě, snad dva nebo tři. Ale dvěma bych se asi ubránil, neboť mám

obdivuhodnou sílu. Muselo jich být víc, ale já viděl kromě Hagna jen dva.”

“Dveře cely byly otevřené?”

“Ano, pane. viděl jsem je dokořán,” řekl Balder po krátkém rozmýšlení.

“Jak útočníci vypadali?”

“Měli dlouhé, černé kabáty a ani si nepokoušeli zakrýt obličeje. Určitě bych je poznal. Byli mladí, alespoň jeden z nich jistě. Nevím, co se dělo. Svázali mi nohy, přes hlavu mi přetáhli pokrývku a pak už jsem slyšel, jen jak zavírají dveře. Celou noc jsem tam ležel svázaný, pane, a myslel na ženu a děti …”

Elk ho přerušil, svěřil Baldera péči policisty a šel si důkladně prohlédnout vězení. Dvě

chodby tvořily písmeno “L” a zvláštní cela ležela na konci kratší chodby. V ohybu se nacházely pevné dveře, vedoucí na dvůr; tudy se vodili zločinci po rozsudku do vězeňských vozů, které je rozvážely do trestnic. V zasklené budce na vrcholu “L” seděl strážný, který

odtud viděl nejen na chodbu, ale i na dveře. V každé cele bylo zvonkové tlačítko pro případ onemocnění, po jehož stisknutí se před strážným rozsvítilo světlo u čísla příslušné cely. Strážný vypověděl, že musil dvakrát vždy na několik minut odejít do přijímací kanceláře: poprvé,

když muž, zatčený pro opilství, požádal, aby poslali pro doktora, a potom asi v půl třetí ráno k převzetí zatčeného.

“Toho využili k odchodu …” usoudil Elk.

Dveře na dvůr zajišťoval zámek, ale závory na nich nebyly, a proto se mohly otvírat z obou stran. Také dveře cely se daly otevřít i zevnitř. Do této cely se totiž zavírali zvlášť důležití

vězňové, kteří bývali často vyslýcháni, a zámek dveří proto dovoloval, aby policejní úředníci mohli celu kdykoliv opustit, aniž museli volat žalářníka. Zámek na dveřích cely zůstal nepoškozený právě tak, jako zámek na dveřích, vedoucích na dvůr.

Elk dal ihned zavolat strážníky, kteří měli službu u vchodů do Scotland Yardu. Strážník od Nábřeží neviděl nikoho. Policista, který střežil východ na Whitehall, se upamatoval, že z budovy vyšel v půl druhé policejní inspektor. Poznal ho podle šavle u boku a hvězdy na rameni. Policista mu zasalutoval a inspektor pozdrav opětoval.

“Možná, že to byl jeden z nich,” řekl Elk. “Kam se však poděli ti ostatní dva?” Ti zmizeli beze stopy, jako by se rozplynuli ve vzduchu.

“Za to dostaneme nos, kapitáne Gordone,” mínil Elk. “O Hagnově zatčení naštěstí kromě nás nikdo neví, a když říkám “kromě nás”, přál bych si, aby to byla skutečně pravda. Myslím, že byste měl jít domů a vyspat se; já jsem v noci trochu spal. Když počkáte, až pošlu svého chytráka písaře k jeho ženě a dětem, doprovodím vás.”

Dick počkal na Elka u Whitehallu.

“Bude velké vyšetřování. Nu, co se dá dělat?” pravil. “Nejvíc mě mrzí, že jsem mimoděk pokazil Balderovu reputaci, a to jsem mu chtěl dopomoci k povýšení. Nevím, jaké zkušenosti mají skauti,” odbočil z ničeho nic, “ale já se přesvědčil, že jsem vždycky nejhůř posloužil tomu, komu jsem chtěl pomoci.”

Bylo téměř deset hodin a Dickovi bylo nanic z hladu a nevyspání, neboť z Horshamu nic nejedl. Než došli na Harley Terezce, Elk se asi dvakrát ohlédl.

“Někoho čekáte?” otázal se Dick, Jako by ho možnost nebezpečí najednou vzpružila.

“Ani ne,” odvětil Elk, “ale zdá se mi, že nás někdo sleduje.”

“Zrovna teď jsem zahlédl muže v béžovém nepromokavém plášti; řekl bych že jde za námi.”

“Jo, ten?” utrousil Elk, lhostejný k jazykové správnosti, právě tak jako ke stínu, který je sledoval. “To je jeden z mých lidí, po druhé straně jde jiný. Co abychom přešli na druhou stranu?” řekl chvatně. Nečekal ani na Dickovu odpověď, chytil ho za paži a vedl ho rychle přes širokou ulici. “Nerad chodím po směru jízdy. Radši jdu vždycky proti směru. Není nic příjemného nechat se porazit autem. To jsem si mohl myslit!”

Malá fordka s firmou nějaké prádelny najednou prudce vyrazila a největší rychlostí je předjela.

Elk se díval za vozem, dokud nepřejel Whitehall a nedostihl Trafalgar Square. Čekal, zda zahne nalevo na Pálí Mail, nebo napravo na Strand. Ale auto jen opsalo polokruh a rozjelo se opět proti nim. Elk se pootočil a komusi pokynul.

“Teď si zahrajeme na kočku a myš,” zvolal a znovu vedl Gordona přes ulici. Když dorazili na chodník, Elk se ohlédl. Detektiv za nimi pochopil Elkovo znamení a vyskočil na stupátko auta, které zastavilo u chodníku. Chvíli hovořil s řidičem a potom oba společně odjeli.

“Sebral ho,” řekl Elk lakonicky. “Teď ho odvede na komisařství a zadrží, nějaký důvod se vždycky najde. Dodávka je k pronásledování ideální. S tou se dá jezdit všude a podle okamžité situace, taková dodávka může zastavit u chodníku, může se otočit a vrátit, může jet rychle nebo pomalu, aniž si toho někdo všimne. Kdyby nás sledovala limuzína, určitě by už

vzbudila pozornost několika strážníků. Možná, že nás měla jen sledovat, ale mně se zdálo,”

řekl nakonec nervózně, “že čichám smrt.”

Ať už byla Elkova opatrnost opodstatněná nebo ne, přece jen zapůsobila i na Dicka.

“Vezmeme si taxík,” prohlásil a v náhlém pocitu nedůvěry nechal projet tři volné vozy a zastavil až čtvrtý. “Pojďte ke mně,” navrhl Elkovi, když taxík zastavil na Harley Terrace.

“Mám prázdný pokoj, můžete se vyspat.”

Elk odpočinek odmítl, ale následoval Gordona do jeho by tu. Otevřel jim sluha, který měl pro Dicka překvapivou zprávu.

“Nějaký pán na vás čeká už půl hodiny.”

“Kdo to je?”

“Pan Johnson, pane.”

“Johnson?” podivil se Dick a spěchal do jídelny, kde ho návštěvník očekával. Opravdu, byl to Filo Johnson, třebaže v této chvíli nejevil onu duševní rovnováhu, která

bývala jeho nejcharakterističtější vlastností. Zavalitý muž byl ztrápený, tvář měl mrzutě

protáhlou, a když Dick vešel do pokoje, upíral oči na koberec a seděl na krajíčku křesla právě

tak nepohodlně, jako onehdy v klubu Heron.

“Snad mi prominete, že jsem k vám přišel, kapitáne Gordone,” začal. “Vím, že nemám právo zdržovat vás svými starostmi.”

“Doufám, že vaše starosti nejsou tak tíživé, jako moje,” usmál se Dick a podal mu ruku.

“Znáte se s panem Elkem?”

“Pan Elk je můj dobrý přítel,” odvětil vesele Johnson.

“Nuže, co vás trápí?” vybídl ho Dick.

“Teď se konečně pořádně nasnídám. Mohu vás pozvat?”

“S radostí. Ráno jsem nic nejedl. V jedenáct chodívám obvykle na přesnídávku, ale dnes ani nemám hlad. Kapitáne, abyste věděl, byl jsem propuštěn.”

Dick povytáhl obočí.

“Cože? Maitland vás propustil?”

Johnson přisvědčil.

“A pomyslete si, že jsem tomu starému čertu celá léta věrně sloužil za hladový plat. Nikdy neměl důvod ke stížnostem, a míval jsem v rukou statisíce, ba milióny! Nikdy mi nic neuvízlo za nehty, ani halíř. Ovšem, on by to stejně dříve nebo později poznal, poněvadž

počítat umí. Bystrý je jako rys. Píše dvakrát rychleji než kdokoliv jiný,” dodal s nelíčeným obdivem.

“Je to kupodivu, že tak neotesaný člověk může být tak nadaný,” řekl Dick.

“Obdivuji ho,” přiznával Johnson. “Vlastně jsem se mu obdivoval od první chvíle. Kdo ho slyší promluvit, pokládal by ho za metaře nebo pobudu, a zatím je neobyčejně sečtělý a vzdělaný.”

“Pamatuje si letopočty?” zajímal se Elk.

“I letopočty si pamatuje,” potvrdil Johnson vážně. “Je to starý podivín a v mnohém ohledu velmi nepříjemný stařec. Nemyslete si, že to snad říkám kvůli té své výpovědi. Vždycky jsem si to o něm myslil. Nemá v sobě ani jiskřičku laskavosti. Myslím, že jediný cit, který kdy poznal, je jeho láska k chlapci.”

“K jakému chlapci?” optal se Elk s velkým zájmem.

“Nikdy jsem ho neviděl,” pravil Johnson. “Nikdy to dítě nepřivedl do kanceláře. Ani vlastně

nevím, čí je. Mám ale dojem, že to bude Maitlandův vnuk.”

Následovala chvíle mlčení.

“Rozumím,” pronesl posléze Dick tiše, neboť v té chvíli začal chápat žabáka a jeho tajemství.

“Proč vás propustil?”

Johnson pokrčil rameny.

“Pro hloupost, ani to nestojí za řeč. Asi mě viděl onehdy, v klubu Heron, a i když dobře ví, jaký mám plat, myslí si, že žiji bůhvíjak rozmařile. Kromě obvyklého bručení mi však ničím nedával najevo, že se mě chystá vyhodit. Až dnes ráno, když jsem přišel a on už byl v kanceláři, bylo mi to nějak divné. Obyčejně chodí tak hodinu po začátku úřední doby.

“Johnsone,” řekl mi, “dověděl jsem se, že znáte slečnu Ellu Bennettovou.” Odpověděl jsem, že pokládám za štěstí znát se s tou dámou. “A dověděl jsem se také,” pokračoval, “že jste byl u Bennettů dvakrát nebo třikrát na obědě.”, “To je pravda, pane Maitlande,” odvětil jsem.

“Dobře! Johnsone,” řekl na to Maitland, “jste propuštěn.”

“To je všechno?” podivil se Dick.

“Všechno,” potvrdil Johnson st ísněně. “Rozumíte tomu?” Dick mohl říci ano, ale neřekl to. Elk, vždy plný zvědavosti a snahy dovědět se o Maitlandovi co nejvíce, měl pohotově několik otázek.

“Pane Johnsone, léta jste stál Maitlandovi velmi blízko. Nepozoroval jste někdy něco podezřelého?”

“Třeba co, pane Elku?”

“Nepřijímal nějaké tajné návštěvy? Nepovšiml jste si něčeho, co by nasvědčovalo, že je ve spojení se žabáky?”

“Se žabáky?” Johnson široce otevřel oči a podle tónu hlasu se zdálo, že nevěří vlastním uším.

“Bůh chraň! Řekl bych, že ani neví o jejich existenci. Myslíte tu společnost tuláků, co se dopustila tolika zločinů? Ne, pane Elku, nikdy jsem neslyšel, ani neviděl, ani nečetl nic podezřelého.”

“Viděl jste jistě většinu jeho platebních příkazů. Nesetkal jste se s položkami, které by ve vás vzbudily dojem, že, řekněme, smrt pana MacLeana v Dundee nebo útok na obchodníka vlnou v Derby mu přinesly prospěch? Nevíte náhodou, jestli se Maitland podílí na koupi nebo prodeji francouzských koňaků a voňavek?”

Johnson zavrtěl hlavou.

“Ne, pane, Maitland obchoduje pouze nemovitostmi. Má nemovitý majetek v Anglii, ve Francii a v Americe. Hrál také na burze a jednou jsme udělali dobrý obchod při devalvaci marky.”

“Co teď budete dělat, pane Johnsone?” zajímal se Dick.

Muž bezradně mávl rukou.

“Co můžu dělat, pane?” odvětil otázkou. “Táhne mi na padesát, většinu svého života jsem pracoval v jednom místě a pochybuji, že najdu nové. Naštěstí jsem si našetřil trochu peněz, neboť se mi podařily dva nebo tři šťastné obchody, za něž děkuji starému. Nemyslím, že by byl právě potěšen, že jsem následoval jeho příkladu, ale to sem nepatří. Jsem mu za to vděčný. Mám právě dost peněz, abych vystačil s nimi až do smrti, když budu žít skromně. Přišel jsem k vám hlavně proto, kapitáne Gordone, abych se vás zeptal, jestli nevíte o nějakém vedlejším zaměstnání. Rád bych něco dělal ve volném čase, a byl bych šťastný, kdybych mohl pracovat s vámi.”

Dick zrozpačitěl, neboť o práci pro pana Johnsona nevěděl. Ale přesto by mu rád pomohl.

“Ponechte mi pár dnů na rozmyšlenou.” pravil. “Kdo je teď tajemníkem pana Maitlanda?”

“Nevím. To mi právě dělá největší starost. Viděl jsem na jeho stole dopis adresovaný slečně

Elle Bennettové a napadlo mě, že jí nabízí místo sekretářky.”

Dick stěží věřil svému sluchu.

“Proč tak soudíte?”

“Nevím, pane. Snad z toho, že se starý jednou nebo dvakrát ptal, jestli má Ray sestru. Dva či tři dny se o ni dokonce velmi zajímal a potom věc usnula. Je to stejně podivné, jako všechno, co Maitland podniká.”

Elk Johnsona upřímně litoval. Byl pramálo vyzbrojen pro dravý zápas o živobytí: a padesátiletý člověk nemá velké vyhlídky, když má poprvé v životě měnit místo.

“Nevím, jestli vám mohu pomoci, pane Johnsone,” řekl Elk. “A pokud jde o slečnu Bennettovou, nevěřím, že by Maitlandovu nabídku přijala. Řekněte mi, kde bydlíte, abych vám mohl napsat.”

“431 Fitzroy Square,” odpověděl Johnson a s omluvou podal Elkovi ušpiněnou navštívenku.

“Nepoužívám jí často.”

Šel ke dveřím a s rukou na klice zaváhal.

“Mám velmi rád slečnu Bennettovou,” pravil, “a chtěl bych jí říci, že Maitland není tak zlý, jak se zdá. Nechci mluvit proti němu.”

“Chudák,” pronesl Elk, dívaje se oknem za Johnsonem, kráčejícím sklíčeně po Harley Terrace. “Jistě to byla pro něho rána. Málem jste mu řekl, kde jsme dnes ráno Maitlanda viděli. Tušil jsem to, a byl bych vás včas přerušil. To je tajemství mladé dámy.”

“Kéž by tomu tak nebylo,” řekl Dick upřímně a vzpomněl si, že pozval Johnsona, aby zůstal na snídani.

Návštěva u pana Johnsona

Londýnské Fitzroy Square vzniklo kdysi ve viktoriánské době, kdy Soho bylo ještě krásným předměstím a Svatý Martin v Polích stál skutečně ještě v polích a nemusel se tísnit mezi Vaudeville House a obrazárnou.

Dům č. 431 byl rozdělen na tři samostatné byty. Johnson bydlil v přízemí. V suterénu byl ještě jeden byt, kde bydleli starší manželé, kteří se starali o dům, uklízeli Johnsonův byt a obstarali mu jídlo, jestliže byl doma.

Filosof se vrátil domů asi v deset hodin večer a byl velice unavený. Větší část dne strávil chozením po peněžních ústavech a realitních kancelářích. Na své přímé dotazy dostával přímé

odpovědi. Nikdo neměl volné místo pro zavalitého padesátníka, na němž zkoumavé oči ředitelů nebo vedoucích úředníků snadno poznaly, že už překročil léta nejvyšší výkonnosti. Trpělivý pan Johnson přijal každé odmítnutí s klidem a šel jinam, a všude se setkával s nepořízenou.

Odemkl dům, vešel do obývacího pokoje a unaveně klesl do lenošky, neboť nebyl zvyklý na příliš mnoho pohybu.

Obývací pokoj byl pěkně, ač ne zvlášť nákladně zařízený. Podlahu pokrýval široký zelený

koberec, stěny mizely za policemi plnými knih. Z pokoje dýchala jakási útulnost, jež se nedá

koupit za peníze. Johnson chvíli poseděl, pak vstal, šel ke knihovně, vyňal knihu a dvě hodiny soustředěně četl. Asi o půlnoci zhasl a šel spát.

Ložnici měl na vzdálenějším konci chodby. V pěti minutách se svlékl a usnul. Johnson měl vždy klidné, ale lehké spaní. Tentokrát spal sotva hodinu, když ho něco probudilo. Tiše vstal, natáhl si bačkory a oblékl župan; pak sáhl do zásuvky psacího stolu, otevřel dveře a po koberci kráčel tiše chodbou k obývacímu pokoji.

Johnson vlastně nic neslyšel, měl jenom zvláštní pocit nebezpečí. To ho vzbudilo. Sáhl na

kliku a stiskl ji, když zaslechl v pokoji slabé cvaknutí.

Někdo otočil vypínačem v obývacím pokoji

Rychlým trhnutím otevřel dveře pokoje, ale než se stačil rukou dotknout vypínače, ozval se ze tmy varovný hlas.

“Jestli se dotkneš světla, zemřeš. Mám tě na mušce. Pistoli polož na zem, rychle!” Johnson odložil zbraň, kterou vzal předtím ze zásuvky stolu.

“Teď pojď dál,” vyzval ho hlas.

“Kdo jsi:” zeptal se Johnson.

Napínal zrak, aby pronikl temnotou, až konečné spatřil nejasnou postavu. Neznámý stál u stolu a v ruce držel něco lesklého. Zřejmě tedy nehrozil naplano.

“Nikdy jsi mě nepotkal?” V hlase neznámého se ozval posměch. “Vsadím se, že ne. Příteli, přivítej, žabáka.”

“žabáka?” opakoval Johnson mechanicky.

“To jméno je stejně dobré, jako každé jiné. Aspoň pro mě,” řekl neznámý. “Dej mi klíč od psacího stolu.”

Rozhostilo se ticho.

“Nemám ho tady.” Pravil Johnson. “Je v ložnici.”

“Nehýbej se z místa,” varoval hlas.

Johnson opatrně vyzul bačkoru a bosou nohou nahmatal na”odlaze pistoli, kterou v prvním leknuti poslušné odložil. Konečně ji našel a bosými prsty ji přitáhl k sobě.

“Co chceš?” zeptal se.

“Chci vidět spisy, které sis přinesl z Maitlandovy kanceláře.”

“Nemám zde nic cenného,” odpověděl Johnson.

Revolver měl teď u nohy, kousek před sebou. Držel prsty na spoušti, odhodlán vystřelit, jakmile zjistí přesnou polohu vetřelcovu. Ačkoliv si už nyní jeho oči značně zvykly na tmu, tvář mluvčího dosud neviděl.

“Pojď blíž,” vyzval ho neznámý, “a zvedni ruce!”

Johnson dělal, jako by chtěl uposlechnout, ale najednou poklesl na kolena. Zahřměla rána. Johnson zaslechl výkřik, v záblesku výstřelu své pistole zahlédl tmavou postavu a nato ucítil prudkou ránu do hlavy.

Když se asi za deset minut vzpamatoval, byl pokoj prázdný. Vrávoravě vstal, rozsvítil a nejistým krokem se vrátil do ložnice, aby zjistil, jak vážně je zraněn. Na hlavě nahmatal bouli a ušklíbl se. Někdo důrazně klepal na domovní dveře. S mokrým ručníkem na hlavě vyšel na chodbu a otevřel. Na prahu stáli dva strážníci a na chodníku zevloval hlouček lidí.

“Vystřelil tady někdo?”

“Ano, konstáble,” řekl Johnson. “Ale myslím, že jsem nikoho nezasáhl.” “Jste raněn, pane?

Přistihl jste zloděje?”

“Nevím. Pojďte dál,” pravil Johnson a uvedl je do rozházené knihovny. Záclony v průvanu poletovaly, neboť okno na ulici zelo dokořán.

“Ztratilo se vám něco?”

“Ne, ani bych neřekl,” odvětil Johnson. “Myslím, že šlo o něco vážnějšího, než je obyčejné

vloupání. Zavolám inspektora Elka ze Scotland Yardu a soudím, že by do jeho příchodu měl zůstat pokoj tak, jak je.”

Elk právě pracně sestavoval hlášení o Hagnově útěku, když se ozval telefon. Vyslechl Johnsonovu zprávu a řekl:

“Přijdu k vám, Johnsone. Řekněte konstáblovi, aby v pokoji s ni čím nehýbal.” Když Elk přijel, Johnson byl už oblečen.

“Ten vás zřídil,” prohlásil Elk, odborně prohlížeje bouli na filosofově hlavě.

“Něco podobného jsem nečekal. Myslel jsem, že na mne vystřelí, a když jsem na něho vypálil, tak mě omráčil.”

“Říkáte, že to byl sám žabák?” vyptával se Elk nedůvěřivě. “Pochybuji. Pokud si vzpomínám, žabák dosud nic osobně nepodnikal.”

“Buď to byl žabák, nebo někdo z jeho důvěrníků,“odporoval Johnson s úsměvem. “Podívejte se na tohle.”

Ukázal na otisk žáby uprostřed psací podložky. Druhý byl na výplni dveří.

“Připadá mi to jako výstraha,” řekl Johnson.

“Postrádáte něco?”

Johnson zavrtěl hlavou.

“Nic.”

Elk pokoj prohledal bleskov ě, ale důkladně. Za záclonou vedle otevřeného okna objevil průvanem zanesený zavazadlový lístek. Na zeleném papírku se dalo přečíst, že zavazadlo leží

v úschovně Velké severní dráhy na nádraží King’s Gross.

“To je vaše?” zeptal se Johnsona.

Johnson vzal lístek do ruky, prohlédl a zavrtěl hlavou.

“Ne, nikdy jsem to neviděl.”

“Nenechal si někdo z vašeho domu kufřík na King’s Gross?”

Johnson opět zavrtěl hlavou a usmál se.

“Bydlím úplně sám,” prohlásil.

Elk se podíval na lístek u světla a zkoumal datum. Úschovna přijala zavazadlo před čtrnácti dny, ale jméno majitele se pochopitelně z lístku vyčíst nedalo.

“Snad sem zaletěl ze zahrady,” uvažoval Elk. “Večer byl prudký vítr, a pak, kdo by taky zahazoval lístek z úschovny, Podíváme se na něj,” prohlásil nakonec a pečlivě uložil lístek do zápisníku. “Viděl jste toho člověka?”

“Jen jsem ho zahlédl v záblesku výstřelu a mám dojem, že měl na tváři masku.”

“Nepoznal jste ho po hlase?”

“Ne,” potvrdil Johnson, potřásaje hlavou.

Elk si prohlédl okno. Zástrčka byla velmi obratně vypáčena zvenčí, o to obratněji, že šlo o nový typ, který Elk až dosud pokládal za bezpečný.

Podvědomě se mu vybavilo vloupání u lorda Farmleye. I když ani s největší fantazií

nedokázal oba tyto případy spojit, přece jen si byly podobné způsobem provedeni a překvapující čistotou práce.

Nejnápadnější na tomto vloupání bylo to, že se tu vyskytl někdo, kdo o sobě tvrdil, že je žabák. To bylo poprvé, že žabák poskytl hmatatelné důkazy o své existenci. Elk znal natolik dobře organizaci Bratrstva, aby věděl, že by se nikdo neodvážil vystupovat pod žabákovým jménem. Ale čím si zasloužil Johnson tu čest, že se sám žabák rozhodl k osobnímu zákroku?

“Ne,” odpověděl Johnson na Elkovu otázku. “Nemám tady ani jediný spis, který by měl sebenepatrnější cenu. Nosíval jsem si ovšem od Maitlanda hodně práce domů a často jsem pracoval dlouho do noci. Tím spíš pokládám své propuštění za očividný nevděk.”

“Nikdy jste neměl doma Maitlandovy soukromé listiny? Co když jste nějaké zapomněl vrátit?” zeptal se Elk zamyšleně.

Johnson reagoval smíchem.

“Ptáte se mě velice jemně a ohleduplně,” usmál se. “Nemám doma jediný Maitlandův

spis. Jestli mi nevěříte, prohlédněte si všechny moje skříně, přihrádky a zásuvky, ale ujišťuji vás, že vím o každém kousku papíru; jsem velmi metodický člověk.”

Cestou domů přemýšlel Elk o nové události. Po pravdě řečeno byl rád, že může zaměstnat mysl novou záhadou a nemusí myslit na nepříjemný pohovor, který ho očekává. Kdyby aspoň

kapitán Gordon vzal všechnu odpovědnost na sebe, snad by představení ušetřili Elka pokárání! V Elkovi totiž “ti nahoře” budili přinejmenším takovou hrůzu jako žabáci. Vyšetřování

Elk měl v úmyslu hned časně ráno zajít na King’s Gross a prohlédnout obsah tajemného zavazadla, ale probudil se s hlavou plnou nadcházejícího vyšetřování a na všechno ostatní

prostě zapomněl. Vloupání do Johnsonova bytu sice velmi přesně zapsal do hlášení a lístek z úschovny uzavřel do pokladny, ale jinak byl příliš zaneprázdněn myšlenkami na nejbližší

budoucnost, takže ze zamýšleného pátrání nebylo nic.

Dick přišel až těsně před začátkem vyšetřování a Elk mu stručně pověděl o vloupání na Fitzroy Square.

“Ukažte mi ten lístek.”

Elk otevřel pokladnu a podal mu zelený útržek.

“Lístek byl k něčemu připevněn,” prohlásil Dick, prohlížeje útržek proti oknu. “Tady je stopa po kancelářské sponce a je čerstvá. Snad nám to něco napoví,” řekl a podal Elkovi papírek zpět.

“Pochybuji,” mínil Elk, zavíraje pokladnu. “A teď nám ti nahoře asi pěkně zatopí.”

“Nebojte se,” uklidňoval ho Dick. “Říkám vám, že naši přátelé nahoře jsou samou radostí v sedmém nebi. Hlavně, že jsme našli smlouvu. Na Hagnovi jim už tak nezáleží.” Dickovo pozoruhodné proroctví se stejně pozoruhodně splnilo. Když se Elk ocitl před velikány komisaři a vrchními komisaři u zeleného stolu, příjemně ho překvapilo, že představení s ním hovoří spíš přátelsky.

“V boji s podobnou organizací musíme být připraveni na překvapující zvraty,” prohlásil vrchní komisař. “Za normálních okolností by Hagnův útěk pro odpovědné osoby znamenal přísná kárná opatření. Ale v tak neobyčejném případě vás nemohu vinit. Balder si vedl velice důvtipně a mohu vám jen schválit, že jste ho dal zavřít do Hagnovy cely. A nevím, co vytknout žalářníkovi. Pravda je, že žabák je mnohem silnější než vyzvědači nepřátelských vlád, neboť pracuje se znalostí domácích poměrů, ba dokonce s domácími lidmi. Co myslíte, kapitáne Gordone, má smysl pozatýkat všechny žabáky? Vím, že to bude titánská práce. Ale snad to za to stojí, co myslíte?”

Dick zavrtěl hlavou.

“Ne, pane,” odvětil, “jsou příliš početní a ty opravdu nebezpečné mezi nimi nepoznáme. Dověděli jsme se, že náčelníci, alespoň nejvyšší, nemají tetování.” Všichni členové komise ovšem nesmýšleli tak přátelsky jako vrchní komisař.

“Nezapomínejte,” připomněl jeden z bělovlasých komisařů, “že za jediný týden zemřeli dva vězňové přímo před nosem policie a jeden si klidně vyšel z vězení, ačkoliv ho střežil policista. A nejenže jsme ho nedopadli, ale my dokonce nemáme ani potuchy, jak ho žabáci osvobodili.” Zavrtěl hlavou. “To je špatné, kapitáne Gordone!”

“Snad byste mohl převzít vyšetřování, pane,” navrhl Dick. “Tohle není obyčejná zlodějská

tlupa a já si vzpomínám, že v době, kdy jsem byl ještě u státního návladnictví, dostal jsem od vás případ o mnoho snadnější, a přece jste neměl větší úspěch, než mám já a moji lidé se žabáky. Potřebuji, abyste mi dopřáli volnost jednání a ozbrojili se trpělivostí. Znám žabáka,” dodal prostě.

V první chvíli si ani neuvědomili, co řekl.

“Vy znáte žabáka?” zeptal se vrchní komisař nedůvěřivě.

Dick přisvědčil.

“Kdybych vám teď řekl, kdo je žabák, asi byste se mi vysmáli. Zatknout ho nemohu, k tomu ještě dnes nemám dost důkazů, abych mohl přesvědčit soud. Mějte proto, prosím, ještě nějaký

čas strpení.”

“A jak jste ho odhalil, kapitáne Gordone?” ptal se vrchní komisař a ohromený Elk bez dechu poslouchal, co jeho nadřízený, řekne.

“Dedukcí,” vysvětlil Dick klidně a rozvážně. “Vyšel jsem z faktu, který jsem zvěděl od Maitlandova tajemníka, pana Johnsona. Totiž, že ve finančníkově domě je skryto dítě.” Dick se usmál, když spatřil udivené tváře komise. “Obávám se, že to nezní příliš přesvědčivě, ale zanedlouho vám vysvětlím podrobně, proč si jsem jist, že žabáka znám. Nemusím vám snad říkat, že teď, když znám nebo si myslím, že znám žabáka, bude průběh pátrání zajímavější a slibnější. Netvrdím, že vám mohu vysvětlit, jak se dostal Hagn z vězení. Mám jisté podezření, ale nemohu o tom mluvit dřív, dokud se nepřesvědčím, že moje první teorie je správná.” Když se po vyšetřování vraceli zpátky do Elkovy kanceláře, detektiv mlčel. Až když

obezřetně zavřel dveře, zeptal se:

“Jestli jste jen blufoval, kapitáne Gordone, tak vám řeknu, že to byl nejlepší bluf, jaký jsem kdy slyšel. Jenomže se mi přece jenom zdá, že jste mluvil vážně.”

“Máte pravdu, nebyl to bluf,” pravil Dick. “Opravdu žabáka znám. Jsem o tom přesvědčen.”

“Kdo to je?”

Dick zavrtěl hlavou.

“Ještě není vhodná doba, abych se někomu svěřoval, ani vám ne. Nezdá se mi, že by to posloužilo věci. A teď byste mohl jít za tím zavazadlem …”

Na nádraží King’s Gross Dick Elka nedoprovázel, neboť měl práci v úřadě. Elk šel do úschovny sám. Předložil lístek, zaplatil poplatek za úschovu a obdržel hnědý kožený kufřík.

“A teď mi dovolte několik otázek,” Elk ukázal svou legitimaci. “Snad si vzpomenete, kdo ten kufřík přinesl?”

Zřízenec se zazubil.

“Tak dobrou paměť nemám,” namítl.

“To úplně chápu,” odpověděl Elk, “ale zamyslete se, snad si přece jenom na něco vzpomenete. Tváře nejsou letopočty.”

Zřízenec listoval v záznamní knize.

“Ano, měl jsem ten den službu.”

“V kolik hodin jste kufřík převzal?”

železničář porovnal číslo útržku se záznamy v knize.

“Asi v jedenáct dopoledne,” prohlásil a zavrtěl hlavou. “Nevzpomenu si, kdo ho přinesl. V té

době dostáváme tolik zavazadel, že není možné všímat si jednotlivců. Vím, že na něm nebylo nic zvláštního, jinak bych si ho zapamatoval.”

“Mluvíte o člověku, který si dal kufřík uschovat? Nebyl to Američan?” Zřízenec se znovu zamyslil.

“Ne, myslím, že to nebyl Američan, to bych si jistě pamatoval. Už několik týdnu jsem tu Američana neviděl.”

Elk odnesl kufřík do kanceláře nádražní policie, odemkl ho a obsah, ne právě obvyklý, vyklopil na stul. V kufříku byl pánský oblek, košile, límec a kravata, nový holicí strojek, lahvička barviva na pleť, cestovní pas znějící na jméno Johna Henryho Smithe, ale bez fotografie, dále

nabitý browning a obálka s pěti tisíci franků a pěti stodolarovými bankovkami.

Elk se díval na předměty, rozložené na kancelářském stole. železniční zřízenec zavrtěl hlavou.

“Vždyť je to kompletní převlečení.” zvolal.

“Chcete říci kompletní převlečení pro uprchlíka.” doplnil ho Elk. “a vsadím se, že podobný

kufřík leží na všech londýnských nádražích.”

Prádlo nemělo značku, browning byl belgické výroby a o pasu se nedalo na první pohled říci, zda je padělaný či nikoliv, neboť tiskopis byl pravý. (Pozdějším vyšetřováním se zjistilo, že úředně vystaven nebyl.)

Elk složil věci zpátky do kufříku.

“Vezmu ho do Scotland Yardu.”

Elk vyšel z inspektorovy kanceláře na široké nástupiště a uvažoval, co má dělat. Vrátit kufřík zpátky do úschovny a poslat někoho, aby ho hlídal, to by nemělo cenu, pro kufřík stejně nikdo nepřijde, když nemá lístek. Jenom by neužitečně zaměstnal potřebnou sílu. Elk se nakonec rozhodl odnést kufřík do Yardu a podrobit ho ještě jednou důkladné prohlídce. Právě přijížděl rychlík ze severu. Měl dvouhodinové zpožděni, způsobené srážkou vlaků na trati. Elk se zastavil a mimoděk pozoroval proud cestujících. Najednou poznal známou tvář. Byl tak zabrán do svých myšlenek, že si to uvědomil, až když známý zmizel. Byl to John Bennett; přešel spěšně kolem, v ruce nesl odřený kufřík a tmavý klobouk měl stažený hluboko do čela.

Elk se doloudal k přepážce, kde stál nádražní zřízenec.

“Odkud přijel ten vlak?”

“Z Aberdeenu, pane.”

“Kde stavěl naposled?”

“V Doncasteru,” odpověděl zřízenec.

Během rozhovoru si Elk všiml, že se Bennett vrací. Asi něco zapomněl, protože se mrzutě

mračil. Prodíral se proti proudu lidí a Elk hořel zvědavostí, rád by věděl, proč se Bennett vrátil. Na vysvětlení nemusel čekat dlouho.

Když se Bennett objevil znovu, nesl těžkou hnědou kabelu na řemenu, v níž Elk poznal pouzdro na filmovou kameru, podivín z Horshamu měl nákladného koníčka.

“Záhadný ptáček,” řekl si Elk. Zavolal taxík a odvezl svůj nález na ředitelství. Kufřík zavřel do pokladny a zavolal dva své nejspolehlivější muže.

“Prohlédněte úschovny na všech londýnských nádražích a hledejte kufříky podobné tomuto,” přikázal a ukázal jim zavazadlo. “Možná, že budou v úschově již delší dobu. Jako obvykle se vyptejte, kdo je přinesl, otevřete je na místě, a když v nich najdete potřeby k holení, revolver, pas a peníze, přineste je do Scotland Yardu a odevzdejte mi je.”

Gordon, s nímž se později setkal, souhlasil s Elkovým názorem na zajímavý nález.

“Je přípraven kdykoliv ve dne v noci uniknout do bezpečí,” obdivně prohlásil Elk. “Jsem přesvědčen, že na všech nádražích najdeme peníze, oblek, pas k cestě do ciziny, prostředek na obarvení obličeje a rukouPasovou fotografii zřejmě nosí stále u sebe. Abych nezapomněl, zahlédl jsem Johna Bennetta.”

“Na nádraží?” ptal se Dick a Elk přisvědčil.

“Vracel se ze severu, buď z Aberdeenu, Arbroathu, Edinburghu, Yorku nebo Doncasteru. Neviděl mě a já o to ani nestál. Kapitáne, co si vlastně myslíte o Bennettovi?” Dick neodpověděl.

“Není to váš žabák?” vyzvídal Elk a Dick Gordon se zasmál.

“Vylučovací metodou ze mě nic nedostanete, Elku, a ušetříte si hodně námahy, když se včas vzdáte myšlenky, že byste mohl na něco přijít křížovým výslechem.”

“Nikdy jsem si nic tak hloupého nemyslil,” ohradil se Elk. “Jenom mě něco zmátlo. Kdyby byl Bennett žabák, nemohl být včera v noci v Johnsonově bytě.”

“Ledaže by autem chytil v Doncasteru vlak,” souhlasil Dick a dodal. “R ád bych věděl, jestli nás doncasterská policie povolá na pomoc, nebo se spolehne na vlastní schopnosti.”

“Co se stalo?” tázal se překvapený Elk.

“Dnes v noci byl vyloupen Mabberley Hall nedaleko Doncasteru,” ozn ámil Dick, “zmizela diamantová čelenka lady Fitz Hermanové, to přece potvrzuje vaši teorii, že Elku?” Elk neodpověděl, ale v té chvíli si uvědomil, jak rád by prohledal z jakéhokoliv důvodu Bennettovu brašnu.

Setkání

Klub Heron byl dočasně policejně uzavřen. Konečně však byl zákaz provozování opět odvolán. Ray chodíval do klubu pravidelně, pokud zrovna neobědval s Lolou, která chodila do klubu raději večer, kdy tam vládla veselejší atmosféra.

