1

2

Edgar Wallace

Žena z Východu a jiné povídky

PŘEKLAD ANGLICKÉHO ORIGINÁLU THE GREAT

ADVENTURE WARD LOCK LONDON 1935 DODALA

AGENTURA MAGNUM PRAHA GRAFICKY UPRAVIL JAN

KOESTLER VYTISKL PRAGOPRESS PRAHA VYDALO

NAKLADATELSTVf SIESTA. PRAHA 2 VINOHRADY,

MÁNESOVA 72

ISBN 80-901378-7-3

3

1. Teorie doktora Nischtina I

Grindle, kterému neřekli jinak než Švec, proběhl křovím, vyhnuv

se ušlapané stezce a za několik okamžiků se octl na volném

prostranství na svahu kopce, kde se zastavil, aby si oddychl.

Svec býval jindy člověk docela slušný, aspoň jeho vnější vzhled

byl docela slušný, ale teď byly jeho tváře zachmuřené a rysy strhané.

Ústa měl pootevřená v ohyzdném úšklebku odhalujícím dvě řady

žlutých zubů.

Ohlédl se směrem, odkud přišel, naslouchal, uši nastražené jako

divoké zvíře a všechny jeho smysly byly napjaty. Ale nic neslyšel.

Jeho chvějící se ruce se pozvedly k límci, urovnal si jej, zapjal,

potom si prsty pročísl dlouhé šedivějící vlasy a oběma dlaněmi si je

přihladil k lebce. Z postranní kapsy kabátu vyňal čepici, narazil si ji

na hlavu až k uším a potom si pozorně prohlížel šaty. Na levém

rukávu byla skvrna nebo dvě. Zahlédl také šmouhu na pravici a

okamžik rychle přemítal, zda si ji nepřenesl také na límec. Sklonil se

k zemi, utrhl chomáč trávy a otíral si ruce.

Opět se ohlédl a pozorně naslouchal. Stále se nic neozývalo,

jenom švitoření ptáků. Dech se mu už nedral tak sípavě z plic jako

ještě před malým okamžikem. Pomalu se uklidňoval. Švec Grindle se

podíval na obě dlaně a potom si jimi promnul tváře, jakoby z nich

chtěl dostat ty ztuhlé a strhané rysy. Pak zvolna sestupoval po svahu

směrem k silnici.

Dva jezdci státní policie přitáhli uzdu svým koním a zastavili se v

chládku malého háje. Konstábl Scanlan zahlédl postavu sestupující

po svahu kopce.

„Tam jde někdo,“ pravil.

Konstábl Burke se ušklíbl.

„Chcete se ho jít zeptal, zda i on také zaslechl, jak někdo před

chvílí odněkud bolestně vykřikl?“ tázal se posměšně.

„Já to zaslechl,“ odvětil konstábl Scanlan důrazně, „a mám po

čertech dobrý sluch, jak asi víte, Joe.“

„Nedáte-li si na sebe pozor, uvidíte, že se jednoho krásného dne

octnete jako praktikant v detektivním oddělení,“ napomínal ho

konstábl Burke. „Už jste celý poblázněný těmi hroznými vraždami.“

4

„Bylo jich už pět,“ pravil Scanlan, „a všechny byly spáchány v

okruhu dvaceti mil okolo města.“

Konstábl Burke se neklidně zavrtěl v sedle. Ze slov konstábla

Scanlana opět zazněla výtka, kterou už několikráte četl v novinách –

výtka, že „ta naše policie nestojí opravdu za nic“.

„Spáchal to ten blázen, který uprchl z blázince –“ začal.

„Ne,“ přerušil ho konstábl Scanlan úsečnč. „Ne, toho už přece

chytili předešlého týdne, je to pápěrka, nemá ani tolik síly, aby zabil

králíka. A jedna z těch zavražděných dívek byla sedmnáctiletá, silná

a zoufale se bránila. – Kam se poděl ten člověk?“

Švec Grindle zatím zmizel v ohybu kopce.

„A co na tom?“ pravil konstábl Burke opovržlivě. „To tě ten

chodec tolik

zajímá?“

„Jo. Půjdu se na něj podívat,“ pravil Scanlan a pobídl svého koně.

Jel ke kopci, až k malému lesíku, kde zamířil na stezku, prošlapanou

mezi mladými stromy a hustými křovinami. Konstábl Burkc ho

následoval, ale mnohem pohodlněji.

Nebylo ani jediné opravdovější příčiny, proč by konstábl Scanlan

měl být tak zvědavý, kromě toho snad, že každá z těchto pěti

nedávných vražd byla spáchána v malém lesíku nebo na paloucích a

podobných místech, jaké si mladí lidé obvykle a s velkou oblibou

volí pro své schůzky, obyčejně jenom ve dvou. Ale konstábl Scanlan

byl policistou ještě mladým, horlivým ve službě a nedočkavě toužil

po brzkém povýšení.

Stezka se kroutila ohybem vpravo. Konstábl Scanlan se rozhodl,

že si nadjede. Konstábl Burke pojednou zaslechl jeho výkřik a pobídl

koně do cvalu. Za okamžik byl u něho.

„Proč jste volal?“ tázal se, ale zarazil se, zahlédnuv to, na co se

díval konstábl Scanlan. „Pane Bože“ vydechl.

„Zůstaňte zde,“ rozkazoval Scanlan.

Obrátil svého koně a pobídl ho ostruhami, přímo se rozletěl po

příkrém svahu kopce a konečně přicválal až na silnici. Nikoho

neviděl. Obrátil se vpravo a ostrým tryskem zamířil k úvozu, v němž

zmizel Švec. A tu přímo před sebou viděl oblak prachu, rozvířený

malým autem.

5

Švec Grindle měl až dosud štěstí, ale jeho štěstí ho pojednou

opustilo. Auto se pro nějakou nevysvětlitelnou poruchu motoru

zastavilo na vrcholku kopce. Švec slyšel za sebou dupot koňských

podkov, vyskočil z auta a pokusil se uniknout útěkem vzhůru na

stráň. A to byl jeho osudný omyl. Za chvíli byl konstábl Scanlan už u

něho, zrudlý v obličeji zuřivým vztekem a s revolverem v ruce.

Pak se Grindle zvaný Švec musel vracet pěšky s ocelovými

náramky na rukou, připevněnými ke třmeni konstábla Scanlana. –

Ale bylo mu skoro tak, jako by katův provaz visel okolo krku.

A to byl konec všech těch Sunnyglenských tajemných vražd.

„Švec“ Grindle, počestný, úctyhodný řemeslník, člověk mírné

povahy, který nosil na nose brýle se zlatými obroučky, člen

představenstva náboženské obce, člověk všeobecně oblíbený, s

kterým všichni měli plnou účast pro jeho domácí trápení, neboť

všeobecně se vědělo, že jeho žena pije – ano, on byl ten dlouho

hledaný vrah!

Lidé se velmi často divili, co se asi stalo s jejich nemluvnětem,

které se narodilo asi měsíc po poslední vraždě. Příliš mnoho naděje

do budoucnosti to dítě už nemělo, když Švec Grindle musel očekávat

svůj osud v cele pro odsouzence k smrti. A to ještě mohl mluvit ó

velkém štěstí, že ho úřady zachránily před lynčováním, neboť jeho

obětmi byly vesměs mladé dívky, některé z nich dokonce z

vynikajících rodin.

Jeho žena, notorická alkoholická,– které bylo všechno úplně

jedno, byla umístěna do ústavu choromyslných a ubohé nemluvně

bylo odevzdáno ošetřovatelce za plat.

Dr. Tarva Nischkin něco zaslechl o tomto nemluvněti téhož dne,

kdy operoval v Uplandské nemocnici. Téhož dne, kdy mu tam

omdleli tři přihlížející studenti a kdy a kdy ošetřovatelky, i ty

nejotužilejší, odcházely z operačního sálu se smrtelné bledými

tvářemi a chvěly se po celém těle.

Dr. Tarva Nischkin byl opět ve své pracovně, když ho tam

navštívil profesor Errington. přišel zamračený, viditelně v nevrlé

náladě.

„Byl to dnes velmi zajímavý případ,“ pravil dr. Tarva Nischkin,

snímaje si s rukou kaučukové rukavice.

6

„Velmi zajímavý,“ odvětil profesor Errington suše.

Profesorovi Erringtonovi bylo teprve pětatřicet let, ale jeho jméno

mělo již světovou pověst, byl to skvělý patolog, autor několika

vynikajících děl o duševních chorobách, vědecký svět Spojených

států ho považoval za mimořádně talentovaného vědce, který jednou

dostane možná i Nobelovu cenu. Kromě toho byl jedním z

nejoblíbenějších členů profesorského sboru Uplandské univerzity.

„Ano, velmi zajímavé,“ opakoval profesor Errington. „Ale – bylo

to také nutné?“

Dr. Tarva Nischkin si nasadil monokl a mírně se usmál.

„Operace? Každé vědecké bádání a experimentování je nutné,“

pravil. „Ještě něco – požádal jsem, aby mi bylo vydáno tělo toho

člověka – jak se jmenuje – Grindle – až bude popraven. Mám jednu

nebo dvě teorie –“

„Máte až příliš mnoho teorií, drahý Nischkine,“ vybuchl

Errington. „V poslední době jste experimentoval s četnými teoriemi,

přinejmenším velmi podivnými a lehkomyslnými, nemyslíte?“

Dr. Tarva Nischkin usrkl vody a sklenku pomalu postavil na stůl.

„Ano, ale učinil jsem přitom četné objevy.“ pravil.

„Které však byly více nebo méně zbytečné,“ namítal profesor

Errington. „Musím vám něco říci, Nischkine. Fakulta mne požádala,

abych si s vámi o tom promluvil. V poslední době je z vašeho sálu

téměř po každé vaší operaci odnášena mrtvola. Viděl jsem vás dnes

při práci a musím doznat, že se mi obracel žaludek.

Nischkin se opět usmál, ale jeho zešikmělé oči zůstali studené

jako led.

„Chceme-li zatahovat do vědy citlivůstkářství,“ pravil, „pak

učiníme nejlépe, budeme-li se místo operací modlit.“

Profesor Errington vstal a šel ke dveřím,

„Další operace vám nejsou již povoleny,“ pravil ostře.

Dr. Tarva Nischkin pozvedl obočí.

„Má to snad znamenat – že jsem propuštěn?“ tázal se.

„Nechtěl bych, abyste si to vykládal tímto nepříjemným

způsobem,“ pravil profesor Errington již mnohem míměji. „Obáváme

se však, že noviny by se mohly vrhnout na některou z vašich

nezdařených experimentálních operací. Postačí, aby některý student,

7

přítomný v sálu, jim to prozradil a bude z toho nesmírný skandál.

Tomu se chceme a musíme vyhnout za každou cenu. Jste přece dost

bohat, Nischkine, proč se tedy neuchýlíte do soukromí? Tam byste se

ovšem mohl věnovat svému bádání a pokusům podle své vlastní vůle

a nikdo by vám nemohlo překážet.“

Dr. Tarva Nischkin pokrčil rameny.

„K svému bádání a pokusům potřebuji lidská těla,“ pravil

chladně.

„Nikoli však těla živá,“ odporoval profesor Errington.

„Živým lidským tělům dávám přednost, lépe mi vyhovují,“ pravil

Nischkin. „Vytvořil jsem si určité teorie, které musím vyzkoušet.“

„Ale ne na malých dětech,“ pravil profesor Errington přísně. „Na

těch bezbranných nemluvňatech, které si nemohou stěžovat světu, co

jste s nimi prováděl.“

Dr. Tarva Nischkin neodpovídal. Zvolna se vysvlékl z dlouhého

bílého pláště, pečlivě jej složil a položil na opěradlo židle.

„Jsem tedy propuštěn – tak mám tomu rozumět?“ tázal se.

„Nepřejeme si, abyste se to vykládal jako propuštění,“ odporoval

profesor Errington. „Prostě chceme, abyste upustil od

experimentování na podkladě svých teorií. Učiňte to a pak již

nebudeme nic namítat, chcete-li i nadále používat naší nemocnice.

Ke všem čertům, Nischkine, jste přece moudrý – považujeme vás za

jednoho z nejlepších chirurgů v naší zemi. Proč se tedy nechcete

vzdát těch svých směšných teorií? Některé z nich se již dostaly do

novin, však víte,“ dodal významně. „Fakulta již měla poradu o vašich

veřejných přednáškách. Ten váš nápad, že lidští tvorové jsou víc než

zvířata bez duše, jak jste se dal jednou slyšet před nějakým

reportérem, je přímo odporný.“

Dr. Tarva Nischkin se tiše zasmál.

„Pro mne nikoli,“ pravil.

„Tvrdíte-li, že malá nemluvňata jsou něco jako zvířecí mláďata

„A to také jsou,“ přerušil ho Nischkin chladně. „Vezměte

kterékoliv lidské nemluvně a nechtě ho vyrůst v lese! Co z něho

bude? Nic jiného, nežli pouhé zvíře, surové, vražedné zvíře, s čistě

zvířecí lstivostí, jak zakrývat své stopy, a se zvířecími pudy místo

lidského rozumu. Nebude znát lásku, obejde se bez jakékoliv duševní

8

činnosti, nebude znát prostě pranic, co nesouvisí s hmotou a s čistě

pudovými zvířecími potřebami jeho těla. Duše! Co je to vlastně ta

duše? Pouhá žláza, nic jiného. Ve vhodném okolí a s náležitým

výcvikem můžete učinit z každého lidského nemluvněte, co sám

budete chtít.“

Profesor Errington si zhluboka oddychl. Také měl dítě,

nemluvně, byly mu sotva tři týdny.

„To jest teorie, s jakou nemohu souhlasit,“ ohradil se ostře.

Dr. Tarva Nischkin se procházel místností s rukama hluboko v

kapsách.

„Překrásná stvořeníčka,“ pravil. „Také máte nemluvně, profesore,

a patrně si myslíte, že to vaše nemluvně by i bez vaší sentimentální

péče a bez mateřské péče vaší znamenité choti vyrostlo v rozumného

lidského tvora, s celou inteligencí a se všemi vlastnostmi, které z vás

učinily slavného muže –“ lehce se uklonil – „a to jenom z toho

důvodu, že v něm je sémě, které může vypučet a rozkvést do

barvitosti a tvaru vašeho vlastního intelektu?“

Zavrtěl hlavou, sňal s věšáku klobouk, otevřel zásuvku svého

stolu a vyňal z ní malé kožené pouzdro, které vložil do kapsy.

„Bohudíky, nikdy jsem nepovažoval Uplandskou kliniku za svůj

domov.“ Jeho hubené tváře se zkřivily v úsměvu. „Jak vidíte,

všechna svá zavazadla si mohu uložit do jedné kapsy kabátu.“

Přikročil ke dveřím, otevřel je, ale ještě jednou se obrátil k

profesorovi.

„Je to smutné, velmi smutné,“ pravil. „Citlivářství vždycky

ohrožuje védu.

Ale v praktickém lékařství je to přímo ohavnost. Zapamatujte si

to, Erringtone!“

Odešel a tiše zavřel dveře.

Na vnějších schodech kliniky postávalo několik studentů. Vážně

spolu hovořili a MUDr. Tarva Nischkin věděl velmi dobře, kolem

čeho se točí jejich hovor. Dívali se na něho, když kráčel okolo nich,

ale jejich pohledy nebyly přátelské.

Dr. Tarva Nischkin se tomu v duchu usmál.

Usedl do svého auta, které stálo před klinikou, a odjel do svého

městského bytu. Tam si vzal velkou knihu, do které si zapisoval

9

denně své klinické případy, vložil ji do tašky a dole v přízemí nařídil

vrátnému, kam má za ním posílat jeho korespondenci. Potom odjel

do svého venkovského sídla, velkého osamělého domu, který si

koupil před několika lety.

2. Rosa Hu-Son I

Byl to krásný, osamělý bílý dům uprostřed velké, přepečlivě

udržované zahrady na Rackamském kopci. Dříve to byl jen malý

domek, ale dr. Tarva Nischkin přistavěl k němu dvě velká křídla

směrem na jih a sever, od brány vedla k němu široká cesta, dlouhá

skoro celou míli. V zahradě pracovalo několik dělníků a dvanáct

japonských zahradníků.

V prostorné hale čekala na něho Rosa Hu-Son, štíhlá mladá žena

v bělostném kimonu, pokorná, tichá, mlčenlivá, poslušná: Bylo jí asi

devatenáct, byly však chvíle, kdy se mohla domnívat, že je jí aspoň

sto let.

„Je to dítě už zde?“ tázal se dr. Tarva Nischkin.

„Ano,“ odpověděla pokorně. Její hlas byl tichý, hluboký a něžný.

„Sama jsem je sem přinesla. Dala jsem té ženě padesát dolarů.“

„Chtěla vědět, kam je odnášíte? Kladla nějaké dotěrné otázky?“

„Ne, pane.“

Dr. Tarva Nischkin přikývl.

„Dobrá,“ pravil spokojeně. „Otec tohoto dítěte bude zítra oběšen.

Také matka patrně brzy zemře. Viděl jsem ji před dvěma dny v

psychopatologické klinice. Opatřila jste také ty podobizny?“

„Ano, pane, jsou na vašem psacím stole,“ odpovídala čínská

dívka.

Doktor Tarva Nischkin opět přikývl a odešel do své pracovny.

Číňanka ho mlčky následovala. Doktorovou pracovnou byla velká

místnost, vysoká a vzdušná, s dubovým ostěním. Na širokém psacím

stole ležely dvě pošpiněné fotografie, jedna z nich byla portrétem

do’sti hezkého muže a podobiznou ženy, a to ženy opravdu půvabné.

Doktor Tarva Nischkin si je spokojeně prohlížel.

„Ta ženština požadovala za ně deset dolarů. Tvrdila, že je musela

pracně shánět u nějakých příbuzných,“ pravila Rosa. Doktor si toho

nevšímal.

10

„Tak tedy vypadali ti lidé a tak bude vypadat i jejich dítě, budu-li

chtít, je to vždycky velkou výhodou, je-li dítě hezké již od přírody,

ale i to by’se dalo nějak zařídit.“

Obrátil se k Číňance.

„Kde je to dítě?“ tázal se.

„V mém pokoji,“ odpověděla.

„Přineste je sem.“

Rosa Hu-Son pokorně přikývla, odešla, ale vrátila se již za

několik okamžiků, přinášejíc drobné nemluvně. Doktor Tarva

Nischkin si nasadil monokl a pozorně si je prohlížel.

„Učiníme z něho amerického gentlemana a ne jen dokonalého

amerického gentlemana,“ pravil. „Bude to nejlepší představitel

mužné ušlechtilosti, lidské vtělení zásady noblesse oblige.

Poskytneme mu výchovu prostě vzornou, učiníme z něho badatele,

vědce, učence a ve vhodné chvíli, až ten jemný, oduševnělý,

kultivovaný mladá muž dospěje, ožení se s překrásnou americkou

dívkou, dívkou asi téhož druhu, jaké jeho sadistický otec s takovým

zvrhlým potěšením rád vraždil. Vědecké, metodické působení na tu

nebo onu žlázu, má drahá Roso, a to bude všechno. Dáme mu duši!