Když Ray vešel, hosté seděli jen u několika stolů. Policejní razie výrazné poznamenala klub a opatrnější hosté dosud váhali s návratem. Všeobecně se vědělo, že ředitele Hagna potkalo něco nemilého, neboť se v klubu už neobjevoval. Kolovaly nezaručené pověsti o jeho zatčení. Ray prošel halou a ani ho nenapadlo shánět se po nějakém dopise, neboť pošta mu sem chodila jen zřídkakdy. Proto ho překvapilo, když se číšník, u něhož si objednal jídlo, vrátil se sluhou, který přinášel Rayovi dva dopisy: jeden byl těžký a důkladně zapečetěný, druhý

menší. Ray nejdříve otevřel velkou obálku a shledal, že v obálce jsou peníze. Ray nechtěl peníze vytahovat, jen se hmatem přesvědčil, že v obálce je značný počet bankovek, a to ho potěšilo. Vysvětlení hledal marně, v obálce nebylo ani slovo. Druhý dopis byl nadepsán přesně stejně jako první. Na stroji psaný list bez data obsahoval instrukce:

“V pátek ráno si oblečeš šaty, které ještě dostaneš, a půjdeš po silnici k Nottinghamu. Budeš

se Jmenovat Jim Carter, osobní průkazy najdeš v kapse šatů, které ti zítra přinese zvláštní

posel. Od této chvíle se nesmíš objevit mezi lidmi, nesmíš se holit, chodit na návštěvy nebo návštěvy přijímat. Pamatuj si, musíš jít pěšky, spát v noclehárnách, po hospodách, v útulcích Armády Spásy, prostě všude, kam se obvykle utíkají tuláci. V Barnetu, na Great North Road u devátého milníku se setkáš se svým společníkem a budeš se ho držet celou cestu. V

Notitnghamu dostaneš další rozkazy, z nichž se dovíš, jaký úkol tě čeká. Je dost pravděpodobné, že tě nebude zapotřebí. Práce, která tě očekává, ti nezpůsobí nejmenší

nepříjemnosti. Pamatuj, že se Jmenuješ Carter! Pamatuj, že se nesmíš holit! Pamatuj na devátý milník v pátek ráno! Až si tyto příkazy vtiskneš do paměti, vezmi dopis s oběma obálkami a spal je tady v krbu! Budu se na tebe dívat.”

Na konci dopisu byl podepsán žabák!

Nadešla tedy chvíle, kdy ho žabáci volají. Ray tuto chvíli už dlouho s obavami očekával a současně se jí nemohl dočkat jako někdo, kdo si chce konečně udělat jasno v tom, co ho může nejhoršího potkat. Do písmene splnil příkazy dopisu a před očima zvědavých hostů odnesl obálky i dopis k prázdnému krbu z cihel, škrtl zápalkou, papíry spálil a popel rozšlapal. Cítil, jak se mu zrychluje tep, a srdce mu hlasitě tlouklo, když se vracel k nedotčenému jídlu. žabák se bude na něj dívat, je tedy zde. Rozhlédl se po poloprázdném klubu. Jeho oči se setkaly s pohledem muže, který ho sledoval od chvíle, kdy Ray přišel. Hostova tvář se mu zdála známá, a přesto jí nepoznával. Přivolal číšníka.

“Nedívejte se tam hned,” řekl mu tiše, “ale povězte mi, kdo je ten pán v druhém boxu.” “To je pan Joshua Broad,” odpověděl číšník. Joshua Broad právě vstal a šel přes místnost k Rayovu stolu. “Dobrý den, pane Bennette. Nevím, jestli už jsme se někdy setkali, ačkoliv jsme

pravidelnými hosty tohoto klubu a často se tady. vídáme. Mé jméno je Broad.”

“Posaďte se, prosím,” Ray stěží ovládal hlas. “Velice mě těší, že vás poznávám, pane Broade. Už jste obědval? Jestli ne, pojezte, prosím, se mnou.”

“Ne,” odmítl Broad, “jsem po obědě. Jím velmi málo. Ale když dovolíte, vykouřím si cigaretu.” Roy mu nabídl cigaretové pouzdro.

“Jsme sousedé s vaší přítelkyní,” řekl Broad vybíraje si cigaretu, “slečnou Lolou Bassanovou. Bydlím v Caverley House naproti jejímu bytu; myslím, že jsem vás tam už někdy viděl.” Teď

si Ray vzpomněl. Poznal ve svém společníku toho Američana, o němž Lola a Brady tak často mluvili a uvažovali, co asi v Londýně dělá.

“A řekl bych, že máme i společného přítele, kapitána Gordona,” pokračoval Broad, upřeně

pozoruje mladého muže.

“Kapitán Gordon není můj přítel,” vyrazil Ray. “Nebratříčkuju se s policisty.”

“Neděláte dobře, jsou to obyčejně velmi zajímaví lidé,” odporoval Broad. “Ale chápu vás. Bradyho znáte dlouho?”

“Lewa? Ne, nemohu říci, že bych ho znal dlouho. Je to příjemný člověk,” prohlásil Ray bez nadšení. “Není to sice právě přítel, jakého bych si vybral, ale náhoda tomu chtěla, že je důvěrným přítelem mé přítelkyně.”

“Slečny Bassanové,” dodal Broad. “Vy jste byl zaměstnán u Maitlanda?”

“Býval,” přitakal lhostejně Ray a podle tónu, jakým to řekl, by kdekdo soudil, že Ray byl u Maitlanda jen jako návštěvník.

“Starý Maitland je podivín, že?”

“Vím o něm málo.”

“Podivný člověk, ale má chytrého tajemníka.”

“Myslíte Johnsona?” Ray se usmál. “Chudák Filosof. Maitland ho už propustil.”

“Co neříkáte? A kdy?” vyzvídal pan Broad.

“Nedávno, kdy přesně nevím. Potkal jsem Johnsona dnes ráno, a řekl mi to. Nevím, co si starý

bez Filosofa počne!”

“Také si myslím,” souhlasil tiše Broad. “To jste mě překvapil. Divím se, že k tomu našel odvahu, určitě ho bude postrádat.”

“Odvahu?” divil se Ray. “Nezdá se mi, že je zapotřebí odvahy k vyhození tajemníka.” Američanovou tváří kmitl lehký úsměv.

“Chtěl bych říci, že je zapotřebí odvahy k propuštění člověka, který je zasvěcen do řady obchodních tajemství jako Johnson. Nemyslím si ovšem, že by se ti dva navzájem bůhvíjak svěřovali. Co teď Johnson dělá?”

“Hledá práci,” řekl Ray. Trochu se zlobil, protože mu najednou připadlo, že Broad nějak moc vyzvídá.

Pan Broad asi vytušil, co si Ray myslí, neboť se rozhovořil o tématu, v současné době

vyplňujícím všechny debaty členů klubu, o policejní razii.

Když Američan odcházel z klubu, Ray se za ním díval trochu udiveně. Proč byl tak zvědavý?

že by ho zkoumal? Ray byl rád, že je sám a že si může promyslit podivné poslání. Jeho romantické povaze vyhovoval tajemný opar dobrodružnosti a všechno to přestrojování. Ray nikdy neviděl v romantice nic zlého. V žabákových příkazech Raye vzrušovaly náznaky možného nebezpečí a lákavý příslib nezákonnosti. Rayovi vůbec nepřišlo na mysl, jak toto dobrodružství

může skončit. Jeho klidu napomáhalo, že nemohl nahlédnout do budoucnosti, neboť kdyby to uměl, utekl by nejspíš bez prodlení někam na pustý ostrov nebo do nejhlubší

jeskyně, aby se tam vyděšeně skryl před celým světem.

Proč přišel Maitland

John Bennett přišel domů, právě když Ella připravovala večeři. Filmovou kameru položil na podlahu v obývacím pokoji, ale kufřík vzal jako vždy s sebou do ložnice. Ella slyšela, že zamyká skříň, ale už dávno se přestala divit, proč vždy schovává švůj kufřík do skříně. Dnes vypadal zvlášť unaveně a ustaraně; pod očima měl kruhy a byl také mnohem bledší než jindy.

“Měl ses dobře?” zeptala se. Vždycky kladla tuto otázku a otec ji pokaždé přisvědčil kývnutím.

“Dneska jsem málem přišel o kameru, zapomněl jsem ji ve vlaku,” řekl. “Narazil jsem na končinu se spoustou divokého ptactva a podařilo se mi několik pěkných snímků. Kolem Horshamu je pro fotografa málo zajímavého, a tak si myslím, že si budu brát aparát s sebou vždy, když někam pojedu.”

Posadil se do staré lenošky u krbu a pomalu si nacpával dýmku.

“Na nádraží King’s Gross jsem zahlédl Elka,” řekl. “Asi někoho sledoval.”

“Kdy jsi odejel a kde jsi vlastně byl?” otázala se.

“Včera v noci,” odvětil úsečně, ale na druhou část otázky nebyl ochoten odpovědět. Ella pracovala v kuchyni, pak prostřela a ani slůvkem se nedotkla záležitosti, kterou měla na srdci, dokud otec nevstal z lenošky a neposadil se ke stolu. Pak teprve řekla:

“Dnes ráno jsem dostala dopis, otče, od Raye.” Bratrovo jméno padlo poprvé od onoho hrozného střetnutí v klubu.

“Tak?” odpověděl, aniž se nechal vyrušit od jídla.

“Chtěl vědět, jestli jsi dostal jeho psaní?”

“Ano, dostal, ale neodpověděl jsem mu. Jestli mi má Ray co říci, ví, kde mě najde. Nic jiného nevíš?” Mluvil až překvapivě klidně. A Ella se tak bála, jak přijme zmínku o Rayovi

“Doslechla jsem se o panu Johnsonovi. Maitland prý ho propustil.” Bennett se napil vody, pak opatrně postavil sklenici na stůl, a teprve potom odpověděl:

“Tak má chudák také starosti. To je mi ho líto. Musel u toho dědka asi hodně zkusit.” Uvažovala, má-li mu říci všechno”Otče, mluvila jsem s panem Maitlandem.”

“Vím. Byla jsi u něho v bance. Říkala jsi mi to.”

“Ale pak jsem s ním mluvila ještě jednou. Pamatuješ, jak tehdy přišel kapitán Gordon, a já

byla v lese? Setkala jsem se tam s panem Maitlandem.”

Odložil nůž a vidličku a nedůvěřivě jí pozoroval.

“Proč ses s ním ale proboha scházela tak časně ráno? To jste si smluvili schůzku?” Zavrtěla hlavou.

“Neměla jsem tušení, že se s ním kdy ještě sejdu,” prohlásila. “V noci mě probudila rána na okno. Někdo házel do okna kamínky. Myslela jsem nejdříve, že je to Ray. Dělával to. Nikdy jsem ti to neříkala, ale někdy se skutečně vracel hodně pozdě domů a budil mě házením kamínků na okno. Svítalo. Podívala jsem se z okna a s překvapením jsem viděla, že dole stojí

pan Maitland. žádal mě svým podivným způsobem, abych sešla dolů. Myslela jsem, že mí

chce něco říci o Rayovi; oblékla jsem se a šla do zahrady. Neodvážila jsem se tě probudit. Šli jsme po silnici, kde stál jeho vůz. Byla to ta nejpodivnější rozmluva, Jakou si můžeš

představit, neboťMaitland mi neřekl nic.”

“Nic?”

“Totiž, ptal se mě, jestli bych se mohla stát jeho přítelkyní. Kdyby to byl kdokoliv jiný,

bála bych se. Ale pan Maitland byl tak dojemný, vždyť je tak starý. Několikrát mi řekl: “Něco vám, slečno, povím…”, ale pokaždé se přitom ustrašeně rozhlížel. “Pojďme někam, kde nás nikdo neuvidí.” Prosil mě, abych nastoupila do jeho auta. Odmítla jsem. Až když jsem viděla, že vůz řídí žena, jeho sestra, vyhověla jsem mu. Bylo to všechno strašně podivné. Řekla bych, že jí je jistě přes sedmdesát. Řídit se prý naučila za války. Měla na sobě tlustý šoférský

kabát a na první pohled by tě nenapadlo, že šoférem je žena.

Nechala jsem se odvézt do lesa, a tam jsem se Maitlanda zeptala:

“Chtěl Jste se mnou mluvit o Rayovi?”

Ukázalo se však, že o Rayovi mluvit nebude. Hovořil strašně nesouvisle a tak divně, že jsem zneklidněla. Když se konečně poněkud vzpamatoval a začal mluvit souvisleji, přijeli jste vy v Elkově voze. To ho poděsilo a třásl se jak list. žádal mě, abych okamžitě odešla, a málem si přede mne klekl, když mě prosil, abych nikomu neříkala, že jsem s ním mluvila.”

“Hm,” John Bennett odstrčil židlí od stolu. “Takže ses nic nedověděla?” Zavrtěla hlavou.

“Včera v noci přišel zas, ale protože jsem tentokrát odmítla jít ven, vešel dovnitř. Připadal mi jako člověk, který se bojí nějaké léčky.”

“Nenaznačil ti aspoň, o čem chce s tebou mluvit?”

“Ne, ale jistě o něčem pro něho nesmírně důležitém. Nerozuměla jsem ani polovině z toho, co řekl. Mluvil takovým chraplavým šepotem.”

Bennett si znovu zapálil dýmku, chvíli seděl se sklopenýma očima a přemýšlel.

“Až přijde příště, radši mě zavolej,” řekl po chvíli.

“To neudělám, táti,” odpověděla klidně, “jestli mi chce říci něco důležitého, musím s ním promluvit sama. Tuším, že mě chce požádat o pomoc.”

John Bennett se na ni podíval.

“Milionář! Proč by tebe žádal o pomoc? Ello, to se mi zdá divné.”

“Je to divné,” přiznávala. “Nevypadá tak strašně, jak se mi zdálo poprvé. Je v něm cosi tragického, smutného. Dnes v noci přijde zas a já mu slíbila rozmluvu. Dovolíš mi s ním promluvit?”

Otec uvažoval.

“Dovolím, ale slib mi, že se nevzdálíš ze zahrady. Neuvidí mě, ale budu ti nablízku. Co myslíš, nechce ti něco říci o Rayovi? Neprovedl nějakou hloupost?” dotazoval se úzkostlivě.

“Ne, tati, Maitlandovi je úplně jedno, co se s Rayem stane. Poraď mi, neměla bych o tom někomu říci?”

“Kapitánu Gordonovi nebo Elkovi,” napověděl Bennett suše a dívka se začervenala. “Máš ho ráda? Nemyslím Elka, ten je už starý, ale Gordona?”

“Ano.” řekla po chvilkovém odmlčení. “Mám ho velice ráda.”

“Doufám, že ho nebudeš mít ráda příliš, miláčku,” poznamenal Bennett a jejich oči se setkaly.

“Proč?” otázka se jí přímo vedrala na rty.

“Protože…” zdálo se, že neví jak dál, “protože si to nepřeji. Je to úplně jiný člověk než my, ale to není jediný důvod. Chci tě ušetřit bolesti a vím, že jestli tě kdy potká bolest, budu tím vinen já, jedině já.”

Všiml si, jak zbledla.

“Co tedy mám udělat?”

Pomalu vstal. Přistoupil k ní a objal ji.

“Udělej, co chceš,” řekl něžně. “Na mně leží kletba a ty musíš trpět za mé viny. Snad se nikdo nic nedoví, ale už mě unavilo čekat na zázraky.”

“Co tím myslíš, otče,” vyhrkla úzkostlivě.

“Sám nevím, co tím myslím,” povzdechl a poklepal j í na rameno. “Ledacos se může stát, jako v románech. Snad…” uvažoval. “Snímky, které jsem pořídil včera, bych se mohl prosadit. Ello, myslil jsem si to už tolikráta vždy jsem se zase zklamal. Ale teď se ukazuje, že ve filmu něco dovedu. Aparát pracuje výtečně a muž, který ty snímky ode mne kupuje, říkal, že se jejich kvalita stéle lepší. Vyfotografoval jsem kachnu v hnízdě, právě když se kačátka klubala z vajec. Nevím, jestli to vyjde, byl jsem trochu daleko od hnízda.” Ella moudře nepokračovala v námětu, který jí připadal bolestný.

Odpoledne zahlédla na silnici naproti vratům neznámého muže. Díval se na jejich domek. Všimla si jeho pěkného oblečení a dlouhého doutníku, který kouřil. Kostěné brýle v ní budily dojem, že muž je Američan, a když ho pak uslyšela promluvit, jeho novoanglický přízvuk její

domněnku jen potvrdil. K vratům přistoupil s kloboukem v ruce.

“Mám tu čest, prosím, se slečnou Bennettovou?” zeptal se, a kdy ž přisvědčila, dodal: “Mé

jméno je Broad. Zabloudil jsem náhodou do této končiny a vzpomněl jsem si, že tady někde bydlíte. Váš bratr Ray mi to dneska řekl.”

“Vy jste přítel mého bratra?” zeptala se.

“Ach ne,” usmál se pan Broad. “Nemohu říci, že jsem přítel pana Raye Bennetta; jsem, jak se říká, jeho známý z klubu.”

Neusiloval o bližší seznámení a zřejmě také nečekal, že bude z titulu známosti s Rayem Bennettem pozván do domu. Konečně s obvyklou poznámkou o počasí (osvojil si anglické

zvyky) odešel. Ella viděla, že odbočil na lesní cestu, která byla oblíbeným parkovištěm automobilistů z okolí. Nijak ji nepřekvapilo, když o pár minut později odtamtud vyjelo auto. Když jel pan Broad kolem ní, zamával kloboukem a potom pokynul ještě někomu, koho neviděla. Zvědavost jí nedala, otevřela vrata a vyšla na silnici. Nedaleko na pa řezu četl nějaký

muž noviny a kouřil dýmku. Za hodinu ho tam viděla ještě, ale tentokrát stál; byl vysoký, měl vojenské držení těla, a když se podívala směrem k němu, odvrátil hlavu. Detektiv, pomyslila si zděšeně.

Instinkt ji neklamal, to věděla určitě. Vila Maytree byla z neznámého důvodu pod dozorem. V

první chvíli ji to poděsilo, pak rozhořčilo. Už už se chystala zajít do vesnice a telefonicky požádat Elka o vysvětlení. Ani ve snu ji nenapadlo svalovat vinu za toto opatření na Dicka, a přece to byl on, kdo poslal k Bennettově vile policisty, aby ji ve dne v noci střežili. Ulehla brzy a nařídila budíček na třetí hodinu. Probudila se dřív, než budíček zazvonil, rychle se ustrojila a sestoupila do kuchyně, aby si uvařila trochu kávy. Když šla kolem otcových dveří, zavolal na ni.

“Jsem vzhůru, Ello. Kdybys potřebovala, zavolej.”

“Děkuji, tatí,” řekla vděčně. Byla ráda, že bude otec nablízku, a nabyla tím sebedůvěry, kterou v starcově přítomnosti dosud postrádala.

Začínalo svítat. V šeru spatřila pana Maitlanda a zaslechla, jak vrzla zahradní vrátka. Jeho vůz neviděla, ani neslyšela. Tentokrát pan Maitland vystoupil dál od domu. Byl jako vždy rozechvělý a v první chvíli nebyl s to promluvit. Těžký svrchník, který už

dávno nebyl nový, měl upnutý až po bradu a holou hlavu mu pokrývala široká řepice.

“Jste to vy, slečno?” zašeptal.

“Ano, pane Maitlande.”

“Pojďte se trošku projítRád bych vám něco řek Něco moc důležitýho, slečno.”

“Projdeme se po zahradě,” navrhla tiše.

Odporoval.

“Co kdyby nás někdo zahlíd? To by mi moc uškodilo Aspoň kousek po silnici,” prosil, “aby nás nikdo neslyšel.”

“Půjdeme tedy na trávník. Jsou tam židle.” “Spí všichni? Služky taky?”

“Nemáme služebné,” usmála se.

Potřásl hlavou.

“Tomu rozumím. Nenávidím sluhy. A přitom mám sám v domě šest chlapů v livreji. Mám z nich vítr.”

Vzala podušky a odvedla Maitlanda na trávník za domem. Nabídla mu židli a čekala. Rozhovor se jako obyčejně zpočátku dost slibně rozvíjel, ale po chvíli se pan Maitland začal plést a utápět v narážkách, kterým nerozuměla.

“Jste hezký děvče,” řekl Maitland zastřeným hlasem. “Všiml jsem si toho hned prvně vy byste neublížila ubohýmu starci, že ne?”

“To víte, že ne, pane Maitlande.”

“Myslil jsem si to. Říkal jsem Matyldě, že vy byste mi neublížila. Říká o vás, že jste hodnáNebyla jste nikdy v nápravným ústavě, slečno?”

“Myslíte v polepšovně?” usmála se. “Ne, v polepšovně jsem nebyla nikdy.” Bojácně se rozhlédl na všechny strany a oči pod jeho hustým obočím pátraly v okolních křovinách, jestli neskrývají někoho, kdo by mohl naslouchat jejich rozhovoru.

“Nikdy jste nebručela v base?”

Nepochopila, co tím myslí.

“Já ano,” pokračoval. “Mluvím o vězení, slečno, Asi jste mi nerozuměla:” Znovu se rozhlédl.

“Představte si, že byste byla na mým místěVšecko na tom záleží, představte si, že jste na mým místě.”

“Obávám se, že vám nerozumím, pane Maitlande.”

Znovu si povšimla, s jakými obavami zkoumá okolí. Pak se naklonil těsně k ní.

“Ti chlapi mě dostanou.” řekl tiše a vážně. “Dostanou mě a Matyldu. Ale já všechny prachy někomu odkázal. A tím je doběhnu. Krásně je převezu, slečno.” Sípavě se zachechtal. “A pak oddělaj jeho.”

Celý se prohnul při návalu potlačovaného smíchu, až si Ella pomyslela, že snad šílí, a obezřele poodstoupila.

“Ale když jsem vás poznal, dostal jsem ohromný nápad. Něco tak prima mě v životě

nenapadlo. Píšete na stroji?”

Ztišil hlas, že mu skoro nebylo rozumět.

“Jednou přijdete ke mně do banky a uděláme si náramnou legraci. To byste neřekla, že jsem na legraci, co? Je mí osumdesát sedm, slečno. Jen přijďte za mnou do kanceláře a uvidíte, jak se budete smát.”

Pak najednou zvážněl.

“Dostanou mě, vím to. Matyldě jsem to neřekl, aby se nevyděsila. Ale já to vím. Jáa dítě!” Maitland se tím rozjařil a jeho chmury najednou vystřídala neobyčejně veselá nálada. Prohýbal se smíchem. Pak se pojednou rozkašlal.

“A to je všechno, slečno. Přijdete do banky? Starý Johnson tam už nechodí. Nedostala jste můj dopis?” zeptal se najednou a vstal.

“Ne, nedostala, pane Maitlande,” podivila se.

“Napsal jsem vám dopis,” vzpomínal. “Ale možná, že jsem ho neposlal. Nemůžu si vzpomenout.”

Náhle se Maitland zarazil a polekaně ustoupil, neboť od domu se přibližovala nějaká postava.

“Kdo je to?” vyrazil ze sebe a položil jí třesoucí ruku na rameno.

“To je můj otec, pane Maitlande,” vysvětlovala. “Asi ho polekal můj odchod.”

“Váš otec?” Zdálo se, že ho příchod Ellina otce nemrzí, naopak, spíš se uklidnil. “Ale neříkejte mu, že jsem bručel,” naléhal. “Sešel jsem se v base s fůrou slavných lidí. Vsadil bych se, že jsem jedinej člověk v Anglii, který mluvil se Saulem Morrisem, největším mistrem ve svým oboru. Setkal jsem se s ním jen jednou, ale do smrti na to nezapomenu.” John Bennett je viděl přicházet a nevěděl, zda se k nim má připojit, nebo zda bude Elle milejší, když zůstane stát opodál,

Maitland rozhodl za něho. Přibelhal se k němu:

“Dobrýtro, pane” oslovil ho. “Mám nějaký jednání s vaší dcerou. Je časně, že? Doufám, že vám to nevadí, pane Bennette?”

“Nevadí,” odvětil Bennett. “Nepůjdete dál?”

“Ne, ne, ne,” odmítal pan Maitland bázlivě. “Musím už jít; Matylda na mě čeká. Nezapomeňte, slečno, přijdte za mnou do banky a zasmějem se.”

Ani jim nepodal ruku, ani nesniekl čepici, jen nepatrně kývl hlavou. Měl opravdu hrozné

chování.

“Nuže” začal, když v tom John Bennett vystoupil ze stínu domu.

“Sbohem, pane Maitlande,” pravil.

Maitland neřekl jediné slovo. Jenom se vyjeveně díval na Ellina otce a v tváři smrtelně zbledl.

“Vy vy …” chraptěl. “Ach, můj bože!”

Zavrávoral a dívka přiskočila, aby ho zachytila, ale Maitland se už zase vzpamatoval, otočil se a uháněl po pěšině s mrštností na jeho věk obdivuhodnou, rozrazil vrátka a vyběhl na silnici. Ještě dlouho slyšeli jeho těžké supění.

“Táto,” šeptala udivená dívka, “on tě zná? Poznal tě?”

“To bych také rád věděl,” řekl John Bennett z Horshamu.

A co Saul Morris?

Dick Gordon zatelefonoval na ředitelství a Elk přišel vzápětí.

“Našel jsem už šest kufříků s úplně stejným obsahem, jaký měl kufřík z King’s Gross.”

“A po gentlemanovi, který je tam uložil, samozřejmě ani památky?”

“Ne, pane, ani stopa. Zkoumáme otisky prstů, ale poněvadž kufříky bralo do rukou asi půl tuctu zřízenců, nezdá se mi, že nám to něco řekne.”

“Elku, dal bych kus života za to, abych se dostal té žabí záhadě na kloub. Nechal jsem sledovat Lolu, ale to nebude k ničemu, ta asi mnoho neví. Lew Brady zmizel. Ráno jsem vyslal muže, aby zjistil, proč není vidět Raymonda Bennetta. Mladý Bennett ho vůbec nepřijal, prý je nemocný. Už víte, Elku, kdo je žabák?”

Elk chodil po kanceláři s rukama v kapsách a ocelové brýle mu neustále kouzaly z nosu.

“Jsou dvě možnosti,” uvažoval. “Může to být Harry Lynie, bývaly trestanec, který údajně před několika lety zahynul při ztroskotání lodi Channel Queen. Podle našich záznamů je to vynikající organizátor, zločinec velkého formátu, jeden ze dvou lidí, kteří by dokázali otevřít trezor lorda Farmleye a vypáčit patentní uzávěr Johnsonova okna. A věřte, kapitáne Gordone ten, kdo se vloupal k Johnsonovi, byl mistr svého oboru!”

“A kdo je ten druhý?” zeptal se Dick.

“Ten prý už je také mrtev,” odvětil Elk mrzutě. “Saul Morris je ze všech nejmazanější. A je to Američan, a třebaže jsem vlastenec jako každý Angličan, říkám, že američtí kasaři jsou esa. Prostudoval jsem na dva tisíce záznamů známých zločinců a jen tihle dva vynikají takovou obdivuhodnou zručností, a oba jsou po smrti! Lyme utonul, Morris zahynul při železničním neštěstí ve Spojených státech. Nejspíš máme co dělat s duchem, ale s kterým?” Dick Gordon

vytáhl zásuvku psacího stolu a vyňal obálku, na níž byla firemní značka Western Union. Hodil ji přes stůl Elkoví.

“Co je to, kapitáne Gordone?”

“Odpověď na vaši otázku. Už jednou jste mluvil o Saulu Morrisovi; pozeptal jsem se na něho v New Yorku. Tady máte odpověď.”

Elk držel v ruce kabelogram policejního ředitele z New Yorku.

“Na váš dotaz sdělujeme: Saul Morris žije a nachází se pravděpodobně v Anglii. Ve Spojených státech není stíhán, ale podezíráme ho, že 17. února 1898 v Southamptonu v Anglii vyloupil lodní pokladnu Mantanie a uprchl s padesáti pěti milióny franků. Potvrďte příjem.” Elk přečetl kabelogram dvakrát, pak ho pečlivě složil, zasunul do obálky a podal přes stůl Gordonovi.

“Tak Saul Morris je v Anglii,” řekl mechanicky. “To by mnohé vysvětlovalo.” Detektivové vypátrali na londýnských nádražích devět kufříků úplně stejně vybavených. V

každém byl oblek, čistá košile, dva límce, vázanka, browning s náboji, padělaný cestovní pas bez fotografie, pleťové barvivo a peníze. Kufříky se lišily jen málo. Jenom na

Paddlngtonském nádraží se našel kufřík o něco větší. Obsahoval přesně totéž, co ostatní, ale navíc v něm byl ještě tlustý svazek šeků na různé banky: na Credit Lyonnais, na Ninth National Bank of New York, na Burrojwstown Trust, na Španělskou banku, na Italskou banku, na Rumunskou banku a asi na pět hlavních anglických bank. Elk nemohl pro nával práce hned všechno bedlivě prohlédnout a řekl si, že šeky pečlivě prozkoumá druhého dne. Věděl, že dotazem u bank zjistí řadu různých vkladatelů, ale přece snad tak narazí na nějakou stopu.

Elk se zatím spokojil jen s povrchní prohlídkou přinesených kufříků, a pak je zavřel do své

pokladny. Aby se tam vešly, museli nejdřív trezor vyprázdnit a obsah přenést jinam. Každý

kufřík dostal štítek s údaji o úschovně, kde byl uložen, se jménem detektiva, který ho přinesl, a s podrobnostmi o obsahu. Vzhledem k pozdějším událostem byly tyto údaje důležité. Druhý den Elk přišel do kanceláře krátce po desáté hodině; poprvé se v tomto rušném týdnu pořádně vyspal. Jeho asistenty byli Balder a detektivní seržant Fayre, slibný detektiv, kterému Elk důvěřoval. Téměř současně s ním přišel i Dick Gordon a do budovy vešli společně.

“Máme jen nepatrnou naději, že naše námaha s pátráním po majiteli šeků přinese úspěch,” mínil Elk. “A domnívám se, že v kufřících snad najdeme nějakou stopu, něco, co nám při zběžné prohlídce uniklo. Všechny kufříky mají plátěnou podšívku a není vyloučeno, že mají

dvojité dno. Rozříznu je a jestli ani tak nic nenajdu, pak ať si to žabák klidně nechá.” V kanceláři už čekal Balder a detektivní seržant. Elk začal chystat klíče. Vytáhnout klíče od pokladny, to byl pravý rituální obřad. Dick Gordon měl dojem, že se Elk chce svléci, neboť ukrýval klíče na jakémsi záhadném místě, takže musel rozepnout kabát a vestu, než je nakonec vylovil z kapsy na místě, kde by kapsu nikdo nehledal. Konečně obřad skončil, Elk slavnostně vsunul klíče do zámku a otevřel dvířka.

Kufříky byly v pokladně tak nacpány, že sotva povolil tlak dvířek, začaly skoro vypadávat. Elk vytahoval jeden kufřík po druhém a Fayre je kladl na stůl.

“Nejdříve se podíváme na kufřík z Paddingtonu,” přikázal Elk a ukázal na největší zavazadlo.

“Dojděte mi pro nůž, Baldere.”

Dick s Elkem vyšli na chodbu a Fayre zůstal sám v místností.

,,Myslíte, že se blíží konec?” zeptal se Elk.

“Konec žabáků? Ano, myslím. Lépe řečeno, jsem o tom přisvědčen.” Došli až ke dveřím spisovny, kde potkali Baldera s dlouhým nožem v ruce.

“Tady je ten …” začal, ale už nedopověděl. V té chvíli byl Dick sražen na zem a Elk padl na něho. Uslyšeli řinkot rozbitého skla, ucítili prudký náraz vzduchu a současně zaduněl ohlušující výbuch. Elk stál první na nohou a letěl do své kanceláře. Dveře byly vyvráceny, všechny skleněné tabulky roztříštěny. Z místnosti se valil hustý dým, do něhož se Elk ponořil. Hned pří prvním kroku klopýtl o ležícího Fayra. Popadl ho v podpaží a vyvlekl ho na chodbu. Jediný pohled postačil, aby viděl, že nadějný detektiv už nemá velkou naději na záchranu. V

budově zvonily požární zvonky. Na schodech se ozval dupot a chodbou proběhlo hasičské

družstvo s hadicemi. Oheň byl záhy zdolán, ale Elkova pracovna byla zničena. Výbuch vyvrátil také dvířka pokladny. Ani jeden kus nábytku nezůstal celý a v podlaze zela veliká

díra.

“Vyneste kufříky,” nařizoval Elk a šel se podívat na raněného; k místu zkázy se vrátil, až když

sanitka Fayra odvezla.

“Byla to nálož, pánové,” mínil Elk.

Skupina vyšších policejních úředníků stála na chodbě a dívala se na spoušť, která’ bývala kanceláří. “A neobyčejně velká nálož,” pokračoval Elk. “Ještě že jsme s kapitánem Gordonem vyšli ven. Fayremu jsem sice řekl, že kufřík otevřeme, ale myslil jsem, že počká, až se vrátíme s nožem, chtěli jsme rozříznout podšívku. Fayre asi kufřík otevřel a nálož vybuchla.”

“Copak jste kufříky už jednou neprohledali?” zeptal se vrchní komisař přísně. Elk přisvědčil.

“Všechny jsem včera prohledal. Paddingtonsk ý kufřík jsem vyprázdnil, každou maličkost jsem položil na stůl a zapsal. Sám jsem ukládal věci zpátky do kufříku. Ale žádná nálož tam nebyla.”

“Jak se tam tedy dostala?” zeptal se vrchní komisař.

Elk pokrčil rameny.

“To nevím, pane. Klíče od mé pokladny má pouze váš zástupce plukovník McClintock, který

je na dovolené. Málem nás to všechny zabilo.”

“Co to bylo?”

“Dynamit,” řekl Elk. “Výbuch směřoval dolů.” Ukázal na díru v podlaze. “Nitroglycerin by vybuchl do stran a nahoru.” Vtáhl vzduch do nosu. “Určitě to byl dynamit.” Při probírání trosek našel zkroucený ocelový drát a později zčernalý a zkřivený číselník laciného budíku.

“To bychom měli obojí, hodiny i kontakt,” řekl. “žabáci nic neponechávají náhodě.” Elk si přenesl všechny své věci, pokud se s nimi shledal, do Balderovy kancel áře. Výbuch vyrazil okno a kus zdi a přivábil na Nábřeží dav zvědavců. A tak když Elk opustil ředitelství, našel už v novinách podrobný popis neštěstí.

Elk zašel nejdřív do blízké nemocnice, kde ležel nešťastný Fayre, a získal tam potěšitelné

zprávy. Lékaři soudili, že s trochou štěstí zachrání seržanta nejen před smrtí, ale i před zmrzačením.

“Snad přijde o prst, nebo o dva. Ale divím se, že tak zázračně vyvázl,” poznamenal primář.

“Nechápu, že ho to neroztrhalo na kousky.”

“A já zas nechápu, že to neroztrhalo na kusy mě,” nadšeně doložil Elk. Lékař přisvědčil.

“Trhaviny se někdy chovají divně,” uvažoval lékař. “Slyšel jsem, že výbuch prý vyrazil dvířka pokladny. A vidíte, tenhle papír se téměř nepoškodil.”

Vytáhl z kapsy lístek, měl slabě zčernalé okraje a jeden růžek uhořel.

“Našli jsme to v jeho šatech. Papír se tam asi musel dostat při výbuchu,” domníval se

lékař. Elk uhladil papír a četl:

“Sedmý se uctivě poroučí.”

Pečlivě složil papír.

“Vezmu si to,” řekl a něžně vložil papír do pouzdra na brýle. “Věříte v předtuchy, doktore?”

“Tak trochu.”

“Mám takovou předtuchu, že se setkám se Sedmým, a to velmi brzy,” pravil. Balderovo povýšení

Uplynul týden a na výbuch v budově policejního ředitelství se pomalu začalo zapomínat. Zraněný detektiv se zotavoval a jinak se nic nového nedělo. Zdálo se, že Elk přijal nezdar jako něco, co muselo přijít, a i jeho největšímu obdivovateli by se zdálo, že se fatalisticky podvoluje osudu. Ale to bylo jen zdání. Šestý den po výbuchu nařídil Elk opět prohlídku nádražních úschoven a znovu, jak očekával, se všude našly úplně nové kufříky s týmž

obsahem jako předešle. Tentokrát se ale paddingtonský kufřík nijak nelišil od ostatních. Kufříky otevřel inspektor pyrotechnického oddělení, ale kromě nabitého browningu neobjevil nic nebezpečného. Pasy zněly tentokrát na jméno Clarence Fielding.

“Dělají to opravdu důkladně,” řekl Elk, když prohlížel výsledek lovu.

“Necháte si kufříky zase v kanceláři?” zeptal se Dick a Elk zavrtěl smutně hlavou.

“Ani ne,” odpověděl.

Obsah kufříků byl odeslán do laboratoře a kufříky byly s vědeckou důkladností rozebrány na jednotlivé součástky.

“Podle mého názoru,” prohlásil Balder prorocky, “někdo na ředitelství pracuje proti nám. Přemýšlím o tom už delší dobu a po rozmluvě se ženou …”

“Poradil jste se doufám také s dětmi?” skočil mu Elk mrzutě do řeči. “Čím méně budete doma mluvit o tom, co se děje na ředitelství, tím dřív se dočkáte povýšení.” Balder se ušklíbl.

“Z toho nemám strach,” řekl kysele.. “Jsem nahoře špatně zapsán. Myslím, že jsem užuž měl naději na povýšení, ale to jste mi překazil tím, že jste mě dal zavřít k Hagnovi.”

“Jste vy ale nevděčník!” ulevil si Elk.

“Kdo je Sedmý, pane? Když jsme o tom se ženou uvažovali, došli jsme k závěru, že je jedním z nejvýznamnějších žabáků. Když chytíme Sedmého, budeme mít i jeho šéfa.” Elk odložil péro, právě psal hlášení, a s trpělivým úsměvem vyslechl svého podřízeného.

“Měl jste se věnovat politice,” řekl a mávnutím péra vykázal Baldera z pracovny. Kdy ž dopsal hlášení a kriticky je pročítal, domácí telefon mu ohlásil návštěvu.

“Pošlete ho nahoru,” řekl, když se dověděl jméno návštěvníka. Zazvonil na Baldera. “Tohle hlášení doneste k podpisu kapitánovi Gordonovi,” přikázal a ve chvíli, kdy od něho Balder přijímal obálku, objevil se na prahu pan Joshua Broad.

“Dobrý den, pane Elku.”

“Dobrý den,” odpověděl Elk. “Pojďte dál a posaďte se, pane Broade. Čemu vděčím za vaši milou návštěvu? Odpusťte, že jsem tak zdvořilý, časně ráno si potrpím na slušnosti, To je všechno, Baldere, můžete jít.”

Broad nabídl detektivovi doutník.

“Přicházím s podivnou zprávou.”

“Každý k nám chodí s podivnou zprávou,” odpověděl Elk.

“Jde o mé sousedy.”

“O Lolu Bassanovou?”

“O jejího manžela,” opravil ho Broad. “O Lewa Bradyho.” Elk si poposadil brýle.

“Chcete snad říci, že je za Lewa Bradyho řádně provdána?” zeptal se překvapeně.

“Myslím, že se o tom nedá pochybovat,” potvrdil Broad, “ač jsem přesvědčen, že ten její

mladý přítel Bennett o tom neví. Brady se na týden zavřel v Caverley House a za celou tu dobu nevyšel ze dveří. A co víc. Mladý Bennett ani jednou nepřišel za Lolou. Nepohádali se, řekl bych, že za tím vězí něco vážnějšího. Tuhle jsem náhodou Bradyho zahlédl otevřenými dveřmi, když jim ráno služebná nesla mléko. Ten vysloužilý zápasník si nechal narůst důkladné licousy. To vzbudilo mou zvědavost,” vyprávěl Broad, pečlivě oklepávaje popel doutníku do popelníčku na stole, “a napadlo mě, jestli není nějaká spojitost mezi Bradyho a Rayovým počínáním. Rozhodl jsem se Raye navštívit. Nedávno jsem s ním mluvil v klubu a měl jsem záminku, mezitím jsem totiž také potkal Ellu Bennettovou. Jeho sluha, dochází k němu přes den vyklepat šaty a uklidit, mi řekl, že Ray je nemocný a nikoho nepřijímá.” Pan Broad vyfoukl kroužek kouře a zamyšleně ho pozoroval.

“Jestli chcete mít spolehlivé služebnictvo, musíte si je vzít na stravu,” prohlásil. “Lidé, kteří

přicházejí jen na skok, nebývají dost spolehliví. Podle dnešního kursu mě to stálo dva dolary a třicetpět centů, dověděl jsem se ale, že i pan Ray Bennett si nechává narůst vousy. Kdyby se připravovaly volby, řekl bych, že to jsou fandové, kteří se odmítli holit, dokud jejích strana volby nevyhraje. A kdyby Lew Brady byl opravdu sportovec, myslil bych si, že jde o sázku. Ale takhle mě to velice překvapilo.”

Elk si posunul doutník z jednoho koutku úst do druhého.

“Nevyznám se příliš dobře v trestním zákoníku,” poznamenal, “ale myslím si, že není zákon, který zakazuje nosit vousy. Nikdy jsem nestudoval psychologii vousáčů. Vy jste Američan, že ano?”

“Mám tu čest,” přisvědčil Broad s úsměvem.

“Hm,” pronesl Elk a nepřítomně se zahleděl do okna, “neslyšel jste někdy o Saulu Morrisovi?”

Podíval se na návštěvníka. Pan Joshua Broad usilovně přemýšlel.

“Zdá se mi, že se na to jméno pamatuji. Byl to nějaký zločinec, že? Američan, jestli si dobře vzpomínám. Ano, slyšel jsem o něm. Zdá se mi, že před několika lety zahynul.” Elk se rozčileně poškrábal na bradě.

“Rád bych potkal někoho, kdo mu byl na pohřbu,” řekl, “někoho, komu bych mohl věřit.”

“Vy myslíte, že Lew Brady …”

“Ne. O Bradym si nemyslím nic, leda to, že je mizerný boxer. Podívám se na ty soutěžící

vousáče a děkuji vám, že jste mě na to upozornil.”

Změna Rayova zevnějšku ho zvlášť nezajímala. V pět hodin za ním přišel Balder a požádal ho o dovolení odejít domů.

“Slíbil jsem ženě…” vysvětloval.

“Dodržte slib,” souhlasil Elk.

Po Balderově odchodu přišel inspektoru Elkovi úřední dopis a po jeho přečtení se Elk rozzářil spokojeností. Dopis byl od superintendanta, dozírajícího na povyšování policistů.

“Z příkazu vrchního komisaře vám sděluji, že se schvaluje povýšení policejního konstábla J. J. Baldera do hodnosti výkonného seržanta. Povýšení nabývá platnosti dnem 1. května.” Elk spokojeně složil papír. Měl opravdu radost. Zazvonil, ale pak si vzpomněl, že pustil Baldera domů. Večer měl volno a jeho laskavé srdce mu nedalo, aby radostnou novinu za tepla neozn ámil Balderovi.

“Alespoň poznám jeho ženu a děti,” říkal si Elk.

V kartotéce zaměstnanců zjistil, že Balder bydlí v čísle 93, na Leadford Roadu, Uxbridge. Elk se podivil, že na kartě není jméno ženy a dětí. V osobním listu nepřibyl žádný zápis po

Balderově nástupu.

Policejní automobil dovezl Elka na Leaford Road. Číslo 93 byl menší, docela pěkný dům. Zaklepal a otevřela mu žena, ustrojená na vycházku. Elka překvapilo, když podle oblečení

poznal, že je ošetřovatelka.

“Ano, pan Balder tady bydlí,” odpověděla, zřejmě návštěvou překvapena. “Totiž, má zde dva pokoje, ale málokdy se tu zdrží přes noc. Obyčejně se jen převlékne, a pak myslím zase odchází za svými přáteli.”

“A jeho žena zde nebydlí?”

“Jeho žena?” podivila se ošetřovatelka. “Nevěděla jsem, že je ženatý.” Elk měl Balderův osobní list s sebou. Znovu si ho prohlédl a všiml si, že jsou na něm uvedeny adresy dvě. Teprve na denním světle viděl, že adresa v Leaford Road je slabě přeškrtnuta červeným inkoustem. Druhé bydliště bylo ve Stepney.

“Asi jsem se spletl,” přiznal se. “Má bydlet na Orchard Street, Stepney.” Ale ošetřovatelka se usmála.

“Bydlil u mne už před lety,” řekla, “pak se přestěhoval do Stepney; ale za války se zase vrátil, protože na východní část Londýna byly prudší nálety. Ale mám dojem, že si dosud drží pokoj ve Stepney.”

“Tak?” řekl Elk zamyšlen.

Byl už téměř u vrátek, když ho ošetřovatelka zavolala zpátky.

“Nevím, ale do Stepney myslím nechodí. Možná, že bych neměla mluvit o jeho věcech s cizími lidmi, ale jestli s ním potřebujete mluvit, řekla bych, že ho nejspíš najdete v Slough. Jsem ošetřovatelka,” pokračovala, “a tak se dostanu na různá místa.

“Už asi dvakrát jsem zahlédla jeho vůz na silnici k Seven Gables na Slough Road. M á tam asi nějakého přítele.”

“Čí vůz?” podivil se Elk.

“Snad je jeho nebo jeho přítele,” zaváhala. “Pan Balder je váš přítel?”

“Tak trochu,” odpověděl Elk opatrně.

Na chvíli se zamyslila.

“Pojďte dál, prosím,”

Šel za ní do čistého a přívětivého pokojíčku.

“Nevím, proč vám to vlastně všechno povídám,” řekla, “ale pravda je, že jsem dala panu Balderovi výpověď. Stále si na něco stěžuje a je tak náladový, že mu nemohu vyhovět. A ještě

navíc mi ani nijak moc neplatí. Pronajala bych ty pokoje mnohem výhodněji. A pak, ty jeho dopisy! Dala jsem na dveře schránku na dopisy, ale ta jakživa nestačí pro jeho poštu. Nevím ani, co vlastně dělá. Ty dopisy mu chodí na Didcotské chemické závody. Asi si o mně

myslíte, že jsem divná, když nejsem spokojená s nájemníkem, který je celý den pryč a v noci tu málokdy přespává.”

Elk se zhluboka nadechl.

“Naopak, myslím si, že jste nejroztomilejší žena pod sluncem …” zaprotestoval. “Odcházíte?” Přisvědčila.

“Jdu k nemocnému. Vrátím se až zítra v jedenáct. Měl jste štěstí, že jste mě chytil doma.”

“Myslím, že jste se zmínila o jeho voze Jak vypadá?” vyzvídal Elk.

“Takový černý, neznám značku, snad americká. A nejspíš bude s výrobcem vozu nějak ve spojení, neboť jednou jsem u něho našla spoustu katalogů pneumatik a některé ceny si označil tužkou, a tak si myslím, že s nimi snad obchoduje.”

Elk položil ještě jednu otázku.

“Přichází domů, když v noci odejdete?”

“Myslím, že málokdy,” odvětila žena. “Má své klíče a já bývám v noci často pryč, takže nevím, jestli přišel nebo nepřišel.”

Elk stál jednou nohou na stupátku auta.

“Mohl bych vás snad někam dovézt?” zeptal se a paní nabídku přijala. Elk se vrátil na ředitelství, vzal si ze zásuvky stolu několik věcí, vydal příslušné rozkazy, vrátil se k čekajícímu vozu a odjel na Harley Terrace. Dick Gordon byl večer zadán, seděl se členy amerického velvyslanectví v divadle. Elk tiše otevřel dveře lóže divadla Hilarity, poklepal Gordonovi na rameno a vytáhl ho na chodbu dříve, než ostatní společnost něco zpozorovala. “Stalo se něco, Elku?” ptal se Gordon.

“Balder byl povýšen,” řekl Elk slavnostně a Dick se na něj udiveně podíval. “Dostal výkonného seržanta,” pokračoval Elk. “Nic lepšího nemohli pro Baldera udělat. Věřte mi, to bude radosti, až se ta novina donese jeho ženě a dětem.”

Elk nikdy nepil, to bylo první, co Gordona napadlo. Ale asi je docela možné, že starosti a napětí posledních dnů přiměly Elita porušit zásady.

“To jsem rád, že se Balder dočkal,” řekl jemně, “a těší mě to také kvůli vám. Vím, jak jste se snažil něco pro něho udělat.” “A teď mi řekněte, co si o mně myslíte,” vyzval ho Elk. “Nic jsem si nemyslil,” zasmál se Dick.

“Myslíte si asi, že mám nejspíš úžeh, jinak bych vás nevyrušoval v divadle jen proto, že byl Balder povýšen. Tak, a teď si vezměte kabát a pojďte se mnou. Rád bych tu novinku Balderovi oznámil.”

Dick byl zmaten, ale dál se na nic neptal. Vyzvedl si v šatně kabát a dohonil detektiva ve vestibulu.

“Pojedeme do Sloughu k Seven Gables,” oznámil Elk. “To je moc pěkný dům. Ještě jsem ho neviděl, ale vím, že je to nádherný dům. Má příjezdovou cestu a garáž, drahý nábytek, elektrické osvětlení, telefon a moderní koupelnu. To je dedukce. Řeknu vám ještě o další

dedukci. Na trávníku jsou nataženy poplašné dráty, v oknech je něco podobného a v domě je na sto sluhů”

“O čem to, k čertu, mluvíte?” ptal se Dick a Elk dostal záchvat smíchu. V Uxbridgi je předjel velký automobil. Byl doslova přecpán cestujícími, kteří se tísnili na sedadlech nebo seděli jeden druhému na kolenou.

“To je nějaká veselá společnost,” poznamenal Dick. “Náramně,” lakonicky odvětil Elk. Po několika minutách je předhonil další vůz, rovněž přeplněný. “To vypadá jako policejní

vůz,” mínil Dick.

“Opravdu, vypadá…” přisvědčil Elk. “V Americe si dovedou poradit. Používají

motorizovaných hlídek; rád bych to zavedl i u nás, má to spoustu výhod.” Když jejich automobil zpomalil, aby projel úzkou a klikatou ulicí, protlačil se kolem nich třetí

vůz. Teď už Dick nepochyboval, že je to policejní auto. Policejního inspektora, který seděl vedle řidiče, Dick znal. Inspektor zamával na Elka při předjíždění a Elk mu slavnostně

pokynul.

“Co to všechno znamená?” zeptal se Dick, plný zvědavosti. “Pořádáme večírek na oslavu Balderova povýšení,” odpověděl Elk. “Bude to jedna z nejúspěšnějších slavností, které jsme kdy uspořádali. Budou vystupovat bratři Mick a Mac, proslulí žongléři a jiné nevídané atrakce

…”

Jeho blábolení nemělo ani hlavu ani patu. V Langley je dohonil čtvrtý a pak pátý policejní

automobil. Dick si uvědomil, že jedou proto tak pomalu, aby je ty přeplněné vozy mohly předjet. Za Langleyem zahýbá silnice prudce nalevo. Elk se naklonil k řidiči a dal mu nové

rozkazy. Policejní vozy mezitím zmizely, jely patrně do Slough. Na křižovatce stál

osamělý

strážník a zvědavě se za nimi díval, dokud nezmizeli v šeru.

“Tady zastavíme,” rozhodl Elk a vůz zajel na travnatou cestu. Elk vystoupil.

“Projděte se kousek po silnici, chci si s kapitánem Gordonem promluvit,” nařídil Elk řidiči. Vyprávěl a Dick mu udiveně a s nevírou naslouchal.

“A teď, pokud se dobře pamatuji, půjdeme asi pět minut pěšky,” řekl Elk. “Nebyl jsem už

tolik let na dostizích ve Windsoru, že už jsem skoro zapomněl, kde ty domy jsou.” Vchod do Seven Gables našli mezi dvěma tisovými keři. Široká, vyštěrkovaná pěšina vedla mezí hustou řadou smrků, zakrývajících dům. Elk šel vpředu. Najednou se zastavil a varovně zdvihl ruku. Dick došel blíž a přes detektivovo rameno poprvé spatřil dům Seven Gables. Byl to rozlehlý

dům s vysokými komíny.

“Pseudoalžbětinská stavba,” pronesl s obdivem Dick. “Někdy z roku 1066,” bručel Elk, “nebo z roku 1599?” Šeřilo se a v širokém okně na vzdálenějším konci bylo vidět světlo. Klenutý

vchod do domu měli právě proti sobě.

“Pojďme zpátky,” zašeptal Elk a oba se vrátili. Až za tmy znovu vydali na místo, kde už

jednou byli. V okně bylo dosud světlo, ale nyní byly rolety staženy.

Elk si přes boty natáhl pár tlustých punčoch, Dickovi podal druhý pár, a pak s baterkou v ruce pomalu kráčel po cestě vedoucí souběžně s budovou. Pojednou se zastavil. “Překročte to,” zašeptal.

Dick se podíval pod sebe a uviděl černý drát, natažený přes pěšinu. Opatrně překážku překročil.

Po několika krocích se Elk znovu zastavil a upozornil Dicka na další drát, i v silném světle lampy téměř neviditelný. Nehnuli se z místa, dokud Elk pečlivě neprozkoumal cestu před sebou. To bylo dobře, neboť asi o dvě stopy dále objevil třetí drát. Nebylo divu, že potřebovali půl hodiny, aby ušli těch dvacet yardů, které je dělily od osvětleného okna. Noc byla teplá, a tak našli jedno okno otevřené. Elk se zachytil okenní římsy a citlivými prsty hledal drát poplašného zařízení. Když ho našel, vyhnul se mu a opatrně odsunul roletu. Spatřil prostorný přepychově zařízený pokoj s dubovým ostěním. Široký otevřený krb téměř mizel v záplavě květin a před ním u stolku seděli dva muži. Jeden z nich byl Balder, určitě to byl on, i když vypadal neobyčejně dobře a už neměl červený nos. Měl frak a v ústech dlouhou jantarovou špičku na cigarety. Dick viděl totéž, co Elk. Opíral se tváři o jeho hlavu a slyšel jeho nepravidelný dech. A pak poznal i druhého muže. Byl to pan Maitland. Pan Maitland seděl s hlavou v dlaních a Balder ho pozoroval s cynickým úsměvem. Byli příliš daleko, aby mohli slyšet, o čem ti dva hovoří. Ale pan Maitland zřejmě musel od Baldera vyslechnout jakési výčitky. Po chvíli zvedl oči, vstal a začal mluvit. Slyšeli jeho rozčilený hlas, ale slovům nerozuměli. Pak spatřili, jak Maitland zdvihl pěst a pohrozil smějícímu se Balderovi, který ho pozoroval s lhostejným nezájmem, jako by měl před sebou nějaký hmyz, jenž se náhodou dostal do jeho blízkosti. Potom se Maitland rozhněvaně

vybelhal z pokoje a bouchl za sebou dveřmi. Po několika minutách vyšel z domu, ne však předními dveřmi, jak očekávali, ale patrně druhou stranou, neboť uviděli zář reflektorů jeho auta, když se přehnalo kolem.

Když Balder osaměl, nalil si něco k pití a zazvonil na sluhu. Ten okamžitě vzbudil Dickův zájem. Měl na sobě běžnou lokajskou livrej, ale v jeho pohybech bylo něco zvláštního! Byl to velký, statný muž, ale pohyboval se pomalu a obezřele. Balder sluhovi cosi řekl, ten přikývl, vzal ze stolu popelníček a vyšel stejně pomalu a obřadně, jak vstoupil. Najednou Dick pochopil a zašeptal detektivovi do ucha:

“Slepec!”

Elk přikývl. Dveře se opět otevřely a vešli tři sluhové. Přinášeli těžký stůl, pokrytý

plátěným ubrusem. Gordon v první chvíli myslel, že nesou Balderovi večeři, ale záhy poznal, že se mýlil. Nad krbem visela na jediné šňůře elektrická lampa, která nesvítila. Jeden ze sluhů

vystoupil na židli, Vyšrouboval žárovku a nahradil ji takzvanou zlodějkou, z níž vedl drát ke stolu.

“Jsou to také slepci,” šeptal Elk Dickovi. “V tom stole je Balderův vysílač a anténa je maskována lampou.”

Sluhové opustili pokoj, Balder vstal a zamkl dveře.

V pokoji byla ještě řada oken vedoucích na opačnou stranu domu. Balder postupně zavíral okenice. Když se dostal k druhému oknu, Elk se nohou opřel o výstupek ve zdi, rozhrnul záclonu a vskočil do pokoje.

Balder se prudce obrátil.

“…brý večer, Baldere,” pozdravil Elk.

Odpovědi se nedočkal. Balder na svého služebního představeného hleděl a vůbec nepohnul brvou.

“Přišel jsem vám říct, že jste se zpětnou platností od 1. května povýšen na výkonného seržanta za služby, které jste prokázal státu,” prohlásil Elk. “Totiž za otrávení žabáka Miltee, za propuštění žabáka Hagna a za demolování mé pracovny náloží, kterou jste v noci dal do pokladny.”

Balder dosud stál nehnutě, mlčel a choval se klidně, neboť Elkův dlouhý browning mířil na spodní knoflík jeho bílé vesty.

“A teď,” pronesl Elk triumfálně, “se spolu trochu projedeme., Zatýkám vás, Sedmý.”

“Nemýlíte se?” protáhl Balder tak odlišným tónem, že Elk tím byl překvapen.

“Mýlím se jen v letopočtu svatby Jindřicha VIII.,” odtušil vzápětí.

“Za koho mě považujete?” zeptal se světák vlídně.

“Já si vás vůbec nepovažuju, Baldere. Vím svoje.”

Elk rychle přikročil k zatčenému a přitiskl mu hlaveň pistole na žaludek.

“Ruce vzhůru, a obrať se,” řekl.

Balder poslechl. Elk vytáhl z kapsy pouta a zaklapl mu je na rukou, které mu nejdřív zkroutil.

“To je velmi nepříjemné,” řekl Balder. “Máte ve zvyku si takto plést osoby, pane Elku?

Jmenuji se Collett-Banson.”

“Pro mne jsi Špína,” odvětil Elk. “Ale rád si tě vyposlechnu. Co si třeba myslíš o kyanidu draselném? Sedni si.” Dick si povšiml, že Balderovi se na okamžik zalesklo v očích. Zřejmě

to ani Elkovi neušlo.

“Nespoléhej se na nějaké triky. Sluhové ti nepomohou. Padesát lidí, které většinou osobně

znáš, obklíčilo dům.”

Balder se zasmál.

“Ať jsou třeba na střeše, mně je to jedno,” odvětil zatčený. “Říkám vám, inspektore, dopustil jste se hrubého přehmatu, který vám přijde draho. Když dnes nemůže gentleman ani posedět ve vlastním pokoji”, podíval se na stůl, “a vyposlechnout si rozhlasový koncert z Haagu, aby se nevydával v nebezpečí, že proti němu zakročí policie, je to smutné vysvědčení především pro policii samu.”

Vstal a nedbale šel ke krbu, kde zůstal stát zády k ohništi. Pak zdvihl nohu a kopl do jedné ze dvou ocelových třínožek, které u krbu stály. Vypadalo to jako nervózní pohyb ustaraného člověka, jenž si dobře neuvědomuje, co dělá. Ani podezřívavý Elk netušil nic zlého.

“Tak vy si myslíte, že se jmenuji Balder? Dobrá, řeknu vám pouze to…” Z ničeho nic se vrhl na podlahu před krbem, ale Elk byl rychlejší. Pod vahou Balderova těla se podlaha

rozestoupila, ale inspektor přiskočil, chytil Baldera za límec a s Dickovou pomoci ho vtáhl zpátky do pokoje.

Na podlaze pokoje se rozpoutal zoufalý zápas, v němž Balder prokázal neuvěřitelnou sílu. Domem se rozléhalo jeho řvaní o pomoc. Dveře zaduněly pod těžkými ranami, záhy

přehlušenými směsí rozčilených hlasů. Pak se ozvaly výbuchy, jak rojnice detektivů běžela po trávníku bez ohledu na poplašné nálože.

Boj byl tuhý, ale krátký. Policie odvedla do aut šest slepců a v posledním voze cestoval výkonný seržant Balder, obávaný Sedmý, pravá i levá ruka hrozného žabáka. Kdo jste, pane Broade?

Ve tři ráno skončil Dick Gordon výslech Ezry Maitlanda, vrátil se na policejní ředitelství a vězeňskou místnost v Cannon Row našel prázdnou. Když odtud odcházel, nemohl se dostat ani ven ani dovnitř pro spoustu detektivů.

“Pentonvillská věznice je nejbezpečnější a tak jsem ho dal převést tam. Chtěl jsem na guvernérovi, aby ho zavřel do cely odsouzenců k smrti, ale to prý by nebylo dost etické. Ostatně, doufám, že když se žabák neprokouše zdmi, najdeme tam našeho vězně v pořádku. Co říkal starý Maitland, kapitáne?”

“Maitlandův příběh, pokud se tak dá jeho nesouvislé vyprávění nazvat, je krátký. Tvrdil, že šel k Balderovi, protože byl předvolán. Co můžete dělat, když vás předvolá policie? zeptal se a já mu na to neuměl odpovědět.”

“Není pochyb, že Maitland věděl, kým Balder opravdu je,” řekl Elk. “Ne, starý pán ho nenavštívil jako policistu. Zdá se, za je přece jen s žabákem ve spojení, ale jak mu to dokázat?”

“Mám o Maitlanda strach,” poznam enal Dick. “Je nerudný a přitom je celý ustrašený. Když

jsem mu řekl, kdo jsem a proč jsem přišel, myslil jsem, že se skácí. A když jsem se mu zmínil o Balderově zatčení, málem omdlel.”

“Tuhle nit budeme sledovat,” uvažoval Elk. “Poslal jsem pro Johnsona. Musí přijít každou chvíli. Johnson ví určitě něco o starcových záležitostech, a jestli se nám povede dokázat, že ti dva spolupracovali, bude Johnson důležitým svědkem.”

Filosof dorazil asi o půl hodiny později.

“Pan Elk má pro vás zprávu, kterou zítra něho pozítří uveřejníme,” oslovil ho Gordon. “Zatkli jsme Baldera; máme podezřeni, že připravil výbuch v Elkově kanceláři.” Museli nejdřív Johnsonovl vysvětlit, o kom je řeč, a potom mu Gordon pověděl o Maitlandově návštěvě ve Slough. Johnson zavrtěl hlavou.

“Nevím o tom, že Maitland má přítele jménem Balder,” prohlásil. “Nejmenoval se ještě

jinak?”

“Říkal si také Collett-Banon,” odvětil Dick a Johnson přikývl.

“To jméno znám velmi dobře. Pan Banson navštěvoval banku často, obyčejně pozdě v noci, tři noci v týdnu pracoval Maitland v bance po odchodu celého personálu. Zjistil jsem to k vlastní škodě,” dodal. “Je vyšší postavy, hezký a může mu být asi čtyřicet?”

“Ano, to odpovídá.”

“Má blízko Windsoru dům. Nikdy jsem tam nebyl, jenom jsem mu n a tu adresu zasílal obchodní dopisy.”

“Jaké obchody měl Maitland s Bansonem?”

“To jsem nikdy nevypátral. Vždy jsem si myslil, že obchoduje nemovitostmi, nebo ť on jediný

směl k Maitlandovi chodit. Vzpomínám si, že asi týden bylo u něho i dítě.”

“Dítě z Maitlandova domu?”

Johnson přisvědčil.

“Nevíte něco o vztazích mezi oběma muži a tím dítětem?”

“Ne. Vím jenom, že dítě nějaký čas strávilo u pana Collett-Bansona, neboť jsem tam na příkaz pana Maitlanda posílal hračky, vláček a tak podobně. Je to asi půldruhého roku, ten den pan Maitland sepsal závěť. Pamatuji si to, protože jsem čekal, že mě požádá jako svědka o podpis, a nemile se mě dotklo, když si k tomu zavolal dva písaře. Jsou to jen maličkosti, přirozeně, ale člověk to cítí jako křivdu,” dodal.

“Odkázal Maitland své jmění tomu dítěti?”

Johnson zavrtěl hlavou.

“Nemám vůbec tušení, komu co odkázal,” prohlásil. “Nikdy se mnou o tom nemluvil, dokonce se ani s právníkem neporadil. Vzpomínám si, že za celou dobu, co ho znám, potřeboval právníka jen k uzavírání smluv. Říkal, že poslední vůli opsal podle vzorů z knihy, a poněvadž se mě dotklo, že mě, starého, věrného úředníka nezasvětil ani dost málo do svých záležitostí, přestal jsem se o to starat. Ale pamatuji si, že ten den ráno mě poslal, abych nakoupil hromadu hraček, a že jsem je donesl do kanceláře. Starý si s nimi hrál celé

odpoledne!”

Časně ráno Dick Gordon vyslechl vězně v Pentonvillu a přesvědčil se, že je velice zatvrzelý.

“Nevím nic ani o dětech, ani o dětičkách; a jestli Johnson říká, že na mou adresu posílal nějaké hračky, pak lže,” prohlásil Balder vzdorovitě. “Odmítám vypovídat cokoliv o Maitlandovi nebo o mých vztazích k němu. Jsem obětí nezákonného jednání policie a žádám vás, abyste mi dokázali, že jsem se kdy dopustil něčeho protizákonného, abyste mě měli právo zatknout. Není zločinem, že mimo úřední hodiny žiji jako gentleman.”

“Nevzkážete nic své ženě a dětem?” zeptal se Dick sarkasticky a Balder se na chv íli přestal mračit.

“Ne, Elk už se o ně postará,” prohlásil vesele.

Byla zavedena přísná opatření, která měla zabránit Balderovl v útěku a hlavně zamezit Sedmému jakékoliv spojení s vnějším světem. Balder byl dovezen k soudu na Bow Street hodinu před obvyklým zasedáním, a když byla na něho uvalena vazba, průvod ozbrojené

stráže ho dopravil do Pentonvillu.

Navečer třetího dne po Balderově zatčení zažil zástupce vrchního dozorce z Pentonvillu příjemné chvíle. Dozorce byl ještě mladý a svobodný a bydlil u své ovdovělé matky v Shepherďs Bush. Vracel se ze služby domů autobusem a při vystupování nějaká dáma před ním klopýtla a upadla. Dozorce k ní hned přiskočil a pomohl jí vstát. Dáma byla mladá a velice krásná.

“Nic mi není,” prohlašovala a bolestně se ušklíbla. “Provedla jsem hloupost, že se vracím busem. Vracím se z návštěvy u své staré služebné, která je nemocná. Zavolal byste mi, prosím, taxík?”

“S radostí,” řekl dozorce galantně a zamával na projíždějící vůz. Dívka se bezradné rozhlížela.

“Ráda bych našla někoho známého. Obávám se jít domů sama. Bojím se, že kdybych omdlela

…”

“Doprovodím vás, když dovolíte,” nabídl se dozorce s vřelostí, kterou probouzí bezmocná

žena v každém citově založeném muži.

Bydlila v nádherném bytě. Vrchní dozorce si v duchu říkal, že ještě nikdy ho osud nesvedl s tak půvabnou a krásnou ženou, která by měla tak roztomilý byt: a nepřeháněl. Chtěl ji ošetřit, ale dáma se kupodivu velice rychle zotavila; prohlásila, že už brzy přijde její služebná, a nabídla

mu whisky se sodou. Pak se zeptala, zda si nechce zakouřit. Ještě mu řekla, kde najde cigarety a oba se celou hodinu příjemně bavili.

“Jsem vám nesmírně zavázána, pane Brone, řekla,” když odcházel. “Mrzí mě, že jsem vám zmařila večer.”

“Jestli nazýváte návštěvu u vás mařením času, jak byste chtěla nazvat všechno ostatní?” namítl pan Bron vážně.

“To jste řekl hezky,” zasmála se. “Zítra mě zavolejte a přijďte mě navštívit.” Pečlivě si poznamenal její adresu, bydlila v soukromém domku na Bloomsbury Square. Nazítří večer zase zvonil u jejího bytu, ale tentokrát nebyl v uniformě. Odešel odtud v deset, hořel nadšením a cítil se jako ve snách, neboť “vůně jejího půvabu (jak jí to napsal), pronikla celou jeho bytostí”. Deset minut po něm vyšla z domu dívka a zamkla za sebou dveře. Osamělý muž, procházející se po chodníku, odhodil doutník.

“Dobrý večer, slečno Bassanová,” oslovil dívku.

Zdvihla hlavu.

“Promiňte, ale mýlíte se,” odpověděla upjatě.

“Nemýlím. Jste slečna Bassanová a dovolil jsem si vás oslovit jen proto, že jste moje sousedka.”

Pozorně se na něho zadívala.

“Ach, pan Broad,” řekla už laskavěji. “Byla jsem navštívit starou známou, je těžce nemocná.”

“Už mi to někdo povídal,” poznamenal. “Má velmi pěkný byt. Před několika dny jsem si ho chtěl najmout. Je tak málo zařízených bytů k pronajmutí. To bylo asi před týdnem,” dodal vážně. “Den před tím vaším hrozným úrazem na Sherpherďs Bush.”

“Vůbec vám nerozumím,” prohlásila a hned byla ve střehu.

“Přiznám se vám,” omlouval se, “že jsem se také snažil seznámit s panem Bronem. V

posledních dvou měsících jsem velice důkladně studoval vězeňské zaměstnance a pořídil jsem si seznam přístupných mladých dozorců, stálo mě to hromadu peněz. Řekl bych, že jste ho ještě nepřiměla, aby vám vyprávěl o jejich zajímavém vězni? Minulý týden jsem podrobil pana Brona zkoušce,” pokračoval zamyšleně, “chodí do tanečního klubu v Hammersmithu a seznámil jsem se s ním prostřednictvím jedné dívky. Zřejmě se mu líbímimochodem: nejste jeho jediná láska.”

Tiše se zasmála.

“Jste chytrý, pane Broade,” zvolala. “Ale mohu vás ujistit, že mě žádný vězeň nezajímá, ani nevím, o kom mluvíte.”

“Mluvím o Sedmém, který sedí v Pentonvillské věznici,” řekl pan Broad chladně, “domníval jsem se, že je to váš přítel.”

“Sedmý?” Její překvapení by přesvědčilo každého, kdo by byl méně podezíravý než Joshua Broad. “To zní, jako by měl nějaké spojení se žabáky?”

“Ano, má spojení se žabáky,” přisvědčil Broad vážně, “myslím, že jste o nich už něco četla. Slečno Bassnnová, Chci váni učinit nabídku.”

“Nabídněte mi taxík, chůze mě unavuje,” odpověděla, a když seděli ve voze, zeptala se:

“Co jste mi chtěl nabídnout?”

“Nabízím vám prostředky k odjezdu z Anglie a pro pobyt v cizině do doby, než žabák pukne, a že brzy pukne, na to můžete vzít jed! Už dlouho vás pozoruji, asi budete pokládat má slova za drzost, ale mám vás rád. Máte v sobě něco přitažlivého, nepřerušujte mě, prosím, nechci vám lichotit, naopak, mám vás rád spíš ze soucitu. Neurážejte se kvůli tomu, prosím. Nechci, aby vám ublížili.”

Byl velmi vážný. Vycítila, že mluví upřímně, a proto raději spolkla sarkastická slova, jež se jí

drala na rty.

“Myslíte to zcela nezištně?” zeptala se.

“Pokud jde o vás, ano.” odpověděl. “Čekám, že zanedlouho tu bude všechno explodovat a snadno by vás mohla zasáhnout nějaká ta střepina.”

Neodpověděla hned. Jeho předpověď zvětšila její neklid.

“Víte, že jsem vdaná?”

“Tušil jsem to,” odpověděl. “Vezměte si manžela s sebou. A co uděláte s tím

mládencem?”

“Myslíte Raye Bennetta?”

Zajímavé bylo, že se nijak nesnažila zapírat roli, kterou hrála. Později, po návratu domů se tomu sama divila. Ale Joshua Broad mluvil tak naléhavě, že ji ani nenapadlo lhát.

“Nevím. Byla bych šťastná, kdyby se do té věci nezapletl. Mám ho na svědomí. Smějete se?”

“Tomu, že máte svědomí? Ne, jen tomu, jak se do vás zamiloval. A proč si nechává růst vousy?”

Už se nesmála.

“To nevím. Vím jenom, že jsemAle proč vám to vlastně všechno povídám? Kdo jste, pane Broade?”

Zazubil se.

“Jednou vám to povím. A jestli budete nablízku, dovíte se to první. Zacházejte s Rayem dobře, Lolo.”

Nevadilo jí, že ji oslovil křestním jménem, spíš jí to s tajemným mužem sblížilo.

“A panu Bronovi, zástupci vrchního dozorce v Pentonvillu, napište, že jste byla náhle odvolána z Londýna a že vás může opět navštívit tak za deset let.” Neodpověděla. Vystoupili přede dveřmi jejího bytu. Vzal ji za ruku.

“Jestli potřebujete peníze na cestu do ciziny, pošlu vám nevyplněný šek,” prohlásil. “Věřte mí, že nikomu jinému na světě bych nevyplněný šek nesvěřil.”

Přikývla a kupodivu měla v očích slzy. Lola už téměř klesala pod břemenem a nikdo to nevytušil lépe, než tento člověk jestřábí tváře, jenž se za ní díval, dokud nevešla do svého bytu.

Vražda

Kámen vletěl do okna tak prudce, až se tabulka rozbila. Ella Bennettová se probudila, vyklouzla rychle z postele a odhrnula záclony. V noci propukla silná bouřka a nebe bylo stále ještě šedé a zatažené a venku bylo ještě šero, takže Ella hned nepoznala muže stojícího pod oknem. John Bennett ji slyšel vyjít z ložnice a přišel ke dveřím svého pokoje.

“To je Maitland?” ptal se.

“Asi,” odvětila.

Zamračil se.

“Nechápu, proč sem chodí,” řekl. “To se zbláznil, nebo co?” Zavrtěla hlavou. Po překotném útěku starého muže nečekala, že ještě přijde. Tušila proto, že ho přivádí asi něco velmi důležitého. Procházejíc jídelnou na chodbu, vedoucí přímo do zahrady, zaslechla, jak se otec strojí.

“Jste to vy, slečno Bennettová?” chvěl se hlas v temnotě. “Ano, pane Maitlande.” “On je vzhůru?” ptal se ostrým šeptem. “Myslíte mého otce? Ano, je vzhůru.”

“Přišel jsem vám povědět…” stařec zaváhal. “Chytli ho!” “Koho?” zeptala se úzkostlivě.

“Baldera. Věděl jsem, že ho chytnou!” Vzpomněla si, že jednou se o Balderoví zmínil Elk.

“Toho policistu?” zeptala se. “Elkova písaře?” Ale Maitland už zase myslel na něco jiného.