Ano, dáme mu duši – a jakou duši! Bude mít jenom ušlechtilé,

humanistické a krásné myšlenky. To potom bude můj triumf!“

Zamyšleně se díval na mladou Číňanku, ale bylo na něm vidět, že

jí ani nevnímá, že jeho myšlenky těkají někde docela jinde.

„Chcete, abych se o něho starala?“ tázala se Rosa Hu-Son.

Doktor Tarva Nischkin sebou až trhl, jak ho tato otázka vyrušila

ze zasnění.

„Vy?“ zkřivil rty. „Ne, ne, mé drahé dítě. nepochybuji sice, že

byste se o něho starala s veškerou láskou a pečlivostí, ale to mi

daleko nemůže postačit – toto dítě musí mít chůvy, ošetřovatelky,

vychovatele, učitele a zkrátka všechno, co se dá koupit penězi a co

mi může pomáhat, abych z něho učinil naprosto přesný a jasný důkaz

pro pravdivost své teorie. Nemyslíte, Roso, že mám již určité

úspěchy v takových případech? kupříkladu vy sama. Což jsem vás

nekoupil tam na břehu Žluté řeky? Nekoupil jsem vás jako ubohé

čínské dítě, jako, neurazte se, takovou malou krysu, kterou všichni

opovrhovali, nekoupil jsem vás jako zmetka, kterého jeho vlastní

11

otec chtěl hodit do vody a utopit jako kotě, které jeho matka

nenáviděla? A teď se na sebe podívejte! Nedíváte se na mne jako na

kouzelníka a na sebe jako na ovoce mých kouzel?“

Viděl, í koutky jejích rtů poklesly. To bylo vše, čím Rosa Hu-Son

dovedla nebo chtěla prozradit své vzrušení.

„Ale nebojte se, pro vás najdu, až budete chtít, nějaké jiné dítě,

takové dítě, které nebude potřebovat vědecké ošetřování,“ sliboval.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Vstoupil mladý čínská sluha,

přinášeje podnos s čajem. Dr. Tarva Nischkin nalil si horkou tekutinu

jantarové barvy do šálku, v němž ležely tři plátky citrónu. Čínská

dívka nespouštěla z lékaře oči.

„Chtěla bych mít své vlastní dítě,“ pravila pojednou. Bylo to snad

vůbec poprvé, že Rasa Hu-Son vyjádřila také slovy nějaké své přání,

ba dokonce nějakou svou vlastní myšlenku.

Dr. Tarva Nischkin se zasmál.

„Bohudík, není to dost dobře možné, Roso,“ pravil chladné.

V tomto okamžiku zvedl šálek s čajem k ústům, kdyby se byl

díval na ni, byl by viděl, že její mandlově hnědé oči pojednou

ztvrdly.

„Jestliže vám to říkám, Roso, tedy bych chtěl ještě připomenout,

že byste mně mohla a měla býti za to velmi vděčná,“ pravil.

„Jednoho dne, až budu mít kdy, zavedu vás do porodnice a tam

zůstanete celý týden – a potom vaše vděčnost ke mně bude ještě

mnohem větší. A teď jděte a připravte mi komoru číslo 2.“

Vytřeštila na něho oči.

„Pro to dítě?“ zajíkla se.

Dr. Tarva Nischkin na ni div nevycenil zuby.

„Na nic se netažte, nechcete-li abych vás musel tomu odnaučit,“

zvolal.

Ukázal ke dveřím a dívka rychle odcházela, odnášejíc dítě.

Odešla do svého prostě zařízeného pokoje a tam vzala z malé krabice

svazek klíčů. Dítě uložila do postýlky, která stála vedle její postele a vyšla z místnosti. Kráčela dlouhou chodbou, pak zabočila v pravém

úhlu do chodby jiné, širší a s kamennou dlažbou. V té chodbě byly

jenom jedny dveře, a to až na jejím konci. Přistoupila až k nim,

12

vsunula klíč do zámku, otočila jím a dveře otevřela. Byly to dveře z

ocele, ale zvnitřku byly silně vyčalounované.

Místnost, do níž mladá Číňanka vstoupila, se podobala velkému

obývacímu pokoji, dost pohodlnému, ačkoliv nábytek byl až příliš

masivní a těžkopádný. Vedly z ní dveře do jednoduše zařízené

ložnice, za níž byla neobvykle velká koupelna. Na stropě koupelny

viselo posuvné svítidlo, v němž bylo několik silných žárovek. Byl

tam také malý ocelový operační stůl a do zdí bylo zasazeno několik

zasklených skříní, z nichž každá měla tři skleněné poličky, na nichž

leželo několik sad lesklých chirurgických nástrojů.

Nebylo nic tragického nebo zlověstného ani ve vzhledu těchto

místností ani v jejich ovzduší a také nic neprozrazovalo, kdo byl

jejich posledním obyvatelem. Zvláštností těchto místností, která

musela být nápadná na první pohled bylo, že byly bez oken. Světlo v

nich bylo umělé, vzduch byl sem dodáván dokonalým ventilačním

systémem.

Když se Rosa Hu-Son vrátila do pracovny, která současně byla

knihovnou, Dr. Tarva Nischkin měl na sobě krátký župan a kouřil

dlouhý tenký doutník. Seděl v pohodlném křesle a jeho dlouhé

hubené nohy spočívaly na psacím stole z ořechového dřeva. Číňanka

krátce oznámila, že vše je připraveno.

„Dobrá,“ pravil doktor. „Pamatujete se na poslední náš případ,

„Roso?“ zasmál se. Zdálo se, že je v žertovné náladě. „Víte, Roso, že

byste mohla jít odtud, z tohoto domu přímo do Uplandu, vyhledat

tam policejního ředitele a vyprávět mu historii, které by nikdy

neuvěřil a kterou, i kdyby ji uvěřil, nikdy by nemohl dokázat – neboť

řekněte sama, co znamená slovo takové Číňanky. kterou jsem nalezl

na břehu špinavé Žluté řeky, proti slovu všeobecné váženého a

obdivovaného Dr. Tarva Nischkina? A vy dokonce ani nevíte, co se

stalo s tím tělem, co, Roso? Pojďte sem.“

Uchopil ji za rukáv jejího hedvábného kimona a přitáhl si ji ke

kolenům.

„Jste moje otrokyně, Roso,“ pokračoval. „K tomu jste se narodila

– narodila jste se jen k tomu, aby z vás byla otrokyně. Ale není to

špatný život, že? Snad sama uznáváte, že je to život dokonce docela

příjemný. Víte, co by se stalo, kdybyste odtud utekla a běžela rovnou

13

na policii? Policie by sem přišla, prohledala to tady, vyptávala se a

potom by ti gentlemani pokrčili rameny a řekli: Je to lež, kterou si

vymyslela chorobně prolhaná Číňanka. A vy byste mi odtud prchla,

ale já bych vás zase našel, protože mám vlastnost, která se nejlépe

osvědčuje při hledání ztracených věcí – jsem totiž člověk neobyčejně

trpělivý. Ano, našel bych vás, přivedl bych si vás zpátky a pak bych

se s vámi promluvil. Pověděla byste mi, až bych vzal do ruky

skalpel, i to, co nevíte. Proč jsem se o to nepokusil? Protože vás mám

rád, Roso, a samotného by mne to bolelo, kdybych musel řezat do

vašeho půvabného masa.“

Mladičká Číňanka neodpovídala, jenom mu pokorně seděla na

kolenou, ruce měla složeny v klíně a dívala se přímo před sebe,

kamsi daleko a daleko.

„Dnes večer přinesu jiné nemluvně,“ pokračoval Nischkinl „Dáte

je do komory číslo dvě. „Jeho otec“ – Nischkin se odmlčel a potom

se zachechtal – „ano, je dokonalý gentleman, geniální muž. Jednoho

dne bude děkanem Uplandské university. Muž, kterému nelze nic

vytýkat, který je takříkajíc bez jediné vady, Roso, ať již duševní nebo

tělesné. Matka toho dítěte? Její praděd byl americkým

revolucionářem. Vůdce legendárního praporu Čtyř set, Roso, byl to

slavný člověk! Krásná žena, tělesně i duševně, Roso. Jaká nádherná

povaha! jak skvělí rodiče toho dítěte. Nikoliv jako u vás, která jste se narodila bůhví kde v nějaké černé díře na břehu Žluté řeky, ze

špinavých, primitivních rodičů. Jejich rodina je velká, slavná. Vždyť

přece její praděd bojoval po boku Jiřího Washingtona. Slyšela jste již

někdy o Washingtonovi?“

Odstrčil ji od sebe, povstal, vyhoupl se na desku stolu a pohlížel

dolů na dívku, která stála před ním.

„Žláza zde a žláza tam, má milá přítelkyně, a co se potom stane z

toho dítěte, provedu-li na něm chirurgické zákroky? Třeba vrah,

budu-li chtít, který bude přepadávat ženy, surové, nízké zvíře? Jeho

znamenitý otec, skvělý učenec nesouhlasí s mou teorií, ale my dva to

víme mnohem lépe, že ano? My dva, vy a já…“

** *

V domácnosti profesora Erringtona byla dvě nemluvňata, obě

přesně stejného stáří. Holčička a chlapeček. Že tam byla také ta

14

holčička, to bylo pouze náhodou. Její matka byla dobrou přítelkyní

paní Erringtonové. Měsíc po narození dítěte byla přítelkyně paní

Erringtonové a její muž zabiti při srážce aut. Děťátko nemělo jiných

příbuzných a proto si paní Erringtonová vzala holčičku k sobě.

Řekla, že může dorůstat s jejím hochem – paní Erringtonová neřekla

svému nemluvněti jinak než „můj hoch“.

Bylo to jedné temné a větrné noci v měsíci září, kdy chůva obou

dětí, vrátivši se do pokoje, v němž děti spaly, shledala k svému

největšímu překvape i ní, že dveře jsou zavřeny na klíč – a to zevnitř.

Ihned ztropila poplach a vzbouřila celý dům. Přiběhl profesor

Errington, seběhla se celá domácnost a zjistili, že zasklené dveře,

vedoucí na terasu, byly vypáčeny a malá postýlka.

v níž ležel profesorův synáček, je prázdná. Díté bylo uneseno, ale

nikdo nezahlédl únosce, ať již byl jeden, nebo jich bylo několik.

Nikdo je neviděl přijíždět ani odjíždět. Potom se zjistilo dalším

vyšetřováním, že železniční hlídač, který bydlel v malém domku

nedaleko křižovatky trati se silnicí do Santa Fe, spatřil auto, které

ujíždělo plnou rychlostí – ale takových aut tam jistě projelo několik.

Tato událost, únos dítěte váženého a ctihodného profesora

Erringtona, zaměstnávala noviny po několik dnů. Časopisy přinášely

články, úvahy, podezření, fotografie domu a okolí a policie tří států

severoamerické unie věnovala všechno své úsilí, aby unesené dítě

bylo opět nalezeno. Všechno bylo marné.

Ještě téže noci, kdy únos byl proveden, druhé dítě bylo dáno do

komory číslo dvě a dr. Tarva Nischkin strávil pak asi půl hodiny

prací nadmíru zajímavou. Potřeboval k tomu misku právě indické

tuše, štěteček a několik jemných přístrojů. Na levé ramínko dítěte

vytetoval „Č. 2.“

Dr. Tarva Nischkin byl ve všem velmi přesný, svědomitý a

metodický.

3. Muž číslo 2

Dr. Tarva Nischkin uskutečnil několik velmi zajímavých pokusů, ale

žádný z nich nebyl rázu příliš drsného. Pro všechen ostatní vnější

svět doktor Tarva Nischkin experimentoval na podkladě

Menděljevovy teorie a používal k svým pokusům myší a rostlin.

15

Ale nejvíce ho asi zajímalo, ba přímo okouzlovalo, dívat se na

tělesný vývoj Čísla 2 – což byl polonahý, štíhlý hoch hranaté

hlavy.bezvýrazných tváří, který dovedl na pouhé lusknutí prsty se

vyšplhat až do koruny stromu. Ano, bylo to zajímavé, ba přímo

okouzlující, dívat sena něho. Tento hoch nikdy nepromluvil, z jeho

úst nikdy nevyšel ani jediný zvuk. Rosa Hu-Son si získala zato

všechnu chválu od svého velitele a pána.

„Ano, počínala jste si velmi dobře a podařilo se vám to, Roso,“

pravil jí jednoho dne. „Kdybyste ho byla naučila lidské řeči, byl bych

vám za to napráskal. Bylo by k tomu stačilo jeho jediné slovo.“

„Učinila jsem, co jste mi nařídil,“ odpovídala zachmuřeně.

„Všechno na pouhé znamení – tak zněl váš rozkaz. Když se chce

ozvat, postačí, abych položila prst na rty a on už ví, že to znamená

mlčet a ticho.“

Dr. Tarva Nischkin přece jen nebyl ještě spokojen úplně. Jednoho

dne poslal Číslo 2 za zajícem. Hoch zajíce opravdu dohonil, ale

nezabil ho.

„Musí se naučit zabíjet, trhat, ochutnávat syrovou krev. Zítra to s

ním zkusím znovu a jestliže svůj úlovek nezabije, tedy mu

napráskám bičem.“

„To není třeba,“ ozvala se Rosa Hu-Son. Dr. Tarva Nischkin vrhl

na ni zlostný pohled.

„Je to třeba!“ křikl. „Každé zvíře musí být trestáno. Jinak to

nejde,“ pravil.

Ale druhého dne doktor nemohl uskutečnit svůj zamýšlený pokus

se zajícem a hochem. Dr. Tarva Nischkin byl naléhavě povolán na

východ. Obdržel telegram, že Ralph Nischkin onemocněl

neštovicemi, syn Sevcův byl teď ve škole pro mladíky z nejlepších

rodin. Zprávy, které o něm doktor dostával, byly jen ty nejlepší.

Všichni chválili hochovu inteligenci a snadnou chápavost. Byl to

zkrátka vzorný hoch. Zdvořilý, roztomilý, čiperný, duševně i tělesně

– nejlepší hráč fotbalového mužstva koleje – přitom však skromný,

noblesní, ušlechtilého chování.

Dr. Tarva Nischkin odjel na východ prvním rychlíkem. Ševcům

syn měl pro něho nesmírnou cenu. Neuplynul jediný den, aby mu

nedodal stále nový a nový materiál pro tu obrovskou knihu, kterou

16

dr. Nischkin překvapí jednoho dne celý vědecký svět. A jak

překvapí! V pancéřovém trezoru v jeho pracovně ukrytém za deskou

dubového ostění, bylo už sedm set hustě popsaných stránek.

Později se Ralph vrátil domů. V osmnácti letech svého věku byl

mladík vysoké postavy, široký v ramenou, výrazných, upřímných

tváří, zdvořilého chování. Tehdy se poprvé setkal s přijatou dcerou

profesora Erringtona.

Starý svár mezi oběma vědci byl už dávno zapomenut, přesto

však jejich styky byly jenom náhodné. Profesoru Erringtonovi se

však zdálo, kdykoliv se setkal s dr. Nischkinem, že povaha tohoto

muže se nápadně změnila – dr. Nischkin již nemluvil o svých

teoriích a pokusech, které byly odsouzeny celou fakultou Uplandské

univerzity, jen občas se zmiňoval o Menděljevově teorii, uznávané

celým světem a o svých myších a rostlinách.

Mary Erringtonová, profesorova chof, která Nischkina neměla

ráda, ačkoliv sama nevěděla proč, vedena k tomu jenom pudem,

ženskou intuicí, dala se jednoho dne přemluvit svým chotěm a

pozvala doktora k večeři. Shledala v něm muže velmi příjemného a

zábavného, který dovedl poutavě a zajímavě vypravovat.

Ano. „Už osmnáct let uplynulo od hrozné noci, kdy byl její

chlapeček unesen neznámými pachateli, ale vzpomínka na to růžové

děťátko, které tak náhle zmizelo ze své postýlky, byla stále stejně

živá. Již neměli jiných dětí. Vlasy Mary Erringtonové takřka už

zbělely. Přes tuto živou, stále bolestivou vzpomínku na vlastní dítě,

Mary Erringtonová však nalezla aspoň jakousi náhradu – ba mnohdy

se zdálo, že náhradu úplnou – ve své adoptované dceři, Virginii

Westové, v níž všichni nyní mlčky uznávali Virginii Erringtonovou.

„Přiveďte nám ukázat toho svého hocha,“ pravila Mary

Erringtonová. „Je to váš synovec, že ano? Nevěděla jsem, doktore, že

máte příbuzné.“

„Je to syn mého bratra,“ vysvětloval doktor Nischkin hladce.

A tak Ralph Nischkin přišel a okouzlil profesorovu domácnost, a

byl uznán za dokonalého mladého muže. S Virginií Erringtonovou

byl by se patrně brzy seznámil i důvěrněji, kdyby nebyla mysl mladé

dívky zaměstnána ničím nebo někým docela jiným. Virginia měla

svůj románek, který začal v umělecké koleji Uplandské univerzity.

17

Mladý muž, s nímž se ta seznámila a měl tuctové jméno John Smith,

byl jenom příležitostným studentem umělecké koleje. Vypravoval jí,

že pracuje v městě vzdáleném několik mil a že jen ve volných

chvílích může chodit do koleje. Měl velké nadání pro kresbu, jeho

pokroky byly opravdu neobyčejné a zcela jistě byl by studoval s

vyznamenáním, kdyby mohl docházet do koleje pravidelně. Jednoho

dne se s ním setkala v blízkém městě a šli se podívat na výklady

obchodníka s obrazy. Ale John Smith ji v polovině cesty zmizel a již

se nevrátil. Vypravovala o tom své matce, jak nazývala paní

Erringtonovou a Mary se netajila svým rozhořčením. Virginia potom

byla spíše ochotna přijímat a odpovídat na dvoření Ralpha

Nischkina.

Číslo 2 zatím dělalo pokroky. Dr. Nischkin ho vyváděl v noci z

domu, ale držel ho na tenkém řetězu, který mělo Číslo 2 upevněno k

rameni. Přišla však doba, kdy ho doktor mohl pustit ze řetězu a hoch

uposlechl na pouhé zahvízdnutí. Potom přišla doba, kdy mohl být

vyváděn z domu i ve dne.

Jednoho dne byl pořádán v lese velký piknik. Sešlo se tam na

pozvání Mary Erringtonové asi padesát mladých lidí. Byla tam také

mladá přítelkyně Virginie Erringtonové, dívka poněkud

lehkomyslná, živá, snad také trochu uštěpačná, což se ovšem

nemohlo příliš líbit mladým mužům z této společnosti. Někdo ji

zahlédl, jak odchází sama do lesa, trhajíc květiny. Když pak veselá

společnost mladých lidí se chystala k odchodu, dívka byla

pohřešována.

Několik mladých mužů, vedl je Ralph Nischkin, ji začalo hledat.

Hledali ji dost dlouho v lese, a když ji konečně našli, nikdo z nich do

smrti nezapomenul na tuto podívanou, strašila je po celý život jako

upír.

Doktor Tarva Nischkin byl ve své pracovně, když mu byla ta

hrozná zpráva zatelefonována.