“Teď usiluje o vás.” Přistoupil blíž a uchopil ji za ruku. “Varoval jsem vás, nezapomeňte, že jsem vás varoval. Řekněte mu, že jsem vás varoval. Připíše mi to k dobru, že?” téměř prosil a Ella začínala nejasně chápat, že starý muž mluví asi o Dickovi. “Byl u mne skoro celou noc, slečno, a pořád se mě vyptával. Prožil jsem strašnou noc, strašnou,” vzlykl. “Nejdřív Balder, a pak on. Dostane vás, nemyslím toho pána od policie, ale žabáka. Proto jsem vám psal a prosil, abyste přišla. Dostala jste můj dopis, slečno?”

Jeho řeč neměla ani hlavu ani patu a jeho vyděšené koktání se hemžilo výstrahami před

“Ním”.

“Řekněte otci, co jsem vám vyprávěl, má milá,” najednou se uklidnil. “Matylda řekla, že bych měl s vaším otcem promluvit sám, ale když já se ho bojím, tolik se ho bojím!” Vzal ji za ruku a hladil ji. “Přimluvíte se za mne, že ano?” Poznala, že pláče, třebaže mu neviděla do tváře.

“Ovšem, že se za vás přimluvím, pane Maitlande. Neměl byste zajít k lékaři?” otázala se úzkostlivě.

“Ne, ne, k lékaři ne. Ale řekněte mu, ne vašemu otci, tomu druhému, že jsem pro vás udělal, co jsem moh. Proto jsem k vám přišel. Dostali Baldera” náhle zmlkl a zapátral ve tmě. “To je váš otec?” vyhrkl tiše. Zaslechla na schodech Bennettovy kroky. “Ano, pane Maitlande. myslím, že je to on.” V té chvílí pustil stařec její ruku a odbelhal se po pěšince k silnici, kde zmizel.

“Co chtěl?”

“Nevím, otče. Řekla bych, že není docela zdráv.”

“Myslíš, že blázní?”

“Ano, ale zase se mi chvílemi zdá, že je zcela při smyslech. Říkal, že chytili Baldera, Elkova písaře. To znamená, že ho zatkli, že?”

“Asi,” přisvědčil John Bennett a dodal: “Jdi si lehnout, miláčku. Kudy šel?”

“Směrem k Shorehamu,” odpověděla dívka. “Půjdeš za ním, tati?” zeptala se udiveně.

“Půjdu po silnici, rád bych s ním mluvil,” prohlásil John Bennett. “Ty běž spát.” Ella však stála na prahu, dokud bylo slyšet jeho kroky na silnici. Uplynulo pět, deset minut; až

po čtvrt hodině se ozvalo zahřmění motoru a velká limuzína proletěla kolem vrat, rozstřikujíc bláto na všechny strany. Pak přišel John Bennett.

“Ty nespíš?” zeptal se drsně.

“Ne, tatí, nechce se mi. Je už dost pozdě a mám hodně práce. Viděl jsi ho?”

“Koho? Starého Maitlanda? Ano, asi na dvě tři minuty.”

“A mluvil si s ním?”

“Ano, mluvil.” Bennettovi nebylo do řeči, ale Ella naléhala dál.

“Tatínku, proč se tě bojí?”

“Uvaříš mi trochu kávy?”

“Až mi řekneš, proč se tě bojí?”

“Co já vím? Miláčku, nesmíš se tolik vyptávat! Odněkud mě zná, asi mě někde viděl. To je vše. Baldera zatkli pro vraždu. Myslím, že to byl velice nebezpečný člověk.” Během dne se vrátila k Maitlandově návštěvě ještě jednou.

“Neměl k nám chodit,” zašeptala, “strašně mě vyděsil.”

“Už nepřijde,” prohlásil Bennett prorocky.

Dům na Berkeley Square, který se stal majetkem Ezry Maitlanda, postavil šlechtic, pro kterého peníze vůbec nic neznamenaly. Byl to opravdov ý palác, ačkoliv celkem konvenční

zevnějšek na první pohled nesliboval nic zvl ášť pozoruhodného.

Tím nádhernější byl uvnitř. V luxusním salónu, se sloupy z azuritu, s krbem z onyxu a stříbra, s přepychovým ostěním a hedvábnými závěsy, ve velkém křesle z doby Ludvíka XV. choulil se Ezra Maltland se sklenicí piva před sebou a začernalým troubelem dýmky v zubech. Na drahocenném perském koberci byly znát stopy jeho zablácených bot a nedbale pohozený

klobouk zpola zakryl zlatou sošku Marrionnetovy Venuše, stojící na podstavci vedle křesla. Maitland seděl s rukama sepjatýma na břiše a díval se zpod bílého obočí k podlaze. Jediná

lampa se stínítkem rozptylovala šero, neboť spuštěné závěsy bránily přístupu denního světla. Konečně se s námahou vzchopil, uchopil sklenici již zvětralého piva a vyprázdnil ji. Odložil sklenici a opět zaujal svou apatickou polohu. Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a vešel lokaj, statné atletické postavy.

“Tři pánové chtějí s vámi mluvit. Kapitán Gordon, inspektor Elk a pan Johnson.” Star ý muž se napřímil.

“Johnson? Co chce?”

“Cekají v malém salóně, pane.”

“Přiveď je,” zabručel stařec.

Když vešli, ani si nevšiml obou policistů Zato zprudka vyjel na Johnsona.

“Co chcete?” zeptal se ost ře. “Jak jste se mohl opov ážit sem přijít?”

“Pan Johnson přišel, protože jsem ho o to já požádal, pane,” zastal se Dick napadeného.

“To byl tedy váš nápad?” utrhl se stařec. Jeho chování bylo ve srovnání s ranní pokorou neobyčejně drzé.

Elk se podíval na prázdnou sklenicí a pomyslil si, kolik jich asi Maitland vypil od chvíle, kdy přišel domů. Tušil, že asi hodně, neboť starcův hlas byl vzdorovitý a oči se mu leskly, ale zdaleka ne jenom z rozčilení.

“Nebudu odpovídat na vaše otázky,” prohlásil hlasitě. “lhát nebudu, ale pravdu se ode mě také

nedovíte.”

“Pane Maitlande, tito pánové by se rádi něco dověděli o dítěti,” řekl váhavě pan Johnson. Starý muž zavřel oči.

“Nebudu mluvit pravdu, nebudu lhát,” opakoval jednotvárně.

“A teď, pane Maitlande, zapomeňte na své předsevzetí a řeknete nám, proč jste bydlil v té díře na Eldor Street.”

“Nebudu lhát, ani mluvit pravdu,” šeptal Maitland. “Zavřete mě, ale nic vám nepovím. Zavřete si mě. Jsem Ezra Maitland. Milionář. Vydělal jsem milióny a milióny. Mohl bych si koupit i vás, jako si mohu koupit každého. Jsem Ezra Maitland. Starý Ezra Maitland. Byl jsem v káznici, bručel v base…”

Dick si se svým společníkem vyměnili významné pohledy a Elk zavrtěl hlavou na znamení, že tady je všechno vyptávání zbytečné. Dick však přesto položil Maítlandovi další otázku.

“Proč jste šel dnes ráno znovu do Horshamu?” Vzápětí však té otázky litoval. Pochopil, že se dopustil chyby.

Starý muž okamžitě vystřízlivěl.

“Nikdy jsem nebyl v Horshamu,” řval. “Nevím, o čem mluvíte. Nic vám neřeknu. Johnsone, vyhoďte je.”

Když byli na ulici, odpověděl Johnson na Elkovu otázku.

“Nevěděl jsem, že pije. Co ho znám, byl vždycky naprostý abstinent.” Dick dal Elkovi znamení, aby Johnsona propustili. Poděkovali mu tedy a rozloučili se. Sotva osaměli, řekl Dick rázně:

“Budeme muset poslat k starému Maitlandovi dva detektivy. Jak mu to ale zdůvodníme?” Elk sešpulil rty.

“To nevím,” přiznal se. “Bez zatykače ho zatknout nemůžeme, spíš bychom sehnali povolení

k domovní prohlídce, obávám se, že víc dělat nemůžeme, leda by nás požádal o ochranu.”

“Pak ho tedy zatkneme,” navrhl Dick.

“A důvod?”

“Podezření ze spolku s žabáky. Doprovodíme ho na nejbližší komisařství. Ale musí se to provést rychle.”

Elk byl znepokojen.

“Víte, zatknout milionáře není tak jednoduché. V Americe to jde snadno, tam klidně seberete třeba prezidenta a strčíte ho do basy. Ale tady u nás je to trochu jiné.” Dick to poznal sám, když se pokoušel sehnat zatykač. Ve čtyři hodiny mu ho soudní písař

konečně donesl a Dick se mohl v doprovodu detektivů odebrat k Maitlandovu knížecímu sídlu.

Lokaj, který jim otevřel, prohlásil, že pan Maitland ulehl a že si ho netroufá vyrušovat. Totéž

potvrdil i druhý sluha.

“Kde je jeho pokoj?” zeptal se Dick Gordon. “Jsem policejní úředník a chci s nim mluvit.”

“Ve druhém patře, pane.”

Sluha jim ukázal, kde je výtah, který vyvezl všech pět mužů do druhého poschodí. Přímo proti výtahu se nacházely dvojité dveře, oslnivě se lesknoucí umným zlacením.

“To vypadá spíš jako vchod do divadla,” prohlásil Elk polohlasně. Dick zaklepal. Ticho. Zaklepal hlasitěji. Opět ticho. A náhle se mladý muž k Elkovu překvapení vrhl celým svým tělem proti dveřím. Ozvalo se zapraskání tříštícího se dřeva a dveře se rozletěly. Dick stanul na prahu pokoje jako zkamenělý.

Na posteli napůl ležel Ezra Maitland, nohy mu visely k zemi. žena, které říkával Matylda, ležela vedle něho. Oba byli mrtvi a u stropu se dosud vznášel mráček modravého dýmu. Sluha

Dick doběhl k lůžku a jediným pohledem zjistil, co potřeboval vědět.

“Zastřeleni,” prohlásil a pohlédl na obláček pod stropem. “Bůhví, snad se to stalo před chvíli, možná před hodinou. Kouř se často nerozptýlí ani za několik hodin.”

“Zadržte všechno služebnictvo,” nařídil Elk policistům, kteří ho doprovázeli. S Maitlandovým pokojem sousedil druhý menší pokoj, patrně ložnice jeho sestry.

“Rána byla vypálena z těchto dveří,” řekl Dick. “Pachatel patrně použil tlumiče. Nu, to se dovíme později.”

Hledal na podlaze, až našel dvě vypálené nábojnice z pistole velké ráže.

“Zastřelili ovšem i ženu,” uvažoval nahlas. “Toho jsem se bál. Proč se mi nepodařilo dostat sem alespoň jednoho detektiva!”

“Čekal jste, že bude zastřelen?” divil se Elk.

Dick přisvědčil. Zkoušel okno v pokoji mrtvé ženy. Okno nebylo zavřené a vedlo na nevelkou římsu, ohraničenou malou balustrádou. Tudy se dalo přejít do vedlejšího pokoje. Na podlaze bylo dosud znát mokré šlépěje. Byl to hostinský pokoj, zaplněný nepoužívaným nábytkem. Dveře na chodbu byly přímo proti úzkým schodům vedoucím k pokojům pro služebnictvo. Elk poklekl a pečlivě zkoumal vyšlapaný koberec.

“Myslím, že už to mám,” zvolal a vyběhl po schodišti do třetího poschodí, kde byly výhradně

pokoje služebnictva. Elkovl chvíli trvalo, než zase našel šlépěje, které vedly přímo k

pokoji č.1. Došel ke dveřím a vzal za kliku. Dveře byly zamčeny. Elk o krok ustoupil, zdvihl nohu a razným kopnutím dveře vyrazil. Pokoj byl prázdný. Podkrovní okno v šikmé střeše vedlo na úzkou římsu. Dick na ni bez váhání vylezl a vydal se po této nebezpečné cestě. Brzy došel k požární lávce, chráněné železným zábradlím. Po lávce přešel přes tři střechy, až narazil na krátký železný žebřík, který vedl na plochou střechu dalšího domu. Požární východ byl otevřený a Dick jím seběhl na úzké schodiště, po němž se dostal na betonový dvorek, ze tří

stran obehnaný vysokými zdmi. Na další straně stál dům zřejmě neobydlený, neboť ve všech oknech byly zatažené žaluzie.

V jedné zdi zahlédl vrata. Prošel jimi na nádvoří. Pár kroků od něho nějaký muž umýval auto. Dick vykročil k němu.

“Ano, pane,” přisvědčil muž, otíraje si zpocené čelo hřbetem ruky. “Je to asi pět minut, co odtud vyběhl nějaký člověk. Vypadal na lokaje. Neznám ho, ale měl jistě naspěch.”

“Měl klobouk?”

“Ano, pane, myslím, že měl,” odpověděl. “Utíkal tudy.” Dick i Elk vyb ěhli z nádvoří a zabočili na Berkeley Street. Jakmile zmizeli, muž se otočil k zavřeným dveřím garáže a tiše hvízdl. Dveře se pomalu otevřely a vyšel z nich, pan Joshua Broad.

“Díky,” řekl stroze a vsunul do nastaven é ruky bankovku.

Když se Dick s detektivem vrátili, byl Broad už dávno pryč.

Dick nepochyboval, že zná vraha. Jeden z lokajů zmizel. Ostatních šest Maitlandových sluhů

mělo vesměs bezúhonnou pověst. Sedmý přišel zároveň s Maitlandem a třebaže nosil livrej, bylo vidět, že mu chybí jakékoliv zkušenosti. Byl nepřístupný a uzavřený a nikdy nemluvil s nikým z personálu víc, než bylo nezbytně třeba.

“Určitě to byl žabák,” prohlásil Elk a doslova vybuchl nadšením, když se dověděl, že existuje sluhova fotografie.

Pořídil ji nejmladší člen služebnictva kvůli malichernému, ba téměř hloupému vtípku. Chtěli si vystřelit z kuchařky, a proto jí podstrčili do nákupního košíku podobenku šeredného lokaje.

“Znáte ho?” zeptal se Dick, prohlížeje snímek.

Elk přisvědčil.

“Někde jsem ho už viděl, ale teď si nevzpomenu, kdo to je.”

V archívu zjistili uprchlíkovu totožnost snadno. Jeho fotografii a osobn í popis přinesly už

všechny večerníky metropole.

Výstřel zaslechl jeden sluha, ale domníval se, že je to bouchnutí dveří. To se mohlo snadno stát, neboť pan Maitland měl ve zvyku třískat dveřmi.

“Maitland byl také žabák,” prohlásil Elk, když byla mrtvola odvezena do márnice. “Je moc pěkně dekorován na levém zápěstí, ano, žába taky sedí šikmo. A tím se dostáváme k bodu, který jste mi ještě nevysvětlil, kapitáne Gordone. Pochopil bych, že se všichni dávají tetovat zásadně na levé ruce, ale proč musí být žába vždycky trochu šikmo, to jsem zatím nepochopil.”

“To je jedno z těch malých tajemství, které se vysvětlí, až rozlouskneme to hlavní,” řekl Dick. Odpoledne prý přišel nezvěstnému lokaji telegram. Vzpomněli si na to, až když se Elk vrátil na ředitelství. Obvodní pošta dodala policii opis telegramu. Zpráva byla stručná.

“Proveď a zmiz!” Pouhá tři slova. Podpis chyběl. Telegram byl podán ve dvě hodiny na hlavní poště a vrah neotálel. Splnil rozkaz vskutku bleskově.

Maitlandovu banku obsadila policie a ihned zahájila soustavnou prohlídku listin a účetních knih. V sedm večer dorazil Elk na Fitzroy Square. Povšiml si kufrů a nábytku na chodbě a vzpomněl si, že se mu Johnson ráno zmínil o svém úmyslu přestěhovat se do lacinějšího bytu na

jihu Londýna.

“Už máte všechno sbaleno?”

Johnson přisvědčil.

“Odcházím odtud nerad,” dodal, “ale je to moc drah ý byt. Sotva už najdu zaměstnání. Budu muset šetřit. V Balhamu se dá žit o mnoho laciněji. Nemám velké požadavky.”

“Klidně byste je mohl mít,” prohlásil Elk. “Našla se Maitlandova závěť. Všechno odkázal vám.”

Johnsonovi poklesla brada a vytřeštěně zíral na Elka. “To má být vtip?” ptal se.

“Nikdy v životě jsem nemluvil tak vážně. Starý pán vám zanechal celé své jmění. Tady je opis poslední vůle.” Vytáhl z náprsní tašky list papíru a Johnson četl:

“Já, Ezra Maitland, bytem v 193 Eldor Street v hrabstv í Middlesexském, prohlašuji toto za svoji poslední vůli a ruším tím všechny předchozí závěti a odkazy. Odkazuji všechno své

movité i nemovité jmění, všechny pozemky, domy, cenné papíry, akcie, šperky i automobily, tedy veškerý svůj majetek panu Filipu Johnsonovi, úředníku, bytem v 491 Fitzroy square, Londýn. Prohlašuji, že je to jediný poctivý člověk, kterého jsem ve svém dlouhém strastiplném životě potkal, a žádám ho, aby se ze všech svých sil přičinil o zničení

společnosti, která se nazývá “žabí bratrstvo a která mě vydíráním po dobu 24 let připravila o nesmírné částky.”

Závěť uzavíral Johnsonovi známý podpis a potvrdili ji dva svědci, které překvapený dědic dobře znal.

Johnson dočetl, posadil se a dlouho mlčel.

“Dočetl jsem se o vraždě ve večerníku,” řekl po chvíli. “Hned jsem se tam vypravil a policisté

mě poslali za vámi, pak mě však napadlo, že bych vám jen překážel. Jak ho zabili?”

“Byl zastřelen,” odpověděl Elk.

“Vraha jste dopadli?”

“Do rána ho budeme mít,” prohlásil Elk sebejistě. “Teď, když jsme zatkli Baldera, nemají

žabáci nikoho, kdo by je varoval.”

“To je na mou duši strašné,” prohlásil Johnson. Ukázal na Opis závěti. “Ale tohle mě úplně

ohromilo. Nevím, co říci. Kde byla ta závěť?”

“V Maitlandově pokladně.”

“Bylo by lepší, kdyby se nenašla,” řekl Johnson smutně. “Nemám rád odpovědnost. A nejsem schopen řídit velkou společnostNeměla se najít!”

“Jak to přijal?” zeptal se Dick Elka, když se vrátil.

“Úplně ho to zdrtilo. Chudák, bylo mi ho líto. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že bych mohl litovat někoho, kdo zdědí tolik peněz. Právě se chystal přestěhovat do levnějšího bytu. Pochybuji, že se usídli v tom knížecím paláci. Myslím však, že to dědictví bude mít jistý

význam i pro budoucnost Raye Bennetta; nenapadlo v ás to také, kapitáne?”.

“Také už jsem na to myslil,” řekl Dick krátce.

Odpoledne Dick mluvil s vrchním státním návladním o Balderovi. A tento učený právník jen potvrdil Dickovy obavy.

“Nevím, jaké důkazy můžete sehnat, aby mohl být odsouzen pro vraždu, i když je nad slunce jasnější, že otrávil Millse a připravil nálož v Elkově kanceláři. Ale člověka nemůžete pověsit pro pouhé podezření, i když jste o jeho vině skálopevně přesvědčen. Jak asi vlastně Millse zavraždil, co myslíte?”

“Mills byl nastydlý. Kašlal už cestou ve voze a požádal Baldera, aby zavřel okno v cele.

Balder okno zavřel, nebo alespoň přivřel, a dal Millsovi tabletku kyanidu, nejspíš jako lék proti kašli. Mills sotva tušil úklad a tabletku spolkl. V Balderově domě ve Sloughu jsme našli duplikát Elkových klíčů k pokladně. Balder věděl, že Elk má v úmyslu ráno kufříky prozkoumat Přišel na ředitelství před ním a umístil do pokladny nálož.”

“A určitě také pomohl Hagnovi k útěku,” dodal návladní.

“To bylo ze všeho nejjednodušší,” vysvětloval Dick. “Jsem přesvědčen, že ten inspektor, kterého v půl třetí viděli odcházet, byl Hagn. Balder zřejmě pronesl vězňovi do cely policejní

uniformu pod svými šaty a také mu donesl pouta a klíče. Baldera nikdo neprohledával, v tom se s Elkem dělíme o odpovědnost stejným dílem. Důvěřovali jsme Balderovi a jemu nic nebránilo, aby okamžitě informoval svého šéfa o našich záměrech. Balder se jmenuje Kramer a je rodem z Litvy. V osmnácti ho vypověděli z Německa pro účast na revoluci, o dvě léta později přijel do Anglie a dostal se k policii. Kdy se spojil se žabáky, to nevím, ale máme zjištěno, že se už po léta podílel na řadě nezákonných činů. Přesto se však obávám, že máte pravdu. Dokud nechytíme žabáka, těžko Baldera usvědčíme.”

“A myslíte, že žabáka chytíte?”

Gordon se tajemně usmál.

Pátrání po vrahovi starého Maitlanda a jeho sestry zatím uvázlo na mrtvém bodě a Dick využil chvíle klidu k návštěvě Horshamu. Ellu Bennettovou zastihl v zahradě, vykopávala brambory. Jakmile ho spatřila, vyběhla mu vstříc, stahujíc si z rukou kožené rukavice.

“To je milé překvapení!” zvolala a zarděla se, když si uvědomila, jak nepokrytě dává najevo své nadšeni. “Chudáčku, máte teď asi práce nad hlavu. Četla jsem dnes ráno noviny. To je strašné! Chudák pan Maitland. Ještě včera ráno byl tady. A je to pravda, že se pan Johnson stal univerzálním dědicem? To je báječné!”

“Vám se pan Johnson líbí?” zeptal se Dick.

“Ano, je to příjemný člověk,” přisvědčila. “Moc ho neznám, setkala jsem se s ním pouze jednou nebo dvakrát, ale k Rayovl se choval laskavě a chránil ho, aby se nedostal do nesnázi. Zajímalo by mě, jestli teď, když zbohatl, zase přijme Raye na staré místo.”

“A já bych rád věděl, jestli vás přemluví…” Dick se zarazil.

“K čemu mě má přemluvit?” divila se.

“Johnson vás má rád, velice rád, nikdy to netajil, a teď je z něho boháč. Tím nechci tvrdit, že by to u vás rozhodovalo,” dodal rychle. “Já sice nejsem nijak zvlášť bohatý, mám ale slušný

příjem.”

Sevřela mu prsty ruku a potom ji stejně náhle pustila.

“Já nevím,” zašeptala. “Otec říkal…” zaváhala. “Pochybuji, že by souhlasil. Myslí si, že je mezi námi příliš velký společenský rozdíl.”

“Hlouposti,” vpadl Dick negalantně.

“A pak ještě něco.” Hledala slova, jak mu to vysvětlit. “Nevím z čeho je otec živ ale nechce mluvit o svém zaměstnáni. Myslí si asi, že je ponižující.”

Poslední slova řekla tak tiše, že je stěží zaslechl.

“A co když vím o vašem otci i to nejhorší?” zeptal se klidně. Ustoupila a pohlédla na něho zpod povytaženého obočí. “Co tím chcete říci? Co je to, Dicku?”

Zavrtěl hlavou.

“Možná, že to vím, možná, že ne. Snad je to nepodložená domněnka. Ale neříkejte mu, že něco vím, ani že se něco domýšlím. Slíbíte mi to, prosím?”

“A to, co víte, mění to nějak vaše názory?”

“Ne.”

Utrhla květinu a roztržitě z ní trhala okvětní plátky.

“Je to tak hrozné?” zeptala se. “Spáchal nějaký zločin? Ne, ne, nic mi neříkejte!” Přistoupil k ní, vzal ji rukou kolem chvějících ramen a druhou ruku ji dal pod bradu.

“Miláčku!” zašeptal mladý státní návladní a pro tu chvíli zapomněl, že na světě existují také

zločiny.

John Bennett uvítal Dicka s netajenou radostí. Toužil se pochlubit svým úspěchem. V zásuvce stolu měl plno novinových výstřižků s titulky jako “Nádherné přírodní záběry”, “Pozoruhodné

amatérské fotografie”. Všechny hýřily chválou. Kromě toho mu došel šek na tak vysokou částku, že se mu až tajil dech.

“Víte, co to pro mne znamená, pane Gordone?” zajíkal se vzrušením. “Totiž, kapitáne Gordone. Vždycky zapomínáni, že máte hodnost. Až se můj chlapec probere z oblouzení a vrátí se domů, může si užívat, jak o tom snil. V jeho letech většina mladých lidí ztrácí rozum a chce se stavět na odiv. Pořád doufám, že Ray zase najde brzy cestu zpátky.” Dicka potěšilo, když slyšel Bennetta takhle klidně hovořit, neboť se obával, že Ray se už

nikdy nedočká odpuštění.

“Ode dneška za rok budu slavný,” prohlásil John Bennett a vypadal, jako by o deset let omládl.

Dick mu nabídl, že ho sveze do města, ale Bennett o tom nechtěl ani slyšet. Prý musí do Dorkingu. Od Elly se Dick dověděl, že si tam Bennett dává posílat dopisy. Domnívala se, že se asi týkají jeho tajemného zaměstnání. Dick odjel z Horshamu s lehčím srdcem, než s jakým přijel, a měl tak dobrou náladu, že dokonce vyrušil inspektora Elka z těžké zádumčivosti, která ho přepadla, když se dozvěděl, že k Balderovu odsouzení není zatím dosi přesvědčivých důkazů.

Tuláci

Lew Brady seděl v přijímacím pokoji Loly Bassanové a ostře se odrážel od tohoto elegantního prostředí. Jeho týden neholené tváře, špinavé staré šaty, které měl na sobě, rozbité a odřené

boty, umouněná košile a celý jeho špinavý zevnějšek ho proměnily v tuláka, kterého by se každý štítil.

Lola měla stejný pocit, když Lewa pozorovala s předtuchou, že to zle dopadne.

“Se žabákem jsem skončil!” vrčel Brady. “žabák ovšem platí, dobře platí. Ale kam jsem se to dostal, Lolo? A tvojí vinou.” Zamračeně na ni pohlédl.

“Sám jsi za mnou přišel, abych ti něco sehnala,” řekla klidně. “Nemůžeš přece celý život žít z mých peněz a bylo už na čase, aby sis něco přivydělal.”

Pohrával si se stříbrným pečetidlem a řekl “Baldera chytili a starý je po smrti,” Činy! Co můžu čekat já?”

“Jaké jsi dostal instrukce?”

Zavrtěl hlavou. .

“Lolo, nic nechci riskovat. Nevěřím nikomu, ani tobě ne.”

Vytáhl z kapsy lahvičku a dlouze si ji prohlížel.

“Co je to?” nevydržela zvědavostí.

“Nějaké narkotikum.”

“To patří také k tvému úkolu?”

Přisvědčil.

“Budeš vystupovat pod svým jménem?”

“Ne, nebudu,” zavrčel. “Nevyzvídej! Nic ti neřeknu. Tenhle výlet zabere dvě neděle a až

to budu mít s krku, dám prostě žabákovi sbohem.”

“A Ray, ten jde s tebou?”

“Co já vím! Někde se s někým mám setkat, nic víc nevím.”

Pohlédl na hodiny a s povzdechem vstal. “Čtrnáct dní teď neuvidím slušný pokoj …” Krátce pokynul Lole na rozloučenou a vyšel ze dveří.

Z kuchyně vedl východ pro služebnictvo, Lew Brady jím prošel nepozorovaně, sešel po schodech a zmizel v temnu.

Do Barnetu došel až za tmy. Když ho strážník zahnal z chodníku, urazilo ho to a při každém kroku proklínal žabáka. Když opustil Barnet, měl ještě před sebou dlouhou cestu. Teprve když vesnické hodiny odbíjely jedenáct, zahlédl v bledém měsíčním světle sedět na kraji silnice jakousi postavu. Nepoznal toho člověka, dokud nepromluvil.

“To jsi ty?” řekl hlas. .

“Ano. A ty jsi Carter, vid?”

“Nebesa!” vydechl Ray, když poznal hlas. “Lew Brady!”

“Kdepak,” zavrčel příchozí. “Jmenuji se Phenan. A ty Carter. Na chvilku si sednu, jsem úplně

utahaný.”

“Co máme dělat?” zeptal se mladík, když seděli vedle sebe.

“Jak to mám k čertu vědět?” vybuchl. Vyzul si boty a opatrně si třel bolavé nohy.

“Neměl jsem tušení, že tě tady uvidím,” řekl Ray.

“Já to věděl. Ale nemám zdání, proč se mám potloukat po venkově.” Po chvíli si Lew odpočinul, a tak se vydali na cestu.

“Támhle je stodola. Patří obchodníkovi ve vesnici. Za pár pencí nás v ní snad nechá vyspat.”

“A proč nezkusíme hostinec?”

“Blázníš,” zavrčel Brady. “Myslíš, že někdo pronajme pokoj dvěma tulákům? My sice víme, že nemáme vši, ale oni ne. Ne, musíme jít tam, kam chodí tuláci.”

“Kam? Do Nottinghamu?”

“Nevím. Jestli ti řekli, že tam máme jít, tak ti povím, že to je to poslední místo na světě, kam bych šel. Mám v kapse zalepenou obálku. Smím ji otevřít až v Baldocku.” Přespali v stodole mezi slepicemi, kde jak se zdálo byly také krysy. Ray se neklidně

převaloval a toužebně myslel na svou postel v Maytree. Kupodivu si nevzpomněl na svůj přepychový byt v Knightsbridge.

Druhý den pršelo a tak došli do Baldocku až odpoledne. Brady se posadil u plotu a otevřel obálku. Ray ho nedočkavě pozoroval.

“Z Baldocku pojedete nejbližším vlakem do Bathu. Odtud dojdete po silnici do Gloucesteru. V Lauerstocku řekneš Carterovi, že je Lola Bassanová tvoje žena. Povíš mu to U červeného lva tak nevybíravě, abys vyvolal hádku. Ale nesmíte se rozejít. Pak půjdete k Ibbley Copse. Vyhledáte holinu u tří suchých stromů, tam se zastavíš a odvoláš své tvrzení, že jsi Lolin manžel a omluvíš se. Máš u sebe láhev s whisky. Dáš do ní uspávací prostředek. Až Carter usne, vrátíš se do Gloucesteru, kde v čísle 289 na Hendry Street najdeš šaty na převlečení. Oholíš se a vrátíš do Londýna vlakem ve 2:19.”

Brady pročetl každou větu, každé slovo znovu a znovu, až si zapamatoval všechny podrobnosti. Pak rozškrtl sirku a počkal, až papír úplně shoří.

“Co ti nařizuje?” ptal se Ray.

“Myslím, že totéž, co tobě. Cos udělal se svými příkazy?”

“Spálil jsem je. Víš už, kam jdeme?”

“Půjdeme teď po silnici do Gloucesteru. A vlakem do Bathu.”

“Díkybohu,” zvolal Ray nadšeně. “Už bych daleko nedošel.” V sedm hodin večer vystoupili v Bathu z vozu třetí třídy dva tuláci. Mladší tulák trochu belhal a sedl si na lavičku.

“Tak hni sebou. Najdem si v městě nějaký nocleh. Určitě tu někde bude noclehárna Armády spásy,” zavrčel starší tulák.

“Počkej chvíli,” namítl mladší. “Jsem z toho prokletého vagónu celý rozlámaný, sotva se můžu hýbat.”

Brzy nato přijel londýnský vlak a cestující se nyní hrnuli po schodišti k východu. Ray si je závistivě prohlížel. Jdou domů a budou spát v čistých a pohodlných postelích. Při tom pomyšlení ho zabolelo. Najednou zahlédl známou postavu a zděšeně se odvrátil. Vysoký, hranatý muž s brašnou v jedné a s kufříkem v druhé ruce šel po nástupišti. Byl to jeho otec.

John Bennett prošel kolem obou špinavých tuláků lhostejně, ani ho nenapadlo, že jeden z nich je jeho syn, o němž právě uvažoval. Zastavil se v hospodě, kde předtím nechal svůj aparát, naložil si brašnu na záda a s kufrem v ruce vykročil na silnici. Strážník se za ním podezřívavě

podíval, ale nechal ho jít. Bennett vynikal na svůj věk silou a vytrvalostí. Vyšel na vrchol kopce, aniž zvolnil krok, a rázně vykračoval po bílé silnici, zařezávající se do svahu. Pod ním se prostíraly lučiny somersetského hrabství a nad hlavou měl modrou oblohu, pokrytou několika mráčky. Při chůzi z něho pomalu padala tíseň, která mu svírala srdce. Mechanicky se dotkl náprsní kapsy, kde měl všechny ty novinové výstřižky, které si znovu a znovu pročítal. Vzpomněl si na Ellu a na všechno, co pro něj znamená, i na Dicka Gordona. Tu se však zamračil a vrátil se v myšlenkách ke svému koníčku. Kdosi mu řekl, že v okolí jsou jezevci, a jeho spolucestující ve vlaku mu dokonce přesně popsal, kde se najde ten přírodní ráj. Tam nyní Bennett směřoval a k orientaci mu pomáhala generálka, kterou si koupil. Po další hodině rázné chůze došel John Bennett k lesní úžlabině a pohledem na mapu zjistil, že je na místě. Přesvědčil se, že jeho informátor nelhal. Záhy našel, co hledal, důmyslně

skrytý vchod do jezevčího brlohu.

Nelitoval času, aby ukryl filmovou kameru v divokém vavřínu, neboť se musel od brlohu vzdálit, aby neobyčejně plaché zvíře nevyplašil. Poznal, že v doupěti jsou mladé, a jezevec bude proto obzvlášť plachý. Pak připojil k aparátu dálkovou elektrickou spoušť, která

bezpečně umožňovala získat tak náročný snímek. Rozvinul dlouhou šňůru a pohodlně se usadil na svahu asi osmdesát yardů od doupěte. Svlékl si kabát, složil si ho pod sebe jako polštář a triedr položil vedle sebe.

Čekal už asi půl hodiny, když se mu zdálo, že zahlédl u vchodu do nory pohyb. Pomalu zaměřil dalekohled. Zahlédl kousek černého čenichu a uchopil do ruky spoušť, připraven uvést kameru do chodu. Uběhlo pět deset patnáct minut a u nory se nic nehýbalo. John Bennett si neurčitě uvědomoval, že je tomu rád, neboť teplý den, jeho únava a pohodlná

pozice v něm vzbuzovaly blahý pocit tělesné spokojenosti. Začal klímat a zdálo se mu o úspěchu a o klidu, až se zbaví všeho, co způsobilo, že jeho život zhořkl. Ve spaní zaslechl nějaké hlasy a pronikavý zvuk, jako výstřel. Věděl však, že to nebyl výstřel, a zachvěl se. Znal dobře to prásknutí a ve spánku křečovitě sevřel ruce. V dlani dosud držel elektrickou spoušť.

V devět ráno přišli do Laverstorku dva tuláci; jeden belhal víc než druhý. Vetší z obou tuláků

se zastavil u dveří Červeného lva a nepřívětivý hostinský se na ně podíval záclonkou.

“Pojď dál,” zabručel Brady.

Ray ho ochotně následoval. Hostinský jim zastoupil dveře.

“Co chcete?”

“Chceme se napít.”

“Nenalévám zadarmo,” prohlásil hostinský.

“Kdo říkal, že chcem pít zadarmo?” zavrčel Lew. “Máme právě tak dobré peníze jako každý

jiný, ne?”

“Pokud jste si je poctivě získali,” odsekl hostinský. “Ukažte!” Lew vytáhl hrst stříbrných mincí a hostinský poodstoupil.

“Pojďte dál, ale nemyslete si, že se tu budete roztahovat jako doma.” Lew nevrle objednal a hostinský nalil dvě sklenice whisky.

“Tady máš, Cartere,” řekl Lew a přistrčil Rayovi jednu sklenku. Ray se napil a skoro se zalkl.

“Tobě je hej. To my ženatí jsme na tom zle. U ženy nikdy nevíš, na čem jsi.”

“Nevěděl jsem, že jsi ženatý,” poznamenal Ray s nepatrným zájmem.

“Ty toho nevíš fůru,” posmíval se Brady. “To se ví, že jsem ženatý. Už jsi to jednou slyšel, ale nevěřils tomu.”

Ray se podíval na Bradyho s otevřenými ústy.

“Myslíš, to, co tenkrát říkal Gordon?”

Druhý přisvědčil.

“Má to znamenat, že je Lola tvá žena?”

“Nu, ovšemže je to moje žena,” řekl Lew studeně. “Nevím, kolikrát byla provdána, ale teď

jsem jejím manželem já.”

“Ach, můj bože!” zašeptal Ray.

“Co je ti? Netvař se tak hloupě,” řekl zlomyslně Brady. “Vždyť já ti nezazlívám, že ses jí

dvořil. Jsem rád, když se moje žena líbí, třeba jentakovým holobrádkům jako jsi ty.”

“Tvá žena!” opakoval Ray. Nemohl tomu uvěřit. “Ona je, je také žába?”

“A proč by nebyla?” odvětil Brady. “A nekřič tolik! Ten břicháč u pultu natahuje uši. To se ví, že je žába a pěkně zkažená! To jsme všichni. Ty taky. Lola má nejradši křiváky. Až budeš

mít za sebou dvě tři prácičky, možná, že ti dovolí víc

“Ty lumpe!” vykřikl Ray a udeřil Bradyho do tváře. Dřív než se Brady stačil zvednout, stál už

hostinský mezi nimi.

“Ven, oba zmizte!” křičel. Pak otevřel dveře a vychrlil na oba tuláky dobrý tucet náramně

nelichotivých jmen.

“Jednou na to přijdete, pane Cartere, už zanedlouho,” řekl Lew.

“Mám tě po krk.” volal Ray. “Mám po krk celé ta zatracené bandy. Jdu zpátky.” V té chvíli ho hostinský uchopil za ruku a vyhodil na ulici. Za chv íli byl venku i Brady.

“Nikam nepůjdeš.” řekl Lew. “Poslechni, chlap če, co tě tak navztekalo? Musíme ještě dojít do Gloucesteru a splnit úkol.”

“Půjdu sám,” řekl Ray.

“Neblázni!” Brady ho dohonil a chytil za rameno. “N evěřím ti,” byla první slova, která

pronesl asi půl hodiny po odchodu od Červeného lva. “Proč jsi lhal?” “Chtěl jsem tě pozlobit, Rayi.” “Ale to o Lole je pravda?”

“Samozřejmě, že ne,” zalhal Lew pohrdavě. “Myslíš, že by Lola chtěla žít s někým, jako jsem já? Ani nápad! Lola je slušné děvče. Zapomeň na všechno, co jsem ti říkal Rayi.”

“Zeptám se jí na to sám. Mně jistě lhát nebude,” řekl mladík. Blížili se už k určenému místu. Brady hledal očima tři světlé kmeny suchých stromů. Konečně je spatřil.

“Pojď ještě o kousek dál. Moc toho už neujdu, nohy mám celé bolavé. Někde si sedneme, a já

ti to všechno vysvětlím.”

Zavedl ho po pružném koberci suchého jehličí mezi stromy a zastavil se.

“Tady si sedneme, napijeme se a zakouříme si.” Ray se posadil a položil hlavu do dlaní.

“Něco ti řeknu. Lola tě má ráda, chlapče.” “Tak proč jsi mi tedy říkal opak?, Počkej, někdo tu je.” Ohlédl se.

“Kde?” vyplašil se Lew. Mel také nervy celé podrážděné. “Zdálo se mi, že jsem zaslechl nějaký pohyb.” “To asi praskla větvička. Hemží se to tady králíky.” mínil Lew. “Kdepak, Lola je slušné děvče.” Vytáhl z kapsy láhev, odšrouboval z hrdla kalíšek, vytáhl zátku a prohlížeje nápoj proti světlu, opakoval: “Je slušné děvče, a nikdy jiná nebude.” Naplnil kalíšek.

“Napiju se na její zdraví. Nebo ne, nejdřív se napij ty!” Ray zavrtěl hlavou. “Nechutná mi to.” Brady se zasmál.

“Každou noc sis dával do nosu a teď najednou, bojíš se napít na zdraví Loly.”

“Dej to sem!” Ray prudce popadl kalíšek, naráz ho do sebe obrátil a prázdný hodil svému druhovi.

“Kam půjdem z Gloucesteru?” dotazoval se Ray “Nikam. Den se tam zdržíme, převlékneme se a vrátíme se domů.”

“To je hloupý nápad,” zívl Ray Bennett a promnul si oči.

“Poslechni, kdo je vlastně ten žabák?” Zívl znovu, pak se položil do trávy a složil ruce pod hlavu.

Lew Brady vylil zbytek lihoviny do trávy a zašrouboval kalíšek. Pak šel k spícímu.

“Hej, vstávej,” zvolal.

Ray nereagoval.

“Vstávej, slyšíš!”

Ray se s povzdechem obrátil na bok, položil si hlavu na ruce a už se nehýbal. Brady se najednou polekal. Co když Ray nežije? Po té hádce v hostinci padne podezření na něho. Vytáhl prázdnou láhev a strčil ji spícímu Rayovi do kapsy kabátu. V tom za ním něco zaharašilo, a když se ohlédl, uviděl muže, který ho pozoroval. Lew užasle zíral a otevřel ústa, aby promluvil.

“Plesk!”

Lew Brady stačil ještě zahlédnout oslnivý záblesk, a pak ho zasáhla střela. Pokusil se otevřít ústa …

“Plesk!”

Lew Brady byl mrtev dřív, než dopadl na zem.

Muž odstranil z pistole tlumič, klidně přistoupil k pokojně oddychujícímu spáči a vsunul Rayovi do ruky ještě teplou zbraň. Pak se vrátil k mrtvému, převrátil ho na záda a zadíval se mu do tváře. Z kapsy jeho vesty vytáhl jeden ze tří doutníků, zapálil si ho a opatrně vrátil zápalku zpět do krabičky. Rád kouřil doutníky, zvláště cizí. Pak se bez spěchu otočil a kráčel zpět stejnou cestou, kudy přišel. Vyšel na silnici a zamířil k zaparkovanému autu. V autě se zataženými záclonkami seděl mladík a hleděl tupě do prázdna. Měl na sobě špatně

padnoucí oblek a límec mu na jedné straně odstával.

“Poznal jsi, kde jsme, Bille?”

“Ano, pane,” odpověděl tázaný stísněně a chraplavě. “Ibbley Copse.”

“Zabil jsi tu člověka. Zastřelil jsi ho, jak jsi napsal ve svém doznání.” Slabomyslný mladík přikývl.

“Zabil jsem ho, protože jsem ho nenáviděl.”

žabák spokojeně přikývl a usedl za volant.

John Bennett se polekaně probudil. Lítostivě pohlédl na zpocené tlačítko elektrické spouště, které svíral v ruce, a pak se dal do svinování šňůry. Konečně došel k skryté kameře a

pohledem na počitadlo zjistil, že vyplýtval pět set stop filmu, který může vyhodit, neboť

určitě běžel naprázdno. Podíval se rozhorleně na jezevčí noru a zdálo se mu, že zahlédl špičku černého čenichu. Pohrozil na jezevce pěstí. Opodál leželi dva muži. Byli to nějací otrhaní

tuláci a zřejmě spali.

Bennett odnesl kameru k místu, kde nechal ležet kabát, oblékl se, uložil přístroj do brašny a vydal se do Laverstocku, kde, jak doufal, pokud mu jdou dobře hodinky, chytí lokálku do Bathu a tam pak rychlík do Londýna.

Chemická společnost

Elk slíbil Dickovi, že s ním půjde do klubu na večeři. Ale smluvená doba uplynula a Dick čekal marně; Elk nepřišel, ani nezavolal. Přiběhl až o dvacet pět minut později.

“Pane bože,” řekl udýchaně a pohlédl na hodiny. “Neměl jsem tušení, že je už tolik, kapitáne Gordone. Musím si koupit hodinky.”

“Co vás zdrželo? Já si nestěžuji, ale když se opozdíte, mám o vás starost.”

“Nic se mi nestalo,” odvětil Elk a kývl vesele na číšníka. “Jenom jsme měli zprávu z Gloucesteru. Domníval jsem se, že jde zas o žabáky, ale žádný u obou mužů neměl tetování.”

“O koho jde?”

“Jeden se jmenuje Phenan, ten co je po smrti.”

“Zavražděn?”

“Zdá se,” potvrdil Elk, opatrně nabíraje vidličkou sardinku.

“Myslím, že byl už mrtev, když ho na Ibbley Copse našli. Sbalili opilce, který tam vyspával opici. Předtím tu dvojici viděli v Laverstocku, kde se v hospodě u Červeného lva pohádali a porvali. Policie byla o tom informována později a konstábl v sousední vesnici byl upozorněn na ty dva chlapíky. Protože vesnicí neprošli, poslal hlídku na kole, aby se po nich poohlédla. V okolí totiž došlo k několika případům vloupání.”

“A hlídka je našla?”

Elk přisvědčil.

“Jeden byl mrtvý a druhý opilý. Nejspíš se pohádali a opilec toho druhého zastřelil. Jsou to vandráci a zdá se, že přišli z Walesu. Včera v noci přespali v Rooneyově nocležně v Bathu, a to je všechno, co se o nich zatím ví. Vrah se jmenuje Carter, vsadili ho v Gloucesteru do vězení. Je to jasný případ a gloucesterská policie s pohrdáním odmítla volat na pomoc Scotland Yard. Je to zločin, na který venkovská policie svým rozumem stačí.”

“Venkovská policie dělá teď nejspíš všelijaké narážky na naši adresu,” poznamenal Dick.

“Nechte je,” ušklíbl se Elk. “Každý má přece právo bavit se na cizí účet a já jsem poslední, kdo by jim to upíral. Před chvíli jsem viděl Johna Bennetta na nádraží, tentokrát v Paddingtonu. Vždycky ho potkám na nějakém nádraží! Je to cestovatel, to je fakt! A tu svou kameru zase vlekl s sebou. Tentokrát jsem s ním mluvil a byl celý nešťastný. Usnul prý na čekané a ve spánku stiskl nevědomky spoušť a zkazil spoustu drahocenného filmu. Nedávno jsem četl v časopise chválu na jeho zdařilé přírodní snímky. Zdá se, že mu začíná štěstí přát.”

“Upřímně v to doufám,” řekl klidně Dick tak nezvyklým tónem, že jeho host udiveně vzhlédl.

“Vzpomínám si, že jsem dostal dopis od Johnsona. Ptal se na adresu Raye Bennetta. Hledal ho v klubu Heron, ale Ray už tam řadu dní nebyl. Chce mu nabídnout zaměstnání. Dává mu velice pěkné místo v bance. Johnson je opravdu vzácný člověk.” “Dal jste mu tu adresu?” Elk přisvědčil.

“Dal. A ještě jsem za Rayem zašel, ale nebyl doma. Odjel prý z města a vrátí se asi za čtrnáct dní. Nechtěl bych, aby Ray o to místo přišel. Myslím, že Johnson se zlobil, že mladý Bennett nedbal jeho rady, ale nijak mu to nezazl ívá. Možná, že tu působí i jiný vliv,” zakončil Elk

významně.

Dick věděl, že má na mysli Ellu, ale nedal nic najevo.

Po večeři odešli do kuřárny, a zatímco si Elk pochutnával na prvotřídním hostitelově

doutníku, napsal Dick pár řádek dívce, na kterou celý den myslel. Sotvaže se vrátil k hostovi, vyrukoval Elk s novou teorií.

“Poslal jsem detektiva, aby se podíval na Didcotskou chemickou společnost. Je to podvod, zaměstnávají sotva tucet lidí, a to ještě jen dočasně. V továrně jsou však výkonné elektrické

stroje. Za války se tam vyráběl otravný plyn. Nynější společníci továrnu koupili za pár babek. Zadrželi jsme dva chlapíky, kteří koupi továrny kryli svými jmény.”

“Kde leží ta továrna?”

“Mezi Newbury a Didcotem. Získal jsem o tom objektu řadu zajímavých zpráv. Zdá se, že když bývala továrna pod vládní kontrolou, uzavřela s obecní radou dohodu o ročních příspěvcích pro newburské hasiče. Nová společnost musela s továrnou převzít i tento závazek. Ráda by se ho teď zbavila, neboť je to závazek velice nepříjemný. Požádali hasiče o vyvázání

ze smlouvy, ale ti o tom nechtějí ani slyšet, poněvadž za války přišli kvůli smlouvě o mnoho peněz. Smlouva platí ještě tři roky.”

Spor chemické továrny a newburských hasičů Dicka ani v nejmenším nezajímal. Později byl rád, že se ten rozhovor tak protáhl, ale teď ještě nemohl předvídat, že se mu jednou ty informace hodí.

“Ano to je velmi zajímavé,” řekl nepřítomně.

Čtrnáct dní po Rayově odchodu z Londýna přijal Elk Američanovo pozvání na oběd. Broad ho zval už několikrát, Elk však přijal teprve nyní. protože měl o Broadovi jakési pochyby, které chtěl proměnit v jistotu.

Broad už na detektiva čekal; Elk totiž přišel na schůzku zase pozdě, protože čas pro něho nikdy nic zvláštního neznamenal.

“Deset minut po jedné,” řekl Elk. “Nemohu přijít přesně. Měl jsem v kanceláři potíže s novou pokladnou. Něco je s ní v nepořádku a ani zámečník si s ní neví rady.”

“Nejde otevřít?”

“Právě že nejde a potřebuju z ní vzít důležité listiny,” stěžoval si. “Napadlo mě, že když máte tak rozsáhlé zkušenosti se zločinci, jestli nevíte o nějaké metodě na otvírání pokladen. Je na to třeba kvalifikovaného mechanika, a pokud si vzpomínám, říkal jste, že jste kdysi mechanikem býval, pane Broade.”

“To je omyl,” odvětil Broad, rozprostřel ubrousek a usměvavě pohlížel na Elka. “Nikdy jsem se nezabýval otvíráním pokladen.”

“Na to jsem ani ve snu nepomyslil,” prohlásil Elk vřele. “Ale vím, že Američané mají

obratnější ruce než my, a doufal jsem, že mi snad poradíte.”

“Třeba vás seznámím se svým oblíbeným kasařem,” řekl Broad vážně a oba se tomu zasmáli.

“Co si o mně myslíte?” zaútočil náhle Američan. “Nechci od vás podrobný rozbor mé povahy nebo zevnějšku, ale řekněte mi, co si myslíte, že mám za lubem, když se pořád potloukám po Londýně jako soukromý detektiv.” “Nikdy jsem o tom moc neuvažoval,” lhal Elk. “Protože jste Američan, chováte se taky výstředně a” “Lichotníku,” zamumlal pan Broad. “To rozhodně ne,” řekl Elk. “Lichotky se mi příčí.” Rozložil noviny, které si donesl. “Hledáte, co dělají bezocasí obojživelníci?” “Cože?” nechápal Elk. “žáby,” vysvětloval Broad.

“Ne, teď mě právě nezajímá, co dělají, spíš bych řekl, že je zajímá to, co dělám já. Ostatně se o těchto zajímavých zvířátkách nyní mnoho nedočtete, ale brzy se o nich bude psát hodně.”

“Kdy to bude?” “Až chytíme žabáka číslo 1.” Pan Broad rozlomil housku.

“Myslíte, že vy dopadnete Prvního dřív, než já?” zeptal se klidně a Elk se na něho podíval přes brýle.

“Na to jsem už dávno zvědavý,” prohlásil a jejich pohledy se na okamžik střetly.

“Myslíte, že ho dostanu?”

“Jestli jsou mé předpoklady a domněnky správné, pak myslím ano,” řekl Elk. Jeho pozornost náhle upoutala jakási zpráva. “Pracujeme rychle,” poznamenal, “v tomhle ohledu dokonce předčíme i vás, Američany.”

“V jakém ohledu?” zajímal se Joshua Broad.

Elk obrátil oči ke stropu.

“Patnáct dní?” uvažoval. “Ovšem, právo ještě stihlo porotní termín.”

“Koho odsoudili?”

“Nějakého Cartera, u Gloucesteru zast řelil tuláka.”

“A kolik dostal?”

“Dnes ráno, provaz,” odvětil detektiv.

Joshua Broad se zamračil.

“Rozsudek smrti? Říkáte Carter? O té vraždě jsem nic nečetl.”

“Nebylo na ní nic zajímavého,” vysvětloval Elk. “Dva tuláci se pohádali, jeden druhého zastřelil a opilý vrah vedle mrtvého usnul. Zatčený odmítl vypovídat a také nic neřekl svému obhájci. Byl to asi nejkratší hrdelní proces, jaký znám.”

“Kde se ta vražda stala?” tázal se Broad, probíraje se ze zadumání.

“Nedaleko Gloucesteru. Noviny o tom moc nepsaly. Nebyl to pro ně zajímavý případ. Do vraždy nebyla zapletena žena a kdo by se staral o dva vandráky?” Elk složil noviny a věnoval se mnohem zajímavějšímu rozhovoru o policejních metodách ve Spojených státech; v tomto oboru byl pan Broad zřejmě autoritou.

Bylo zřejmé, proč Američan Elka pozval. Znovu a znovu se pokoušel stočit rozhovor k zatčenému Balderovi. Ale ať se o to jakkoliv snažil, Elk se vždycky obratně vrátil k výhodám výslechu třetího stupně při vyšetřování zločinu.

“Elku, z vás aby páčil každé slovo,” zvolal Broad a kývnutím požádal číšníka o účet. “A přitom všechno, co o Balderovi víte, vám mohu povědět taky.”

“Tak mi řekněte, v kterém je vězení?” navrhoval Elk.

“Je v Pentonvillu, sedmý revír, cela č. 84,” odpověděl bez rozmyšlení Broad a Elk s úžasem poposedl na židli. “A nenamáhejte se ho převážet někam jinam, neboť se hned dovím o jeho umístění. Budu právě tak dobře informován, ať už bude v Brixtonu, Wandsworthu, Hollowayi, ve Wormwood Scrubbs, Maidstonu nebo Chelmsfordu!”

Gloucesterské vězení

V gloucesterském vězení na konci dlouhé chodby leží cela. Vedle ní jsou dveře do jiné cely, která se z jistých důvodů nikdy neobsazuje. Do izolované cely zavřeli Raye Bennetta; cela byla o něco lépe zařízena než ostatní. Stál v ní prostý dřevěný stůl a dvě židle. Na jedné z nich seděl ve dne v noci strážný.

Stěny byly světle růžové. Velkým oknem u stropu, opatřeným důkladnými mřížemi a zaskleným mléčným sklem, vnikalo do cely světlo, doplňované ještě elektrickým osvětlením. Z cely vedly troje dveře: jedny na chodbu, druhé do malého přístavku s umývadlem a vanou a třetí do neobsazené místnosti s dřevěnou podlahou a čtverhrannými padacími dveřmi uprostřed. Ray Bennett neměl tušení, jak blízko je k popravčí komoře, a i kdyby to věděl, nejspíš by mu to bylo jedno. Neboť smrti se bál nejméně.

Z omámení se probral až v cele venkovského vězení a s úděsem vyslechl obvinění z

vraždy. Nepamatoval se, co se stalo. Věděl jenom, že Lewa Bradyho nenáviděl a že ho chtěl zabít. Pak si ještě vzpomínal, že dlouho šli, než se kdesi v lese posadili.

Řekli mu, že Brady je mrtev, a že on měl smrtící zbraň v ruce. Ray namáhavě vzpomínal, jestli měl revolver, či ne. Patrně měl. A Brady ho určitě něčím omámil. Ano, u Červeného lva pili whisky a Lew mu asi řekl něco o Lole a on ho za to zastřelil. Podivné bylo, že na Lolu nevzpomínal s touhou. Jeho láska najednou vyprchala. Myslil na ni stejně jako na Lewa Bradyho, totiž jako na něco bezvýznamného, co bylo. Teď už se jen snažil, aby se nic nedověděla Ella a otec. Ta hanba je nesmí postihnout! Netrpělivě čekal na konec soudního procesu, aby už unikl očím veřejnosti. Naštěstí se vražda nezdála všudypřítomným novinářským fotografům dost zajímavá. Ray si přál, aby už bylo po všem, aby odešel nepoznán ze života. Největší jeho tragédií by pro něho bylo, kdyby se podařilo odhalit jeho totožnost.

Neodvažoval se pomyslit na Ellu a na otce. Jmenoval se Jim Carter a neměl příbuzné ani přátele. A když má zemřít jako Jim Carter, stráví také poslední okamžiky života jako Jim Carter. Nebál se, neděsil se smrti, jen se děsil toho, aby ho nikdo nepoznal. S Rayem byl v cele zvláštní dozorce, který nesměl s odsouzencem mluvit. Presto se však právě od něho dověděl, že od rozsudku k popravě musí proběhnout tři neděle. Každý den za ním chodil duchovní a ředitel věznice.

Zaklepání na dveře Rayovi připomnělo, že se přiblížila doba obvyklé návštěvy ředitele věznice. Jakmile šedovlasý úředník vstoupil, Ray zdvořile vstal.

“Máte nějakou stížnost, Cartere?”

“Ne, pane.”

“Nějaké přání?”

“Ne, pane.”

Ředitel pohlédl na stůl. Psací potřeby, které tam byly vězňovi k dispozici, zůstaly nedotčeny.

“Nikomu nechcete napsat? Umíte přece psát?”

“Ano, pane. Nemám komu psát.”

“Cartere, kdo opravdu jste? Na tuláka jste příliš vzdělaný.”

“Jsem obyčejný tulák, pane,” odvětil klidně Ray Bennett.

“Nepotřebujete nějaké knihy? Máte všechno?”

Ray přisvědčil a ředitel odešel. Tyto otázky se denně opakovaly. Ráno i odpoledne se procházel po čtvercovém dvorku pod dohledem tří ozbrojených dozorců, chráněn před zvědavostí ostatních vězňů. Každého udivoval jeho klid. Neplakal, protože nevěděl, proč by měl plakat. Vlastně byl už mrtvý. Nikdo neměl zájem na odkladu popravy. Ray byl pro každého jen vrah, a vrah nezajímavý. Noviny pateticky nebouřily po novém vyšetřování; proslulí obhájci se nedrali o jeho obhajobu. Vraždil, a proto musí zemřít. Jednou, když se myl, spatřil ve vodě obraz své tváře a nepoznal se, neboť mu narostla bradka. Zasmál se, a když se k němu seběhli udivení dozorci, zvolal:

“Začínám mít smysl pro humor. Trochu pozdě, co říkáte?”

Směl přijímat návštěvy, ale Ray cítil podivné uspokojení ze své samoty. Zúčtoval se životem. Lola? Vzpomněl si na ni a zavrtěl hlavou. Byla opravdu hezká. Jenom by rád věděl, co bude teď dělat, když je Lew Brady mrtev. Co asi teď dělá? Myslel také na Dicka Gordona, a jak se mu zalíbil toho dne, když mu dovolil, aby se projel v jeho autě. Jak se to zdálo dávno! A přece se to stalo teprve před několika měsíci.

Jednoho dne přišel ředitel mnohem obřadněji než jindy a doprovázel ho pán, kterého Ray viděl při soudním přelíčení. Představil se jako zástupce šerifa. Jistě mu přišli oznámit něco důležitého.

Ředitel si musel důkladně odkašlat.

“Cartere,” trochu zaváhal, “ministerstvo vnitra nám oznámilo, že nevidí důvod, aby nebyl dán průchod právu. Vrchní šerif stanovil hodinu a den vaší popravy na příští střídu v osm hodin ráno.”

Ray sklonil hlavu a řekl:

“Děkuji vám, pánové.”

žabákova noční návštěva

John Bennett vyšel z dřevěné kůlny, kterou proměnil v temnou komoru, a v každé ruce nesl jednu plochou čtverhrannou krabici.

“Ted na mě chvíli nemluv, Ello.” usmál se, když Ella nechala pletí záhonu, “nebo si ty dva filmy ještě popletu. Tohle je jedinečný snímek,” oznamoval nadšeně. “Pěstitel pstruhů mi dovolil nafilmovat pstruhy sklem vodní nádrže a byl zrovna nádherný slunný den.”

“A co je na tom druhém, táti?” zeptala se a John Bennett se zamračil.

“Tam není nic,” odvětil lítostivé. “Pět set stop kvalitního materiálu jsem asi nechal běžet naprázdno. Snad jsem náhodou něco zachytil, ale nerad bych film zbytečně vyvolával. Schovám ho a jednou, až budu mít tolik peněz, že nebudu vědět co s nimi, dám si ho ze zvědavosti vyvolat.”

John Bennett donesl krabice domů, našel na polici dva štítky a začal je popisovat. Právě práci dokončil, když se v otevřeném okně ozval Dickův veselý hlas. Bennet se rychle zvedl a vyšelel Dickovi v ústrety.

“Tak co, kapitáne Gordone, jak jste pochodil?” ptalse.

“Dobře,” slavnostně oznamoval Dick, mávaje obálkou. “Jste první filmař, který dostal povolení natáčet v zoologické zahradě. Ale musil jsem nasadit všechny páky, než se to povedlo.”

Bledý Bennett zčervenal radostí.

“V zoo ještě nikdo nikdy nefilmoval a Šelinski mi za ty snímky slíbil pohádkovou sumu.”

“Teď jako byste už měl ty pohádkové sumy v kapse,” prohlásil Dick. “Jsem rád, že jste se o tom zmínil.”

“Mám dojem, že vy jste o tom mluvil prvn í,” řekl John Bennett. Ella si nevzpom ínala, že by se otec někdy předtím usmál.

“Možná,” řekl Dick. “Věděl jsem, že se zajímáte o fotografování zvěře.” Neřekl Bennettovi, že se mu Ella zmínila o tom, jak by její otec rád fotografoval v zoo, ale že nemůže získat k tomu povolení.

Bennett se radostně vracel, aby nalepil štítky na krabice. Pečlivě je potřel lepidlem a pak zaváhal. Odložil je a vyšel do zahrady.

“Ello, nepamatuješ se, v které krabici mám snímek pstruhů?”

“V té, co jsi nesl v pravé ruce, tati.” odvětila.

“To jsem si myslil také,” řekl a vrátil se ke své práci. Když štítky nalepil, začala v něm hlodat pochybnost. Kde vlastně stál, když krabice položil na stůl? Z které strany přišel? Nakonec pokrčil rameny, krabici se snímkem pstruhů zabalil a vydal se s ní na poštu.

“Víte něco o Rayovi?” vyptával se Dick.

Dívka zavrtěla hlavou.

“Co si myslí váš otec?”

“Vůbec o Rayovi nemluví a já se radši nezmiňuji ani o tom, že už dlouho nepsal.” Procházeli se v zahradě, když se zeptala:

“Vy víte všecko. Nevypátral, jste ještě, kdo zabil pana Maitlanda?”

“Ne,” odvětil Dick. “Nevěřím, že vraha najdeme, dokud nechyt íme žabáka.”

“Opravdu?” řekla klidně.

Přisvědčil.

“Ano. Není možné, aby to takhle šlo dál. Elk už se také nedívá do budoucnosti chmurně. Ello,” zeptal se najednou, “dovedete dodržet slib?”

“Ano,” řekla překvapeně.

“A když něco slíbíte, dodržíte to za všech okolností?”

“Ovšemže ano. Když si myslím, že bych slib nemohla splnit, nedávám ho. Proč se ptáte?”

“Protože vás chci požádat, abyste mi něco slíbila a ten slib také dodržela,” pronesl vážně. Podívala se někam za něho a odtušila:

“Záleží na tom, co vám mám slíbit.”

“Prosím vás, abyste mi slíbila, že se stanete mojí ženou,” řekl Dick. “Slíbíš mi to?” Podívala se na něho s milým úsměvem, ale v očích měla slzy a on ji vzal do náruče. Tentokrát čekal John Bennett na oběd neobvykle dlouho. Vyšel z domu, aby se podíval, kde dcera vězí, a potkal Dicka Gordona, který mu několika slovy vylíčil, co a jak. Dick si všiml, že se Bennettovi po jeho sdělení bolestně stáhla tvář, a přátelsky mu položil ruku na široké

rameno.

“Ella jistě dodrží slib, ať se doví cokoliv a i kdyby se nevím co stalo.” Bennett se zahleděl Dickovi do tváře.

“A dodržíte slib také vy, ať se dovíte cokoliv?”

“Vím všechno,” řekl Dick prostě.

Ella Bennettová žila ten den jako u vytržení. Všechny její obavy a zlé předtuchy zmizely a radostně hleděla budoucnosti vstříc.

Odpoledne odešel otec do Dorkingu a vrátil se samý spěch. Vypadal zase tak podivně, až se Elle srdce sevřelo.

“Musím hned odjet do Londýna.” oznámil. “Už dva dny jsem měl na poště dopis. Příliš jsem se zabral do těch svých filmů a docela jsem zapomněl, že mám také jiné povinnosti.” Ani ji nevyhledal v zahradě, aby ji políbil na rozloučenou, a když se vrátila domů, byl už pryč

- tolik spěchal, že si ani nevzal s sebou aparát.

Elle nevadilo, že je sama doma; zvykla si na to, bývala často ve vile sama už v době, kdy Ray ještě bydlil s nimi. Ostatně jejich vila stála u hlavní silnice. Uvařila si čaj a dala se do psaní

Dickovi, ačkoliv si říkala, že odešel sotva před dvěma nebo třemi hodinami. Ale jestliže přece jen Dickovi psala, byl to výsledek oné logiky, kterou dovedou pochopit jen zamilovaní. K poštovní schránce měla od vily jen kousek cesty; noc byla jasná a lidé postávali u vrat domků a rozmlouvali. Ella hodila dopis do schránky a vrátila se domů. Uzamkla dveře, zajistila je závorou a usedla s košíčkem šití na kolenou, aby nemarnila čas, než si půjde lehnout.

Při práci myslila jen na Dicka Gordona. V útulné jídelně svítila jedině petrolejová lampa, stojící na stole. Trochu dál od lampy už bylo téměř šero. Ella zalátala pár otcových ponožek a se šťastným povzdechem odložila jehlu. Mimoděk se podívala na dveře do kuchyně. Dveře se ponenáhlu otvíraly.

V první chvíli doslova zkameněla, pak prudce vyskočila.

“Je tu někdo?” zvolala.

Ve stínu dveří se objevila postava a při pohledu na ni Elle ztuhl výkřik v hrdle. Neznámý

návštěvník jí připadal neobyčejně vysoký, nejspíš to dělal jeho přiléhavý, černý plášť. Tvář a hlavu skrývala ohyzdná maska z gumy a slídy. Na vypuklinách masky se odráželo světlo lampy a dodávalo jí zlověstný výraz.

“Nekřič a nehýbej se,” promluvil maskovaný muž dutě. “Neublížím ti.”

“Kdo jste?” odvážila se vydechnout.

“Jsem žabák,” prohlásil vetřelec.

Připadalo jí, že celou věčnost stojí jako z kamene, neschopná pohybu.

“Kolik mužů tě miluje, Ello Bennettová?” zeptal se. “Gordon a Johnson, a žabák, který tě

miluje nejvíc!”

Odmlčel se, očekávaje její odpověď, ale Ella nebyla schopna řeči.

“Muži pro ženy pracují a vraždí. Za vším je žena, ať jde o čin úctyhodný či hodný opovržení,” prohlásil žabák. “A ty jsi žena pro mne, Ello.”

“Kdo jste?” zmohla se na dotaz.

“Jsem žabák,” opakoval. “A mé jméno poznáš, až je přijmeš za své. Chci tě! Ne teď,” pozvedl ruku, když viděl, jak se její tvář stáhla hrůzou. “Přijdeš za mnou dobrovolně!”

“Jste šílený,” vykřikla. “Neznám vás. Jak bych mohla! že vám není hanba, myslit na něco takového! Odejděte, prosím …”

“Hned půjdu,” souhlasil žabák. “Chceš si mě vzít za muže, Ello?” Zavrtěla hlavou.

“Ne,” odpověděla a našla opět svůj obvyklý klid a sebevědomí.

“Dám ti…”

“Neprovdala bych se za vás, ani kdybyste mi nabídl poklady celého světa,” prohlásila.

“Dám ti něco mnohem cennějšího,” Jeho hlas zněl tak tiše, že ho sotva slyšela. “Dám ti život.” Napadlo ji, že mluví o Dicku Gordonovi.

“Dám ti život tvého bratra.”

Na okamžik se s ní všechno zatočilo a Ella se musela přidržet židle, aby neupadla.

“Co tím myslíte?” zeptala se.

“Dám ti život tvého bratra, který sedí v gloucesterském vězení a čeká na popravu,” řekl žabák.

Ella se s nadlidskou námahou dovlekla k židli a usedla.

“Můj bratr?” pronesla tupě. “Čeká na popravu?”

“Dnes je pondělí,” pokračoval žabák. “Ve středu zemře. Dej mi čestné slovo, že přijdeš, až

pro tebe pošlu, a já ho zachráním.”

“Jak ho můžete zachránit?” zeptala se mechanicky.

“Jistý Gill se přiznal, že Lewa Bradyho zabil. Je slabomyslný a věří tomu.”

“Bradyho?” zašeptala.

žabák přisvědčil.

“To není pravda!” zašeptala. “Lžete! Říkáte mi to jen proto, abyste mě poděsil.”

“Chceš si mě vzít za muže?” zeptal se znovu.

“Nikdy!” vykřikla. “To radši zemřu. Vím, že lžete.”

“Až mě budeš potřebovat, zavolej mě,” řekl žabák. “Dej za okno list bílého papíru, a já tvého bratra zachráním.”

Klesla na stůl a položila hlavu na složené ruce.

“To není pravda, to není pravda,” šeptala.

Nikdo jí neodpovídal, a když vzhlédla, viděla, že je pokoj prázdný. Vrávoravým krokem došla do kuchyně. Dveře do zahrady byly otevřené, a když vyhlédla, nikoho v temné zahradě

neviděla. Měla ještě tolik síly. aby zamkla dveře a dovlekla se nahoru do ložnice; potom ztratila vědomí.

Za okny už bylo denní světlo, když se probrala. Cítila se neobyčejně slabá, měla oči zarudlé

od pláče a hlava se jí točila. Byla to hrůzná noc, a nemohla to být pravda. Ray nikoho nezabil

- dověděla by se to, Ray by se obrátil přece na otce.

Dovlekla se do koupelny a pustila si na hlavu studenou vodu. Po půl hodině jí bylo lépe a noční dobrodružství se jí jevilo v mírnějším světle. Ray žije. Neznámý ji chtěl patrně zastrašit.

Kdo to byl? Zachvěla se.

Viděla jediné východisko. Uvařila si rychle trochu čaje a rozběhla se do městečka, aby chytila ranní vlak do Londýna.

Dick právě snídal, když Ella přišla. Na první pohled poznal, že nese špatnou zprávu.

“Neodcházejte, pane Elku,” řekla, když se Elk zvedl ze židle. “Musíte to slyšet.” Stručně vylíčila noční příhodu. Dick naslouchal se vzrůstajícím vztekem.

“Ray že je odsouzen k smrti?” zeptal se nedůvěřivě. “Ovšemže to není pravda.”

“A kde má být ten chlapec zavřený?” ptal se Elk.

“V gloucesterském vězení.”

“V Gloucesteru?” opakoval pomalu Elk. “Tam byl kdosi odsouzen k smrti, ale ten se jmenuje,” Elk vzpomínal, “Carter,” řekl konečně. “Je to tulák a zavraždil jiného tuláka, nějakého Phenana.”

“Ovšem, jak by to mohl být Ray,” těšil ji Dick a vzal ji něžně za ruku. “Ten ničema tě chtěl postrašit. Kdy říkal, že má být poprava?”

“Zítra,” rozplakala se. Teď, když přešlo nervové vypětí, se zdálo, že je u konce sil.

“Myslím si, že Ray odjel na pevninu,” ujišťoval ji Dick a Elk si vyčíhal tento vhodný okamžik k tomu, aby se nenápadně vzdálil. Nevěřil, právě tak jako Gordon, že žabák žertoval, a sotva dorazil do kanceláře, zavolal svého nového písaře.

“Archív,” poručil krátce. “Potřebuji spisy o Carterovi. Odsouzenci k smrti, toho času ve vězení v Gloucesteru, jeho podobenku, otisky prstů a popis zločinu.” Podřízený odešel a za chvíli se vrátil se svazečkem listin.

“Fotografii jsme ještě nedostali, pane.” oznamoval. “Všechny podklady obdržíme až po provedení rozsudku.”

Elk jadrně proklínal venkovskou policii a jal se prohlížet listiny. Nedověděl se mnoho, vlastně

nic. Výška a váha by Rayovi odpovídala. Zvláštní znamení žádná. “Řídký vous”, četl dále v osobním popisu.

Napřímil se. Řídký vous? Ray Bennett si z neznámého důvodu dal narůst vous; vzpomněl si, že mu to řekl Broad.

“Ha,” zvolal a odhodil kartu s otisky prstů. “To není možné!” Nebylo to možné, ale přesto

Popadl telegrafní blanket a napsal:

“Řediteli vezení, Gloucester. Naléhavé.

Pošlete zvláštním poslem archivu policejního ředitelství fotografii vězně Cartera odsouzeného k smrti. Posel ať odjede nejbližším vlakem. Velmi naléhavé!”

Telegram podepsal jménem vrchního komisaře. Po jeho odeslání se znovu zahloubal do vězňova popisu a povšiml si poznámky, kterou dříve přehlédl.

“Stopy po očkování na pravém předloktí.”

To bylo neobvyklé. Lidé se obvykle očkují na levé paži pod ramenem. K polednímu přišel telegram, ředitel gloucesterské věznice oznamoval, že Carterova fotografie je už na cestě. Krátce před jednou hodinou volal Dick a zval ho na oběd do Autoklubu. Elk pozvání

neodmítl, neboť vášnivě rád chodil do klubů, kde nebyl členem.

Když Elk přišel do klubu, tentokrát kupodivu včas, zastihl v Dickově společnosti Ellu už

klidnou, ba dokonce veselou, a jeho bystrému oku neunikl skvostný prsten, který dívka dřív neměla. Dick Gordon tedy svůj volný čas neprozahálel.

“Obávám se, že jsem dnes poněkud zanedbal své povinnosti, Elku,” přiznal Dick, když uváděl hosty do přepychové jídelny Autoklubu. Pak vyhledal pro dívku podušku a dívčinu židli

postavil na nejpohodlnější místo. “Doufám však, že jste mne nepostrádal.”

“Postrádal,” prohlásil Elk. “Měli jsme náramně rušné dopoledne. V East Endu prý vypukly neštovice a doslechl jsem se, že všichni zaměstnanci ředitelství budou očkováni. Jsem pro každou špatnost, ale očkování se mi jaksi příčí. Ve svém věku bych už měl být imunní proti všem nemocem.”

Dívka se usmála.

“Ubohý pane Elku, docela vás chápu. Když jsme se museli, Ray a já, při té velké epidemii před pěti lety nechat očkovat, také jsme si s tím zkusili, obzvlášť Ray. Naštěstí jsme měli lékaře, který měl na očkování svérázné názory.”