„Viděl někdo pachatele?“ tázal se rychle.

„Ne, nikdo toho netvora nezahlédl, pachatel toho hrozného činu

prchl nepoznán, nikým nespatřen…“

Doktor Nischkin odložil sluchátko telefonu a spěchal k Číňancc

Rose Hu –Son.

18

„Číslo 2 se už vrátilo?“ tázal se.

„Ano, před desíti minutami,“ odpověděla Rosa Hu-Son.

„Viděla jste ho?“ pokračoval ve svých otázkách a spokojeně, ba

nadšeně si mnul ruce a oči mu zářily.

„Ano, viděla jsem ho,“ odvětila Číňanka. „Vrátil se zadními

dveřmi.“

Z místnosti, čili do kontroly, jak říkával doktor, v níž žil mladík,

označovaný jen jako Číslo 2, vedly zadní dveře do zahrady a zvenčí

byly dovedně zakryté hustým křovím.

„Povšimla jste si ho dobře?“ naléhal doktor.

„Ano, všimla,“ odpovídala Číňanka již trochu udiveně.

„A nic jste neviděla na jeho rukou?“

Místo odpovědi jen zavrtěla hlavou. Doktor Tarva Nischkin se

zachechtal.

Po mírním svahu kopce, na němž stál doktorův dům, ve

vzdálenosti asi dvou set metrů od domu protékal potok mezi

houštinami keřů a mladých stromů doktorovy zahrady, která se

velikostí a celým svým vzhledem podobala starému parku panského

sídla. Doktor Tarva Nischkin se postaral o to, aby se Číslo 2 naučilo

čistotě, čistotě sice zvířecí, přece však to byla čistota. Číslo 2 se

nikdy nevracel domů, aby se neumyl v potoce.

Doktor Nischkin sáhl do kapsy, přesvědčil se, zda v ní má klíč,

potom kráčel chodbou, a otevřel dveře kontroly.

Číslo 2 leželo na posteli – byla to jednoduchá železná postel s

obyčejným slamníkem – leželo zády ke dveřím a obličejem ke zdi a

ani se nepohlo, když se dveře otevřely a vstoupil doktor.

Doktor Tarva Nischkin se zastavil u dveří, okamžik se díval na

něho, potom přistoupil ke dveřím, sklonil se nad ním a pozorně si

prohlížel roztřepané rukávy jeho košile. Nikde ani jediná, sebemenší

krvavá skvrnka.

Doktor Tarva Nischkin byl úplně spokojen s Číslem 2. Vrátil se

do své pracovny, záře radostí, a potom připojil novou, hustě

popsanou stránku do své velké knihy.

Právě dopsal poslední řádku, když do pracovny vstoupila Rosa.

Její tvář byla přímo zkamenělá hrůzou.

19

„Slyšel jste o tom?“ zeptala se zajíkavč lékaře. Doktor Tarva

Nischkin se jí chladně díval do očí.

„Ano, slyšel jsem o jakési smutné události,“ pravil. „A co má

být?“

„Ta mladá dívka –“ započala Rosa.

„Ano, ano,“ přerušil ji netrpělivě. „Byla to dívka, jak jsem slyšel.

Ale pamatujte si, Roso, že život mladé dívky nemá o nic větší cenu

než život muže. Zapamatujte si to dobře, Roso! A teď jděte, vezměte

si nějakou knihu a čtěte si. Vydal jsem velké peníze, abych vám vliv

do vaší tupé hlavy lidský mozek. Používejte tedy svého lidského

mozku k něčemu užitečnému.

Číňanka se chvěla od hlavy k patám, ale nebyl to jen strach nebo

jen hněv, spíše obojí současně.

„Vydal jste velké peníze, abyste mne zbavil lidského cítění,“

pravila. „To však se vám nepodařilo, doktore. Můžete mne tlouci,

přece však vám povím, co vám chci a musí říci: jednou sem policie

přijde, bude hledat, vyšetřovat –“

„Policie sem nepřijde nikdy,“ přerušil ji doktor chladně. „Jděte,

má malá přítelkyně, do svého pokoje. Musíte se učit, stále se musíte

učit, vaše vědění je až žalostně chatrné. Zde si vezměte tuto knihu,

pojednávající o lidské duši –“ podíval jí knihu, kterou vzal se stolu.

„Napsal ji německý učenec, a Němci pronikli již velmi hluboko do

tajemství lidské duše. Přece však se jim dosud nepodařilo, co se již

podařilo mně, rozložit lidskou duši na její jednotlivé chemické

složky.“

Jaké však bylo jeho překvapení, když mu Číňanka vyrazila knihu

z ruky.

„Přijde den, kdy poznáte, jakých zvrhlostí se zatím beztrestně

dopouštíte,“ pravila zajíkavým hlasem, ani nedýchajíc.

Doktor Tarva Nischkin se usmál a odmítavě potřásl hlavou.

„Přijde sem policie?“ zasmál se pohrdlivě. „Ať tedy přijde, bude

mi vítána. Ale ani jediný z těch vychytralých policistů neuvidí, co

viděl já. Viděl jsem Číslo 2 – leželo ve trávě a slídilo, slídilo – dívalo se, jak ten náš hoch libá Virginii Erringtonovou. Snad se mu to

nelíbilo, tomu našemu Číslu 2. Snad mu to nasadilo všelijaké

roztodivné myšlenky do hlavy, co? Musíme se postarat o velkolepou

20

slavnost pro Virginii Erringtonovou, o její nádherný sňatek. Rád

bych převzal jejich první dítě do své vědecké péče – to by bylo něco

obdivuhodného.“

Zamyslil se a v hlubokém zadumání sklonil hlavu. Když se za

okamžik opět rozhlédl, Číňanka již zmizela.

4. Pokus o vraždu

Celý okres, celý kraj široko daleko byl poděšen, pobouřen

ohavnou vraždou. Velká taneční zábava, kterou chystal Tenisový

klub, byla odložena. Měla být vůbec odvolána, ale doktor Tarva

Nischkin zakročil ještě včas.

„Musíte poskytnout těm mladým lidem něco jiného ku

přemýšlení, Erringtone,“ pravil. „Musíte se pokusit odvrátit je

zábavou, kterou mají rádi, od vzpomínek na ty nepříjemné věci.“

Doktor Tarva Nischkin tohoto dne večeřel u profesora

Erringtona.

„Nepříjemné věci!“ zkřivila rty Mary Erringtonová a zachvěla se.

„To je snad slabé slovo, nemyslíte, drahý doktore?“

Nemohla si pomoci, neměla ráda doktora Tarvu Nischkina.

Kdykoliv je navštívil, kdykoliv se s ním setkala náhodou, vždy měla

jakýsi podivný, tísnivý pocit, který nemohla pochopit. Uznávala, že

doktor Tarva Nischkin je muž přitažlivá, zajímavý, dovede poutavě

mluvit, nepochybovala ani o jeho vědecké genialitě, o jeho důmyslu

a vůbec bystrém duchu. A tak když se jí jednoho dne zmínil, že by

chtěl zahájit pátrání po jejím zmizelém synovi, srdce jí poskočilo

divokou radostí.

Také tohoto večera zavedla Mary řeč na toto své největší duševní

utrpení.

„Ano, pokusím se o to,“ sliboval. V duchu se přímo otřásal

smíchem, ale navenek byl naprosto klidný a nesmírně vážný. „Váš

chlapec byl unesen, únosci nebyli vypátráni, ale nemohli přece jen

tak zmizet ze světa. Ano, pokusím se o to,“ opakoval. „Mám své

dobré známé i v podsvětí, mezi gangstery – ti lidé mne dost často

volají, když potřebují lékařskou pomoc. Jak se zdá, ti lidé nejsou tak

vybíraví a mají o mých odborných kvalitách prokazatelně lepší

mínění než celá naše slavná lékařská fakulta.“

21

„Zapomeňte na ten svůj neblahý spor s naší fakultou,“ zavrčel

profesor Errington. „Co se stalo, stalo se. Proč se rmoutit starými

záležitostmi?“

Mary Erringtonová si smutně povzdechla.

„Obávám se, že by to bylo šílenství, mít ještě teď, po tolika

letech, nějakou naději,“ pravila.

„A proč?“ namítl doktor Tarva Nischkin.

V tichu, které nastalo, upřeně se na ni zadíval, dlouze a

zamyšleně.

Nenáviděl ji, ano – doktor Tarva Nischkin nenáviděl Mary

Erringtonovou, ačkoliv sám nechápal, proč ji tolik nenávidí. Jeho

vědecká mysl se už dlouho snažila vypátrat, zjistit si a objasnit

přesně a metodicky, jaký je pravý důvod této velké nenávisti, ale až

dosud se mu to nepodařilo.

„Ano, pokusím se o to,“ opakoval již potřetí. „Ostatně, v našem

okrese máme několik velmi dobrých detektivů. Mohla byste si s nimi

o tom promluvit. Je tu také kapitán Scanlan., náčelník sboru

detektivů. Mimochodem řečeno, kapitán Scanlan to byl, jenž před

osmnácti lety zatkl pověstného vraha – Grindle se jmenoval, jestli se

nemýlím.“

„Jak staří jsou ti detektivové?“

Byla to Virginie, jež vyhrkla tuto překvapující otázku. Když se k

ní obrátily tři páry udivených očí, zarděla se rozpaky.

„Vím, že je to pošetilá otázka,“ zakoktala, „napadlo mne však…

jsou mladí?“

Doktor Tarva Nischkin se usmál.

„Ano, myslím, že jsou,“ pravil. „Jak se zdá, mladí chlapci ovládli

i taková povolání, k nimž dříve bylo třeba dospělých a zkušených

mužů. Proč se na to ptáte?“

Virginie neodpověděla.

Toho odpoledne se setkala náhodou s Johnem Smithem. Chtěla

projít okolo něho, ale John Smith ji zastavil. Bylo to poprvé, co se s

ním setkala od onoho dne, kdy od ní beze slova utekl, aniž se

obtěžoval nějakým vysvětlením, jak se slušelo a patřilo.

Teď koktal svou omluvu, ale jeho vysvětlování bylo ještě

mnohem horší, než byla původní urážka.

22

„Lituji,“ pravil, „vzpomněl jsem si však, že se musím sejít s jistou

dámou a proto jsem…“

„Nějaká příbuzná?“ tázala se chladně.“

„Příbuzná? Ani ne… byla to… moje přítelkyně.

„Opravdu zajímavé,“ pravila úsečně.

Chtěl pokračovat ve svém vysvětlování, ale tím všechno ještě

zhoršoval.

Tento mladý muž byl pro ní hádankou. Jeho nepravidelné

docházení do umělecké koleje, jeho příchody i odchody vždy

znenadání… a nyní se zde nabízelo objasnění. Virginie věděla, že v

okresu je několik detektivů. Již po delší dobu byl okres dějištěm

četných, celkem jen menších zločinů, několik kusů cenného

plemenného dobytka bylo zmrzačeno, mladé stromy přeřezány a také

jiné věci ničeny, bezohledně, ale také bez nějakého účelu. Zaslechla,

že jedna pokusná zahrada byla nemilosrdně zpustošena, rostliny

vytrhány z kořenů, záhony rozšlapány.

John Smith Virginii řekl, že pracuje na farmě, ale nebylo

vyloučeno, že to byla lež. Krycí manévr, jak by řekli vojáci.

Nadešel večer, kdy byla pořádána taneční zábava v Tenisovém

klubu – bylo to týden po pohřbu nešťastné oběti neznámého vraha.

Někteří lidé rozhořčeně odmítli přijít, přece však byla tohoto večera

velmi početná návštěvnost ve velkém sále Tenisového klubu. Ale

nikoho z těch, kdo se dostavili k taneční zábavě v Tenisovém klubu,

nebylo by napadlo ani v nejtíživějším snu, jak tragické bude její

zakončení.

Bylo čtvrt na jedenáct večer: poslední tanec před večeří. S

Virginií tančil profesor Errington, její adoptivní otec. Již byli asi v

polovině tance, když pojednou zcela z nenadání v sále zhasla

všechna světla. Téměř současně se ozval hlasitý a pronikavý výkřik.

Po něm nastalo v sále zlomek vteřiny hrobové ticho, pak se ozval na

všech stranách šumot, začal zmatek.

„Ticho! Zůstaňte stát, hned se rozsvítí,“ zvolal profesor

Errington, jemuž jako předsedovi Tenisového klubu záleželo na tom,

aby nenastala všeobecná hysterie, která mohla ve tmě skončit špatně.

Rychle si razil cestu mezi páry, které přestaly tančit, uposlechly

jeho napomenutí a zůstaly tiše stát. Vběhl do malé předsíně, kde jak

23

věděl byl v rohu zdi hlavní vypínač elektrického světla. Sáhl po něm

a jak hned poznal, nestalo sc jim jiného, než že hlavním vypínačem

někdo úmyslně otočil. Ještě se rychle rozhlédl a tu viděl, že zadní

dveře z předsíně jsou dokořán. Tomu se ani nemohl divit, vždyť byl

to on sám, jenž nařídil klubovnímu zřízenci, aby tyto dveře nezavíral

na klíč pro případ, že by jich bylo třeba k rychlému odchodu.

Profesor Errington otočil vypínačem, světla pět zazářila, potom

přikročil k oněm dveřím a již měl ruku na klice, aby je zavřel, když

se pojednou ozval druhý a ještě pronikavější výkřik.

Tentokráte profesor Errington poznal docela určitě, že výkřik

zazněl z klubovní zahrady.. Vyskočil ven do noční tmy, klopýtal po

trávníku, snaže se běžet směrem, odkud, jak se mu zdálo, přilétl onen

výkřik.

Výkřik se opakoval znovu, již potřetí. Hned nato slyšel profesor

Errington dupot utíkajících nohou a v příštím okamžiku klopýtl o

tělo dívky, která ležela v mdlobách na zemi.

Trvalo celou půlhodinu, že to děvče mohlo vypravovat, ležíc na

pohovce v klubovní kanceláři, co se mu přihodilo onoho večera.

Vypravovala, že právě v okamžiku, kdy ve velkém sále a v celém

domě zhasla světla, tančila se svým společníkem v těsném sousedství

velkých dveří, vedoucích do předsíně. Pojednou ji někdo uchopil

zezadu okolo pasu, současně ji přitiskl ruku na ústa a potom snadno a

lehčeji zdvihl. Bránila se, bojovala v zoufalém zděšení. V okamžiku,

kdy byla odnášena dveřmi do předsíně, podařilo se jí uškubnout se

od ruky, která se jí tiskla na ústa. A tu vykřikla – to byl onen první

hlasitý a pronikavý, zoufalý výkřik. V příštím okamžiku se jí opět ta

cizí ruka přitiskla na ústa a dívka byla odnášena ven předsíní do

zahrady. Tam předstírala mdloby a neznámý únosce se tím dal

oklamat, sejmul svou ruku od jejích úst a dívka vykřikla znovu. Ten

druhý výkřik jí patrně zachránil život, neboť ukázal profesorovi

Erringtonovi, kudy má k ní běžet a neznámý se pak dal před

profesorem na útěk. Dívka potom vykřikla ještě jednou, potřetí a pak

pozbyla vědomí.

Příštího dne, když se rozšířila zpráva o tom, co se stalo v

Tenisovém klubu, zavládlo v celém městě nesmírné zděšení a

všeobecný poplach. Policejní hlídky byly zesíleny a domovní dveře v

24

domech místních usedlíků byly zavírány na klíč a na pevné závory

již při západu slunce.

„Nedovedu pochopit, co se to zde děje?“ pravil Ralph Nischkin

doktorovi, kterého považoval za svého strýce a tak mu také říkal.

„Patrně zase nějaký šílenec, který uprchl z ústavu a teď řádí.“

„Šílenec? To je slovo, které se mi nelíbí,“ přerušil hoTarva

Nischkin ostře. „Je to slovo nevědecké, naprosto nepřesné, výraz

docela všedních, vulgárních pověr.“

Mladý muž něco zamručel na svou omluvu.

Byli všichni tři ve velké doktorově pracovně, dr. Tarva Nischkin

seděl u svého psacího stolu, jeho synovec Ralph si něco četl a jak se

zdálo, chtěl ještě něco říci. Vyčkal však, až se Rosa Hu-Son zvedla a

z místnosti odešla.

„Strýčku Tarvo,“ pravil pak, „proč zde vlastně máte tuto čínskou

ženu?“

Dr. Tarva Nischkin se usmál.

„Jste ještě příliš mlád, můj hochu,“ pravil. „Rosa je mi velmi

prospěšná. Je to žena inteligentní a kromě toho, což je snad hlavní, je

naprosto poslušná.“

„A přesto tomu ještč nerozumím,“ odporoval Ralph.

„Nerozumím, čím se zde vlastně zaměstnává – tak kupříkladu bych

rád věděl, jaká je její práce v tom přístavku na opačném konci domu

– v tom místě, kterému říkáte kontrola. Vím, že Rosa tam přichází a

opět odchází, ale nevím, co tam doopravdy dělá.“

Dr. Tarva Nischkin se opět usmál.

„Zabývám se teď velmi zajímavým pokusem, drahý hochu,“

pravil, „a Rosa je mi přitom zdatnou pomocnicí.“

„A jaká je to pokus, jakého druhu?“ naléhal Ralph. „A jak to, že

vaší pomocnicí může být žena? Nechtěl byste strýčku, abych vám

pomáhal já? Myslím, že bych to zvládl stejně dobře jako ta východní

žena…“

Dr. Tarva Nischkin pokrčil rameny a odmítavě mávl rukou.

„Ne, vy byste mi nemohl přitom pomoci, můj příteli,“ pravil.

„Jediná pomoc, kterou od vás požaduji a kterou mi můžete

poskytnout bude, dokončíte-li svá studia tak zdárně, jak jste je

započal a pokračoval v nich až dosud. Ano, vrátíte se na univerzitu a

25

budete studovat – ostatně, když už o tom mluvíme, přemýšlel jste již,

jaké byste si chtěl vybrat povolání?“

Ralph zavrtěl hlavou.

„Ne, pane,“ pravil, „dosud jsem o tom nepřemýšlel – jestliže

máte na mysli povolání, k němuž je třeba univerzitních studií.

Přemýšlel jsem však, zda vůbec je naprosto nutné, abych vystudoval

univerzitu, když se mohu hned věnovat praktickému životu. Mám

přítele, jehož otec má několik velkých obchodů s obuví a –“

Dr. Tarva Nischkin se sebou trhl a vzpřímil se.

„Obchodů s obuví?“ vzkřikl ostrým, pronikavým hlasem. „Tu

myšlenku si vyžeňte jednou provždy z hlavy.“ Jeho hlas byl přísný a

výhružný. „Zbytečně mne tím trápíte, můj hochu – chcete zvrátit a

zničit všechny mé vědecké teorie. Mladý muž jako vy nemá vůbec

ani vědět, že se někde prodávají boty – vám stačí vědět, že se boty

nosí na nohou. O nic jiného se nestarejte! Ale teď už mluvme o

něčem jiném – jak pokračuje ta vaše malá záležitost s Virginií

Erringtonovou?“

Mladý muž si povzdechl.