Vysoukala rukáv blůzy a ukázala mu tri drobné jizvy na předloktí pravé ruky. “Doktor říkal, že tady prý bude očkování nejmíň vidět. Není do dobrý nápad?”

“Je,” protáhl Elk. “Váš bratr byl očkován na stejném místě?” Přikývla a zeptala se.

“Co je vám, pane Elku?”

“Spolkl jsem olivovou pecku,” odvětil Elk. “To bych rád věděl, proč se nedají pěstovat olivy bez pecek.” Podíval se z okna. “Máme to dneska pěkný den, jako stvořený pro vaši návštěvu, slečno Bennettová,” prohlásil a hovor se stočil na nevlídné anglické podnebí. Elkovi se zdálo, že se oběd už táhne celé hodiny. Dívka pak měla odejít do Gordonova bytu. Dick už tam pro ni telefonicky objednal řadu katalogů, aby si nad nimi zkrátila dlouhou chvíli.

“Nepůjdete do kanceláře?” zeptal se Elk.

“To jste uhodl. Nebo myslíte, že je to nutné?”

“Rád bych s vámi na deset minut o něčem pohovořil,” zamumlal Elk.

“Můžem se tedy vrátit do klubu.”

“Ano, na to jsem nepomyslil,” souhlasil Elk. “Snad je tam i d ámský salón. Vzpomínám si, že jsem ho zahlédl, když jsem procházel dvoranou, a když to slečně Bennettové nebude vadit …”

“Ovšem, že mi to nevadí,” ujišťovala Ella. “Pokud jde o mě, nedělejte si starosti. Dick mě

dovede do dámského salónu, že?”

Když se Dick vrátil, detektiv kouřil. S lokty na stole si snědýma kostnatýma rukama podpíral bradu a znaleckým pohledem zkoumal krásně zdobený strop.

“O co jde, Elku? Něco se stalo?” zeptal se Dick sotva usedl.

“Ten odsouzený k smrti je Ray Bennett,” prohlásil Elk bez jakéhokoliv úvodu. Skrytá kamera

Dick zbledl.

“Jak jste se to dověděl?”

“Co chvíli dostaneme fotografii, počítám už odpoledne. Ale nemusíme na ni ani čekat. Odsouzený má tři jizvičky po očkování na pravém předloktí.”

Nastalo mrtvé ticho.

“A já se divil, co najednou máte s tím očkováním,” pronesl Dick klidně. “Mohlo mě

napadnout, že se asi něco děje. Co budem dělat?”

“Tohle,” začal Elk. “Především o tom budeme před děvčetem mlčet. Ray má jistě dost pádný

důvod, proč neprozradil své pravé jméno. Asi vám to zkazí odpoledne,” litoval ho Elk.

“Nechtěl bych být na vašem místě, kapitáne Gordone. Musíte se ale tvářit jakoby nic a hýřit úsměvy, nebo slečinka vytuší, že něco není v pořádku.”

“Pane bože, to je hrozné,” pronesl Dick polohlasně.

“Ano, je to hrozné,” uznával Elk, “a my jsme bezmocní. Musíme se smířit s tím, že je vinen. Jestli začnete vymýšlet, jak ho zachránit, dostanete se leda do blázince. A i kdyby byl nevinný

jako já nebo vy, co nám to pomůže, tak jako tak nejsme s to vymoci obnovu řízení nebo odklad popravy.”

“Ubohý John Bennett,” povzdechl Dick.

“Snad byste nebyl sentimentální,” zavrčel Elk a hněvivě se na Dicka podíval. “Půjdu dělat radši něco užitečnějšího. Na shledanou.”

“Počkejte. Nemohu přece teď hned jít za ní. Nedokázal bych se jí podívat do očí. Pojďte se mnou!”

Elk chvíli váhal, ale pak se zabručením svolil.

Ella nemohla podle chování svých dvou společníků vůbec tušit, že před ní něco hrozného tají. Elk se rozhovořil o letopočtech a dějinách, námětu, který mu poskytoval nevyčerpatelné

možnosti.

“Díky bohu, ty katalogy jsou u ž tady,” řekl Dick s úlevou, když na psacím stole uviděl kupu tiskovin.

“Proč díky bohu?” usmála se Ella.

“Protože ho hryže svědomí a hledá výmluvu pro svou zahálku,” přispěchal Dickovi na pomoc Elk.

Napětí vzrostlo tak, že už to Elk nemohl déle snášet. Podíval se prosebně na Dicka, a když

Dick přikývl, vstal s pocitem nesmírné úlevy.

“Musím už jít, slečno Bennettová,” prohlásil. “Budete mít asi celé odpoledne co dělat se zařizováním vily Maytree. Přijdu se k vám někdy podívat, ačkoliv si myslím, že ve vile nemáte právě mnoho pokojů nazbyt.”

Pojednou zaslechli z haly rozčilený ženský hlas, pronikavý, skoro až hysterický. Dříve než

Dick stačil dojít ke dveřím, rozletěly se a do pokoje vpadla Lola.

“Gordone, Gordone! Proboha, copak vy nic nevíte?”

“Mlčte!” přikázal, Dick, ale Lola si počínala jako smyslu zbavená.

“Chytili Raye! Má být pověšen! Lew je mrtev.”

Neštěstí bylo hotovo. Ella pomalu vstala, ztuhlá děsem.

“Můj bratr?” vydechla tázavě a Lola, která si teprve teď Elly všimla, němě přikývla.

“Tušila jsem to,” vzdychla. “Měla jsem podezření a napsala jsemPoslali mi Phenanovu podobenku. Hned jsem v něm poznala Lewa a ostatní jsem si domyslila. To udělal žabák! To on to všechno vymyslil a uchystal. Není mi líto Lewa, přísahám, Lewa nelituju. Ale je mi líto toho chlapce. Poslala jsem ho na smrt, Gordone .” Propukla v hysterický pláč.

“Odveďte ji,” řekl Dick a Elk uchopil nehybnou Lolu a odvedl ji do jídelny.

“Je to pravda?” zašeptala Ella a Dick přikývl.

“Je mi líto, ale je to pravda, Ello.”

Pomalu usedl.

“Kdybych věděla, kde najdu otce,” řekla klidně, jako by mluvila o něčem naprosto všedním.

“Stejně nic nemůže udělat. Nic neví. Myslíš, že je dobře mu o tom říkat?” Pátravě se na něho zadívala.

“Máš pravdu, Dicku. Určitě máš pravdu. Otec se to nesmi dovědět. Nemohla bych s ním promluvit, totiž s Rayem?” Dick zavrtěl hlavou.

“Ello, jestli Ray mlčel, aby vás ušetřil zármutku, jen ho tím zbavíš posledního zbytku odvahy.”

Znovu sevřela rty.

“Ano. Jsi hodný, že za mne myslíš,” položila mu ruku do dlaní. “Nevím, co dělat? Je to takohromující. Co mám dělat?”

“Nic, miláčku.” Objal ji a její unavená hlava se opřela o jeho rameno.

“Nic,” zašeptala.

Vstoupil Elk.

“Telegram pro slečnu Bennettovou.” oznamoval. “Právě teď došel. Přišel z Horshamu.” Telegram si vzal Dick.

“Otevři ho, prosím,” požádala dívka. “Třeba je od otce.” Dick roztrhl obálku a četl:

“Promítl jsem si vás snímek. Vraždě nerozumím. Zkoušel jste natočit film? Přijeďte ihned za mnou.

Šelinski, Wardour Street.”

“Co to znamená? zeptala se.

“To bych taky rád věděl. “Vraždě nerozumím?” Copak se tvů] otec pokouší o amatérský

film?”

“Ne, drahý, jsem si jista, že ne. To by mi o tom řekl.”

“A co to vlastně filmoval?”

“Pstruhy,” řekla, pokoušejíc se soustředit, “ale nedávno šel filmovat jezevce a usnul. Ve spaní

prý stiskl spoušť a film běžel dlouho naprázdno. Šelinski se o pstruzích nezmiňuje a nejspíš

myslí ten druhý film.”

“Pojedeme na Wardour Street.”

Tato rozhodná slova vyslovil Elk a ten také hned zavolal vůz a mladou dvojici do něho posadil. Když přijeli na Wardour Street, byl pan Šelinski na obědě a o tom filmu nikdo nic nevěděl.

Půl druhé hodiny netrpělivě čekali na návrat šéfa firmy. Konečně Šelinski, zdvořilý a ochotný, přišel a omlouval se, že návštěvu tak brzy nečekal.

“Ano, je to zvláštní snímek,” prohlašoval. “Váš otec, slečno, je vynikající amatér, ba co říkám amatér, už se z nebo stává profesionál. Jestli je pravda, že dostal povolení natáčet v zoologické zahradě, stane se jistě brzy prvotřídním autorem přírodních snímků.” Vedl je po schodech nahoru do velkého sálu s několika řadami sedadel. Vpředu viselo bílé

plátno a vzadu spatřili železnou desku s dvěma čtvercovými otvory.

“Tohle je naše promítací síň,” vysvětloval. “Nevěděl jsem, že váš otec už také točí hrané

scény. Sami se přesvědčíte, jak je ta scéna výtečně zahraná. Jenom jedné věci nerozumím. Na krabici je sice název snímku: “Pstruzi v potoce” nebo tak podobně, jenomže tam není ani potok, ani pstruzi.”

Ozvalo se cvaknutí a místnost se ponořila do tmy. Na promítacím plátně se objevila šedá

písčina a tmavé ústí nory, z které vykukovalo podivné zvíře.

“Jezevec,” vysvětlil Šelinski. “Až potud vypadá záběr velice slibně. Nechápu, co to pan Bennett potom dělal. Vidíte, teď najednou posunul kameru.”

A opravdu. Krajina na plátně se najednou posunula doprava, jak cosi prudce hnulo kamerou. Uviděli před sebou dva tuláky. Jeden seděl s hlavou v rukou a druhý něco naléval z láhve.

“To je Lew Brady,” zašeptal Elk. Vzápětí druhý muž vzhlédl a Ella Bennettová vykřikla.

“To je Ray! Ach Dicku, to je Ray!”

Nebylo pochyb. Rayův světlý vous se v prudkém slunečním světle ztrácel a podoba byla očividná. Sledovali, jak mu Brady nabízí kalíšek, jak Ray pije a hází pohárek Bradymu zpátky. Pak se Ray protáhl, zívl a natáhl se, zatímco Lew Brady stál nad ním. Potom se sklonil, obrátil spícího na záda, sehnul se a vložil Rayovi něco lesklého do kapsy.

“Láhev,” poznamenal Elk.

Najednou se postava uprostřed snímku prudce otočila. Přicházel k němu muž, ale do tváře mu nebylo vidět. Po celou dobu, co byl muž v záběru, neotočil tvář k zvídavému obecenstvu. Viděli jeho napřaženou ruku, spatřili dvojí záblesk výstřelů a se zatajeným dechem sledovali strašnou tragédii, která se odehrála před skrytým objektivem.

Neznámý se sehnul k Rayovi a položil mu pistoli do ruky. Když se konečně otočil tváří ke kameře, film skončil.

“To je konec a nebesa vědí, co to všechno vlastně znamená,” řekl pan Šelinski.

“Je nevinen! Dicku, on je nevinen!” vykřikla dívka. “Přece jste viděli, že on nestřílel?” Vypadalo to, že hněvem a hrůzou přijde o rozum, a Dick ji musel uchopit za ramena. Šelinski na ně užasle zíral.

“Ello, vrátíš se do mého bytu a budeš si číst. Slyšíš mě, Ello? Nebudeš dělat nic jiného, dokud se zas nepřihlásím. Ven nesmíš, sedneš si do křesla a budeš číst! Vezmi si cokoliv: bibli, policejní věstník, co chceš. Jenom na tohle nemysli! Elk a já uděláme všechno, co bude v našich silách.”

Ovládla se a pokusila se o úsměv.

“Já vím,” vzdychla a drkotala zuby. “Doprovod íš mě do svého bytu? Prosím …” Elka poslal na Fleet Street, aby v zpravodajských agenturách získal všechny podrobnosti o vraždě, a dívku dovezl do svého bytu na Harley Terrace. Když vystupoval z vozu, zahlédl na schodech Joshuu Broada. Pohled na jeho tvář mu postačil, aby pochopil, že Broad o vraždě ví, a tušil, kdo mu o ní řekl.

Broad trpělivě čekal v hale, než Dick uvedl Ellu do knihovny a doslova ji zahrnul časopisy.

“Lola mi všechno řekla.”

“Myslil jsem si to,” odvětil Dick. “Co vlastně o tom víte?”

“Vím, že oba odešli jako tuláci,” svěřoval se Broad, “ale domníval jsem se, že míří na sever. V tom má prsty žabák, že?”

“Nevím. Vlastně vím,” řekl Dick. “Včera v noci přišel žabák za slečnou Bennettovou a požádal ji o ruku. Slíbil jí, že za to zachrání Raye. Ale nezdá se mi, že by kvůli tomu vymýšlel celý ten ďábelský kousek.”

“Nevěříte?” pronesl Broad chladně. “To žabáka špatně znáte, Gordone. Ten člověk je veliký

stratég, snad největší stratég dneška. Můžete potřebovat mou pomoc?”

“Chtěl bych, abyste zůstal se slečnou Bennettovou a trochu ji rozptýlil,” začal Dick.

“Myslil jsem, že pro mě najdete těžší úkol,” namítl Američan klidně. Ella se na nečekanou návštěvu podívala s bolestí v očích. Necítila se dostatečně silná, aby v přítomnosti cizího člověka dokázala ovládnout své city, a podívala se na Dicka s němou prosbou.

“Když nechcete, abych vám dělal společnost, slečno. Bennettová,” usmál se Broad, “stačí říct, a půjdu. Ale mám pro vás zprávu, kterou bych vám rád sdělil, totiž že váš bratr nezemře.”

“Opravdu?” nijak netajila svou dychtivost dovědět se víc, ale ani jeden, ani druhý jí nepodali bližší vysvětlení.

Dick zavolal do garáže pro svůj vůz, jemuž se kdysi Ray tak nadšeně obdivoval. Nejdřív navštívil vrchního návladního a předložil mu všechna fakta.

“Je to pozoruhodná historka, ale já sám pro vás nemohu nic udělat. Měl byste okamžitě

promluvit se státním tajemníkem.”

“Zasedá sněmovna, sire?”

“Ne, nezasedá A vidíte, teď mě napadá, že státní tajemník, který jediný by vám mohl

pomoci, ani není v Londýně. Nejspíš bude někde na pevnině. Minulý týden se v San Remu konala nějaká mezivládní konference, mám dojem, že se jí účastnil.”

“A to se na ministrstvu vnitra nenajde nikdo, na koho bych se mohl obrátit?”

“Snad státní podtajemník; jděte za ním.”

Státní návladnictví a ministerstvo vnitra jsou v jedné budově a Dick se rozběhl vyhledat podtajemníka. Našel jenom stálého sekretáře a když mu vysvětlil oč běží, úředník zavrtěl pochybovačně hlavou.

“Obávám se, že se teď nedá nic dělat,” prohlásil. “Pan státní tajemník je těžce nemocen.”

“A pan podtajemník?” zeptal se zoufale Dick.

“Ten je v San Remu.”

“Jak je daleko k domu pana Whitbyho?”

Úředník zauvažoval.

“Asi třicet mil, směrem na Tunbridge Wells.”

Dick si napsal adresu na kousek papíru.

Zři půl hodiny už se řítil dlouhý žlutý rolls přes Westminsterský most. Bezohledně se proplétal mezi auty k velké nelibosti jejich řidičů a čtyřicet minut potom, co opustil Whitehall, ujížděl Dick jilmovou alejí k bytu státního tajemníka.

Užuž se zdálo, že Dickova cesta skončí hned u tajemníkova sluhy. Když ho požádal o ohlášení, dočkal se odpovědi, která ho nikterak nepovzbudila.

“Obávám se, že vás pan Whitby nepřijme. Měl těžký záchvat dny a lékař mu přísně zakázal třeba jen pomyslet na jakoukoliv práci.”

“Ale tady jde o život,” zvolal Dick, “musím s panem tajemníkem mluvit. Jestli mě nepřijme, budu nucen požádat o slyšení u krále.”

Když Dickův vzkaz oznámili nemocnému, okamžitě pozval Dicka k sobě.

“Oč jde, pane?” zeptal se ministr, sotva Dick ve šel. “Nemohu vyřizovat úřední věci. Ta proklatá dna mě sužuje, že nemohu bolestí vydržet. Ale aspoň mi řekněte, oč jde.” Dick mu ve stručnosti pověděl o usvědčujícím filmu.

“To je prazvláštní historie,” zauvažoval ministr a vzápětí zasténal. “A kde je ten film?”

“V Londýně, pane.”

“Nemohu jet do Londýna, to na mně nemůže nikdo chtít. Snad se najde na ministerstvu někdo

Kdy že má být ten mladík oběšen?”

“Zítra v osm hodin ráno.”

Státní tajemník uvažoval.

“To bych si ani nemohl říkat člověk, kdybych odmítl ten zatracený film shlédnout,” prohlásil a masíroval si bolavou nohu.

“Do Londýna však mohu jet jedině sanitkou. Zatelefonujte pro ni do města, anebo počkejte, zavolejte sanitku ze zdejší nemocnice.”

Vypadalo to, že se proti Dickovi všechno spiklo. Sanitka byla nepojízdná. Konečně Dick přece jen sehnal sanitku v Londýně a slib, že za deset minut bude už na cestě k nim.

“Prazvláštní historie! Ohromující! Samozřejmě, mohu povolit odklad výkonu trestu. Přesvědčím-li se, že jste mi vyprávěl skutečně pravdu, půjdeme ještě dnes ke králi. Mohu vám dokonce slíbit omilostnění. Ale běda, jestli se cestou nachladím!” Sanitka přijela teprve za dvě hodiny. Řidič musel po cestě dvakrát vyměnit pneumatiku. Konečně položili nosítka s proklínajícím ministrem do vozu. Dickovi se zdálo, že Londýn leží

někde v nedohledné dálce. Telefonoval předtím Šelinskému, aby na ně počkal. V osm hodin donesli ministra do předváděčky a na promítací ploše se znovu rozběhl osudný děj. Pan

Whitby sledoval film s neskrývaným zájmem, a když projekce skončila, zhluboka vydechl.

“Je to všechno moc pěkné, ale jak mě přesvědčíte, že celá ta scéna nebyla sehrána jen proto, aby se ten mladík dostal na svobodu? A pak, jak mám vědět, že je ten tulák skutečně váš

vězeň?”

“To vám mohu dokázat, pane,” prohlásil Elk. “Odpoledne jsem dostal z Gloucesteru vězňovu podobenku.”

Vytáhl z náprsní tašky dvě fotografie, na jedné byl Ray z profilu a na druhé zepředu, a podal je ministrovi.

“Pusťte ten film ještě jednou,” poručil státní tajemník a před jejich zraky se znovu začala rozvíjet tragédie. “Ale jak se proboha podařilo celou tu událost zachytit?”

“Zatím víme jen to, že autor snímku se toho dne skutečně pohyboval poblíž

inkriminovaného místa. Měl v úmyslu filmovat jezevce, jak nám řekl pan Šelinski.” Pan Whitby se dlouze zadíval na Dicka.

“Vy jste ze státního návladnictví? Vzpomínám si na vás, kapitáne Gordone. Věřím vašemu slovu. V tomto případě je nezbytně třeba výkon trestu odložit, dokud se znovu důkladně

neprozkoumají všechny okolnosti činu.”

“Děkuji vám, pane,” oddychl si Dick a ot řel si upocené čelo. “Teď mě dopravte na ministerstvo,” hekal ministr. “Z ítra vás nejspíš budu proklínat, i když přiznávám, že se mi cestou trochu ulevilo. Ten film si vezmu.”

Museli počkat, až operatér film přetočil a uložil do krabice, a pak Dick s Elkem pomohli státnímu tajemníkovi do sanitky. Ve čtvrt na devět měl Dick v ruce rozkaz k odkladu výkonu trestu. Chyběl už jen králův podpis. Pak byli svědky zázraku, který nejvíc udivil pana Whitbyho, sám bez cizí pomoci se dokázal odbelhat do vozu. Před královským palácem je pohltil proud povozů a aut. Konal se první dvorní ples sezóny a v paláci zářilo tisíce světel. Ministr zmizel v královském předpokoji a ve chvilce se vrátil a kývl.

Dick šel za ním po rudém koberci, kolem bělovlasého lokaje v šarlatu a zlatě, až přišli ke dveřím, před nimiž stál druhý lokaj. Ministr mu něco pošeptal, lokaj zaklepal a zevnitř je hlas pozval dál. Sluha otevřel dveře, oba vešli dovnitř.

Muž sedící u stolu, vstal. Měl na sobě šarlatovou generálskou uniformu s modrou stuhou podvazkového řádu přes prsa a v očích mu zářilo tolik dobroty a lidskosti, že to až Dicka překvapilo.

“Sedněte si, prosím! A teď mi všechno stručně předneste. Mám schůzku a říká se přece, že přesnost je zdvořilostí králů,” usmál se přívětivě.

Naslouchal pozorně, občas Dicka přerušil trefnou otázkou. Když Dick domluvil, král vzal pero, rázně listinu podepsal, puntičkářsky vysušil podpis a dokument podal státnímu tajemníkovi.

“Zde je rozkaz k odkladu výkonu trestu. Těšilo mě,” řekl.

Když se Dick Gordon uklonil a odcházel, pocítil jásavý pocit triumfu a za okamžik zapomněl na to nejdůležitější, na režiséra celé té historie, na vždy bdělého, vždy pomstychtivého a dosud ještě mocného žabáka.

Sotva se vrátili na ministerstvo, Dick se s projevem hluboké vděčnosti rozloučil s nedůtklivým, ale laskavým státním tajemníkem, letěl do své kanceláře a popadl telefon.

“Spojte mě s Gloucesterem 8585,” požádal a čekal, až se ozve oznamovací tón meziměstské

ústředny.

Čekal několik minut a pak mu ústředna oznámila:

“Lituji pane, Gloucester se nehlásí. Linka má poruchu. Někdo přeřezal vedení.” Dick pomalu zavěsil. Teprve teď si uvědomil, že žabák ještě žije.

Musím prorazit!

Když do kanceláře státního návladního přišel Elk, Dick seděl za stolem a psal telegramy. Všechny byly adresovány řediteli gloucesterské věznice a obsahovaly stejnou stručnou zprávu o odkladu Carterovy popravy. Každý telegram však směřoval jinou cestou na místo určení.

“Proč to?” divil se Elk.

“Telefonní spojení s Gloucesterem je přerušeno,” řekl Dick a Elk se zamyšleně hryzl do rtů.

“Takže když je přerušeno spojení”

“Ani na to nechci myslet,” řekl Dick.

Elk zdvihl sluchátko telefonu.

“Spojte mě s telegrafní ústřednou, slečno. Chci mluvit s vedoucím úředníkem. Ano, zde je inspektor Elk.

Po chvíli se představil znovu.

“Odesíláme do Gloucesteru několik telegramů. Doufám, že spojení máte v pořádku.” V jeho tváři se nepohnul jediný sval, když slyšel odpověď.

“Rozumím. A nedá se tam volat přes jiné město? Které je nejblíž?”, Chvíle mlčení.

“Opravdu? Děkuji.”

Zavěsil.

“Všechny linky do Gloucesteru jsou mimo provoz. Mezim ěstské spojení je přerušeno na třech místech. Podzemní kabel do Birminghamu byl na t řech místech vyhozen do povětří.”

“Zkuste to rádiem,” přikázal Dick. “Jedna vysílačka je v Devizes a ještě jedna by měla být kdesi u Cheltenhamu.”

Elk znovu zdvihl sluchátko.

“To je radiová stanice? Tady inspektor Elk, policejní ředitelství. Potřebuji odeslat důležitou zprávu do Gloucesteru, do věznice přes, co?” A nemůžete to odstranit? Kdy to začalo Děkuji.” Zavěsil.

“Nejde to,” oznamoval. “Někde poblíž prý běží nějaká rušička, jaké používali za války Němci, a spojení je tím úplně znemožněno.”

Dick pohlédl na hodinky. Půl desáté.

“Poslyšte Elku, ještě byste možná chytil vlak v 10.05. ale pochybuji, že tam dojedete.”

“Radši se zeptáme,” navrhl Elk, trpělivě zdvihaje poznovu sluchátko telefonu. “Haló, spojte mě s přednostou Velké západní dráhy., Mám jímavý hlas a bezmeznou trpělivost. A hlavně

věřím v kamaráda a Haló. To jste vy, pane přednosto? Tady inspektor Elk. Už jsem vám to jednou říkal Ne? Tak to byl někdo jiný. Inspektor Elk, Máte trať v pořádku?” Tentokrát Elk poslouchal dlouho.

“Ale, ale…” řekl po chvíli. “Tak říkáte, že žádný vlak po trati neprojede? A kdy dopravu obnovíte? … Děkuji.”

Obrátil se k Dickoví.

“V sedm hodin vylétly do vzduchu tři propustě a most u Svindonu. Dva muži zatčeni, jeden mrtev, zastřelen železniční hlídkou. U Readingu poškodili dvě propustě a u Sloughu jsou vytržené koleje. Myslím, že další telefonování by nás jen zdržovalo, neboť žabák je důkladný.”

Dick Gordon otevřel skříň a vytáhl kožený kabát a koženou čepicí. Ze zásuvky vzal dvě

hrozivě vyhlížející pistole a pečlivě prohlédl zásobníky. Pak je zastrčil do kapes. Na to sebral hrst doutníků, pečlivě je zabalil a uschoval v náprsní kapse kabátu.

“Chcete jít sám?” zeptal se vážně Elk.

Dick přisvědčil.

“Sám. Když neprojedu, pojedete po mn ě. Pro jistotu za mnou pošlete policejní vůz a řekněte řidiči, aby jel opatrně. Nemyslím, že mě zastaví před Newbury. Dojedu tam je ště než bude úplně tma. Slečně Bennettové řekněte, že odklad trestu je podeps án a že s ním jedu do

Gloucesteru.”

Elk neodpověděl, mlčky doprovodil představeného až na ulici a postavil se vedle str ážníka, jenž hlídal Gordonův vůz v době jeho nepřítomnosti. Dick důkladně prohlédl pneumatiky a benzinovou nádrž.

Pak vyrazil směrem k Bathu a skupiny pistolníků připravené na dvou londýnských letištích pro případ, že by chtěl opustit město letadlem, čekaly marně. Vzdal se přímé cesty přes Reading a volil raději zajíždku.

Do Newbury dojel v jedenáct a dověděl se o dalších přerušeních trati.

Dva přeplněné vlaky uvízly v městě a cestující zaplavili starobylé ulice. Dick mluvil s místním policejním inspektorem. Neřekl mu nic nového. Zdálo se, že silnice do Swindonu je v pořádku, neboť před deseti minutami odtamtud přijelo auto.

“Do Swindonu rozhodně dojedete bezpečně,” tvrdil inspektor. “V poslední době jsme tu sice měli záplavu tuláků, ale jízdní hlídka, která se právě vrátila, teď žádné na silnici neviděla.” Dicka najednou cosi napadlo, pozval inspektora do vozu, zavezl ho na policejní komisařství a doprovodil dovnitř.

“Potřeboval bych obálku a úřední papír, prohlásil a pak spěšně opsal složitě právnicky formulovaný rozkaz k odkladu výkonu trestu. Obálku zapečetil a dal ji do kapsy. Pravou listinu potom skryl mezi punčochu a chodidlo. Znovu si obul botu, naskočil do vozu a opatrně

se rozjel směrem k Didcotu. Ve světle reflektorů viděl silnici před sebou jasně jak za dne, přesto však jel poloviční rychlostí a na sedadle vedle sebe měl připravený browning. Na západě byla obloha o něco světlejší a Dick uviděl proti ní tři siluety jako převrácené “V”, zřejmě příkré střechy budov. Vzpomněl si, že mu Elk nedávno vyprávěl o nějaké chemické

továrně. Zřejmě se k ní teď blížil, a proto jel ještě opatrněji. Vjel do zatáčky a uviděl před sebou tři červená světla a v záři reflektorů spatřil strážníka. Zastavil pár kroků před ním.

“Tudy se dál nedostanete, pane. Vozovka byla vyhozena do povětří.”

“Kdy se to stalo?”

“Je to asi dvacet minut,” odpověděl strážník. “Ale když se vrátíte asi míli zpátky, narazíte na okresní silnici. Tou se dostanete zase na hlavní. Zde se můžete otočit.” Strážník ukázal na vrata továrny.

Dick zacouval k vratům a chystal se otočit volantem, když ho strážník, který zatím přistoupil k vozu, udeřil do hlavy. Gordon měl skloněnou hlavu a nemohl se bránit. Nebýt kožené

čepice, mohl být mrtev. V očích se mu zatmělo. Sotvaže klesl pod prudkou ranou, vyřítilo se ze stínu půl tuctu mužů. Jeden naskočil do vozu a vystrčil Dickovo bezvládné tělo na zem, zacouval na tovární dvůr a zhasl světla. Druhý odklidil červená světla ze silnice. Strážník se sklonil nad bezvládné tělo Dicka Gordona.

“Domníval jsem se, že mu to postačí,” řekl zklamaně.

“Tak ho doraz …” odpověděl mu kdosi ze tmy, ale nepravý strážník si to zřejmě rozmyslel.

“Hagn ho určitě bude chtít vidět,” mínil. “Odneste ho.” Po nerovném dláždění odnesli bezvládné tělo do rozlehlé, špatně osvětlené tovární haly beze strojů. Na vzdálenějším konci za cihlovou příčkou byla dílenská kancelář. Tam Dicka donesli a bezohledně ho hodili na zem.

“Tady ho máte, Hagne,” zabručel nepravý policista. “Myslím, že má tak akorát dost.” Hagn vstal od stolu a přistoupil k Dickovi.

“Neřekl bych, že jsi mu nějak moc ublížil. Taková čepice je jako přilba, to bys musel jinak přitlačit. Sundejte mu ji.”

Strhli mu čepici a Hagn si Dicka důkladně prohlédl.

“Nic mu není,” pronlásil. “Polejte ho. Nebo počkejte, nejdřív ho prohledejte. Ty doutníky si vezmu,” ukázal na hnědé válečky vykukující z náprsní kapsy Dickova kabátu. Modrou obálku našli hned. Hagn ji otevřel a přečetl listinu, kterou v ní našel.

“Tohle jsme hledali,” poznamenal Hagn a uzamkl obálku do stolu, u něhož seděl, když

přinesli Dicka. “A teď ho polejtel”

Když se Dick vzpamatoval, hlava ho bolela jako střep. Posadil se, promnul si oči, jako člověk náhle probuzený z hlubokého spánku přimhouřil oči v prudkém světle a nejistě se postavil na nohy, rozhlížeje se po šklebících se tvářích.

“Zdá se, že jsem byl omráčen,” řekl. “Kdo mě to praštil?”

“Co nevidět dostanete jeho navštívenku,” zavrčel Hagn. “Kampak jste se vypravil tak pozdě v noci?”

“Do Gloucesteru,” odvětil Dick.

“To určitě” vybuchl Hagn. “Hoďte ho nahoru, chlapci!”. Z kanceláře vedly dřevěné schody někam vzhůru. Po těch ho dílem strkali, dílem táhli. Hořejší místnost měla velké okno, kterým bylo vidět celou tovární halu. Sklo nyní pokrývala vrstva prachu a na podlaze ležely různé

odpadky, které nikdo neuklízel.

“Pořádně ho prohledejte, může mít ještě nějakou pistoli. A boty mu zujte,” poroučel Hagn. Malá karbidová lampa osvětlovala stálým žlutým světlem skupinu, obklopující Dicka. Rozhlédl se a usoudil, že na útěk není pomyšlení. Jediným východem byly schody vedoucí

dolů.

“Zůstanete tady, Gordone, a když nám vláda vydá Baldera, vyváznete živ. Jinak vám řekneme: Spi sladce, miláčku!”

Vysoké napětí

Dick Gordon dobře věděl, že by debatou se svými vězniteli jenom mařil čas, a odpovídat na jejich posměšky bylo právě tak zbytečné. Bolela ho hlava a přestala, až když použil rady známého lékaře. Sklonil hlavu na prsa a dlaně položil na šíji konečky prstů přitiskl k vazu a pomalu zdvihal hlavu tak dlouho, až prsty samy sklouzly pod krk. Opakoval tu bolestivou operaci třikrát a cítil, že se mu ulevilo.

Tenké dřevěné dveře by vyrazil snadno, ale dolejší kancelář byla zaplněna lidmi. Konečně

světlo dole zhaslo a hala se pohroužila do tmy. Tušil, že se tak stalo na Hagnův příkaz. Zřejmě se obával, že by mohl někdo zahlédnout světlo ze silnice, i když bylo nepravděpodobné, že někdo zde bude po Dickovi pátrat. Ale Hagn asi věděl, že tudy má

vzápětí projet policejní vůz.

Dick zjistil, že mu ponechali zápalky. Rozškrtl sirku a v jejím mihotavém světle se rozhlédl po svém vězení.

Před krbem, zaplněným poloohořelými papíry stála kovová deska s otvory pro nýty, vypadala jako část nedodělané nádrže. Na stěně spatřil vypínač, kterým otočil, doufaje, že se něco rozsvítí. Ale nic se nestalo a Dick usoudil, že světlo se asi rozsvěcí jen zdola. Škrtl znovu sirkou, znovu si prohlédl vypínač. Silný černý kabel vedl od stropu a náhle končil napravo od krbu. Podle známek na podlaze se Dick domyslel, že tu asi kdysi stála elektrická

svářečka,. Dick opět otočil vypínačem, usedl na podlahu a uvažoval, co dělat. Zezdola zaslechl hlasy, přiložil ucho k mřížce, kterou vyčistil kusem drátu, a naslouchal. Hagnův hlas bylo slyšet nejvíc.

“Vyhodit silnici mezi továrnou a Newbury nemůžeme, to na sebe upozorníme,” řekl.

“Co uděláme s tím chlapem nahoře, Hagne?”

“Nevím, čekám na žabákův příkaz. Snad bude chtít, aby byl zabit.”

“Hodil by se nám jako rukojmí za Baldera, pokud by s tím žabák souhlasil.” Hagn se vzdálil a vrátil se do kanceláře kolem páté. “žabák přikázal, aby Gordon zemřel,” pronesl tiše.

Byly už čtyři hodiny ráno a Ella stále ještě seděla s Broadem v Dickově knihovně. Elk už

dobře dvacetkrát odešel na ředitelství a dvacetkrát se zas vrátil. Ella Bennettová se všemožně

snažila splnit Dickův příkaz, četla stránku za stránkou, ale nic nevnímala. Konečně s hlubokým povzdechem knihu zavřela, sepjala ruce a podívala se na hodiny.

“Myslíte, že do Gloucesteru dojede?” zeptala se.

“Určitě,” odvětil Broad přesvědčivě. “Ten chlapík má z pekla štěstí, všechno se mu daří. A dovede jít za svou věcí, toho hned tak něco nezadrží.”

Ella znovu sáhla po knize, ale ani ji neotevřela. “Co se stalo s policejními vozy? Elk něco včera v noci říkal…”

Joshua Broad si olízl suché rty.

“Co by se s nimi stalo, projely všechny,” zalhal.

Nemohl jí přece říci, že mezi Newbury a Readingem dva policejní vozy najely na minu a tři lidé byli zraněni. A už vůbec jí nemohl říci, že motocyklista, který přijel ze Swindonu, donesl zprávu, že Dickovo auto nikde nepotkal.

“Jsou to hrozní lidé, strašní!” Zachvěla se. “Jak vlastně to Bratrstvo vzniklo, pane Broade?” Broad kouřil s jejím dovolením dlouhý tenký doutník a teď ho dlouho rozdmýchával, než se konečně odhodlal odpovědět.

“Tuším, že otcem žabího bratrstva jsem vlastně já,” prohlásil překvapivě.

“Vy?”

Přisvědčil.

“Ovšem, že jsem neměl ani potuchy, kam to povede, ale je to tak.” Nem ínil zřejmě v té chvíli cokoliv blíže vysvětlovat.

Najednou zadrnčel zvonek a Broad vyběhl otevřít, domnívaje se, že Elk si patrně zapomněl klíče. Ale mýlil se, Elk to nebyl.

“Promiňte, že obtěžuji. Vy jste pan Broad?” Návštěvník se zadíval do temné chodby.

“Ano, to jsem, a vy jste pan Johnson, že? Pojďte dál, pane Johnsone.” Zavřel za návštěvníkem dveře a rozsvítil. Zavalitý muž byl celý rozčilený.

“Byl jsem včera večer dlouho vzhůru a sluha mi donesl časné ranní vydání Post Heraldu.”

“Tak už to víte?”

“Je to strašné, ano, strašné. Nemohu tomu uvěřit.”

Vytáhl z kapsy pomačkané noviny a pohlédl na zprávu v rubrice “Po uzávěrce”, jako by se chtěl přesvědčit, že se nemýlil.

“Nevěděl jsem, že se to dostalo i do novin.”, Johnson podal noviny Američanovi.

“Stojí to tam. Snad jim to řekl státní tajemník.”

“Já bych spíš hádal na toho vedoucího fotoagentury Šelinského. Je to pravda, že Raye čeká

poprava?”

Broad přisvědčil.

“To je hrozné!” zvolal Johnson přidušeně. “Ještě štěstí, že se na to přišlo včas! Pane Broade, vyřiďte slečně Elle Bennettové, že ji dám k dispozici třeba celé své jmění, abych dokázal Rayovu nevinu. Doufám, že dostane odklad trestu a že bude zahájeno nové řízení. Ray dostane nejlepšího obhájce.”

“Ella Bennettová je tady. Chcete s ní mluvit?”

“Je tady?” podivil se Johnson. “To jsem netušil,” vykoktal rozpačitě.

“Pojďte dál.” Broad se vrátil k dívce.

“Je tu jeden váš přítel, slečno, pan Johnson.” Filosof přešel pokoj rychlými nervózními kroky a podával dívce obě ruce.

“Je mi vás velice líto, slečno Bennettová, věřte, nesmírně líto. Je to pro vás jistě strašné. Mohu pro vás něco udělat?”

Zavrtěla hlavou a v očích měla slzy vděčnosti.

“Jste velmi laskav, pane Johnsone. Už jste udělal pro Raye tolik dobréhoPan Elk mi řekl, že mu nabízíte místo ve své bance.”

Johnson zavrtěl hlavou.

“To nestojí za řeč. Mám Raye rád a kromě toho je Ray opravdu velice schopný, vzácně

schopný. Až ho dostaneme na svobodu, postavím ho zase na vlastní nohy. Pan Bennett o tom neví? Díky bohu!”

“Nemělo se to dostat do novin,” zalitovala Ella, když jí prozradil, jak se o tom vlastně

dověděl.

“Ovšem, to by to nesměl Šelinský vytlachat! Ale co by neudělal pro vlastní reklamu! Jak se cítíte ve svém novém postavení, pane Johnsone?” vyptával se Broad, aby vytrhl dívku z trudných myšlenek.

Johnson se usmál.

“Jsem z toho ještě celý zmatený. Pořád nechápu, proč to starý Maitland udělal. A dnes jsem ke všemu dostal první výstrahu od žabáka a tak se cítím důležitý.” Z odřené náprsní tašky vylovil list papíru. Obsahoval pouze tři slova:

“Jsi na řadě!” a obvyklý žabákův podpis.

“Nevím, co jsem té bandě udělal, ale asi to myslí vážně. Asi deset minut po obdržení této zprávy jsem si dal přinést svůj obvyklý odpolední čaj. Upil jsem jen nepatrný doušek, neboť

se mi zdál nápadně hořký. Vyplil jsem ho a důkladně si vypláchl ústa.”

“Kdy se to stalo?”

“Včera,” odvětil Johnson. “Dal jsem čaj na rozbor a dnes jsem dostal v ýsledek. V tom čaji bylo dost jedu na otrávení dobře i stovky lidí. Chemik nemůže pochopit, jak jsem mohl vz ít doušek do úst, aniž se mi co stalo. Ještě dnes předám případ policii.” Dveře se otevřely, Elk vstoupil.

“Je něco nového?” vyhrkla dívka zvědavě a zvedla se.

“Všechno v pořádku,” prohlašoval Elk. “Nemusíte mít starosti, slečno Bennettová. Gordon se určitě dostal na místo bez úhony. Myslím, že teď už spí v nejlepší posteli, jaká se v městě dá

najít.”

“Víte určitě, že už je v Gloucesteru?” naléhala.

“Přesné zprávy nemám, ale také nemám žádné špatné zprávy. A žádné zprávy, to znamená, že jde všechno podle plánu. Jak vy jste se o tom dověděl, Johnsone?” Novopečený milionář mu všechno vysvětlil.

“Šelinského i jeho promítače jsem měl zajistit,” uvažoval Elk. “Lidé od filmu nedovedou mlčet. A jak se cítíte v roli boháče, Johnsone?”

“Pan Johnson si to nijak zvlášť nechválí,” usmál se Broad. “Už přilákal žabákovu pozornost.” Elk si pečlivě prohlédl výstrahu.

“Kdy jste to dostal?”

“Včera ráno to leželo na mém psacím stole,” odpověděl Johnson a znovu vyprávěl příhodu s otráveným čajem. “Myslíte, pane Elku, že se vám podaří žabáka chytit?”

“Jako že tu stojím, jsem přesvědčen, že žabák půjde do” Elk se zarazil. Dívka naštěstí

právě

neposlouchala.

Johnson odešel za svítání. Elk ho doprovodil k domovním dveřím a díval se za ním, jak přechází opuštěnou ulicí.

“Mám toho člověka rád,” řekl, “a štěstí mu přeje. Ale proč starý Maitland neodkázal své jmění

tomu dítěti?”

“Viděl jste někdy to dítě?” přerušil ho Broad.

“Ne, neviděl. V domě nebyla po dítěti ani stopa. To je další žabákovo tajemství, které musíme vysvětlit.”

Johnson došel na nároží. Viděli ho, jak přechází přes ulici a náhle proti němu ze stínu vystoupil nějaký muž. Rozhovor byl krátký, pak Elk zahlédl pistoli a slyšel výstřel. Johnson zavrávoral a útočník se prudce otočil a utekl.

Ve vteřině byl Elk na ulici a pospíchal k Johnsonovi. Filosof nebyl, raněn, jenom otřesený. Inspektor se hnal za roh, ale útočník zatím zmizel. Elk se proto vrátil k Filosofovi, který se posadil na okraj chodníku. Pomyslel si, zda není Filosof přece jen zraněn.

“Ne, myslím, že to byl jen otřes,” vydechl Johnson. “Nejsem na takové útoky připravený.”

“Co se stalo?” zeptal se Elk.

“Sám ani dobře nevím,” odpověděl Johnson, který se dosud neprobral z leknut í. “Přecházel jsem ulici, když ke mně přistoupil neznámý muž a zeptal se mě, jestli se jmenuji Johnson. Pak vystřelil, než jsem si stačil uvědomit, co zamýšlí.”

Johnsonův kabát byl ožehnutý, ale střela ho nezasáhla.

“Ne, ne, nebudu se vracet,” řekl Johnson. “Pochybuji, že se bude útok opakovat.” V té chvíli se přiblížil jeden ze dvou detektivů, kteří střežili Dickův dům, a doprovodil Johnsona domů.

“Jsou pilní jako včeličky,” poznamenal Elk, vrtě hlavou. “Člověk by myslel, že se spokojí s tím, co provedli v Gloucesteru a nerozeběhnou už nic vedlejšího.” Joshua Broad mlčel, až na schodech promluvil.

“Až budete o žabákovi vědět tolik, kolik vím já, vůbec nic vás nepřekvapí,” poznamenal tajuplně.

Bylo šest hodin a nedošly žádné nové zprávy. V sedm byla Ella před zhroucením. Noc probděla a chovala se statečně, takže ji Broad i Elk obdivovali, ale teď, když se blížila ona osudná hodina, zdálo se, že se stěží ubrání mdlobám. V půl osmé zazvonil telefon a Elk zdvihl sluchátko. Volal policejní komisař z Newbury.

“Kapitán Gordon opustil před hodinou Didcot.”

“Didcot!” zašeptal zdrceně Elk. Podíval se na hodiny. “Za šedesát minut by měl dojet do Gloucesteru!”

Dívka seděla v jídelně a pokoušela se pít kávu, kterou připravil Dickův sluha. Nyní však vešla do knihovny a Elk se neodvážil pokračovat v rozhovoru.

“Dobrá,” řekl hlasitě a prudce zavěsil.

“Něco nového, pane Elku?” téměř zavzlykala.

“Samé dobré zprávy,” donutil se k úsměvu.

“Kdo to volal?” naléhala.

“Ach, to” prohodil Elk s pohledem na telefon. “Jeden můj přítel zval mě, abych s ním povečeřel.”

Vrátila se do jídelny, jen částečně uspokojena, a Elk zavolal Američana.

“Zajděte pro lékaře,” řekl tiše, “a požádejte ho, aby nám slečnu tak na dvanáct hodin uspal.”

“Proč?” zeptal se Broad. “Špatné zprávy?”

Elk přisvědčil.

“Není už naděje na chlapcovu záchranuAni jiskřička naděje!” Gordonův útěk

Dick s uchem u mřížky slyšel Hagnova slova: “žabák přikázal, aby Gordon zemřel!” a jeho rozpraskané rty se roztáhly úsměvem.

“Slyšeli jste ho chodit?” zajímal se Hagn.

“Myslím, že spí,” odpověděl kdosi. “Počkáme až bude světlo. Potmě se to přece nedá udělat. Ještě se navzájem pobijeme.”

Tento názor podpořila většina přítomných. Dick napočítal šest hlasů. Škrtl zápalkou, aby pokračoval v pátrání, a kabel ho znovu zaujal. Pojednou dostal nápad. Tiše přešel po místnosti, nahmátl kabel a vší silou ho táhl k sobě. Konečně ho vytrhl ze zdi. Kabel naštěstí

dopadl na hromadu smetí a nezpůsobil hluk. Další půl hodinu Dick horečně odstraňoval gumovou izolaci, aby obnažil měděné jádro! Ruce mu krvácely a ulámal si nehty, ale nakonec přece práci dokončil. Spokojeně si uvědomil, že dveře se otvírají ven. Pak zvedl ocelovou desku, položil ji ke dveřím tak, aby na ni musel šlápnout každý, kdo vejde. Pečlivě spojil měděné dráty kabelu s ocelovým plátem; přitom se mu náramně dobře hodily otvory pro nýty. Sotvaže byl hotov, zaslechl pokradmé kroky na schodech. Svítalo a skleněnou střechou továrny vnikalo dovnitř světlo. Zaslechl tichý šepot a tiché cvaknutí odstrkované závory dveří. Dick přikročil k vypínači a trhl rukojetí.

Dveře se rozletěly a první muž vstoupil na ocelovou desku. Vykřikl, ale než si jeho společník uvědomil nebezpečí, ležel už rovněž na podlaze v bezvědomí.

“Co se to tam k čertu děje?” ozval se Hagn. Vyběhl po schodech, vkročil jednou nohou na kovovou desku a na okamžik zůstal nehybně stát. Pak zasténal, zvrátil se nazad a Dick slyšel náraz jeho těla na schody.

Na víc už nečekal. Přeskočil desku, seběhl po schodech a dole zakopl o Hagnovo bezvládné

tělo. V malé kanceláři nikdo nebyl. Na stole uviděl ležet svou pistoli. Popadl ji, proběhl prázdnou tovární halou a dveřmi na dvůr. Zaslechl výkřik a ohlédl se. Dva muži běželi k němu. Dick namířil a stiskl spoušť. Dzvalo se cvaknutí, Hagn vyprázdnil zásobník. Ale browning je báječná zbraň, i když není nabitý, a Dick Gordon jím udeřil do hlavy muže, který

se ho pokusil zadržet. Potom se otočil a utíkal.

Ale potmě se zmýlil, když myslel, že je v budově jenom šest mužů. Bylo jich nejmíň dvacet. Dick se pokoušel doběhnout na silnici, od které ho odděloval živý plot. Ale křoví jenom zakrývalo ostnatý drát a Dick běžel dál po nerovné půdě. Měl na nohou jenom punčochy a bolestivě cítil každý krok. jeho pronásledovatelé se blížili. Dick se otočil a zamířil k druhé

budově. V běhu se podíval na zásobník pistole. Potvrdily se jeho obavy, zásobník byl prázdný.

Teď už mu byli těsně v patách. Slyšel za sebou supění a sám byl už také téměř u konce sil. Najednou uviděl před sebou na zdi požární hlásič a hlavou mu probleskl už dávno zapomenutý rozhovor s Elkem. Holou rukou rozbil sklo a stiskl tlačítko. Vzápětí se na něho sesypali jeho pronásledovatelé. Zoufale se bránil, ale proti tak velké přesile byl jeho boj předem ztracený. Musí získat čas.

“Nechtě toho!” zařval. “Hagn je mrtev.”

Naneštěstí právě v té chvíli vyšel Hagn živý a zdravý z protější budovy. Byl zsinalý vztekem a něco mumlal v jazyce, který Dick neznal a ve kterém jen tušil švédštinu.

“To mi zaplatíš! Dám ti taky ochutnat elektřinu, ty pse!”

Rozehnal se pěstí na Díckův obličej, ale Dick uhnul a Hagnova pěst narazila na cihlovou

zeď

budovy. Hagn vyrazil vzteklý výkřik, vrhl se na Dicka a zaťal mu nehty do tváře. To byla Dickova spása, neboť ostatní muži povolili sevření, aby jejích náčelník měl volné pole. Dick uhnul a krátkým ostrým úderem zasáhl Hagna do solaru. Zasažený se vzdechem klesl na zem. Než se ostatní vzpamatovali z překvapení, Dick zmizel jako vítr. Tentokrát zamířil rovnou k vratům.

U vrat se ho jeden z pronásledovatelů snažil zadržet. Dick ho odhodil a vypotácel se na silnici. Na rovné cestě se rozléhalo zvonění a za chvilku se objevilo rudě natřené hasičské

auto, které uhánělo plnou rychlostí k továrně.

Na chvíli se pronásledovatelé semkli u vrat do houfu a vytřeštěně zírali na nečekaný zákrok. Potom se otočili a utíkali pryč. Dick vysvětlil situaci veliteli hasičů několika slovy. To už

přijížděl druhý vůz a hasiči nepatřili k lidem, kteří by se žabáků báli. Zatímco Hagna dopravili do jednoho z vozů, podíval se Dick na hodinky. Šest hodin. S

obavami šel k svému autu, ale našel ho nepoškozené. Hagn nejspíš počítal, že by ho asi sám mohl dobře použít. O tři minuty později se rozedraný a zamazaný Dick se škrábanci po Hagnových nehtech na obličeji už hnal po silnici ke Gloucesteru. Nemohl jet rychleji, ani kdyby věděl, že se mu hodinky zastavily.

Swindonem proletěl jako o závod. Znovu pohlédl na hodinky. Ručičky stále ukazovaly šest a Dick zhluboka vzdychl. Vozovka byla špatná a jednou se málem převrhl, když prudce vjel do výmolu. Potom píchl a vůz dostal smyk, ale Dick auto zvládl a pokračoval v jízdě s prázdnou duší. Nemohl už jet tak rychle a Dicka zalévalo střídavě horko a zima; míle ubíhaly, ale město stále nebylo nikde vidět.

Konečně spatřil za kopcem věže gloucesterské katedrály a v té chvíli se poroučela i druhá

pneumatika. Ale nesměl se zastavit, musil pokračovat v jízdě, i kdyby měl jet třeba po holých diskách. Ted’ se pohyboval jako hlemýžď ve srovnání s tempem, kterým proletěl berkshirským a wiltshirským hrabstvím až k hranicím Somersetu. Už vjížděl do gloucesterského předměstí, vozovka byla hrozná. Na jedné křižovatce málem havaroval, neboť nedbal strážníkova znamení a téměř se srazil s nákladním autem.

A teď zahlédl věžní hodiny, za dvě minuty osm, a k vězení zbývalo půl míle. Zaťal zuby a začal se v duchu modlit.

Když zahnul na hlavní třídu a uviděl před sebou vrata věznice, odbíjely hodiny osmou a jejich údery Dickovi zněly jako hrany.

Výkon trestu smrti nelze odsunout bez písemného rozkazu. Ray zemře přesně na vteřinu. Dick se však ještě nevzdával. Předjel před vězeňská vrata a doklopýtal k zvonku. Dvakrát zatáhl, ale vrata se neotvírala. Díck zatím vylovil z punčochy rozkaz k odložení popravy, promočený

krví jeho rozedraných nohou. Znovu zoufale trhl zvoncem. Konečně se ve vratech otevřelo malé okénko a v něm se objevila snědá tvář vrátného.

“Vstup zakázán,” zavrčel lakonicky. “Víte, co se tu děje!”

“Ministerstvo vnitra,” zvolal Dick. “Jsem posel z ministerstva vnitra. Nesu příkaz k odložení

popravy.”

Okénko se zavřelo a po nekonečně dlouhé době se těžká vrata otevřela.

“Jsem kapitán Gordon,” těžce oddechoval Dick, “z úřadu státního návladního a nesu příkaz k odložení popravy Jamese Cartera.”

Vrátný zavrtěl hlavou.

“Poprava byla vykonána před pěti minutami, pane,” pravil.

“Ale hodiny na katedrále …”

“Jdou o čtyři minuty pozdě,” vysvětloval vrátný. “Obávám se, že Carter je mrtev.” Konec

jednoho tajemství

Ray Bennett se probudil příjemně osvěžený a posadil se na lůžku. Dozorce, který u něho probděl noc, vstal a přistoupil blíž.

“Budete se chtít převléknout, Cartere?” zeptal se. “Ředitel myslí, že byste si neměl brát na sebe ty své roztrhané šaty.”

“A má pravdu. Tohle jsou moc pěkné šaty,” vděčně souhlasil Ray a natáhl si kalhoty. Dozorce si odkašlal.

“Ano, jsou pěkné,” přisvědčil. Víc neřekl, ale něco v jeho chování prozradilo Rayovi pravdu. V těch šatech už bylo pověšeno víc odsouzenců. Rayovi se přesto ruce nezachvěly, když si zapínal šle. Chudinky šaty, mají smutnou povinnost posloužit člověku jen pro tu hrůznou příležitost!

O šesté mu přinesli snídani. Znovu zabloudil očima k psací soupravě. Po snídani se dostavil kaplan, z každého rysu jsho pohyblivé tváře vyzařovala přísnost. Chvíli spolu rozmlouvali a pak dozorce Rayovi navrhl, aby se šel projít po vězeňském dvoře. Byl rád, že se těší této výhodě. Ještě jednou se podívá na modrou oblohu a nadechne svěžího vzduchu!

Věděl, že ta laskavá nabídka není tak nezištná, jak se zdála. Domyslel se, proč ho poslali na procházku, když kráčel kolem čtvercového dvora s knězem, který se zavěsil do jeho paže. Nyní už věděl, co je za těmi třetími dveřmi. Potřebovali vyzkoušet propadlo v popravčí

komoře a chtěli ho ušetřit trapných pocitů.

Za půl hodiny se vrátil zas do své cely.

“Chcete se vyzpovídat, Cartere? Jmenujete se tak?”

“Ne, nejmenuji, pane! Ale na tom nezáleží,” řekl Ray klidně.

“Zavraždil jste toho muže?”

“Nevím,” přiznal se Ray. “Chtěl jsem ho zabít, a proto je možné, že jsem to udělal.” Deset minut před osmou se dostavili ředitel věznice a šerif, aby se s ním rozloučili. Ray viděl otevřenými dveřmi cely hodiny na stěně chodby, a když si toho ředitel povšiml, zavřel dveře. Brzy se však měly zase otevřít, neboť do osmé zbývala jediná minuta.

Ray viděl, jak se dveře otevírají. Na okamžik ztratil scbevládu a otočil se zády k muži, který

rychle přikročil k němu, sevřel mu ruce za zády a svázal je.

“Bože, odpusť mi, Bože, odpusť mi,” zamumlal muž. Když Ray uslyšel známý hlas, prudce se otočil a stál katovi tváří v tvář. Katem byl John Bennett!

Otec a syn, kat a odsouzenec, hleděli na sebe a potom John Bernett téměř neslyšně vydechl:

“Rayi!”

Ray přikývl. V této chvíli si vzpomněl na dopisy, které odváděly otce za nenáviděným záhadným zaměstnáním, k němuž byl přinucen okolnostmi.

“Rayi!” zašeptal Bennett znovu.

“Vy toho muže znáte?” Hlas ředitele věznice se vzrušením chvěl. John Bennett se otočil.

“Je to můj syn,” zvolal a rychlým pohybem uvolnil Rayova pouta.

“Musíte konat svou povinnost, Benne!” Ředitelův hlas zazněl přísně a výhružně.

“Konat svou povinnost?” opakoval John Bennett mechanicky. “Konat svou povinnost? Zabít vlastního syna? Zbláznil jste se? Nebo myslíte, že jsem se zbláznil já?” Sevřel syna do náruče a přitiskl si jeho zarostlou tvář ke své a pohladil ho po vlasech, jako to dělával, když byl Ray ještě chlapec. Pak se najednou vzpamatoval, rychle strčil Raye do popravčí komory, vběhl tam za ním, zabouchl dveře a zasunul závoru.

Komora jiné dveře neměla a od těchto měl Bennett klíč. Vsunul ho do zámku, aby nikdo

nemohl zvenčí otevřít. Ray se rozhlédl po prázdné místnosti, díval se na zavěšený konopný

provaz, na značku na propadle a celý rozechvělý se opřel o zeď a zavřel oči. John Bennett zatím provaz strhl a rozřezal na kousky.

Pak se ozvalo buchnutí, když Bennett otevřel propadlo a provaz zmizel v zejícím otvoru.

“Otče!”

Ray se na něho díval a starý muž, jako by neslyšel silné bušení na dveře, přistoupil k synovi, vzal chlapcovu tvář do dlaní a políbil ho.

“Promineš mi, Rayi?” zeptal se zlomeným hlasem. “Musil jsem to dělat. Byl jsem k tomu donucen. Trpěl jsem hlady, něž jsem se k tomu odhodlal. Jednou jsem spíš ze zvědavosti, šel pomoci popravčímu, lékaři, jenž přišel o diplomUdělalo se mu špatně a já vraha pověsil. Právě jsem dokončil medicínu: Smrt se mi nezdála tehdy tak hrozná. Pokoušel jsem se najít jiný zdroj přijmů a neustále jsem se třásl strachem, že na mě někdo ukáže prstem a křikne: Vidíte, to je Benn, ten popravčí …”

“Popravčí Benn?” divil se Ray. “Ty jsi Benn?”

Jeho otec přisvědčil.

“Benne, pojďte ven! Dávám vám čestné slovo, že odložím popravu na zítřek. Uvnitř zůstat nemůžete.”

John Bennett pohlédl na propadlo, kde zmizel rozřezaný provaz. Dnes už se poprava skutečně

nemohla konat. Předpisy určují, že provaz musí vydat správa věznic. Jiného provazu se použít nesmí. Všechno, čeho je k popravě třeba, včetně křídy k vyznačení “T” na místě, kam se má

odsouzenec postavit, dodává správa věznic, kam se zas všechno přesně vrací. John odsunul závoru, otevřel dveře a vyšel ven. Všichni přítomní byli nápadně bledí, ředitel byl bílý jako stěna a měl strhanou tvář, vězeňský lékař se takřka zhroutil a šerif seděl na posteli s obličejem skrytým v dlaních.

“Pošlu telegram do Londýna a vysvětlím všechny okolnosti,” řekl ředitel. “Nevyčítám vám to, co jste udělal. Bylo by ohavné očekávat, že že vykonáte popravu.” Chodbou kráčel dozorce a vešel do cely. Za ním se vpotácela zaprášená postava v roztrhaných šatech, s pruhy uschlé krve na tváři a s očima zarudlýma únavou. Ani John Bennett Dicka Gordona hned nepoznal.

“Odložte popravu z rozkazu krále,” vydechl kapitán Gordon a podal řediteli zakrvácenou obálku.

Probuzení

Ella noc proležela jenom v polospánku. Vzpomínala si na příchod lékaře a na to, jak na ní Elk naléhal, aby vypila připravený nápoj. Přestože tušila, že to je utišující prostředek a zprvu proto mléčně bílou tekutinu odmítala, nakonec přece jen uposlechla. Ulehla na pohovku a umiňovala si, že neusne, dokud se nedoví to nejlepší nebo to nejhorší. Když se probudila, nejasně si

uvědomovala, že leží v posteli a že jí někdo vyzul střevíce a rozpustil vlasy. Otevřít oči vyžadovalo nadlidské úsilí. Pak ale uviděla ženu, která u okna četla. Ella tušila, že spí v pánském pokoji, snad pro ten slabý zápach tabákového kouře. “Dickova postel,” zašeptala. žena hned odložila knihu a vstala.

Ella se na ni udiveně podívala. Proč má na hlavě ten bílý čepeček a modrou roušku, a proč ten bílý límeček? Ach, ano, to je přece ošetřovatelka. Ella se potěšila, že rozřešila takovou záhadu, spokojeně zavřela oči a vzápětí se zase pohroužila do říše snů. Potom se probudila podruhé. Ta žena stále ještě seděla u okna, avšak Ella byla už tentokrát zcela při vědomí.

“Kolik je hodin?” zeptala se.

Ošetřovatelka jí podala sklenici vody a Ella se dychtivě napila.

“Bude sedm,” odpověděla.

“Sedm!” Dívka se zachvěla a s výkřikem se snažila vstát. “Už je večer! Stalo se něco?”

“Váš otec čeká dole, slečno,” řekla ošetřovatelka. “Zavolám ho.” …

“Otec je tady?” Zamyslila se. “Nic jiného nevíte?”

“Je tam s ním pan Gordon, slečno, a pan Johnson.”

žena se přesně řídila pokyny, které obdržela.

“A, už nikdo jiný?” zašeptala.

“Ne, slečno, nikdo. Zítra má přijít ještě jeden pán, váš bratr, myslím.” Dívka zavzlykala a zabořila tvář do polštáře.

“Neříkáte mi pravdu.”

“Ale ano, je to pravda,” usmála se žena a Ella vzhlédla.

Ošetřovatelka odešla a po chvíli se dveře otevřely a vešel John Bennett. Vrhla se mu do náruče a radostí se rozplakala.

“Je to pravda, tati?”

“Ano, miláčku, je to pravda,” ujistil ji. “Ray přijede zítra ráno. Ještě se musí vyřídit různé

formality. Debatovali jsme o jeho budoucnosti. Ty moje holčičko, chudinko malá …”

“Kdy ses o tom dověděl?”

“Dnes ráno,” odvětil klidně.

“Hodně ses polekal?” vyzvídala.

Přisvědčil.

“Johnson nabízí Rayovi místo ředitele Maitlandovy banky. Ello, ten chlapec je jako vyměněný.”

“Ty jsi s ním už mluvil?” podivila se.

“Ano, dnes ráno.”

Pokládala za naprosto přirozené, že otec Raye viděl, a neptala se, jak se dostal za přísné

střeženou bránu věznice.

“Myslím si, že Ray Johnsonovu nabídku sotva přijme,” pokračoval. “Neshání se už po zajištěném postaveni. Chce se vypracovat sám. Vrátí se k nám, Ello.” Chtěla se ho ještě na něco zeptat, ale bála se, aby ho neurazila.

“Tati, až se Ray vrátí,” začala po chvilce mlčení, “mohl bys už zanechat toho, toho nenáviděného zaměstnání?”

“Už se stalo, má milá,” řekl klidně. “Už nikdy už nikdy, nikdy Díky bohu!” Neviděla mu do tváře, ale cítila, že se chvěje.

Knihovna dole byla plna modrého dýmu. Dick Gordon měl ovázanou hlavu a jeho pěknou tvář nehezky protínaly škrábance. Seděl v županu a trepkách, s dýmkou v zubech a vypadal jak ztělesněný obraz bojovníka, odpočívajícího na vavřínech.

“Je to od vás laskavé, Johnsone,” řekl. “Rád bych věděl, jestli Bennett přijme vaši nabídku. Upřímně řečeno, myslíte, že je schopen vést tak rozsáhlý podnik?” Johnson znejistěl.

“U Maitlanda byl zaměstnán jako podúředník. Neznáte jeho organizační schopnosti. Neděláte to jen ze šlechetnosti?”

“Nevím. Možná,” odpověděl klidně Johnson. “Chci mu přirozeně pomoci. Snad se najde nějaké méně odpovědné místo, možná, jak jste řekl, Ray asi tak důležité místo ani nepřijme.”

“Jsem přesvědčen, že ne,” prohlásil rozhodně Dick.

“Zdá se mi,” řekl Elk, “že nám teď dá nejvíc práce dostat Raye ze spárů žabáků. Když je jednou žabákem, tak žabákem zůstane, a jeho šéf nebude jenom nečinně přihlížet. Nejlepší

důkaz nám o tom podal včera ráno. Na Johnsona bylo vystřeleno na ulici kousek od

tohoto domu.”

Dick vyňal dýmku z úst a vyfoukl obláček kouře do modravé mlhy, vznášející se pokojem.

“žabák je v koncích,” prohlásil. “Teď už jde jen o to, jak s ním co nejlépe a nejúčelněji skoncovat. Balder byl dopaden, Hagn sedí ve vězení, Lew Brady, jeden z jeho nejlepších pomocníků, i když neměl zvlášť významné postavení, je mrtev a Lola …”

“Lola je pryč,” přerušil ho Američan. “Dnes ráno odcestovala do Spojených států. Dovolil jsem si poněkud usnadnit její odjezd. Teď nám tu zbývá ještě žabák a jeho organizace. Dopadněte žabáka a je konec celého gangu.”

John Bonnett se vrátil a rozhovor se stočil na jiné téma. Brzy nato Joshua Broad a Johnson odešlí. “Neřekl jste Elle nic, pane Bennette?” “O sobě? Ne. Je to nutné?”

“Doufám, že to za nutné nepokládáte,” odpověděl Dick klidně. “Zůstane to vaším a Rayovým tajemstvím. Já to už věděl dávno. Tehdy, pamatujete se, jak vás Elk zahlédl na nádraží King’s Gross. Hledal souvislost s nějakým vloupáním A tehdy jsem si povšiml v novinách kratičké

zprávy o popravě odsouzence v Yorku. Potom jsem si v starých novinách ověřil, že kdykoliv jste zmizel z domu, došlo sice vždy k nějakému vloupání, ale v Anglii se za rok uskuteční

tolik vloupání, že bych se divil, kdyby v den vaší nepřítomnosti k nějakému nedošlo, ale povšiml jsem si i jiné shody. V den vraždy na Ibbley Copse jste byl v Gloucesteru, kde se konala poprava vraha Waldsena.” John Bennett svěsil hlavu.

“Věděl jste o všem, a přece …” nedopověděl. Dick přikývl.

“Neznal jsem pohnutky, které vás k tomu hrůznému zaměstnání přivedly,” pronesl laskavě.

“Považují vás za výkonný orgán práva a pořádku. Jaký je vlastně mezi námi rozdíl? Vždyť i já

jsem pomohl řadě zločinců na šibenici. Nebo soudce, který podpisuje rozsudek. Všichni jsme nástroji právního řádu.”

Ella a její otec zůstali přes noc v Harley Terrace a ráno jeli na Paddingtonské nádraží naproti Rayovi. Dick ani Elk je nedoprovázeli.

“Divím se dvěma věcem,” uvažoval Elk. “Předně, že ani já, ani vy jsme nepoznali v Bennettovi Benna.”

“Jak jsme mohli?” tázal se Dick. “Ani vy, ani já nejsme přítomní popravám a popravčího obvykle zná jen úzký okruh lidí. Záleží na něm, zda si přeje být známý. Bennett se vyhýbal veřejnosti, dokonce ani nejezdil přímo do místa, kde se měla poprava konat, vystoupil na nedaleké zastávce a odtud došel do města pěšky. Vrchní dozorce v Gloucesteru mi prozradil; že vždycky přišel až o půlnoci, několik hodin před popravou. Nikdo ho neviděl přijít ani odejít.” “Ale starý Maitland ho poznal.”

“Ano,” přisvědčil Dick. “Maitland nějakou dobu seděl, a je možné, že někteří vězňové, zvlášť

privilegovaní, mohou popravčího zahlédnout. Privilegovaný vězeň se může do jisté míry pohybovat po věznici volně. Maitland přece říkal slečně Bennettové, že “bručel v base”. Veškerá úřední korespondence chodila Bennettovi do Dorkingu, kde měl už dlouhá léta pronajatý pokoj.”

Elka překvapilo, že když se vrátil na Harley Terrace, nenašel Dicka doma. Sluha mu sdělil, že pán chvíli spal, pak se oblékl a odešel, aniž zanechal vzkaz, kam jde. Poněvadž Dick neměl ve zvyku vést pátrání sám, napadlo Elka, že odjel nejspíš do Horshamu. Navečeřel se a smutně

zavzpomínal na svou pohodlnou postel. Nechtěl se však odebrat na lůžko dřív, dokud se

svým šéfem nepromluví.

Pohodlně se natáhl v knihovně na pohovku a dávno tvrdě spal, když mu někdo lehce zaklepal na rameno. Vzhlédl a uviděl Dicka.

“Haló,” zamumlal ospale. “Vy budete vzhůru celou noc?”

“Mám dole auto,” oznamoval Dick. “Vemte si pl ášť. Pojedeme do Horshamu.” Elk se zadíval na hodiny.

“Stejně už půjde spát,” protestoval.

“Doufám,” souhlasil Dick, “ale m ám obavy. V devět večer byl žabák spatřen na cestě k Horshamu.”

“Jak to víte?” otázal se Elk, kterého rázem ospalost přešla.

“Sledoval jsem ho celý večer,” prohodil Dick, “ale zmizel mi.”

“Vy jste sledoval žabáka?” opakoval Elk pomalu. “Vy ho znáte?”

“Znám. Už skoro měsíc,” prohlásil Dick Gordon. “Vezměte si pistoli!” žabák

Nic na světě se nevyrovná štěstí, které v nás probudí návrat někoho nám drahého. Ray Bennett seděl v otcově křesle a jeho duše do sebe sála lásku a něhu, kterou vyzařoval jeho domov.

Zdálo se to jako sen, že se vrátil do té útulné jídelny s kretonovými záclonami a jemnou vůní

levandule, s prostorn ým krbam a s okenními skly zasazenými do olova a hlavn ě s Ellou, vidinou ze všeho nejzářivější. Prudký déšť, bičující okenní skla, dodával pohodlí a klidu jeho domova novou, ještě skvostnější hodnotu. Čas od času si mimoděk promnul oholenou tvář. Byl to pro něho jediný důkaz, který ho přesvědčoval, že nesní.

“Přitáhni si křeslo, chlapče,” pobídl ho John Bennett, když Ella postavila na stůl kouřící

čajník.

Ray poslušně vstal a posunul velké windsorské křeslo tam, kde vždy stávalo, dokud ještě

býval doma, napravo vedle otcovy židle.

John Bennett seděl u stolu s hlavou skloněnou. Odříkával modlitbu, která kdysi bývala Rayovi k smíchu, ale dnes ho dojímala.

“Za všechna požehnání, která jsme dnes přijali, učiň nás vděčnými, Pane.” Chutnalo mu báječně, mnohem víc než v klubu nebo v některé z těch přepychových restaurací, kam dříve chodil. S požitkem vychutnával domácí uzený jazyk, domácí chléb, domácí zavařeninu. Posléze odložil příbor a s blaženým úsměvem se opřel o opěradlo.

“Doma,” řekl prostě a otec ho uchopil za ruku a sevřel mu ji tak pevně, že Ray téměř zasténal.

“Rayi, máš se stát ředitelem Maitlandovy banky, totiž nabízí ti to Johnson. Co si o tom myslíš, synu?”

Ray zavrtěl hlavou.

“Hodím se za ředitele Maitlandova podniku stejně málo jako za guvernéra anglické banky,” zasmál se. “Kdepak táto, dnes už nemám ty názory, co dřív. Myslím, že si můžu poctivě

vydělat na živobytí třeba i okopáváním brambor, a budu žít spokojeně.” Starší muž se zamyšleně díval na stůl.

“Potřeboval bych pomocníka při vyvolávání snímků, kterým Šelinski předvídá velký úspěch. A najdeš čas i k okopávání bramborAž se nám Ella vdá…”

Dívka se zarděla,

“Ella se bude vdávat? Opravdu, Ello?” Ray vyskočil a políbil ji. “Ello, tím se na našem vztahu nic nezmění, viď?”

“To víš, že ne. Slibuji,” zašeptala.

“Copak? Stalo se něco?” zeptal se John Bennett, když zahlédl mráček na dívčině čele.

“Vzpomněla jsem si na něco nepříjemného, tati,” vzdychla a poprvé jim pověděla o děsivé

návštěvě.

“žabák si tě chce vzít?” zamračil se Ray. “To je neuvěřitelné. Viděla jsi mu do tváře?” Zavrtěla hlavou.

“Měl masku,” odvětila. “Ale nemluvme už o tom.”

Rychle vstala a začala sklízet ze stolu a poprvé po mnoha letech jí zase Ray pomáhal.

“To je hrozná noc,” poznamenala, když se vrátila z kuchyně. “Vítr vyrazil okno a zhasl lampu. Lije jako z konve.”

“Pro mě je teď každá noc krásná,” žertoval Ray, ale vycítila v tom skrývaný povzdech. Nikdo se nezmínil o jeho strašném zážitku, jako by se mlčky domluvili, že nechají vše ošklivé

říši zlých snů. Jen někdy vytušili z Rayových slov hrůzu těch tří týdnů čekání.

“Nezapomeň zastrčit závoru, miláčku,” připomínal Elle John Bennett, když odcházela z pokoje.

Oba muži seděli a kouřili, každý zaměstnán svými myšlenkami. Ray začal o Lole.

“Myslím si, že nebyla špatná, otče,” řekl. “Nemohla tušit, co se stane. Bylo to ďábelsky vymyšlené. Já jsem se také vlastně dověděl pravdu až od Gordona. Domníval jsem se, že jsem Bradyho zabil. Ten člověk má schopnosti velkého generála.”

Bennett přikývl.

“Vždycky jsem si myslil,” uva žoval, “že starý Maitland měl s žabáky spojení. A myslím, že jsem se nemýlil. Poprvé mě to napadlo, když jsem ho viděl v klubu Heron Co se to stalo?”

“Ello!” zavolal starý Bennett.

Z kuchyně nikdo neodpověděl.

“Nechci, aby dnes byla v kuchyni. Nádobí může nechat. Rayi, chlapče, zavolej ji.” Ray vstal a otevřel dveře do kuchyně. Uvnitř byla tma.

“Dones lampu, otče,” zavolal a Bennett přispěchal k němu.