„Nevím, strýčku,“ odpovídal. „Mám ji hrozně rád. Ona je

vždycky tak roztržitá a zamyšlená, když je se mnou sama. Zdá se mi,

že za tím vězí nějaký jiný muž.“

Doktor Tarva Nischkin se zasmál.

„Nic se nebojte. Žádný jiný muž v tom nevězí,“ pravil. „Již jsem

si promluvil s tím sebevědomým gentlemanem, který je teď jejím

druhým otcem a myslím, že ona by se mu byla svěřila, kdyby, měla v

srdci někoho jiného.“

Nastalo dlouhé ticho. Ralph Nischkin se vrátil ke své knize a dr.

Tarva Nischkin, jeho strýc, ke svým papírům. Asi tak za půl hodiny

Ralph pozvedl hlavu a zadíval se na doktora.

„Strýčku Tarvo,“ pravil, „chtěl jsem se vás na něco otázat. Jste

velmi moudrý a víte skoro všechno – máte už nějakou určitější

domněnku, kdo asi zavraždil tu první dívku a chtěl spáchat vraždu i v

Tenisovém klubu?“

„Jsem tak dalece moudrý,“ pravil dr. Tarva Nischkin usmívaje se,

„že mne ani nenapadne, abych přemýšlel o takových věcech a tvořil

si takzvané

26

domněnky.“

Týden, který pak následoval, byl týdnem hrůzy pro Virginii

Erringtonovou. V jedné noci procitla s náhlým trhnutím, usedla na

posteli a naslouchala. Někdo se pokoušel zvenčí otevřít okno její

ložnice. Zprvu si pomyslila, že se jí to jenom zdálo a znovu

naslouchala ještě pozorněji. Srdce se jí divoce rozbušilo. Ne,

tentokrát už se však nemohla mýlit. Ještě okamžik seděla na posteli

jako ochromená, potom sklouzla nohama na podlahu, tiše přistoupila

k oknu a rázně odsunula záclony stranou. Vzkřikla zděšením. Venku

před oknem stál nějaký muž. Viděla jeho temnou postavu.

Ale jakmile Virginie vykřikla, muž zmizel.

Jindy zase, když šla večer zahradou, byla by mohla přísahat, že

zahlédla postavu muže, jenž se plížil jako stín skupinou mladých

jedlí na severním konci zahrady podél zdi. Za několik okamžiků se jí

dostalo docela určitého potvrzení, že se nemýlila. Profesor Errington

byl také v zahradě, aniž o tom věděla a když se ve svém zděšení dala

na překotný útěk, objevil se před ní.

„Co se stalo? Viděla jste snad někoho, že jste tak vyděšená?“

„Ano, viděla jsem nějakého muže,“ vydechla. „Tam,“ ukazovala

směrem ke skupině jedlí podél zahradní zdi.

Profesor Errington přikývl.

„Také jsem ho zahlédl,“ pravil, „ale teď běžte domů, drahoušku,

a nic se nebojte. Asi to byl nějaký tulák a teď už je dávno bůhví

kde…“

Ze zadní kapsy vyňal automatickou pistoli. V těchto dnech každý

muž v kraji nosil v kapse nějakou střelnou zbraň, af už starý kolt

nebo moderní belgickou automatickou pistoli. Profesor Errington

prohledal velmi pečlivě celou zahradu a zvláště její kout, zarostlý

mladými jedlemi, který se podobal lesíku, ale nikde nebylo již ani

stopy po neznámém vetřelci.

Přece však bylo jisté, že kdosi věnuje zcela zvláštní pozornost

domu profesora Erringtona. ,

Virginie měla nepříjemný, ba tísnivý, skličující pocit, že ji stále

někdo pozoruje, že za ní stále někdo slídí. Každou chvíli se jí zdálo,

af byla ve svém pokoji nebo v zahradě, že slyší nějaké podivné

27

zvuky a dokonce i za bílého dne měla dojem, že někdo je stále

nedaleko ní, či spíše někde za ní.

Profesor Errington jí zakázal vycházet z domu samotné. Také on

měl podezření, které se už skoro proměnilo v jistotu, že Virginie je

možná magnetem zvrácených choutek nějakého neznámého surovce.

Přece však se neobával, že by se jí mohlo něco přihodit za bílého

dne.

S doktorem Nischkinem se nyní stýkal téměř denně. Doktor byl v

těchto dnech mnohem veselejší, mnohem živější, než kdykoliv dříve

– zrovna tak, jakoby se v těchto dnech dělo něco, co napumpovalo

novou radost do jeho života.

Tyto denní návštěvy Nischkinovy uváděly profesora Erringtona

do nemalých rozpaků, neboť jeden z posledních Nischkinových

experimentů skončil neblaze. Velká část, ba většina lékařské fakulty

odmítla již dávno Nischkinovy teorie a stavěla se velmi rozhodně

proti jeho experimentům. Když doktor Tarva provedl operaci na

dítěti jistých chudých rodičů, která byla v celém svém pojetí naprosto

fantastická a ve svých důsledcích, tragická jak jen může být, tu se

stalo, co se již nedalo odvrátit – doktor Tarva Nischkin byl

předvolán, aby se zodpovídal senátu lékařské fakulty.

Ani profesor Errington jako děkan lékařské fakulty se nemohl

vyhnout dílu své odpovědnosti. A tak přišel den, kdy dr. Tarva

Nischkin stál před svými soudci. Opět se hájil svým starým

způsobem, tvrzením, že při vědecké práci, při vědeckém bádání jsou

dovoleny a oprávněny v určitých případech a situacích experimenty.

„Nesmíte nikdy dovolit, aby zbytečná přecitlivělost kalila váš

jasný zrak,“ pravil. „Co znamená jediný lidský život, když jde

nakonec o pokroky naší medicíny, o vznešené zájmy vědy? Kdyby se

mi ta operace byla podařila, bylo by z toho dítěte něco velikého,

kupříkladu skvělý řečník, vynikající státník, velký umělec, nebo

světový vynálezce. Ovšem stejně dobře a celkem stejně snadno by se

mohl stát pravý opak…“

Profesor Errington se rozhněval doopravdy. Cynický přístup k

posvátnému lékařskému povolání, jaký Nischkin tak bezostyšně

veřejně projevoval, jím hluboce otřásl.

28

„Toto tvrzení, doktore Nischkine, je nejen nelidské, je také

nesmyslné,“ pravil. „Dítě dědí vlastnosti po svých rodičích a třeba i

prarodičích a tyto vlastnosti se v něm pak vyvíjejí. Kdyby mé ubohé

dítě, můj ztracený synáček teď ještě žil, tedy věřím v Boha, že byl by

mne následoval v mém povolání. Měl by teď mé vlastní názory o cti

a mravnosti a byl by po mně přejal mou myšlenkovou úroveň.

Provinil jste se proti slušnosti, kterou jste vázán k lékařské fakultě,

provinil jste se také proti etice a cti našeho povolání, doktore

Nischkine a proto bude vaše jméno škrtnuto ze seznamu chirurgů,

kteří jsou oprávněni provádět operace v tomto státě.“

Dr. Nischkin se vypotácel ze sálu lékařské komory jako

omámený. Potom ho zachvátila nesmírná zuřivost. Celou noc se

procházel neklidně ve své velké pracovně od jednoho konce ke

druhému v záchvatech zuřivého vzteku. Pak poslal pro Ralpha.

„Vezměte si auto, hochu,“ nařizoval, „a jeďte k profesorovi

Erringtonovi. Požádejte profesora a jeho Ženu, aby přišli ke mně – že

jim musím něco říci – že jim musím říci něco, co se týká toho jejich

pohřešovaného chlapce –“

Rosa Hu-Son naslouchala těmto úsečným slovům, která zněla

jako cinknutí kovu o kov a její zděšení vzrůstalo každým

okamžikem. Prosila doktora Nischkina, aby neposílal pro rodiče, ale

doktor ji drsně vykázal do její ložnice.

Ralph odjel, vstoupil do profesorova domu a vyřídil svůj vzkaz.

Profesor Errington naslouchal, nedůvěřivý, překvapený a stále

nevěřící.

„Ne, nepůjdu tam, je to nějaká lest.“

Ale Mary Erringtonová, která při vzpomínce na ztraceného syna

se jako tonoucí chytala každého stébla, naléhala, aby uposlechli

doktorova pozvání.

„Tak dobrá,“ pokrčil nakonec rameny profesor Errington. „Ale

vy, Ralphe, zůstaňte zde s Virginií. Nemohu ji tu nechat samotnou,

ani naše služebnictvo by neposkytlo dost záruk. Obávám se, že jí

stále hrozí nějaké nebezpečí. Musíte tedy zůstat s ní, Ralphe,“

naléhal profesor.

Odjeli do Nischkinova domu – profesor Errington a Mary

Erringtonová.

29

Doktor Tarva Nischkin již na ne čekal u dveří a hned je zavedl do

své pracovny.

„Nechci tomu věřit, Nischkine,“pravil profesor, „že byste byl tak

krutý a pro svou zábavu povzbuzoval naše naděje. Ne, nevěřím

tomu, ačkoliv poslední události povážlivě a možná nenapravitelně

pokazily náš dřívější jinak dobrý kolegiální vztah. Nuže, mluvte

Nischkine – máte nějaké nové zprávy?“

Doktor Tarva Nischkin zavrtěl hlavou. „Nové nejsou, aspoň pro

mne ne. Váš syn žije…“

„Víte to docela jistě?“ tázal se profesor nedůvěřivě. Mary

Erringtonová se zapotácela a málem se zhroutila na podlahu, ofesor

však ji zachytil.

„Docela jistě,“ odpovídal doktor Tarva Nischkin. „Dnes jste si

počínal vůči nmě jako zkostnatělý dogmatik, profesore. Prohlašoval

jste, že všechno, co mám, je pouhá lež a k tomu ještě nesmyslná lež.

Prohlašoval jste, že nelze měnit dědičné vlastnosti dítěte. Dobrá, chci

vám teď něco ukázat.“ Otevřel zásuvku stolu a vyňal z ní klíč.

„Půjdete se mnou, prosím?“ tázal se s přepjatou zdvořilostí. Mlčky,

udiveni ho následovali a srdce Mary Erringtonové se rozbušilo

vzrůstajícím strachem.

Prošli chodbou, zabočili vpravo do chodby jiné a zastavili se před

těžkými leznými dveřmi.

„Chci vás teď představit vašemu vlastnímu synovi,“ pravil doktor

Tarva ischkin. „Ano, chci vám teď dokázat do poslední písmeny, že

jsem měl pravu já a ne vy, profesore Erringtone. Chci vám dokázat a

dokáži vám, že je možné všechno, o čem jste vy prohlašoval, že je to

nesmyslná lež. Ano, byl m to já, jenž tehdy unesl z vašeho domu

vaše nemluvně – byl jsem to já, do to dítě odnesl z jeho postýlky.“

Doktor Tarva Nischkin téměř vychrlil ze be tato slova. „A teď to

vaše dítě je tam,“ ukazoval ha železné dveře. „Ale nemá jméno,

nemá osobní totožnost. Je to jen Číslo 2, surové zvíře. Úkladný,

rimitivní, pudový vrah.“ Profesor Errington Vytřeštil oči. „Šílíte,“

zašeptal. „Zbláznil jste se!“

„Já ho k tomu jak jsem ho teď charakterizoval, vychoval,“

pokračoval doktor Tarva Nischkin. „Já a zde tato žena z Východu.“

Rosa Hu-Šon stála tichá, mlčící o několik kroků v pozadí.

30

„Vychovali jsme ho, aby nedovedl mluvit, aby neměl ani jedinou

lidskou myšlenku, obrátili jsme jeho vývojovou křivku zpátky z

člověka ke zvířeti,“ volal doktor Tarva Nischkin jásavě. „Vím, že

ještě dnes večer budu zatčen pro napomáhání k vraždě, ale nic si z

toho nedělám. Jen když mám svůj trumf. Vy a ta vaše prokletá

fakulta jste už dlouho na mne číhali, abyste mohli zneuctít a poplivat

mé práce, ale teď vám poskytnu něco, o čem můžete mluvit, dlouho

mluvit, dlouho se radit a přece to nikdy nepochopíte.“

Vsunul klíč do zámku, dvakrát jím otočil a otevřel dveře dokořán.

„Teď vám Ukáži to zvíře,“ pravil doktor Tarva Nischkin a

zatleskal rukama.

Do světla vstoupil mladý muž vysoké postavy. „Úplné zvíře to

přece jen není,“ pravil.

Byl to hlas vzdělaného muže. Kdyby Virginie Erringtonová byla

bývala přítomna v tomto okamžiku, hned by v něm byla poznala

Johna Smitha.

Doktor Tarva Nischkin naň vytřeštil oči. Tváře se mu křečovitě

škubaly. Potom se obrátil k Rose Hu-Son.

„To jste učinila vy?“ zaječel. „Proti mým příkazům?“

„Ano, to jsem učinila já,“ odpovídala Číňanka tiše. „Naučila jsem

ho všemu – mluvit, psát, číst, přemýšlet a když jste pobýval v cizině,

posílala jsem ho do školy. Musel se ovšem vrátit vždycky dříve, než

jste přijel. Bylo to mé dítě – bylo to dítě, které mi dal Bůh. A teď

mne můžete zabít.“

Dr. Tarva Nischkin byl jako omámen a nebyl v první chvíli

schopen slov. Potom se obrátil k mladému muži a ukazoval na něj

rukou.

„Je to vrah,“ zvolal. „Zabil to ubohé děvče –“

„Nikoho nezabil,“ přerušila ho Rosa Hu-Son vášnivě. „To učinil

Ralph – pravý syn svého otce. A to je také konec všech těch vašich

bizarních teorií, Tarve. Zavolejte policii, než Ralph zabije ještě

nějakou další ženu.“

Profesor Errington sebou trhl. Jako bleskem se mu pojednou

vyjevila celá strašlivá pravda.

„Nechali jsme s ním Virginii o samotě, vykřikl, obrátil se a pádil

chodbou před doktorův dům k autu jako splašený. Bleskurychle

31

nastartoval a nejvyšší možnou rychlostí upaloval ke svému domu.

Pro Mary se do doktorova domu vrátí hned, jakmile zjistí, jak se u

něj doma věci mají…

5. Na poslední chvíli

Ralph, osaměv s dívkou, přívětivě se s ní rozhovořil. „Rád bych

věděl, co strýc Tarva chce asi profesorovi říci,“ pravil. „Myslíte, že

doktor opravdu něco ví o jejich ztraceném dítěti?“ tázala se Virginie

starostlivě. Ralph pokrčil rameny.

„Nevím,“ odvětil. „Strýček Tarva je člověk velmi, velmi

podivný.“ Bez cíle se procházel velkým obývacím pokojem, vzal

knihu se stolu, podíval se na její hřbet a opět ji odložil.

„Máte hodně služebnictva v domě?“ tázal se.

„Dnes večer jsou zde pouze dva lidé, šofér a kuchařka. Ostatní

mají volno, asi odjeli do města podívat se na nový film.“ Ralph

okamžik přemýšlel.

„Nemohl bych si promluvit s vaším šoférem?“ tázal se.

„Proč ne?“ udiveně na něj pohlédla a sáhla po telefonu. „Zavolám

ho.“

„Ne,“ odmítal Ralph. „Vyhledám si ho sám.“

Odešel z obývacího pokoje halou do kuchyně a tam našel šoféra,

který seděl sám u stolu a četl sportovní časopis.

„Vaše auto je připraveno, že ano? Přál bych si, abyste teď hned

jel k mému strýci,“ pravil Ralph. „Mám pro něho vzkaz, který jsem

zapomněl vyřídit.

Prosím, jeďte k němu, řekněte mu, že jsou koupil toho koně, jak

mi nařídil a že hned zítra ráno bude dodán. Strýci na tom záleží a

sám odtud nemohu odejít, dokud se nevrátí pan profesor.“ Šofér

chvíli váhal.

„Nevím, zda smím odejít, pane,“ pravil. „Slíbil jsem profesorovi,

že ani já odtud neodejdu –“

„Nesmysl,“ přerušil ho Ralph. „Vždyť jsem zde přece já. A já

snad stačím uhlídat celý dům a stačím na každého, kdo by sem dnes

mohl přijít.“ Šofér se ušklíbl.

„Já bych na něho také stačil,“ pravil. „Třikrát za sebou jsem

vyhrál šampii onát ve střelbě revolverem – to jsem ještě sloužil v 32

armádě,“ poklepal si na [kapsu kabátu. „Chcete, abych vám zde

nechal svůj revolver?“

„Ne, nic takového nepotřebuji,“ odvětil Ralph. Vrátil se pak do

obývacího pokoje. „Co jste chtěl našemu šoférovi?“ tázala se

Virginie. „Vzpomněl jsem si, že jsem zapomněl vyřídit strýcovi

Tarvovi jistý vzkaz. [Odpustíte mi, že jsem vašeho šoféra posla ke

strýci, že ano?“ Dívka, aniž věděla proč, pocítila neklid a tíseň.

„Musí-li to být. Ale – je to opravdu tak nutné?“

„Nu, nějak třeskutě nutné to ovšem není,“ zasmál se. „Ale chcete-

li, abych

ho zadržel –“

„Ne, to ne. Ať jede. Nic proti tomu nemám. Ale vy zde zůstanete,

dokud se; nevrátí, že ano?“

„Oh, to se přece rozumí samo sebou,“ ujišťoval.

Nastalo krátké, tísnivé ticho. Virginie se snažila pokračovat v

rozhovoru, ale nějak se jí to nechtělo dařit. Cítila, že její nervy se chtějí. Potom zaslechla hukot auta, které se rozjelo a rychle se

vzdalovalo.

„Provdáte se za mne, Virginie?“ otázal se Ralph najednou.

Rychle naň pohlédla. V jeho hlase se ozývalo něco podivného, něco, při čemž se jí rozbušilo srdce.

„Ještě jste mne o to nepožádal, Ralphe.“ vymlouvala se. Právě v

tom okamžiku, při těchto slovech si uvědomila s drtivou silou, že by

se nikdy nemohla zá něho provdat. Že tento obdivuhodný mladý muž

má vlastnosti, které zavinují, že na sňatek s ním by nemohla ani

pomyslit.

„Ne, nepožádal jsem vás o to,“ pravil zvolna. „Nepožádal jsem

vás o to, protože se nechci s vámi oženit. Nechtěl jsem se oženit s

Elsou Fardonovou a nechtěl jsem se oženit s Janetou

Graythotnovou.“

Když vyslovil jméno zavražděné dívky a po něm jméno dívky,

která byla na plese v Tenisovém klubu zavražděna, Virginie

Erringtonová přímo ztuhla hrůzou.

Ralph se upřeně na ni díval – byl to podivný nelidský pohled,

ústa měl pootevřena a jeho podlouhlý obličej se štíhlými tvářemi byl

33

protáhlý a všechny svaly v něm byly napjaté. Oči mu žhnuly jako

číhající šelmě.

Tak se na ni díval krátkou chvíli a najednou na ni skočil, jako

divoké zvíře, trhal z ní šaty a škrábal ji nehty. Vydával přitom

odpudivé, chrochtavé zvuky.

Virginie se zoufale bránila. Ve škole se naučila prvním pravidlům

japonské sebeobrany jiu jitsu, ale teď marné se snažila vzpomenout

si na nčkterý účinný hmat. Odstrčila běsnícího Ralpha od sebe.

Vytrhla se mu z rukou a vší silou ho kopla pod koleno. Zavyl, shýbl

se a začal si je zuřivě masírovat.

Rozběhla se otevřenými dveřmi a pádila po schodech nahoru. Ale

Ralph už jí byl v patách. Její ruka byla již na klice do její ložnice,

když si vzpomněla, že odtud by nebylo již ani pomyšlení na další

útěk. Běžela tedy dále chodbou. Na konci této chodby byl vchod do

malé obseirvatoře, kterou si postavil profesor Errington teprve před

rokem, aby se mohl věnovat ve volných chvílích hvězdářství. Byla to

jeho nevinná záliba. Dívka běžela k těmto dveřím a zdálo se jí, že ji

opouštějí všechny síly. Konečně byla u nich, vyrazila je a potom,

hnána strachem a zoufalstvím než svýma nohama, v nichž měla

pocit, jako by tuhly, běžela po příkrých, točitých schodech. Ralph byl

stále za ní. V jednom okamžiku ji uchopil za sukni, ale Virginie se

mu přece jen ještě vytrhla.

Konečně byla nahoře, na malé střešní plošině, nad níž se jiskřily

hvězdy. Ještě se jí podařilo zabouchnout za sebou dveře, ale klíč

nebyl v zámku. Opřela se o ně celým tělem, zoufale, pronikavým

hlasem volal o pomoc. S vynaložením veškeré síly se jí podařilo

zabránit, aby Ralph, útočící na dveře, nemohl je otevřít. Potom bylo

na okamžik ticho a dívka se rychle rozhlížela po plošině, hledajíc

něco, co by mohla opřít o dveře, aby se nedostal dál, ale nic takového

tam nebylo.

Pojednou prudký, mocný náraz na dveře. Ralph vrhl na ně celou

tíhu svého těla, dveře se rozletěly a odhodily dívku až k parapetu.

Zoufale vzkřikla, ale vrah byl už u ní.

Viděl přední světla dvou aut, která přijížděla po široké příjezdové

cestě k bráně domu. Musí jednat rychle, velmi rychle. Dívka byla

silná, mnohem silnější, než by si byl o ní pomyslil. Když Ralph

34

vztyčil zaťatou pěst, aby ji udeřil, Virginia se mu vytrhla a uskočila

stranou. Než však mohla přeběhnout kc dveřím, opět se na ni vrhl a

strhl ji k zemi. V tom okamžiku dopadl na ně paprsek oslňujícího

světla. Šofér vyskočil z auta a vrhl bílé světlo svého silného

reflektoru na plošinu observatoře.

Ralph přimhouřil oči před oslňujícím světlem, na krátký okamžik

je zavřel, ale v tomto okamžiku poskytl neobyčejně výhodný terč pro

bývalého armádního šampióna ve střelbě revolverem.

Virginie cítila, že Ralphovy silné ruce, které jí svíraly hrdlo,

najednou povolily. Zhroutila se v mdlobách vedle mrtvého muže.

Ve velké pracovně doktora Tarvy Nischkina svítila pouze jediná

žárovka. Doktor Tarva Nischkin seděl v pohodlném koženém křesle

u širokého psacího stolu, na němž byly rozloženy popsané stránky

monumentálního díla, které mělo založit jeho světovou slávu.

Byl to muž zlomený, zničený, zoufalý, on, doktor Tarva

Nischkin, jenž dovolí sebemenší výčitky svědomí zabíjet a mučit, pro

něhož neměly ceny ani co by se za nehet vešlo životy, které zničil,

srdce, která ranil. Byl zničen, zlomen, zoufalý, protože se zmýlil,

dopustil še chyby a byl usvědčen ze svého omylu, neboť jeho teorie

neobstály v životní těžké zkoušce. Do jeho obličeje byla vepsána

drtivá osobní životní tragédiev když zvolna trhal všechny popsané

archy jeden za druhým a roztrhané kusy házel do jícnu planoucího

krbu…

A Rose Hu-Son, Žena z Východu se na něho mlčky dívala.

Dívala se na nčho bez jakékoliv známky soucitu, ale také bez

jakéhokoliv strachu, a stála tu jako socha, dokud se neozvalo pádné,

velitelské zabušení na domovní dveře.

Potom se obrátila a šla otevřít těžké domovní dveře, aby mohla

vstoupit policie…

Skleróza je nejkrásnější choroba. Nebolí a každý den se člověk

dozví novinku. (Peter Augustin)

Bojíme se stáří, á nemáme jistoty, že se ho dožijeme. (J. de la

Bruyere)

Člověk není k stáru moudřejší, je jen opatrnější. (Ernst

Hemingway)

35

Věk nic neznamená. Hořet vášní muže žena ve dvaceti, jako v

sedmdesáti.

(Germaine Soleilo vá)

Peníz* prý vynalezli Féničané. Velmi dobře. Ale proč tak málo?

(Marian Zalucki)

Na špatné lidi je možné se spolehnout. Přinejmenším se totiž

nemění.

(William Faulkner)

Peníze dokážou řešit nepředvídané problémy. Člověk si za ně sice

štěstí nekoupí, ale může si ho slušnou porci pronajmout.

(John D. MacDonald)

Poctivost bývá pouze vypočítavá léčka, jak si zjednat důvěru.

(Francois Rochefoucauld)

Člověk, který má plné kalhoty, se ani neposadí, ani neprosadí. (J.

L. Lee)

Je lépe litovatmže jsme něco zažili, než litovat, že jsme nezažili

nic.

(Bocčacio)

V životě se můžeš spolehnout jen sám na sebe. Ale ani to ti moc

neradím.

(T. Bernard)

Edgar Wallace

Bob Kressholm

Včc Mary Keenové nebyla nikdy zapomenuta Robertem Karlem

rcssholmem. Uměl dobře nenávidět, jak o něm řekl pan J. G. Reeder

jedno –

dne.

Bylo to zvláštní, že Mary, mrtvá a pohřbená na hřbitově ve

Westbury, távala tak bolestným místem v duši muže, který podle

36

všech známek a rozjodně podle svých slov byl šíleně zamilován do

dítěte – ona vskutku více byla – o dvacet let mladšího než byl sám.

Ale Bob Kressholm byl vždycky ový: marnivý, měl úplnou a

naprostou důvěru ve své výtečné vlastnosti, ohl si blahopřát, že ve

třiceti sedmi letech na ně nevypadal; byl hezký způsobní, který hned

zaujal, a vypadal málo starší nad osmnáct, kdy si Mary zvolila

mrveného Joe Bradyho a dala mu přednost před ním. i Mary zemřela

na puklé srdce – vydechla duši tři dni potom, co byl Joe prouštěn po

krátkém trestu z Dartmooru. Kdyby ji mohl Bob najít, byl by jí ‚abídl

jakousi útěchu, ale Joe ukryl velmi opatrně ji i svého hocha.

Kressholm nebyl nikdy ve vězení. Byl příliš obratný. Banky a

klenotnické chody mohly býti vydrancovány za jednu noc, ale

„náčelníka“ by jistě mohl nikdo spojovat s tou událostí. Věřil o sobě,

a právem, že je největším rganizátorem vrstev, které bývají malebně

popisovány jako „podsvětí“. Ještě Ikdo nepřinesl do lupičského

řemesla důmysl a um, jaké měl jen on. „ Antverpách měl svou

kancelář a dílnu na předělávání uloupených věcí. Ve ídni jeden zcela

počestný komisionář prodával ty úpisy a prodejné papíry, tcré mu

byly poslány. Mohl se chlubit před svými důvěrnými známými, jako

řed Červeným Joem, že je zajištěn proti zradě a mluvil pravdu. Přijel

do xeteru, kde byl právě činný Haddinův zábavní park, zčásti proto,

aby si projniluvil s Joem, zčásti, aby ho oslnil a vyburcoval z jeho

tupého, ale počestné|ho způsobu života. Velká Rollsova limuzína

byla dokladem jeho zámožnosti.

Neviděl balon vystoupit, ale padák se snesl přímo na cestu před

jeho auto a šofér měl tak právě čas zastavit na samém okraji spletené

směsice provazů, hedvábných obalů a smějících se dívčích očí. „U

čerta, odkud se tu berete?“

„Odevšad,“ zasmála se mu.

Měla na sobě chlapecké kalhoty, modrou hedvábnou košili a

baret – neobvyklá přikrývka hlavy v těch dnech – a byla rozkošná:

zlatovlasá a pružná.

To byla Wenna, dcera Lewa Haddina.

Dovezl ji na zábavní půdu a odevzdal ji otci. Přijel jen na den, ale

zůstal tam celý týden; Červený Joe mu dal postavit lůžko do svého

vozu. Joe měl jeden takový vůz, automobilový, ale ten nebyl na půdě

37

zábavního parku. Byl garážován ve městě. Jeho host o tom slyšel a

učinil si svůj úsudek – v tu chvíli se nezajímal příliš o nebezpečnou

libůstku Červeného Joe.

A každý den byl víc a více očarován dívkou. Koupil jí květiny,

které přijímala, náramek s drahokamy, ale ten odmítla. Tlustý Lew

Haddin se kulhavě omluvil, neboť byl dobromyslný muž, který dával

leccos až příliš ochotně a svou dceru by provdal skoro za každého,

jen aby se nemusil starat.

Červený Joe zesílil svou neoblíbenost a rozdmýchal doutnající

ohně nenávisti tím, že promluvil velmi upřímně se svým hostem.

„Je to jenom děcko, Bobe, a co může dát ženě muž jako my?

Jistotu, že jí opatří propustku při dnech návštěv a že bude smět jí psát jednou za měsíc dopis.“

Kressholm odpověděl chladně:

„Já osobně jsem nebyl nikdy ve vězení a nevím, jaká jsou

nařízení o návštěvách manželek u manželů a podobných věcech.

Pálíte za ní snad sám?“

„Vždyť je asi tak stará, jako můj chlapec,“ řekl Joe hněvivě.

„Och, vy ji chcete pro rodinu? Vy si myslíte, že máte právo na

všechny ženy na světě. Stáváte se buržoazní, Červený, od té doby, co

prodáváte pětistovky!“

Červený Joe nevěděl docela dobře, co znamená buržoazní, ale

domyslil se, že to slovo bylo míněno urážlivě. Bob bydlil ponejvíce v

Paříži a mluvil úplně dobře dvěma nebo třemi jazyky. Byl více než

hrdý na své vzdělání, které bylo základem jeho představy

povýšenosti. Wenna, která byla ženou ve dvanácti, neměla o panu

Kressholmovi pochybností.

„Co mám dělat s tím člověkem, Joe? Starý pán není žádnou

ochranou pro nevinnou dívku; chtěl včera, abych si vyjela s jeho

lordstvem na procházku, a neviděl pranic neslušného v návrhu, abych

jela na týden do Londýna a bydlila u Kressholmových přátel. Otcové

už nejsou, jací bývali.“

Joe netoužil vyvolávat hádky se svým bývalým společníkem; měl

k tomu dokonce velmi závažnou příčinu. Ale než mohl ještě jednou

promluviti s Bobem Kressholmem, dívka skoncovala věc sama.

38

U cirkusu byli dva její otroci – švédští gymnasté, kteří by byli

Boba Kresshoima klidně zardousili a celou noc hrabali pro něj hrob,

ale dívka nevolal nikoho na pomoc.

Stalo se to v malém lesíku blízko zábavní plochy v poslední večer

pouti. Nevyprávěla nikomu podrobnosti srážky, ani Červenému

Joemu. Ten věděl jen to, že Kressholm odejel velmi spěšně z

Exeteru, sotvaže bodná rána v jeho rameni byla vymyta a vázána

místním lékařem.

Wenna se naučila mnohému kousku s nožem od jednoho ze svých

švédských gymnastů, který opustil svou vlast z donucení pro

obratnost v tomto oboru.

O té chvíle měl Bob Kressholm druhý vroubek. Pár měsíců po

svém příjezdu do Paříže se dozvěděl, že pan J. G. Reeder se zajímá o

nový náklad padělaných peněz. A tu si vzpomněl na zamčený

motorový vůz, který náležel Joe Bradymu, ale ten v něm nikdy

nespal a dokonce jej ani nikdy nedopravil na zábavní pozemek.

Vrátil se do Londýna v týž den, když pan Reeder dospěl k jednomu

závěru.

1

„Práce Bradyho,“ pravil J. G. Reeder.

Měl připevněnu bankovku na osvětlené skleněné desce a

prohlížel ji zvětšovacím sklem.

To byla čtrnáctá bankovka na dvacet pět liber, kterou za ten týden

prohlédl. Pan Reeder věděl všechno, co bylo možno vědět o padělání

bankovek; byl největší autoritou na světe, pokud běželo o padělky, a

pravidelně uměl odkrýt „špatnou“ pouhým omakáním růžku. Ale tyto

bankovky, které byly dány do oběhu v r. 1921, nebyly obyčejné

bankovky. Byly tak neobyčejné, že bylo zapotřebí mikroskopického

zkoumání, aby bylo zjištěno, že jsou padělány. Podíval se zachmuřen

na vrchního inspektora (v těch dnech to byl Ben Peary) a povzdechl

si.

„Pan Josef Brady,“ opakoval; „ale pan Josef Brady je nyní

počestným člověkem. Zabývá se úplně – ehm – mírumilovným a –

ehm – malebným povoláním.“

„Jakým povoláním?“ tázal se Peary.

39

„Cirkus,“ odvětil Reeder střízlivě. „Narodil se v cirkusu – vrátil

se do svého – ehm – zajímavého a nebezpečného živlu.“

Když si Červený Joe Brady odpykal poměrně lehký trest za

padělání peněz, ohlásil úmysl žiti poctivě. To je chvalitebné, ale

nikoliv neobvyklé rozhodnutí a bylo učiněno již mnoha lidmi při

propuštění z vézt ní. Pověděl K d. teli věznice, vrchnímu dozorci a

ovšem i kaplanovi (který houně doufal, ale málo spoléhal), že už má

dost nepoctivých cest a že od této chvíle…

Řekl to také panu Reederovi, schválně si proto zajel do Brotkley.

Bylo dobře známo, že Joe má peníze – haldy, pravili závistiví

konkurenti – protože Joe byl šetrný muž. Nebyl z těch, kteří

promrhají nezákonné zisky, a vydělal velké peníze. Například: co se

stalo s tou stotisícovou bankovní loupeží, která nebyla nikdy

uspokojivě vysvětlena? Kus ovšem dostal Kressholm, ale to byla

pouze čtvrtina. Bob se proto mračíval; on si myslil, že v té hře není

chytřejšího muže nad něj. Ale buď jak buď, červenovlasý atlet, který

býval kdysi uváděn na plakátech jako Rufus Baldini, mistr vysoké

visuté hrazdy, a v policejních kruzích byl znám jako Červený Joe,

měl velmi >.nou hromádku peněz, posílal svého hocha do znamenité

školy a byl, všeobecně l.. no, bohat.

Když vyšel z vězení, aby se rozloučil s umírající manželkou,

přišel zrovna ve chvíli krize pro Lewa Haddina z Haddinova

kočovného, zábavního grand parku. Tento tlustý a nevzdělaný muž

najal tajemníka, aby mu spravoval soukromé a obchodní véci, a

tajemník zmizel s osmnácti tisíci liber, které vybral z Lewovy

londýnské banky. A Lew se v té dobé brodil hlubokou a lepkavou

bažinou zlých obchodů.

Joe byl znamenitý obchodník a mimo svoji protisociální činnost

poctivý člověk. Smrt manželky a vědomí nové odpovědnosti ho

vystřízlivělo. Přišel v psychologickém okamžiku, povolal kontrolora,

aby se dozvěděl nejhorší, a koupil poloviční podíl na zábavním

parku, který se těšil dva roky nevídanému blahobytu.

Svět zločinu má rovněž své umělce, kteří pracují pouze pro radost

z práce. Nebylo příčiny, proč by měl joe upadnout opět do pokušení,

ale jeho kreslířství bylo skoro dokonalé a než se nadál, rýsoval opět.

40

Snad by se byl omezil na náčrtky bankovek pro svou zábavu, kdyby

mu nebyl padl do rukou „náležitý papír“.

„Náležitý papír“ je velmi těžké opatřit. Zpravidla není třeba

takového znalce, jako byl pan Reeder, aby odkryl rozdíl mezi

papírem, na němž jsou tištěny anglické bankovky, a papírem, který je

vyráběn přímo pro padělatele. V Německu koupíte slušné

napodobeniny papíru, které mají tkanivo i hustotu a pro nezkušený

prst i pocit pravých bankovek. Ale jen velmi zřídka se podaří

vyrobiti papír, který by odolal ve zkoušce.

Osm tisíc listů padlo Joemu do ruky od kteréhosi dobře

smýšlejícího společníka z dávných dob, a prvním jeho úmyslem

bylo, složití z nich hranici; ale potom se mu počaly před

neochotnýma očima rozvíjet možnosti… Měl k dispozici dost

elektrické síly z několika dynam, která náležela cirkusu, a měl tam

klid a jistotu před pozorováním…

Pan Reeder zjistil, kde je Joe, a dal ho stopovati. Tajná prohlídka

jeho vozu nevynesla nic. Jednou ráno pan Reeder si zabalil vak a jel

na sever.

Na Sanbayském zábavním pozemku byl velký dav lidí, když pan

Reeder vystoupil z nádražního auta, které ho dovezlo až na okraj

města; nepřijel přímo z nádraží. On a jeho společník Vykonali velmi

zevrubnou prohlídku automobilového obytnéhd*vozu v zamčené

garáži Červeného Joe.

Haddinův císařský cirkus a tropický zvěřinec zaujímaly střed

pozemku. Věž Haddinova královského toboganu čněla nad

obrovským stanem a Haddinovy rozmanité menší atrakce vyplňovaly

všechna volná místa. Městská rada neschvalovala Haddina, jeho

hudebnické vozy, jeho lvy a tygry, jeho tlusté dámy a obra, ale

městská rada uvalila malý poplatek za povolení vstupu na pozemek,

„aby bylo ulehčeno daním“.

Pan Reeder zaplatil mírný peníz, srdnatě odolal svodům

temnookých dam, které mu nabízely příležitost střílet na celuloidové

kuličky, které padaly a vyskakovaly ve vodním paprsku, nedbal čar

prken s kroužky, ani žádných jiných důvtipných metod.

Přišel příliš pozdě na jedinou podívanou, která byla zdarma; na

výstup balonu a seskok s padákem „Královny vzduchu“. Ta zrovna

41

nyní odpočívala ve velkém a pohodlném voze, který byl domovem a

střediskem pana Haddina.

Ale pan Reeder se vydal na tuto dlouhou a obtížnou cestu proto,

aby spatřil „Královnu vzduchu“. Vyptal se na Červeného Joe

Bradyho a vyhledal ho;

jeho vůz byl obrazem všeho, co znamenalo čistotu a útulnost.

Brady otevřel dveře, spatřil Reedera pod schůdky a chvíli neříkal nic;

potom: „Pojďte dál, ano?“

Videi za panem Reederem tři muže, jejichž postavy i obleky

křičely hlasitě „detektiv“.