Dveře z kuchyně byly zavřené, ale nebyly zajištěny závorou. Něco bílého leželo na zemi. Ray se shýbl a zvedl kus Elliny zástěry.

Muži na sebe pohlédli a Ray doběhl do svého pokoje pro elektrickou svítilnu.

“Třeba je v zahradě,” řekl přiškrceným hlasem, otevřel dveře a vyběhl ven do nepohody. Déšť se lil proudem, takže oba promokli na kůži, než ušli tucet kroků. Ray posvítil na zem. V

rozměklé půdě bylo mnoho stop, a konečně se mu podařilo nalézt i otisk Elliných střevíců. Šlépěje se na trávníku ztratily, ale směřovaly přímo k postranním vratům. Tudy se vycházelo na úzkou pěšinu, spojující silnicí s loukou za vílou. Vrata byla obvykle zajištěna řetězem a závorou. Ray uviděl stopy kol. Vrata byla otevřená a přetržený řetěz ležel na rozblácené cestě. Běžel dál a viděl, že koleje zatočily vpravo.

“Nejdřív prohledáme zahradu, otče, pro jistotu,” navrhl. “Zavolám na pomoc pár sousedů.” Než se vrátil, John Bennett důkladně prohledal zahradu i dům, ale po dívce nenašel ani stopy, zmizela.

“Zajdi do městečka a zavolej Gordonovi,” řekl hlasem podivně klidným. Za čtvrt hodiny seskočil Ray Bennett před dveřmi Maytree se starého bicyklu; vracel se se špatnými zprávami.

“Někdo přestřihl telefonní dráty,” řekl stručně. “Požádal jsem v garáži, aby nám poslali vůz. Pokusíme se sledovat stopu.”

Auto přijelo v téže chvíli, kdy se objevila světla Dickova rollsu. Gordon se dověděl to nejhorší, ještě než vyskočil z vozu. Porada byla krátká a věcná. Dick prošel rychle kuchyní a sledoval otisky kol až na hlavní silnici. Elk procházel po druhém kraji silnice a s elektrickou svítilnou v ruce prohlížel vozovku.

“Našel jsem zde další stopu kol, na auto je příliš mělká a na bicykl příliš hluboká, vypadá to nejspíš jako stopa motocyklu.”

“Bylo to auto,” oznamoval Dick lakonicky, “a to velké.” Poslal Raye a otce do domu, aby se převlékli, ale dalo mu to práci, než poslechli. Vrátili se zahaleni do nepromokavých plástů a naskočili do vozu, právě když se rozjížděl. Stopy sledovali asi pět mil, když dojeli do vesnice. Od strážníka se dověděli, že nedávno tudy projelo auto, a za ním motocykl…

“Jak daleko byl za nim ten motocykl?” vyptával se Elk. “Asi sto yardů,” odvětil policista.

“Chtěl jsem ho zastavit, neboť jel bez světel, ale řidič neuposlechl.” Po další míli vjeli na nově

asfaltovanou silnici a tam všechny stopy zmizely. O míli dále narazili na křižovatku. Dvě

vozovky byly asfaltované a žádné stopy na nich nenašli, zatímco třetí měla povrch úplně

rozmoklý. Tu tedy mohli vyloučit.

“Bude to jedna z těch dvou. Zkusíme nejdřív tu odbočku vpravo,” řekl Dick. Zanedlouho dojeli do vsi, kde asfaltovaná cesta končila. Ponocný na Dickův dotaz zavrtěl hlavou:

“Ne, pane, dobré dvě hodiny tudy nic neprojelo.”

“Vrátíme se zpátky,” prohlásil Dick zoufale. Plným plynem se řítil zpět ke křižovatce. Dali se druhým směrem a nejeli dlouho, když Dick spatřil červené koncové světlo auta. Ale dožil se zklamání. Na silnici stál jen čísi porouchaný vůz; jeho rozhorlený řidič mu dal cennou zprávu. Asi před čtyřiceti pěti minutami projel kolem automobil. Řidič ho podrobně popsal, a neušla mu ani tovární značka. Motocyklsta jel na červeném Indiánu.

Opět ten motocykl!

“Jak daleko jel za vozem?”

“Řekl bych, že dobrých sto yardů,” odpověděl tázaný.

Od té chvíle získávali dost zpráv o autě, ale o motocyklu se už nikdo nezmínil. Až po půlnoci našli hledaný vůz. Stál před garáží na shorehamské silnici. Elk k němu došel první. Vůz byl prázdný a majitel garáže pro něj zrovna uvolňoval místo.

“Ano, pane, přijel před čtvrt hodinou,” řekl, když se Elk legitimoval. “Řidič říkal, že si najde v městě nocleh.”

Ve světle silné elektrické svítilny prohledali vůz a přesvědčili se, že Ella v něm seděla. Na podlaze našli rozbitou sponku ze slonoviny, kterou dal Elle John Bennett k narozeninám.

“Hledat řidiče nemá smysl,” prohlásil Elk. “Máme jedinou naději, že se vrátí do garáže.” Šli se poradit s místní policií.

“Shoreham je dost rozlehlé město,” řekl policejní inspektor. “Když vám bude štěstí přát, snadno ho najdete. Jestli ale má spojení s nějakou lupičskou bandou, nenajdete ho vůbec a rozhodně se také nevrátí pro ten vůz.”

Jedna věc Elka znepokojovala víc než všechno ostatní, totiž to zmizení motocyklu. Jestliže neustále sledoval automobil ve vzdálenosti asi jednoho sta yardů, a pak najednou mezi dvěma vesnicemi zmizel, určitě ho museli minout. Podél silnice stálo pár domků, kam mohl zajet, ale tu možnost Elk zavrhl.

“Uděláme nejlépe, když pojedeme zpátky,” navrhl. “Je docela možné, že slečnu Bennettovou někde na silnici vysadili. Ten motocyklista je teď naše nejslibnější stopa, protože Ella s ním zřejmě odešla. Na tom motocyklu jel buď žabák, nebo někdo z jeho lidí.”

“Zmizeli někde mezi Shorehamem a Morby,” nahlas přemýšlel Dick. “Pane Bennette, vy to tu v okolí znáte. Není poblíž Morby nějaký dům nebo místo, kam by mohli jít?”

“Znám okolí, a zrovna o tom uvažuji. V blízkosti Morby stojí jen několik samot. Ovšem, je tu také Morby Fields, ale pochybuji, že by Ellu vezl právě tam.”

“Co je to Morby Fields?” zeptal se Dick, zatímco jel pomalu zpátky po cestě, kterou

přijeli.

“Morby Fields se jmenuje nepoužívaný kamenolom. Společnost, která jej provozovala, se před několika lety finančně položila,” vysvětloval Bennett.

Projeli Morby krokem a zastavili u policejní strážnice. Ale nic nového se nedověděli.

“Víte určitě, že jste motocykl nepřehlédl?” “Docela určitě ne, pane,” tvrdil policista. “Vůz projížděl těsně kolem mě. Ustoupil jsem na chodník, aby mě nepostříkal blátem. Ale žádný

motocyklista za ním nejel. Zdálo se mi, že auto je prázdné.”

“Podle čeho tak soudíte?”

“Zaprvé jel rychle a zadruhé řidič kouřil. Když řidič kouří, obvykle bývá ve voze sám.”

“Synu, ty máš talent,” řekl Elk s obdivem a v duchu si ho poznamenal jako nováčka pro Scotland Yard.

“Cosi mi říká, že ten strážník má pravdu,” poznamenal Dick, když se vrátili do vozu. “Auto tudy projíždělo prázdné a tím se také vysvětluje zmizení motocyklu. Musíme hledat mezi Morby a Wellanem.”

A zase jeli pomalu dál. Jeli s reflektory natočenými tak, že vrhaly světlo na příkop a křoviny podél silnice.

Ujeli sotva pět set yardů, když Elk zařval:

“Stát!” a vyskočil na silnici.

Na pár minut někam zmizel a potom zavolal na Dicka. Všichni tři muži běželi za Elkem, který

našel velký červený motocykl za polorozpadlou kamennou zídkou. Nevšimli si ho, neboť

majitel stroj dobře schoval. Jenom Elk zahlédl nepatrný odlesk reflektoru na kovových řidítkách.

Dick doběhl zpátky a otočil vůz tak, aby světlo dopadlo na zídku a na motocykl. Stroj byl zřejmě nový, byl jen zablácený a acetylénová lampa vpředu byla úplně studená. Elka najednou cosi napadlo. Vzadu pod sedadlem visela brašna na nářadí, přivázaná řemínkem. Elk začal řemínek rozvazovat.

“Jestli je to nový stroj, obchodník jistě napsal jmérío i adresu majitele do brašny.” Konečně řemínek povolil a Elk netrpělivě rozevřel kabelu.

“Pro pána krále!” zvolal Elk.

Na drsné kůži bylo krasopisně napsáno:

“Joshua Broad, 6 Caverley House, Cavendish Square.”

Bouda v lomu

Když Ella vešla do kuchyně, aby zajistila dveře závorou, povšimla si, že čajový ubrus, který

pověsila na šňůru, padá na zem. Těžký mokrý ubrus ji neobyčejně rychle obalil. A pak ji objala čísi paže, dlaň jí zakryla ústa a zvrátila hlavu hluboko nazad. Pokusila se vykřiknout, ale nedostala z hrdla jediný hlásek. Slyšela, že se látka trhá, a někdo jí provazem ovázal kotníky. Ucítila závan studeného vzduchu, když se dveře otevřely, a v příští chvíli ji vynesli do zahrady.

“Jdi,” zasyčel nějaký hlas a ucítila, že má zase nohy volné. Nic neviděla, jen cítila, jak jí déšť

promáčí šaty a vlasy a poznávala závany silného větru. Nevěděla, kam ji vedou. Potom šlápla do bláta, které, jak věděla, je na pěšině za domem, načež ji někdo zvedl, posadil do auta, přisedl k ní, a vůz se rozjel. Pak jí jeden z mužů strhl ubrus z hlavy. Naproti ní seděla jiná

temná postava, které nebylo vidět do tváře.

“Co to má znamenat? Kdo jste?” otázala se, a jakmile uslyšela hlas neznámého, věděla, že je v moci žabákově.

“Dám ti poslední příležitost,” řekl. “Ráno už ji mít nebudeš.” Ovládla svůj rozechvělý hlas a zeptala se: “Jak tomu mám rozumět?”

“Svolíš ke sňatku a ráno opustíme Anglii. Věřím ti tak, že se spokojím tvým slovem.” Zavrtěla hlavou, a pak si uvědomila, že ji ve tmě nemůže vidět.

“To nikdy neudělám,” klidně odmítla, a pak už neřekla jediné slovo. Jen jednou muž v masce

- v krytém voze zahlédla, jak se slídové vypukliny na očích zaleskly v září světel, když

projížděli jakousi vesnicí, tiše něco přikázal a jeden z mužů se podíval dozadu.

“Nic,” řekl.

Nikdo jí neublížil. Nebyla svázána, nic ji neomezovalo, a přece věděla, že na útěk není ani pomyšlení.

Dlouho jeli tmavou venkovskou silnicí, než vůz zastavil. Jeden z mužů ji uchopil za rameno a vedl ji průrvou v živém plotě na volnou plochu, o níž soudila, že je to oranice. Druhý muž jí

pomohl obléknout nepromokavý plášť.

Pršelo jako z konve a déšť prudce dopadal na plátno kabátu. Zaslechla, že muž, který ji držel za paži, si něco mumlá mezi zuby. Klouzala a klopýtala a nejednou by upadla, kdyby ji muž

nezachytil.

“Kam mě to vedete?” zeptala se konečně.

Neodpověděl. Napadlo ji, zda by se mu nemohla vytrhnout a důvěřovat temnotě, že ji skryje, ale tu se už před nimi zaleskla světlejší vodní plocha.

“To je Morby Fields,” řekla, protože okolí poznala. “Vedete mne do lomu?” Zase neodpověděl. Vlekli se dál, až poznala, že se skutečně přibližují k lomu. Zajímalo ji, co se s ní stane, až se vší rozhodností žabákovu nabídku odmítne; a že odmítne, to věděla určitě. Zamýšlí ji ten hrozný člověk zabít?

“Počkejte tady,” přikázal žabák náhle a zmizel ve tmě.

Pak zahlédla světlo v malém dřevěném domku; vlastně jen dvě světlejší plochy: čtverec a obdélník, okno a dveře. Pak okno zmizelo, žabák zavřel okenice a ve dveřích se objevila jeho tmavá silueta.

“Pojď,” řekl a ona vykročila. U dveří chatrče couvla, ale ruka, která ji pevně svírala, přemohla její odpor. Strčili ji dovnitř a dveře se s bouchnutím zavřely a závora zapadla. Byla o samotě s žabákem!

Zvědavost překonala strach. Ro zhlédla se po místnosti. Byla asi deset stop dlouh á a tak šest stop široká. Stála tam postel, stůl, dvě židle a kamna. Dřevěnou podlahu pokrývala stará a ušpiněná rohožka. U jedné zdi stály dvě nové nízké bedny. Maskovaný muž sledoval její

pohled a rozchechtal se.

“Peníze,” řekl úsečně, “tvoje a moje peníze. Je v nich milión.” Dívala se jako očarovaná. Vedle beden stály čtyři skleněné válce s nějakou neprůhlednou látkou nebo tekutinou, z místa, kde stála, to nepoznala. A žabák se nehodlal obtěžovat vysvětlováním.

“Posaď se!” rozkázal.

Mluvil břitce a krátce. Posadil se proti ní a Ella čekala, že sejme masku. Ale zklamal ji. Za slídovými vypuklinami viděla jeho nelítostný pohled.

“Nuže, Ello Bennettová, jak mi odpovíš? Provdáš se za mě, nebo chceš odejít do nenávratna?

Odejdeš odtud buď jako moje žena, anebo odejdeme spolu, rnrtví.” Vstal a dotkl se jednoho skleněného válce.

“Stačí rozbít jeden z těch válců a pak sejmout masku, aby ses před smrtí dověděla, kdo

jsem, ale až těsně před smrtí!”

Odhodlaně se na něho dívala.

“Nikdy si vás nevezmu,” prohlásila. “Nikdy! Kdyby pro nic jiného, tak už proto ne, že jste tak hanebně zneužil mého bratra.”

“Tvůj bratr je blázen,” řekl dutě. “Nikdy by neprožil taková duševní muka, kdybys mi slíbila, že si mě vezmeš. Měl jsem připraveného muže, který by se doznal k té vraždě, a já sám bych se vydal v nebezpečí tím, že bych dosvědčil jeho výpověď.”

“A proč si mě chcete vzít?” zeptala se.

Znělo to banálně a hloupě.

“Protože tě miluji,” odpověděl. “Nevím, jestli tě miluji tak jako Dick Gordon. Možná, že tě

chci jen proto, že jsi pro mě něčím nedosažitelným, a mému přání se nikdy nic nepostavilo do cesty.”

“Pak přivítám smrt,” pronesla klidně a slyšela, jak se tlumeně zasmál.

“Pro citlivou ženu jsou ještě horší věci než smrt,” řekl významně, “a smrt přijde až docela naposledy.”

Pak se odmlčel, vytáhl z kapsy balíček karet a začal hrát pasiáns. Po hodině hry smetl karty do ohniště a vstal.

Podíval se na ni a jeho oči se tak divně leskly, že jí tuhla krev v žilách.

“Snad nikdy neuvidíš mou tvář,” řekl a natáhl ruku k petrolejové lampě na stole. Její plamen se postupně zmenšoval. Vtom se ozvalo na dveře tiché zaklepání.

žabák s rukou u lampy se zarazil.

Klepání se ozvalo znovu. Povytáhl knot a přistoupil ke dveřím. “Kdo je?”

“Hagn,” odpověděl hluboký hlas a žabák překvapeně ustoupil o krok zpátky. “Rychle!

Otevřete!”

Maskovaný muž odsunul těžkou závoru a z kapsy vylovil klíč. Vsunul ho do zámku a otočil.

“Hagne, jak jsi to dokázal?”

Dveře se rozletěly tak prudce, že žabák odletěl na zeď a Ella radostně vykřikla. Ve dveřích stál v promočeném plášti a s nepokrytou hlavou Joshua Broad.

“Zpátky!”

Nepodíval se na ní, ale věděla, že ten rozkaz platí jí, a zůstala stát jako přibitá. Broad držel ruce v hlubokých kapsách pláště a nespouštěl oči ze žabáka.

“Harry,” řek tiše, “víš, co chci?”

“Tady to máš!” vyjekl žabák, jeho ruka se mihla tak rychle, že ji dívka ani nestačila sledovat. Dva výstřely zazněly téměř současně a žabák zavrávoral. Nohu měl u skleněných válců a snažil se ji pozvednout. Broad znovu vypálil a žabák padl hlavou na kamna. Ještě se pokusil postavit na nohy, ale zasténal, roztáhl ruce a klesl na zem.

Zvenčí bylo slyšet hlasy a na zablácené cestě začvachtaly kroky. Do chatrče vběhl John Bennett. Ella mu padla do náruče. Broad se rozhlédl po místnosti. Elk a Dick pozorovali výjev ze dveří.

“Pánové,” řekl Joshua Broad, “prosím, abyste mi dosvědčili, že jsem tohoto muže zabil v sebeobraně.”

“Kdo je to?” ptal se Dick.

“žabák,” prohlásil Broad klidně. “Jiným jménem Harry Lyme, anglický trestanec.”

“Věděl jsem, že je to Harry Lyme.” neudr žel se Elk. “Je mrtev?” Broad se sklonil k žabákovi a vložil mu ruku pod kabát.

“Ano, je mrtvý,” prohlásil prostě. “Lituji, že jsem vás připravil o kořist, pane Elku, ale

musel zemřít dříve než já, a dnešní noci měl jeden z nás zemřít!”

Elk poklekl k nehybné postavě a jal se uvolňovat ohyzdnou gumovou masku.

“Tady zabil Gentera,” pronesl Dick Gordon tiše. “Vidíte ty válce s plynem?” Elk se ohlédl po válcích a přisvědčil. Pak zabloudil pohledem k Američanovi.

“Saul Morris, jestli se nemýlím?” zeptal se a “Joshua Broad” přikývl. Elk zamyšleně ohrnul rty, podíval se na nehybnou postavu na zemi a řekl:

“Nu tak, žabáku, ukaž se nám.” Potom sejmul masku. Díval se do tváře Filosofa Johnsona!

Joshua Broad vysvětluje

Sluneční světlo proudilo okny vily Maytree a snídaně ještě stála na stole, když Američan začal vyprávět.

“Skutečně se jmenuji, jak řekl pan Elk, Saul Morris. Podle všeho jsem zločinec, třebaže jsem se v posledních deseti letech nedopustil jediného trestného činu. Narodil jsem se v Hertfordu ve státě Connecticut.

Nehodlám před vámi omlouvat, ani banálně, ani originálně, počátky své zločinecké dráhy, ani od vás nechci, abyste mě litovali, že jsem se dopustil prvního poklesku. Myslím, že jsem se narodil s dlouhými prsty a s touhou po penězích, které jsem si nedokázal vydělat. Nebyl jsem zkažený, nebyl jsem svedený, neměl jsem špatné kamarády. Začátek mé šikmé dráhy se vůbec nepodobal začátkům jiných přestupků, o kterých jsem četl.

Studoval jsem bankovní loupeže tak, jako lékař studuje anatomii. Rozumím dokonale všem systémům peněžnictví, jsou vlastně jen dva, jeden vede k úspěchu a druhý zas k výrobě

finančních podvodníků, a k tomu jsem ještě ovládl znalost různých systémů zámků. Kasař, který otevírá pokladny, aniž předem pochopí jaké obtíže a nesnáze musí překonat, se podobá

lékaři, který operuje bez dostatečných znalostí anatomie.

Když jsem rozhodl o své životní dráze, odpracoval jsem si pět let v největší anglické továrně

na nedobytné pokladny ve Wolverhamptonu. Věnoval jsem se studiu zámků, nedobytných pokladen a druhu ocelí, až jsem dosáhl dokonalosti. Volný čas jsem věnoval neméně

důležitému studiu, problematice přepravy bankovek z jednoho místa na druhé. Chápete, že podobné studium člověka plně zaměstná.

Ve věku dvacetipěti let jsem se vrátil do Ameriky a pořídil si sbírku náčiní, která mě přišla na několik tisíc dolarů. Sám a sám jsem vyloupil Devátou národní banku a můj první pokus mi vynesl tři sta tisíc dolarů. Nebudu vám vyprávět o svých četných zločinech, na mnohé jsem už

zapomněl, jiné jsou zase poměrně bezvýznamné nebo celkem nezajímavé. Stačí, když řeknu, že kromě mého slova neexistuje důkaz o mé účasti na jediné z těch všech loupeží. Moje jméno padlo jen ve spojení s vyloupením sejfu na lodi Mantania.

Roku 1898 jsem se dověděl, že Mantania veze padesát pět miliónů franků v bankovkách. Peníze byly uloženy v pevných, dřevěných bednách, a než je zabalili, hydraulicky je stlačili, aby nezabraly tolik místa. V první bedně bylo třicet pět balíčků tisícifrankovvch bankovek, ve druhé dvacet. Musím vás upozornit, že tyto bedny byly dvě, neboť pak lépe pochopíte, co se stalo.

Loď měla zastavit ve francouzském přístavu. Počítal jsem, že to bude Le Havre, neboť tenkrát ještě zaoceánské lodi nepřistávaly v Cherbourgu. Vypracoval jsem si podrobné plány, neboť

čin jsem už provedl a bedny jsem měl ve své kabině, zatímco v pokladně Mantanie ležely jiné

bedny, přesné kopie těch pravých. Jako naschvál se ulomila lopatka lodního šroubu a

kapitán Mantanie se rozhodl plout do Southamptonu bez zastávky ve francouzském přístavu. Změna plánu pro muže mé profese je stejně závažnou záležitostí, jako změna strategie v průběhu bitvy. Měl jsem jednoho pomocníka, který později zemřel na delirium tremens. Bylo nemožné, abych tu práci sám zvládl a svému pomocníkovi jsem mohl plně důvěřovat.”

“Nebyl to Harry Lyme?” otázal se Elk.

“Joshua Broad” zavrtěl hlavou.

“Mýlíte se. Neřeknu vám jeho jméno, je už mrtev a byl to spolehliv ý a věrný chlapík, až na ty své sklony k pití, které jsem s ním nikdy nesdílel.

Byla to smůla, protože kdybychom přistáli ve francouzském přístavu, nikdo by na ztrátu peněz nepřišel. Nebylo pravděpodobné, že se pokladník půjde podívat do sejfu dříve, než

bude loď v southamptonských vodách. Zařídil jsem všechno, nejdůležitější bylo dopravit zavazadla celní prohlídkou. Změna lodního kursu znamenala, že jsme museli narychlo vymyslet způsob, jak se dostat na souš dřív, než nastane poplach, i když se zdálo, že se nám náš záměr nepovede. Naštěstí v průlivu Solent nás zastihla mlha a Mantanie se srazila s vlečným parníkem, který plul do Portsmouthu. Přední stožár vlečného párníku se zapletl do čeleně Mantanie a trvalo dost dlouho, než se lodi uvolnily. Využil jsem této příležitosti. Otevřená nákladní vrata, kde jsme čekali u zavazadel, byla na stejné úrovni s vlečným parníkem, když do nás narazil. Hodil jsem kufry na palubu vlečného parníku a já a můj pomocník jsme skočili za nimi. Jak už jsem řekl, nad vodou ležela hustá mlha a nikdo nás neviděl. Posádka vlečného parníku nás objevila, až když se loď vzdálila od Mantanie, a třebaže příběh, který jsme kapitánovi vyprávěli, o tom, jak jsme se domnívali, že přijel parník, který nás má přepravit do přístavu, byl přitažený za vlasy, přece ho kapitán spolkl, s pomocí dvacetidolarové bankovky. Do Portsmouthu jsme dopluli pozdě večer. Vylodění se obešlo bez celní prohlídky a naše kufry se tak dostaly bezpečně na pevninu. Zamýšlel jsem zůstat v Portsmouthu přes noc. Najali jsme si nocleh a zašli do hostince, kde jsme však zaslechli zprávu, která nás zahnala zpátky do pokojů, slyšeli jsme totiž, že krádež už byla objevena a že policie pátrá po dvou mužích, kteří utekli vlečným parníkem. Kapitán vlečného parníku nám doporučil hotel a tak jsem ani nedoufal, že se dostanu do pokoje a odtud zase na svobodu.

Ale přece jenom se nám to podařilo. Unikli jsme o vlásek, když jsme došli na konec ulice, viděli jsme, že policie už vchází do hotelu. Nesl jsem těžký kufr a můj přítel lehčí. Šli jsme pěšky až do Eastleighu. Pan Elk se jistě pamatuje, že tam jsem za války zakoupil dům a později se proměnil jako kouzlem z chalupníka v bohatého hazardního hráče v Monte Carlu. Ale to vysvětlím později. Když jsme došli do Eastleighu, promluvil jsem svému druhovi do duše. Mluvil jsem bez obalu, neboť už na lodi hodně pil a stával se čím dál tím víc nespolehlivější. Skončilo to tím, že odešel do města nakoupit něco k jídlu a už se nevrátil. Když jsem ho šel hledat, našel jsem ho ležet zpitého do němoty. Co jsem měl dělat? Něco jsem snědl, uchopil jsem oba kufry a šel dál. Kufry byly ale těžké, a tak jsem se rozhlížel po nějakém úkrytu.

U silnice stál starý dům a na něm viselo oznámení, že je na prodej. Opsal jsem si adresu. Prodával ho nějaký právník ve Winchestru. Přelezl jsem plot a na konci zarostlé zahrady jsem našel starou, nepoužívanou studnu, zabedněnou prohnilými prkny. Snadno jsem spustil dolů

lehčí kufr a zasypal ho sutí, které tu bylo tolik, že bych ukryl i druhý vak. Škoda, že jsem to neudělal, mohlo mi to ušetřit řadu nesnází. Ale nechtěl jsem opustit to, co jsem s takovou námahou vydobyl. Proto jsem ho vzal s sebou do Winchesteru, koupil si nové šaty a strávil příjemný den návštěvou právníka, jemuž dům patřil.

Měl jsem u sebe také anglické peníze, a tak byla koupě uzavřena. Zároveň jsem si vymíníl, že ten dům nesmí být nikomu pronajat a že zůstane v tom stavu, v jakém je, dokud se nevrátím z Austrálie, vydával jsem se totiž za bohatého Australana, který vykupuje dům, kde se

narodil. Z Winchestru jsem odjel do Londýna. Vůbec jsem netušil, že mi hrozí nebezpečí. Můj pomocník mi řekl jméno svého známého, o němž tvrdil, že je to nejlepší kasař v Evropě, jmenoval se Lyme. Řekl mi, že se na Lyma mohu v nesnázích kdykoliv obrátit. A ty nesnáze nastaly dřív, než jsem se nadál. Jakmile jsem na nádraží Waterloo vystoupil z vlaku, první, které jsem spatřil, byli pokladník a lodní detektiv. Včas jsem se otočil a naštěstí

jsem stačil ještě chytit odjíždějící vlak z vedlejšího nástupiště. Tak jsem dojel do Londýna a zpátky jsem se vrátil jinudy. Později jsem se dozvěděl, že mého pomocníka zatkli, a ve svém nestřízlivém stavu řekl všechno, co věděl. Musel jsem ještě někde uschovat třicetpětmiliónů

franků. Hned jsem si vzpomněl na Harryho Lyma. Nikdy jsem nevěřil legendám o poctivosti mezi zloději. Přesvědčil jsem se, že nic hloupějšího si lidé nevymysleli, ale doufal jsem, že mi Lyme přece jen pomůže z bryndy, v novinách jsem se dočetl, že byla sestavena zvláštní

pátrací skupina, která mě hledá a střeží byty všech známějších trestanců, k nimž bych se mohl podle jejich názoru utéci. Zprvu jsem to pokládal za nadsázku, ale pak jsem se přesvědčil, že je to pravda. Došel jsem k Lymovu domu v nehezké ulici v Camden Townu. Byla hustá a žlutá mlha a téměř jsem zabloudil. Lyme bydlil v omšelém domku a zprvu na mé klepání

nikdo neodpovídal. Pak se dveře opatrně otevřely.

“Vy jste Lyme?” zeptal jsem se. “Není doma,” odpověděl muž, ale můj instinkt mi napověděl, že je to chlapík, jehož hledám, a strčil jsem nohu mezi dveře. “Pojďte dál,” řekl posléze a navedl mě do malé světnice, osvětlené pouze lucernou na stole. Místnost byla plná mlhy, něboť všechna okna byla otevřena a až o něco později jsem se dověděl, že mlha měla krýt jeho útěk.

“Ty jsi ten Američan? Jsi blázen, že sem chodíš. Poldové tenhle dům hlídají už od odpoledne.”

Stručně jsem mu vysvětlil v jaké jsem tísni.

“Mám tady třicet pět miliónů franků, to je milión tří sta tisíc liber,” svěřoval jsem se mu, tedy dost pro nás oba můžeš to schovat, než se dostanu do bezpečí?”

“Ano, můžu,” prohlásil, “a co za to?”

“Polovičku!” slíbil jsem a zdálo se, že je spokojen.

Překvapilo mě, že nemluví vulgárně, a dověděl jsem se, že se připravoval na svou nebezpečnou dráhu právě tak jako já, dlouhým studiem. A teď mi musíte věřit, že za celou dobu, co jsme spolu mluvili, jsem mu dobře neviděl do tváře. Vůbec jsem neměl ani představu, jak vypadá. Snad proto, že jsem svou pozornost soustředil hlavně na vytetovanou žábu na jeho levém zápěstí, kterou se podařilo odstranit až nějakému španělskému lékaři, jenž

se za velké peníze zabýval výhradně touto činností. žába byla vytetována trochu šikmo a oba jsme věděli, že mě vždy k němu přivede.

Umluvili jsme si, že až se dostanu do Ameriky, pošlu mu kabelogram a on mi do Grand Hotelu v Montrealu odešle polovinu peněz z kufru. Abych zkrátil vyprávění, povím vám jen to, že na pevninu jsem se dostal přes Holandsko. Do Ameriky jsem vyplul z Brém a ihned po přistání jsem Lymovi poslal kabelogram a odjel do Montrealu čekat na peníze. Telegrafoval jsem znovu a zase nic.

Až o několik měsíců později jsem se dověděl, co se stalo. Přišel mi novinový výstřižek se zprávou, že se Lyme utopil u Guernsey. Jak to zaonačil, nevím a také jsem po tom nikdy nepátral. Ale Lyme stále ještě žil. Měl asi šest miliónů dolarů ve francouzské měně a potřeboval nějak zdůvodnit, kde k nim přišel. Nejprve se uchýlil do většího města ve vnitrozemí, kde se půl roku vydával za obchodníka a za tu dobu úplně změnil svůj zevnějšek, oholil si knír a pomocí nějaké chemikálie si pořídil pleš. Umínil si, že si ponechá všechny peníze, které jsem mu svěřil, a abych

ho nemohl poznat, založil žabí bratrstvo. Udělal to zprvu jen proto, aby co nejvíc rozšířil poznávací znamení, které mě mohlo k němu přivést, tetovanou žábu. A poněvadž se lidé nedávají tetovat jen tak bez důvodu, spojil s tím podpůrný

fond. Z malých začátků ale vyrostla veliká žabí společnost. Jeden z prvních, kdo s Lymem přišel do styku, byl propuštěný trestanec Maitland, člověk, který neuměl ani číst ani psát.” Posluchači udiveně vydechli.

“Tím se vysvětluje to tajemné dítě,” zvolal Elk a pleskl se do kolena.

“žádné dítě neexistovalo,” usmál se “Broad”. “Tím dítětem byl Maitland, to on se učil číst a psát. Dětské oblečení, které jste našel v domě v Eldor Street, tam dal Johnson. Povídačku o hračkách si vymyslel, aby vás zmátl. Když se ustavila Maitlandova společnost, neměl Maitland nic jiného na práci než sedět a dělat dojem. Jeho takzvaný tajemník, jeden z nejlepších herců, jakého jsem kdy potkal, byl skutečnou hlavou podniku a zůstával tajemníkem tak dlouho, dokud mu to vyhovovalo. Odešel, když si myslil, že na něho začíná

padat podezření, a jakmile se začal domnívat, že ho pokládáte za žabáka, poručil jednomu ze svých lidí, aby na něho vystřelil slepý náboj na rohu Harley Terrace. Skutečným ředitelem Maitlandovy společnosti byl Johnson.

Zatím se organizace žabáků rozšiřovala a on uvažoval, jak z ní co nejvíc vytěžit. Peníze se mu rozutíkávaly a to se mu přirozeně nelíbilo. Denodenně přistupovali noví členové a to stálo mnoho peněz. Mezi tuláky však přece jen našel pár perel, jako byli Hagn a Balder, a kdoví, kolik jich zůstalo neznámých.

Jako skutečná hlava Maitlandovy společnosti mohl bez potíží franky proměnit. Když mu začal být nějaký konkurent nebezpečný, nechal ho zmrzačit zabijákem, ať už šlo o obchodníka vlnou z City nebo člena velvyslanectví. Udělal jen jednu velikou chybu. že dovolil, aby Maitland v domě, který koupil, žil jako nuzák. To byla hloupost. Když zpozoroval, že byl starý vystopován, přestěhoval ho na Berkeley Square, dal mu ušít šaty, a pak ho zastřelil, neboť se odvážil jít do Horshamu. Viděl jsem vraha na útěku, neboť jsem byl na střeše ve chvíli, kdy vypálil smrtící rány. Mimochodem, sám jsem unikl jen o chlup. Ale vraťme se k našemu vyprávění. Před pěti lety jsem byl téměř na mizině a řekl jsem si, že musím dostat zpět své peníze. A přitom v Eastleighu ležel značný obnos, který jsem si mohl vyzvednout, ovšem za předpokladu, že nebudu poznán. Přijel jsem, jak pan Elk řekl, lodí, a když jsem se po nějaké době přesvědčil, že mě už nikdo nezná, vrátil jsem se s kupní

smlouvou, a jak pan Elk rovněž řekl, s několika dolary v kapse jsem přistál v

Southamptonu. Šel jsem přímo k domu. Byl v přeubohém stavu. Tam jsem se pohodlně zařídil a noc co noc jsem pracoval, abych se prokopal k vaku s bednou plnou peněz. Když jsem bednu vytáhl, odjel jsem do Paříže a ostatní peripetie mého společenského života už znáte. A potom začala moje honba za žabákem. Brzy jsem zjistil, že moje pátrání bude naprosto bezvýsledné, jestliže budu žabáka hledat jen podle toho tetování. Jakmile jsem vypátral, že starý Maitland je také žabák, soustředil jsem své pátrání na všechno Maitlandovo úřednictvo. že Maitland neumí psát, jsem se přesvědčil prostě: zastavil jsem ho na ulici a podal mu obálku, na níž stálo: “Jste podvodník, pane!” a zeptal se ho, zda nezná tu adresu. Ukázal na jeden dům v ulici a pospíchal domů.”

“Domyslil jsem si, že Maitland je analfabet, když Elk našel v Eldor Street dětské oblečení,” řekl Dick, “a od té chvíle jsem věděl, že Johnson je žabák.”

“Joshua Broad” přisvědčil.

“To je, myslím, všechno, co jste chtěli vědět. Johnson byl génius. Jak vlastně ovládal tu celou mohutnou organizaci ve volném čase, když nebyl v kanceláři, zůstává pro mě dodnes hádankou. Kdekoho zatáhl do své sítě, a přesto ho nikdo neznal. Balder byl pro něho požehnáním

a patrně také jeho nejlépe placený agent. Přesvědčíte se sami, že měl šesticiferný

příjem.”

Když “Joshua Broad” odjel do Londýna, Dick doprovodil Elka k zahradním vrátkům.

“Nějaký čas mne v kanceláři neuvidíte.”

“To jsem také čekal,” řekl Elk a pokračoval otázkou.

“Nevíte kapitáne Gordone, co se stalo s těmi dvěma bednami, které ležely včera večer v žabákově boudě v lomu?”

“Já je neviděl.”

“Já ano,” tvrdil Elk. “Byly tam, je ště když jsme odváděli slečnu Bennettovou, ale když jsme se vrátili s policií, byly už bedny pryč. A “Joshua Broad” tam cel ou tu dobu zůstal sám,” dodal.”

Podívali se jeden na druhého.

“Myslím, že bychom to neměli příliš důkladně zkoumat,” řekl Dick. “Jsem mu zavázán díky.”

“Já také,” řekl Elk nadšeně. “Víte, že mě včera naučil jednu básničku? Má asi stopadesát veršů, ale já jsem si zapamatoval jen tyhle dva,” a spustil:

“Když Vilém Dobyvatel taseným mečem začal psát dějiny bitvy o Hastings, psal se rok tisíc a šestašedesát.““To je veliká poezie, kapitáne Gordone. Považte, kdybych znal tyhle veršíky tak před deseti lety, mohl jsem dnes být už policejním ředitelem!”

Kráčeli po cestě na nádraží, neboť Elk se vracel do Londýna vlakem. Slunce se třpytilo na zmoklých lodyhách slézu, jenž rostl v okolních zahradách. Z křoví pojednou vyskočil malý

zelený živočich. Elk se zastavil a pozoroval ho, jak se rozhlíží a dívá se na něho černýma, vypouklýma očima.

“žabáku!” Elk vztyčil varovně prst. “Uděláš nejlíp, když zalezeš, tvůj čas už minul.” A žabák, jako by rozuměl, co mu detektiv říká, skočil zpět do ochrany vysoké trávy.