„Co to znamená, pane Reedere?“ Pan Reeder potřásl smutně

hlavou.

„Tohle všechno je velmi nepříjemné, Joe, a velmi zbytečné.

Prohledal jsem ten váš vůz v garáži. Potřebuji říkat ještě více?“ ‚

Joe sňal s háčku klobouk a plášť. „Jsem hotov, jakmile si

řeknete,“ pravil.

Takový byl Joe. Nikdy nečinil nepříjemností, když byly

nepříjemnosti marné, ani se neomlouval, když byly omluvy zbytečné.

Wenna slyšela novinu, když byl odvezen, a plakala; ne tak mnoho

pro Joeho, jako pro Dannyho, hocha, který prožil prázdniny u cirkusu

a nalezl si místečko v jejím citlivém srdci.

Pan Reeder byl jednou ve vestibulu Starého Bailey a uvědomil si,

že na něj někdo hledí; obrátil se a srazil se s pohledem dvou očí, modře planoucích a upřených na něj s takovou záští, že byl na

okamžik překvapen. Byla velmi roztomilá a velmi mladá a on maně

vzpomínal, při jakých okolnostech ji připravil o otcovskou péči, když

vtom přistoupila k němu.

„Vy jste Reeder?“ hlas se jí třásl vztekem.

„Tak se jmenuji,“ řekl svým mírným způsobem. „S kým mám

čest –“

„Neznáte mne, ale poznáte! Slyšela jsem o vás. Vy jste ten

člověk, který sebral Joeho – odvedl Dannymu otce! Vy ničemný,

starý ďáble! Vy – vy –“

Pan Reeder byl více zaražen jejím pláčem než jejími výčitkami.

Nespatřil ji potom hodně dlouhý čas, ale když se s ní zase sešel, stalo se to za okolností, které byly ještě nepříjemnější.

42

Celkem vzato, Červený Joe Brady měl štěstí, že dostal jen deset

let. Jiní lidé byli potrestáni doživotím za polovičku toho, co udělal

Joe.

Když byl vynesen rozsudek, Joe požádal, aby směl mluvit s

panem J. G. Reederem a pan Reeder, která se pranic neostýchal

mluvit s lidmi, za jejichž zatčení a potrestání byl sám odpovědný,

sestoupil dolů do cel pod soudní síní a nalezl Červeného Joeho v

poutech, připraveného na odjezd autodrožkou do Wormwood

Scrubbs.

Takovéto chvíle mohou být velmi trapné a není to nic

neobvyklého, když trestanec vysloví své nejupřímnější mínění o

muži, který ho přivedl do záhuby. Ale Joe nebyl urážlivý ani

vyčítavý. Byl suchý člověk prostřední postavy a byl na sklonku

třicítky, nebo v začátcích čtyřicítky. Jeho hladce učesané vlasy byly

ohnivě červené – proto jeho přezdívka.

Přivítal detektiva slabým úsměvem a vybídl jej, aby se posadil.

„Nenaříkám si, pane Reedere – jednal jste se mnou poctivě a

nenamluvil žádné lži, a teď vás chci požádat o laskavost. Mám

chlapce v dobré škole; neví nic o mně a já ani nechci, aby se

dozvěděl. Byl jsem tak chytrý, že jsem uložil trochu peněz a úroky

určil na to, aby z nich banka platila jeho školní poplatky a dávala mu

peníze na útratu, co budu pryč. A jeden můj dobrý přítel ho bude mít

na očích. Policie neví nic o tom chlapci, ani o jeho škole. Jsou

spravedliví, to jim přiznávám, ale mohlo by je napadnout, slídit tam a

kápnout na to, že je můj syn. Jsou spravedliví, ale jsou neobratní a

mohlo by se stát, že by prozradili, že jeho táta je ve vězení.“

„To je velmi nepravděpodobné, Joe,“ řekl Reeder a trestanec kývl

hlavou.

„Je to nepravděpodobné, ale stává se to,“ pravil. „Stane-li se to,

přál bych si, abyste se do toho vložil a chránil zájmy toho chlapce.

Můžete zabránit, aby nezašel příliš daleko.“

„Kdo je ten váš dobrá přítel?“ tázal se Reeder a Joe zaváhal.

„Nemohu vám říci, kdo je to – jsou příčiny,“ řekl.

43

V jeho hlase byla jakási nejistota; jen na ten nejkratší okamžik

prozradil svou pochybu.

„Znám se s ním už roky; mám-li říci pravdu, chodili jsme oba za

jednou dámou – za mou nebohou ženuškou, která je už na pravdě

boží. Ale je to dobrý kamarád a to všecko už překonal.“

„Je poctivý?“ tázal se pan Reeder.

Joe mlčel, uvažuje.

„Se mnou je. Bob Kressholm – nu, znáte ho, ale nebyl ještě nikdy

uvnitř.“ Pan Reeder neřekl nic.

„A je chytrý. Jeden z ňejobratnějších mužů v téhle zemi.“ Reeder

na něj obrátil vážné oko.

„Rád bych vám pomohl, Joe, ale udělal byste moudře, kdybyste

mi řekl jméno té školy. Mohl bych sám trochu na něj dohlédnout.“

Joe zavrtěl hlavou.

„To nemohu udělat – požádal jsem Boba a vypadalo by to, jako

bych mu nedůvěřoval. Nežádám od vás nic více, než abyste se toho

chlapce ujal, kdyby se něco proneslo. Nechci, aby ten hoch vůbec

poznal, co je to nepočestný život.“

Detektiv přikývl a oba vstali. Autodrožka čekala a u otevřených

dvířek stáli dva dozorci. Joe změnil řeč a promluvil o svém vlastním

neštěstí.

„Nemohu pochopit, jak jste mne dostal,“ pravil. „Myslil jsem si,

že mám ten druhý vůz dobře ukryt. Musím vám přiznat, že jste

chytrý.“

Pan Reeder mu nepodal vysvětlení, ani se netázal na jméno

hocha, věděl, že pro dívku s divokýma očima Červený Joe byl jen

„otec Dannyho“. Druhého dne šel hledati Boba Kressholma.

Nalezl Boba v kavárně blízko Picadilly Circus, kde srkal absint

frappé. Byl to štíhlý, tmavý muž, který při svém sebevědomí sledoval

příchod detektiva bez obav; ale když se pan Reeder posadil vedle

něco s unaveným povzdechem, Kressholm od něho ucouvl.

„Včera jsem mluvil s vaším přítelem, pane – ehm – Kressholme.“

„S Červeným Joe, he! Četl jsem, že ho zavřeli.“

„Vy se staráte o jeho syna, eh? Ochránce nevinného dětství.

Hm?“ Kressholm se rozpačitě zavrtěl.

44

„Proč ne? Joe je můj kamarád. Správný chlapík, ten Joe. Jenom

dvakrát jsme se spolu pohádali – po každé pro ženskou.“

„Umíte dobře nenávidět,“ řekl pan Reeder mírně.

Nevěděl tehdy ještě nic o Wenně Haddinové a jejím pohotovém

noži. Ani, co mu řekla o Dannym. ‚

Viděl, jak ve tváři muže něco zaškubalo.

„To jsem všechno vypustil dávno z hlavy – ženy mne opravdu ani

nezajímají.“

Pan Reeder seděl s deštníkem mezi koleny a jeho kostnaté ruce

svíraly ohnutou rukojeť.

„Hm,“ řekl, „dobře umíte nenávidět. Joe chtěl vědět, jak bych

chycen. Neřekl jsem mu, že mi kdosi telefonoval a pověděl všechno

o tom jeho druhém voze.“

Kressholm obrátil k němu zamračenou tvář. „Kdo vám

telefonoval?“ tázal se vzdorně.

„Vy,“ řekl pan Reeder měkce. „Vy jste byl v té době pod

dozorem – nevěI děl jste o tom, ale byl jste. Věděl jsem, že jste přítel Bradyho. Věřím, že jste byl u toho řemesla, ale nikdy jsem to nemohl

dokázat. A byl jste viděn, když jste mi telefonoval z veřejné budky v

Picadilly Tube v jedenáct dvacet sedm večer – to je hodina, v kterou

jsem dostal tu telefonickou zprávu. Mějte pozor, co uděláte s tím

chlapcem, pane Kressholme. To je vše.“

Vstal, chvilku stál a hleděl dolů na rozpačitého muže, potom

vyšel pomalu z kavárny.

Kressholm odjel za týden potom z Londýna a velmi zřídka se

vracel. V létech, která následovala, se ukázal výtečným

organizátorem. Danny Brady jel za ním do roku.

Příběh o přestupech jeho otce se donesl jakýmsi záhadným

způsobem k uším ředitele a jeho poručník byl vyzván, aby si jej vzal.

Hoch přišel navštívit Wennu Haddinovou, když byl zábavní park v

Nottinghamu. Nebyla tak sklíčená jeho vyloučením (neboť nic jiného

to nebylo), jak byla rozjařena jeho vyhlídkou, že pojede do Paříže.

Vysoký výrostek s temně kaštanovými vlasy; vyrostl od té doby,

co ho viděla naposledy. Vyslechla ho vážně, když se jí svěřoval se

svými plány, a srdce ji poněkud zabolelo. Pana Reedéra neměla ráda,

ale Boba Kressholma nenáviděla.

45

„Je to divný člověk, Danny. Doufám, že se ti nic nestane.“

„Hlouposti! Ovšem, že se mi nic nestane,“ ošklíbl se. „Bob je

správný chlapík – chce, abych mu říkal Bob. Kromě toho je

nejlepším přítelem mého otce.

Na to neodpověděla. Weena byla zkušenostmi starší svých let,

znala muže pudově a hořce litovala všeho, co řekla o Dannym tehdy

v lesíku, když vyslovila slovy fantastické sňatkové plány Dannyho

otce.

Danny tedy jel; za rok se vrátil, dospělý muž, nedbalý, světácký

mladý muž, který měl plno peněz na útratu a podivné názory na

muže a ženy a na vlastnické právo.

Dívka si s ním dopisovala. Někdy odpověděl na její dopisy,

někdy uplynuly měsíce, než jí napsal.

Léta plynula a Weena se mu nezdála ani o den starší, když se

vrátil po cizím jménem. Starý slib byl obnoven. Danny měl v

milování, značné zkušenosti. Dívka si připadala podivně cizí.

Dva dny po jeho odjezdu četla v velké loupeži skvostů v Hatton

Garden a úplně bez příčiny si řekla, že on je tím „vysokým, štíhlým

mužem“, kterého viděli vyjít z kanceláře obchodníka s démanty,

jehož bezvědomé tělo bylo potom nalezeno schouleno za pultem

Danny byl nyní zdatným pobočníkem svého velitele.

I~4 I

Skoro každý, kdo se stýká se zločineckým světem, slyšel o

„Vůdci“. Scotland Yard se o něm zmiňoval jen v žertu. Inspektor

Gaylor nevěřil ve vůdce, leda v ty, kteří řídí drobné bandy, a o těch

věděl proto, že se s těmito menšími pány setkal, svědčil proti nim a

měl uspokojení, které může cítit jen policista, viděl je odvážet v

černém nákladním autu, které jezdí pravidelně mezi Starým Bailey a

vězením Pentonville.

Ale pravý vůdce, velký muž, byl bájí, námořnickou povídkou. I

když loupeže klenotů počaly nabývat vážných rozměrů, nikdo se

neodvážil navrhnout, že ona vybájená postava má nějaký vztah k těm

zločincům.

Ale pro sta zločinců, kteří větší část života prožívali v kobkách

věznic, vůdce byl svatou skutečností. Byl nesmírně bohatý, platil

46

chudákům za práci velké sumy a vydával celé jmění na to, aby se

nedostali do vězení. Při pouhé zmínce, že některý nový přírůstek v

Dartmooru je štědře placeným pobočníkem vůdce, hned bylo s tím

člověkem jednáno s úctou, hraničící se zbožností.

Tato zářivá a skvělá osobnost byla však, bohužel, nedosažitelná.

Nikdo neznal jeho totožnost. Nebylo uličky, kterou by se mohl

ubohý a břídilský lupič dostat ke svému bohu. Povídali o něm

příběhy – zpola pravdivé, zpola vymyšlené. Byl prý to urozený

gentleman, který bydlil ve velkém domě na venkově a měl svoje

automobily a koně. byl prý to hostinský, který měl v Islingtonu

výčepní sál. Byl prý to vysoký člen bezpečnostního oddělení, který

zneužíval svého postavení ke svému velkému prospěchu.

Rozhodně si volil mlčenlivé lidi, aby mu sloužili, neboť nikdy

žádný zločin nebyl vypátrán až k němu pro neschopnost nebo

povídavost pobočníka.

„Vůdce“

„ řekl inspektor Gaylor opovržlivě, když byla učiněna před ním

první zmínka o původci zločinu v Hatton Garden. „Četl jste

detektivní romány. To je práce Hafryho Dyalla.“

Ale když Harryho Dyalla přivedli, jeho alibi bylo neochvějné, a

6’m bedlivěji byl zločin zkoumán, tím více byla policie přesvědčena,

že loupež byla provedena mistrem –jímž Harry nebyl.

„To není práce kaprálská – to je generálská. Kdyby byl v Anglii

Bob

Kressholm, řekl bych, že to byl on,“ pravil Gaylor, který byl

povolán policií z obchodní čtvrti.

Policie velmi nerada věří v organizované zločinné nájezdy, řízené

jediným mužem.

„Patrně se scházejí v tmavém sklepě,“ ošklíbl se na podřízeného,

pro nějž se vůdce stával skutečností, „na tvářích škrabošky a čerti

vědí co. Tu myšlenku vypuďte z hlavy, Simpsone. Takové věci se

stávají jenom v knihách.“

Vůdce a jeho generální štáb se nescházeli v temných sklepech,

ani nenosili škrabošky. V Paříži, blízko Place de l’Opera je velký

hotel, který je poněkud hlučný a poněkud drahý. Nejhlučnějším ze

všech pokojů je velký sál, umístěný v jednom rohu bloku. Zde je

47

zachycováno a zesilováno nepřetržité vřeštění autodrožek, hluboký

řev motorových houkaček, rachocení a drnčení nemotorových

autobusů.

Čtyři muži hráli bridge; pátý, nejmladší, je netrpělivě pozoroval.

Nejstárší ze čtveřice si vzal z malého stolku vedle sebe whisky se

sodou i a vynesl kartu. Druzí ho následovali. Nikdo nedbal na hru.

karty mohly býti vhodné, kdyby přišla nějaká neočekávaná návštěva,

ač bylo velmi nepravděpodobné, že by mohlo nastati takové

vyrušení.

„Povolali Reedera k té naší práci v Hauptmanna – věděl jste to,

Tommy?“

Oslovený muž kývl hlavou.

„Reeder?“ tázal se mladý pozorovatel. „Není to ten člověk, který

sebral mého otce?“

Bob Kressholm přisvědčil.

„Reeder je práskaný, ale zpravidla se neobírá nití, než padělky.

Nemusíte si dělat pro něj starosti, Danny. Ano, sebral vašeho otce.

Za to mu něco dlužíte.“ Mladík se usmál.

„Pamatuji se – Weena ho nenávidí!“ řekl. „Zvláštní, jak se ženy

drží svých předsudků. Mluvil jsem s ní minulý týden –“ Bob

Kressholm prudce zamžikal. „Mluvil s ní – byla v Paříži?“ Danny

byl okamžik v rozpacích.

„Ano; přijela s otcem podívat se na představení v Hippique.“

Kressholm chtěl něco říci, ale rozmyslel se.

„Buď jak buď, Reeder pracuje s policií – je teď v kanceláři

státního návladního. Vy nejste znám v Londýně, Petře, co?“

Petr Hertz zabručel něco nelichotivého o Jižní Africe, kraji, v

němž byl znám,a Kressholm se zasmál.

„Výborně! Ale oni neposílají svoje otisky Scotland Yardu, takže

se nemáte čeho bát. Teď poslouchejte, hoši, mám pro vás práci…“

Poslouchali půl hodiny a podle jeho pokynů rýsovali maličké

plánky na zadních stranách hracích známek. V jedenáct se rozešli.

Danny Brady by byl šel také, ale Kressholm ho požádal, aby počkal.

„Sečkejte – chci s vámi mluvit, hochu.“

Kressholm byl popelavější než tehdy, když Červený Joe nastoupil

svých deset let.

48

„Proč jste mi neřekl, že je tu Weena?“ tázal se. Danny se zatvářil

rozpačitě. „Nemyslel jsem, že vás to bude zajímat, Bobe,“ řekl.

Kressholm se nucené usmál.

„Stále ten zájem o Weenu – mne nemá ráda. Potkal jsem ji před

několika měsíci a ona se mnou jednala jako se psem! Bože, ale je

rozkošná!“

To mu uklouzlo proti jeho vůli. Rozpaky Danny ho vzrostly.

„O mně neříkala nic?“ Mladík selhal zavrtěním hlavy. „Vy dva

jste dobří přátelé, co?“

„Nu, to jsme. Mám-li se přiznat, dal jsem jí prsten –“ Kressholm

kývl pomalu hlavou, planoucí oči upíral na koberec, aby ho

neprozradily.

„Vskutku? Dal jste jí prsten? To je znamenité. Domnívám se, že

po tomhle kousku budete chtít nechat toho a usadit se? Vy máte v

žilách také cirkusáckou krev.“

Danny se začervenal.

„Neopustím vás,“ řekl hlasitě. „Dlužím vám za moc, Bobe –“

„Nevím o tom,“ odpověděl ten.

Zde si křivdil, pokud se týkalo jeho vychovatelské práce. Po pět

let líčil zlo jako zábavný druh dobra a černé jako uměleckou odrůdu

bílého. Zločin neměl žádného ošumělého pozadí ve zlatých paprscích

romantiky, jeho vetché cáry se staly báječným úborem v záři klamu,

kterou je obestřel.

„Vy provedete tu práci – Vy jste prvním střelcem v této hře,

Danny. Nemohl jsem to svěřit nikomu, než vám. A když mluvíme o

střelcích –“

Šel do ložnice a vrátil se, nesa v ruce něco, co se třpytilo ve světle

svícnů.

„To je po prvé, co vám svěřuji bouchačku. Nebojte se užít jí –

nesmějí vás chytit. Budou tam připravena pro vás tři auta s běžícími

stroji. Dám vám plán. Hned před Londýnem budu mít připraveno

letadlo. Seberou-li vás, netrapte se; vůdce vám pomůže ven.“

Mladík prohlížel jako očarován revolver. Ruka se mu chvěla;

prožíval chvíli nadšení, jaké asi pociťovali mladí rytíři, když jim byly připínány na paty zlaté ostruhy.

49

„Můžete na mne spolehnout, vůdce,“ vydechl; „a nebude-li

vyváznutí, pošlete mi Život Napoleonův.“

Život Napoleonův měl pro vůdcovy přátele zvláštní význam.

Zdržel se ještě hodinu a Bob mu vyprávěl o klenotnicích z West

Endu, o jejich zvláštnostech a slabostech…

n i

Pan J. G. Reeder počal se horlivě zajímat o klenotnické obchody

ve West Endu brzy po loupeži u Hauptmanna, neboť loupež u

Hauptmanna byla vážná věc; že vedoucí obchodu byl omráčen za

bílého dne a tři smaragdové náhrdelníky uloupeny z výkladní

skřínky, to bylo dosti zlé; že oba lupiči unikli s kořistí, to bylo velmi černou známkou proti policejní správě.

Ve sněmovně byly podávány dotazy, jeden podtajemník

promluvil s policejním ředitelem a činil přitom kousavé poznámky o

schopnosti. Potom byl pan Reeder požádán, aby „pracoval s nimi“.

Byl členem štábu státního návladního a z jakési neznámé příčiny byl

u Scotland Yardu jako doma – což je tím divnější, máme-li na

paměti, jak jsou u toho ústavu neoblíbení detektivové, nenáležející ke

sboru.

Tak se stalo, že pan Reeder prochodil mnoho času po West Endu

Londýna, šosatý kabát zapjat až po bradu, klobouk s hranatým

dýnkem posunut na zátylek, neutěšená postava. Klenotníci ho

pomalu poznali; byli skoro pobaveni jeho bezradností a neznalostí

obchodu.

Jeden z nich promluvil s inspektorem Gaylorem.

„Co prospěje on při přepadení? Vždyť mu je jistě už aspoň sto

let!“

„Sto sedm,“ řekl Gaylor střízlivě. „Ale přes to bych vám neradil,

stavět se mu do cesty, když má naspěch!“

Té noci byl vyloupen Griddens; odnesen obsah trezoru; nočního

hlídače od té doby nikdo nespatřil. Potom dostal návštěvu Western

Jewellers Trust, která stála pojišťovnu dvanáct tisíc. Mortimer

Sirnms, dvorní klenotník, byl vyloupen za bílého dne.

Pan Reeder byl v posteli, když byly spáchány dvě z těchto

krádeží. Když se objevil po loupeži u Mortimera Simmse, byl přijat s

jakýmsi posměchem.

50

Ale pan Reeder se tím nedal odstrašit. Pokračoval ve svých

výzkumech a vnikal do tajemství drahých kamenů. Poznal démanty,

které nebyly démanty, nýbrž bílé safíry, viděl ukázky padělků, které

byly pro něj něčím úplně novým. Dozvěděl se o antverpských

agenturách, které byly vedeny jen proto, aby nalézaly kupce

uloupeným klenotům, a o jiných projevech zločineckého.důvtipu, o

kterých se mu nikdy ani nesnilo, jak přiznal hlasem, v němž se mísil

obdiv s pohoršeným údivem.

Po loupeži u Mortimera Simmse se z West Endu skoro

nevzdaloval; noclehoval dokonce v malém hotelu blízko Jermyn

Street a věnoval se ještě bedlivěji studiu skvostů a jejich

nezákonných sběračů.

Nastala dlouhá a klidná přestávka, za níž lidé vůdcovi

neoperovali. Tu přišel jednoho dne panu Reederovi dopis, psaný na

stroji.

Zněl:

„Mějte oči na stopkách. Sedm Sester půjde – a jak“ Conduit

Street brzy

oživne.“

Podpis nebyl. Papír, na němž byl dopis napsán, měl měkký,

matný povrch, jaký můžete najít u papíru v každém francouzském

hotelu, a místo jednoho „e“ bylo chybně vytištěno „é“. Uplynul

týden a nestalo se nic.

Vtom jednoho škaredého odpoledne…

Sedm Sester leželo třpytíc se ve svém modrém pouzdru,

přístupno každému, kdo se chtěl zastavit a podívat. Bylo o nich

mnoho psáno, byly hodně fotografovány a před výkladem

Donnyburneho stál skoro stále hlouček lidí, obdivujících se těmto

sedmi dokonale seřazeným démantům, které kdysi zdobily

královskou korunu.

Dnes, protože pršelo a dul ostrý vítr, lidé spěchali rovně po

Conduit Street, aniž se stavěli před velkým klenotnictvím a

obdivovali.

Velké, dvousedadlové auto přijelo pomalu k chodníku, předjelo

stojící autodrožku a zastavilo se asi dvacet yardů na západ od

Donnyburneho. Z něho pohodlně vystoupil mladík, oblečený v

51

dlouhý trenchcoat, prohlédl pečlivě jednu z předních pneumatik a šel

pomalu k zadku vozu. Autodrožkář, který stál na kraji chodníku a

kouřil krátkou hliněnou dýmku, pohlédl na mladíka zvědavě, ač měl

málo příčiny k zvědavosti, neboť na něm nebylo nic neobyčejného.

Byl zcela hezký, jeho pleť byla temně olivová a na horním rtu měl

malé, načervenalé knírky. Vlasy pod měkkým kloboukem byly

rovněž rezavé, ale v tu chvíli si ho nikdo nevšímal příliš bedlivě.

Šel zpátky k Donnyburneovi a stál chvíli před výkladem,

prohlížel si Sedm Sester. Potom počal pomalu kreslit kruh na skle,

jakoby prstem. Bylo slyšet podivný skřípot a když přitlačil na sklo,

kruh skla spadl dovnitř. Zvedl pouzdro, přiklopil víko a šel k místu,

kde čekalo jeho auto. Aotodrožkář byl k němu obrácen zády a viděl

ho projít mimo a skočit do vozu, který stál s běžícím strojem. Tu:

„

„Zadržte toho muže!“

Kdosi vyvřískl tato slova ze dveří klenotnického krámku. Na

neštěstí zrovna v tom okamžiku vyšel za rohem policista. Spatřil

mávajícího příručího a když se auto rozjelo, vyskočil na stupačku a

uchopil řidiče za levou ruku. Mladík sebou trhl dozadu, ale nemohl

se vyprostit. Sevřel koleny sloup volantu, když auto zvýšilo rychlost;

jeho pravá ruka hmátla do boční kapsy.

„Tu máš,“ řekl velmi klidně a chladnokrevně jako řezník,

zabíjející zvíře, střelil policistu do obličeje.

Ve vteřině bylo po všem. Pustil revolver na sedátko vedle sebe,

sevřel kolo a zahnul za roh.

Nepovšiml si staršího pána s licousy a v podivně hranatém

klobouku, muže, který přes déšť neměl plášť a ani jeho deštník nebyl

rozvinut. Kdyby si ho byl všiml, patrně by nepokládal pana Reedera

za vážnou překážku pro své plány. Hekl vskutku úžasem, když se ten

pán vyšvihl na stupačku, právě, když auto bralo zatáčku.

„Zastavte, prosím!“

Řidič spustil ruku na sedátko vedle sebe. Než ji mohl zvednout,

něco mu stříklo do obličeje^ něco, co mu zarazilo dech v těle, až

lapal po vzduchu.

52

Pan Reeder vypnul stroj, dovezl vůz k chodníku a nechal jej

vrazit prudce do stojícího nákladního auta. Sotvaže se zastavil,

uchopil mladíka a vyvlekl ho na chodník.

Policejní píšťalky pískaly; viděl běžet dva policisty a předal jim

polapeného.

„Prohledejte ho, než ho vezmete na komisařství,“ pravil mírně.

„Je to zcela dovoleno u lidí, kteří nosí nebezpečné střelné zbraně.“

Zvedl pistoli ze sedátka auta, opatrně ji prohlédl a uschoval do

kapsy. Mladík se zatím vzpamatoval z účinku čpavkových výparů,

vstříknutých do tváře, a dostal pouta. K chodníku přijelo auto a

policista mu dal znamení.

„Ne, ne“ Pan Reeder byl velmi rozhodný. „V drožce je příliš

málo místa. Snad nám pomůže tento pán.“

Kývl na obtloustlého pána ve velké limousině, která zastavila u

nich, aby její majitel mohl ukojit svou zvědavost.

Obtloustlý pán zbledl při návrhu, že v jeho autu má býti vezen

vrah, ale na konec si sedl vedle řidiče. Zatčený byl dopraven do

Marlborough Street a když inspektor telefonoval Scotland Yardu,

pan Reeder dával rozumné rady.

„Svlékněte ho z každé niti, kterou má na sobě a dejte mu nové

šaty, kdybyste je měli koupit,“ pravil. „Obávám se – ehm – že mám –

ehm – poněkud zločineckou mysl a prostě jsem se vmyslil do

postavení tohoto – ehm – nešťastného mladíka a přemítal jsem, co

mám činit.“

Šaty byly zatčenému svlečeny; byl vyhledán pro něj starý oblek a

když přijel do Scotland yardu vrchní inspektor Gaylor, pan Reeder

již prohlížel velmi pečlivě šaty, nikoliv kapsy, ale podšívku svlečené

vrahovy vesty. Mezi podšívkou a vypracovanou látkou prsou nelezl

tenký, bílý papír, který obsahoval trochu červenavého prášku, asi

tolik, co by bylo možno vzíti na koneček prstu. V podšívce kabátu

nalezl jeho dvojence. V podpatku pravého střevíce byl dvousečný

nůž, sahající přes celý podešev, velmi tenký, ohebný a ostrý.

„Docela slušně vyzbrojen, pane Reedere.“ Gaylor si prohlížel

objevy se zájmem. „Skoro to potvrzuje vaše názory.“

„To potvrzuje úplně mé názory, pane Gaylore, dovolíte-li, abych

to řekl;“ pan Reeder mluvil velmi omluvně. „Obyčejně nevěřím v

53

organizovaný zločin. Příběh o Napoleonu Faginsi a hlavách velkých

skupin lidí, spojených dohromady pro – ehm – nezákonné účely, to je

něco, čemu –> nu, upřímně, smál jsem se tomu až dosud.“

„Sebral těch Sedm Sester, ne?“ Pan Gaylor se rozhlédl. „Kde

jsou?“

Pan Reeder potřásl hlavou.

„Obávám se, že nejsou zde. To je jedna ze záhad – vlastně jediná

záhada – celého toho přepadení. Příručí ho pozoroval od okamžiku,

kdy spáchal loupež, do chvíle, kdy vsedl do auta. Když jsme ho

zatkli, nenalezli jsme pouzdro ani démanty. Auto je ve dvoře, je

vědecky pitváno, smím-li užít tak ponurého přirovnání. Já jsem se

auta zmocnil, když vyjelo za roh, a před mýma očima neměl

možnosti, zbavit se démantů. Prohledal jsem mu kapsy, jakmile

přišla policie. A to jest – ehm – vše.“

Nebyla to shoda okolností, že byl odpoledne toho dne v okolí

Donnyburneho. Pan Reeder zpravidla nevěnoval mnoho pozornosti

anonymním udáním, ale tu naň učinil dojem papír a „é“ s ostrým

přízvukem. Takové odpoledne bylo povětrnostně nanejvýš příznivé

pro podobné přepadení a jen pouhou náhodou se stalo, že nebyl

svědkem vraždy. Slyšel výstřel a skoro ihned se objevilo auto

vrahovo.

„Udal, že se jmenuje John Smith, což je velmi neduchaplné.

Nebyly nalezeny žádné papíry, podle nichž by bylo možno

identifikovat jej. Auto bylo najato v Golstonově garáži – najato na

týden a vyplacena značná záloha. John Smith byl spatřen ve West

Endu Londýna, ale nic není proti němu známo a prozatím je

nemožné vypátrat jeho adresu. Domníval bych se, že bydlil někde ve

West Endu v dobrém hotelu. Žil v paříži, soudil bych; jeho střevíce,

košile a vázanka jsou vyrobeny ve Francii. Do Londýna patrně přijel

před týdnem.“

Vyptáváním Johna Smitha nebylo lze získati nic. Zdálo se, že

pociťuje pohanu toho, že musí nositi továrně zhotovené šaty daleko

ostřeji než pečef vraha a když mu inspektor kladl otázky, byl

lhostejný a nekajícný.

54

Jen na jednu věc bych se vás rád zeptal – byl ten starý pták, který

mne omámil, J. G. Reeder? Chtěl bych s ním být pár minut o

samotě.“

„A mít bouchačku, co?“ řekl Gaylor zuřivě.

Nebyl filozofem, když byl při vykonávání povinnosti zabit jeho

druh. Lidé, kteří zabíjejí policisty, nemohou žádat ohledy od těch

členů policejního sboru, kteří jsou náhodou ještě naživu.

„Holýma rukama, ech, Vždyf by vás roztrhal jako kus papíru, vy

špinavý vrahu!“

John Smith byl pobaven.

„Nebudu viset, nestarejte se,“ pravil skoro vesele. „Neptejte se

mne, kdo jsou moji spojenci, protože ne ani nenapadne říci vám to.

Kromě toho nové policejní předpisy vám brání dávat mi otázky, ne?“

Ukázal v úsměvu dvě řady rovných, bílých zubů.

Byl právě tak sebevědomý druhý den ráno, ba ještě více, protože

byla vypátrána adresa jeho hotelu a jemu bylo dovoleno obléci své

šaty, když byly nejdříve důkladně prozkoumány.

Řízení u policejního soudu bylo jen formální. Ve vazbě byl

nesporně vrah a policie soustředila v tuto chvíli všechno pátrání na

zmizelé démanty. Kam se poděly, to byla záhada. Autodrožkář, jehož

drožka stála před Donnyburnem, pravil, že viděl vraha držet v ruce

modré, sametové pouzdro; to byla první věc, která vzbudila jeho

podezření. Vraždu neviděl spáchat; ohlížel se právě po svém

zákazníku,, starší dámě, která ho najala před Victorií, nechala ho

čekat přes hodinu a na konec se přece neukázala.

„To je po prvé za deset let, co mne napálili,“ řekl. To bylo jeho

malým neštěstím.

Slyšel výstřel, viděl auto jet za roh, viděl je nechat za sebou

mrtvého muže, ležícího půlí těla na dráze a půlí na chodníku, a běžel

mu pomoci. Žena, která šla po druhé straně ulice, slyšela rovněž

výstřel a viděla auto projet, ale rozhodně popřela, že by něco bylo

vyhozeno z auta; panu Reederovi se ostatně ani nezdálo

pravděpodobným, že by se lupič pokusil zahodit skvosty, kterých

nabyl za tak drahou cenu.

55

Auto, jak řekl, bylo prozkoumáno, vnitřní obložení odšroubováno

a polštářoví vytrháno až k chasis. Ale nebylo tam stopy po sedmi

démantech.

Pan J. G. Reeder se ocitl proti neuvěřitelnému, ale ne poprvé v

životě. Celý život se ošklíbal nad bandami, ale zde, v srdci Londýna,

neoperovalo pouhé společenstvo dvou nebo tří mužů, jichž činy byly

řízeny příležitostí a duchapřítomností, nýbrž nesporně těleso mužů,

řízených mistrovským mozkem (pan Reeder se otřásl, když viděl, že

se smiřuje s takovým strašákem, jakým je mistr zločinec), operovalo

podle vypracovaných plánů a neobsahovalo pouze jedno odvětví

zločineckého řemesla, nýbrž několik.

Po soudním řízení jel jak obyčejně tramvají, smutná postava,

sedící v koutě, držící ruce na rukojetníku a projevující celou svou

zasmušilost ve své

tváři.

Dlouhá cesta byla pro něj až příliš krátká, neboť luštil v duchu

mnoho věcí.

Bylo tma, když přijel do Brockley Road. Když vystoupil z vozu a

opatrně přecházel tuto ulici, zamořenou automobily, s úžasem spatřil

stát na rohu ulice známou postavu. Gaylor ho nepoctil často tím, že

přišel do

okolí.

„Už jste zde?“ Inspektoru Gaylorovi se zřejmě ulehčilo. Ještě

jeden muž vystoupil z tramvaje zároveň s panem Reederem, ale ten si

ho ani nevšiml.

„Všechno v pořádku, Jacksone,“ Gaylor se obrátil k němu

důvěrně. „Bensona najdete výš v ulici. Zůstaňte před domem pana

Reedera. Dám vám pokyny, až se vrátím.“

Vešli spolu do soukromého příbytku pana Reedera.

„Máte tu hospodyni, pane Reedere, ne? Chtěl bych s ní mluvit.“

Pan Reeder na něj hleděl s bolestně překvapenou tváří.

„Nejste poněkud záhadný, příteli?“ Snad se vám to bude zdát

divným, ale já nenávidím záhady.“

Bylo mu ušetřeno zvonit na hospodyni, protože tato roztomilá

dáma se vynořila odkudsi ze spodních oblastí, aby přivítala

zaměstnavatele.

56

„Byl zde někdo?“ tázal se Gaylor.

Pan Reeder si povzdechl, ale neříkal nic.

„Ano, pane, byl tu jakýsi pán s dopisem. Povídal, že je to velice

spěšné.“

„Nic jiného?“ tázal se Gaylor. „Nenechal zde balíček?“

„Ne, pane,“ řekla hospodyně překvapena. Gaylor kývl hlavou.

Oba mužové šli do pracovny pana Reedera. Záclony byly

staženy, v krbu plápolal malý oheň. Byl to jeden z těch pokojů s

vysokými stropy a jeho ovzduší dýchalo útulným pohodlím. Gaylor

zavřel dveře.

„Tam je ten dopis,“ ukázal na psací stůl.

Byl psán na stroji, nadepsán „Panu J. G. Reederovi“ a poznačen

„Velmi spěšné.“

.Dovolíte, abych se podíval, co je v něm?“

Pan Reeder otevřel dopis. Byl to těsně popsaný list papíru a

nebylo tam úvodu ani podpisu.. Zněl:

„Ve věci John Smith. Žádám Vás o laskavost, která se Vám snad

bude zdát z počátku nemožnou. Vy jste jeden z těch, kteří viděli

zastřelení strážníka Burneta a Vaše výpověď bude při nastávajícím

soudním řízení svrchovaně důležitá. Nedoufám, že ho zachráním,

přijde-li před soud. Pomůžete-li mu uprchnout podle plánu, který

vám narýsuji, připíši na Váš účet padesát tisíc liber. Odmítnete-li,

zabiji Vás. Povídám svou věc velmi jasně, aby nebylo na žádné

straně omylu. Není zapotřebí říkat Vám, že padesát tisíc liber Vám

zajistí pohodlí na zbytek života a učiní Vás samostatným. Slibuji

Vám, že Vaše jméno nebude s útěkem spojováno. John Smith nesmí

viseti. Neleknu se ničeho, abych tomu zabránil. Nic není jistějšího

nad to, že přijdete o život, odmítnete-li pomoc. Zajímáte-li se a

souhlasíte, uveřejněte v Malém oznamovateli Timesův příští úterý

inzerát tohoto znění:

Johnny, čekej na obvyklém místě. James, a pohovoříme si o věci

podrobněji.

Reeder odložil dopis a zadíval se nedůvěřivě na svého společníka.

„Nuže?“ řekl Gaylor.

„Pro pána krále, jak hloupé!“ zamumlal pan Reeder. Zvedl zrak

ke stropu. „To je čtyřicátý první – nebo čtyřicátý druhý?“

57

„Čtyřicátý druhý, co?*’ tázal se Gaylor zvědavě.

„Čtyřicet dva lidé mi hrozili, že mne připraví o život, neučiním-li

to nebo ono, nebo protože jsem nic neudělal – nebo je to už čtyřicátý

třetí?“

„Dostal jsem podobný dopis,“ pravil Gaylor. „Našel jsem jej

doma, když jsem se dnes večer vrátil. Reedere, tohle je největší věc,

o jakou jsme dosud zavadili. Rozhodně je to největší věc, která se

stala za mých služeb u policie. Je to trochu víc, než obyčejná banda.

Tihle lidé mají peníze a patrně i vliv a z té či oné příčiny jsme je

zasáhli hodně citelně, když jsme jim sebrali tohoto mladíka. Co

budete dělat?“

Pan Reeder nadul rty, jako by chtěl hvízdnouti.

„Pochopitelně, ten inzerát, jak navrhuje náš přítel, neuveřejním,“

pravil. „Proč až v úterý? Proč ne zítra? Jaká je příčina toho odkladu?

Dopis byl dodán jako spěšný a měl vyžadovat spěšnou odpověď. To

je trochu příliš zřejmé.“

Gaylor kývl hlavou.

„To mne také napadlo. Jinými slovy, nic se vám nestane až do

příštího úterý. Já mám dojem, že náš čekají skoro hned krušné

chvilky; proto jsem telefonoval Yardu, aby jeden z našich lidí na vás

čekal a stopoval vás sem. Tihle lidé udeří jako blesk. Pamatujete se,

co ten člověk říkal ráno u soudu? Celá jeho výpověď byla

smyšlenkou o mýlce v totožnosti. To je značně ošumělá výmluva.

Reedere, ale přišla ve velmi vhodnou chvíli. Kdo jsou svědkové proti

tomu muži? Vy jste jeden z hlavních; já jsem v jistém směru druhý.

Klenotnický příručí je třetí. Dva policisté, kteří ho zatkli, nepadají na váhu. Huggins, autodrožkář, jeden z nejdůležitějších svědků, zmizel

dnes večer v šest hodin.“

Pan Reeder naň zamyšlen kývl hlavou.

„Předvídal jsem tu možnost,“ řekl.

„Jeho drožka byla nalezena v boční ulici, vycházející z Edgware

Road,“ pravil dále Gayloh „na sedátku a na okénku drožky byla krev.

Huggins bydlí za dvory, blízko místa, kde byla nalezena jeho drožka.

Nebyl doma a pochybuji, že se vrátí domů,“ dodal chmurně.

„Ustanovil jsem dva lidi, aby hlídali příručího, který žije v Anerley.

58

Ten dostal také výstrahu, aby nechodil k soudu. Nezdá se vám to

zajímavé?“

Pan Reeder neodpověděl. Uvolnil si kabát, položil klobouk

opatrně na boční stolek a posadil se za psací stůl. Chvíli hleděl

roztržitě na Gaylora, potom otevřel zásuvku, vyňal z ní obálku a

vytáhl z ní dva listy kancelářského formátu.

„Je to velmi zlé, když má člověk zaujaté názory, pane Gaylore,“

pravil.

„Nevěřil jsem v bandy. Domníval jsem se, že jsou výplodem –

promiňte mi ten výraz – romanopiscovy obrazotvornosti, a nyní o

nich hovořím tak vážně, jako by byly normální okolností v životě.

Abych nezapomněl, věděl jsem, že drožkář zmizel. Bylo to hloupé od

nás, že jsme ho nezatkli – po pravdě řečeno, šel jsem ho zatknout a

přitom jsem se dozvěděl o té – ehm – nehodě.“ Gaylor naň vytřeštil

oči.

„Zatknout ho?“ řekl nechápavě. „U všech kozlů, proč?“

„Měl Sedm sester – ty démanty. Zřejmě je nemohl mít nikdo jiný.

Byly hozeny do drožky Smithem – jehož jméno je, nemýlím-li se,

Danny Brady – když šel mimo. Správně řečeno, drožka tam stála jen

proto. Huggins – zajímavé jméno – byl členem bandy. Zakrvácená

drožka je malebná, ale nepřesvědčivá. Dal bych střežit velmi

ostražitě všechny přístavy na kanálu a rozeslal bych popis toho –

ehm – nebožtíka.“

Teorie pana Reedera byla potvrzena velmi brzy. „Huggins“ byl

zatčen příští večer, nikoliv v přístavu na Kanálu, nýbrž v Harwitchi,

a zaujal své místo na lavici obžalovaných, jako spoluviník ve vraždě.

Přišlo úterý a minulo. Nebylo žádných projevů pomsty. Gaylor

by byl postavil detektivy na stráž do domu pana Reedera a před něj,

ale tento pán přijal jeho návrh tak neobyčejně upjatě, že se inspektor

rozhodl nechat svého kolegu zemřít, jak mu milé.

„Zemřít – ehm – čerta starého!“ řekl pan Reeder a omluvil se za

svou vulgárnost. „Ten dopis byl jenom gestem, které nic neznamená.

Tuším že si přítel Kressholm připravuje alibi.“

„Trochu pozdě na alibi,“ řekl Gaylor.

„Ne tak pozdě, jak si myslíte,“ byla tajemná odpověď Reederova.

59

Za soudního řízení proti Danieli Bradymu Kressholm přijel do

Londýna. Nebylo příčiny, proč by nepřijel. Měl britský pas a nebylo

ani stínu důkazů, který by jej spojoval se zločinem.

Nebyl v hotelu ani pět minut, když mu telefonovali z dotazové

kanceláře, je-li ochoten přijmout jakousi dámu. Než mu řekli

Wennino jméno, věděl, kdo to je.

Zármutek zjemněla, ale také zestárla. Nikdy si neuvědomil, jak

hodně je starší Dannyho, až nyní, když viděl její bledou, strhanou

tvář.

„Mluvila jsem s Dannym,“ pravila zajíkavč. „Říkal mi, že

přijedete do Londýna. Byla jsem tu dnes odpoledne už třikrát. Věří

ve vás –“

„Co vám říkal?“ Jeho hlas byl ostrý.

Dannyho důvěra y něj nepřevážila jeho jeho úlek. Že by on mohl

býti spojován s tímto zločinem, byť i pouze nepřímo… Potřásla

netrpělivě hlavou.

„Nemusíte mít strach, Kressholme; vím, že v tom máte prsty. Ne,

ne, on mi to neřekl, ale já vím. Co můžeme dělat? Musíme ho

zachránit.“

Hleděl na ni hladově a ježto byla rozrušena, neuvědomila si, že i

v tuto tragickou chvíli všechen jeho zájem se soustřeďuje na ni a na

muže, který stál ye stínu šibenice.

„Nevím, co můžeme dělat Najmu ty nejlepší advokáty. Jenže

Reeder ho tam uvrtal hezky důkladně.“

„Reeder!“ vyrazila ze sebe. „Ten stařec! To je jeho dílo?“ Bob

Kressholm kývl hlavou.

„Měl vždy spadeno na Bradyovy,“ pravil úskočnč. „Ten starý

pták by raději zemřel, než povolil Dannymu. Číhal naň – onto byl,

kdo ho zatkl.“

Spustila se ztěžka na židli a zabořila tvář do dlaní. Stál, pozoruje

štíhlá, ohnutá záda. To je jistě prsten, který jí dal Dany – ten jiskřící safír na jejím prstě. Vztek ho zalil při té myšlence.

Jistě tomu je již aspoň deset let od té nepříjemné příhody v lesíku.

Ona snad na to vše již zapomněla… byl tehdy poněkud drsný. Ale

buď jak Buď, odpustila mu, sice by nebyla nyní zde.

60

„Rve mi srdce, když vás vidím takovou, Wenno,“ řekl. „Jednoho

dne se vypořádám za vás s Reederem.“

Vyskočila a očí jí zaplály.

„Jednoho dne – vy? Nestarejte se, Kressholme, s ním se

vypořádám já. Stane-li se něco Dannymu –“ Hlas se jí zlomil.

Konejšil ji s tou neobratností, která byla částí jeho neupřímnosti.

Byla by šla na přelíčení, ale odradil ji od toho; prý by rozrušila

Dannyho, řekl jí.Vpravdě se bál, aby se nesetkala s Reederem, s tím

chytráckým mužem, který měl zarážející zvyk, mluvit nepříjemnou

pravdu, a byl rád, že dívka uposlechla jeho rady, neboť v první den

přelíčení Reeder k němu přišel venku před Starým Bailey.

„Vy budete ovšem vypovídat, pane Kressholme?“

Tázaný obrátil podezíravé zraky na tazatele.

„Co já i tom vím? Znám ovšem Dannyho, ale nechal jsem toho

řemesla tak dávno, že on by se mi nesvěřil, že míní provést takovou

hloupost, jakou je zastřelení strážníka.“

„Skutečně?“ Pan Reeder naklonil líbezně hlavu. „Domnívám se,

že vůdcové se nevydávají sami v nebezpečí –“.

„Vůdcové!“ řekl Kressholm opovržlivě. „Jak jste přišel k tomu

slovu? Patrně jste poslouchal u Yardu ty jejich povídačky o tajných

bandách! Ne, já jsem se snažil vychovat chlapce poctivě; je to syn

mého kamaráda a proto se mu dostane veškeré právní pomoci, kterou

mohou peníze koupit.“

„A pan Huggins – který byl dnes ráno identifikován jedním

policejním úředníkem z Jižní Afriky, který je náhodou v Londýně,

jako Petr Hertz – jeho otec je také vaším přítelem?“

Bob Kressholm byl na chvíli na rozpacích.

„Ovšem, postarám se o něj,“ pravil konečně. „Neznám ho sice,

ale slyšel jsem, že je přítelem Dannyho. Neznám ani jejich bandu.“

Pan Reeder se díval dlouho dolů na chodník.

„Nelíbí se vám něco na mých střevících?“ tázal se Kressholm

žertovně. Pan Reeder zavrtěl hlavou.

„Ne – ale nechtěl bych být v nich,“ pravil. „Červený Joe Brady

má být propuštěn za měsíc z vězení.“

Odešel od mistra zločince po této nepříjemné připomínce.

61

Soudní řízení se bralo svým nevyhnutelným chodem. Druhý den

se porota odebrala k poradě a vrátila se s rozsudkem vinen proti

Bradymu i Hertzovi. Danny byl odsouzen k smrti A Hertz ke čtrnácti

letům káznice.

Pan Reeder nebyl u přelíčení. Nebylo jeho povinností býti tam,

neslyšel tedy řeči soudcovy, ani neviděl mrazivý úsměv Dannyho,

když byl vynášen rozsudek smrti a on si uvědomil, že všemocný

vůdce je tentokrát bezmocný. Poslouchal Reederovu výpověď

pozorně a jen jednou se zdál překvapen; to když detektiv vyprávěl o

výstraze, kterou dostal, že Sedmi sestrám hrozí nebezpečí.

Pan Reeder si přečetl zprávy ve večerních vydáních novin a

smutně si povzdechl.

Kressholm nebyl u přelíčení až do konce a požádal o rozmluvu s

mladíkem, ale jeho žádost byla zamítnuta.

Byla téměř půlnoc a pan Reeder se chystal na lože, když slyšel

zazvonit domovní zvonek. Měl zavedeno telefonické spojení s ulicí,

které mu ušetřil o mnoho námahy, když jeho hospodyně šla už spát.

Stiskl knoflík, čímž rozsvítil malou, červenou žárovku v rámu

domovních dveří a tím odhalil skryté sluchátko telefonu, a tázal se:

„Kdo je tam?“

K jeho údivu odpověď byla „Kressholm.“

Kressholm byl poslední člověk na světě, kterého se nadál spatřit v

tu noc. Šel pomalu dolů, rozsvítil světlo v přední místnosti a otevřel

dveře. Návštěvník byl sám.

„Promiňte, že vás vyrušuji –“ počal.

„Vaše omluvy vyslechnu ve své kanceláři,“ pravil Reeder. „Běžte

laskavě napřed.“

Sel za návštěvníkem do velkého pokoje, který byl kanceláří a

denní pokojem, a zavřev dveře, ukázal na židli. „Budu stát,“ řekl

Kressholm úsečně.

Byl nervózní. Jeho nepokojné ruce se pohybovaly od jednoho

knoflíku pláště k druhému. Odložil klobouk na jedno místo, ale za

chvíli jej zvedl a položil jej jinam.

„Chci vám vysvětlit, Reedere –“ počal.

„Pane Reedere, „ řekl tento pán mírně. „Přivedu vás někdy na

lavici obžalovaných, můžete mi říkat, jak budete chtít; ale nyní bych

62

byl raději zván ‚pane\ což znamená ‚pán\ a vaším pánem budu dříve

nebo později, nebo se jmenuji Smith!“

Kressholm byl přiveden opravdu z míry. Zamračil se poněkud,

potom se zasmál nervózně.

„Promiňte, pane Reedere, ale tenhle případ ne rozrušil. Vidíte, ten

hoch byl pod mou ochranou. Jeho otec a já jsme staří přátelé.“

Pan Reeder se posadil za svůj psací stůl. Nyní se opřel dozadu a

povzdechl

si.

„Je to všechno nutné?“ tázal se. „Vás sem nepřivedlo svědomí,

ale padla na vás hrůza, co?“

Kressholm zlostí zrudl.

„Nebojím se nikoho na světě.“ Povýšil značně hlas. „Ani vás, ani

toho proklatého…“

„Pst!“ J. G. Reeder byl zřejmě pohoršen. „Nemám rád silných

slov. Nebojíte se nikoho, jenom Červeného Joeho. Chtěl bych také

vědět, nebojíteli se té malé dívky z cirkusu, která vás navštívila

několikrát v hotelu? Slečna Haddinova, ne?“

Bob Kressholm vytřeštil oči, ale neřekl nic. Mluvení mu činilo

potíže.

„Byla – ehm – zasnoubena s tím mladíkem. Vášnivá mladá žena;

pamatuji se na ni – ano. Kdyby věděla, co vím já –“

„Nevím, co tím míníte,“ řekl Kressholm chraptivě.

„Dovolíte tedy, abych vám řekl, proč jste mne navštívil,“ řekl pan

Reeder.

Složil ruce na stole a upřel na návštěvníka ocelově chladné zraky.

„Chcete, abych řekl jeho otci, že s ním budu mluvit, že mně a

panu Gaylorovi bylo nabídnuto po padesáti tisících liber, když

zajistíme jeho útěk. Že nám bylo rovněž vyhrožováno smrtí,

nesvolíme-li.“

Kressholmova tvář byla směšná svým tupým úžasem.

„Zrovna o tom jste mne chtěl požádat,“ pravil pan Reeder dále,

„ale nevíte si rady, jak přivést na věc řeč. Nu, je to vskutku nesnadné, dát policejnímu úředníku na srozuměnou, že jste se pokusil podplatit

ho a kromě toho mu vyhrožoval a nezaplést se přitom do množství

63

nesnází. Ale trochu nesnází vám ušetřím sám. Vy jste stavěl svou

obranu. Vychoval jste toho hocha způ– ■ sobem, kterého se držel, a

teď vám ani celá metropolitní policie nemůže zachránit život. Jste-li

moudrý, vrátíte se do Francie, a dáte Joemu možnost potrápit

francouzskou policii, až ho bude zatýkat pro vraždu.“

„Domníváte se, že se bojím Joeho –“

Pan Reeder přisvědčil.

„Jste poděšen a já myslím, že máte velmi dobrou příčinu.“ Reeder

šel ke dveřím a otevřel je.

„Nechci s vámi déle mluvit, Kressholme.“ Pohlédl dolů. „Vidím

že dnes máte na nohou polobotky. Nu, nechtěl bych být ani v těch.“

Kressholm již neřekl ani slova. Kdyby ho teď spatřil někdo z jeho

bandy, nepoznal by v něm toho nelítostného vůdce, kterého byl

zvyklý vídati.

rs i

Danny Brady byl pošetilý mladík, ale tolik rozumu měl, aby

věděl, že jeho odvolání, které mělo býti automaticky podáno, bylo

odsouzeno k zamítnutí. Byl úplně přesvědčen o té věci, když velitel

věznice při své dopolední návštěvě odsouzencovy cely mu řekl, že

přišel pro něj balík knih.

Ukázal Dannymu seznam a řekl mu, že může mít najednou jen

jednu knihu. Danny si vybral Život Napoleonův. Větší část dne psal

dopis dívce, kterou neměl již nikdy spatřit, a když ulehl, vzal si Život Napoleonův s sebou do postele. Asi v jedenáct hodin položil knížku

na podlahu.

„Nechte ji tam,“ řekl jednomu z hlídačů. ‚Zdá se mi, že dnes

nebudu spát příliš dobře.

Odsouzenec k smrti nesmí spát s přikrytou tváří, když si Danny

přetáhl hrubou přikrývku přes hlavu, jeden z pozorujících ho dozorců

napomenul. „Stáhněte tu pokrývku dolů!“ řekl.

Ale zrovna vtom počala přikrývka velmi rychle rudnout, neboť

Danny si podřezal hrdlo čepelí břitvy, která byla zručně vevázána do

desky knihy.

Lékaři, kteří byli po ruce, nemohli zachránit! Dannymu život;

zemřel před půlnocí. Ředitel věznice a čtyři dozorci seděli celou noc

a zapisovali výpovědi dozorců, kterým se věc zběhla.

64

Pan Reeder tam jel a prohlédl ši knihu. Později vykonal návštěvu

v hotelu London, kde věděl, že bydlí Kressholm. Ten nabyl zpátky

trochu svého bývalého sebevědomí, vyslovil hlubokou lítost nad

smrtí svého mladého přítele, ale nemohl podat pražádných zpráv o

tom osudném Životě Napoleonově. Přiznal se“, žé ve svém mládí byl

vazačem knih – tento fakt byl zapsán v jeho listinách u Scotland

Yardu, neboť Bob Kressholm byl dvakrát vyšetřován na policii.

„Nevím o tom nic,“ pravil. „Hlásil jsem se jako knihař jenom

proto, že jsem myslel, že dostanu ve vězení lehkou práci. Nechápu,

jak mohla být ukryta do vazby čepel břitvy –“

„Je to velmi prostá věc,“ řekl pan Reeder trpělivě. „Hoch

potřeboval odtrhnout pouze vnitřní papír a to bylo snadné, protože

byl přilepen lepidlem, které ještě nebylo ani suché.“

On a Gaylor prohledali jeho zavazadla, ale nenalezli nic, co by

patřilo k vazačství knih. Nebylo dosti důkazů, aby ho mohli

zatknouti, ale Kressholm ztrávil tu noc u Scotland Yardu, odpovídaje

na nekonečné otázky, a byl velmi unavený člověk, když s ním byli

hotovi.

Senzace přišla do dopoledních novin ve tvaru krátkého odstavce,

vydaného Scotland Yardem.

Dannie Brady, čekající na vykonání rozsudku smrti, spáchal dnes

v noci v jedenáct hodin sebevraždu. Zbraní byla čepel břitvy, která

byla propašována k němu, vsazena do desky knihy osobou nebo

osobami neznámými.“

Teprve ohledačovo řízení na druhý den přineslo plný příběh

tragedie. Pan Reeder to četl od začátku do konce, ač slyšel výpověď

každého svědka, než případ přišel před ohledače. Četl noviny v

pokoji, kde mluvil s Kressholmem, a položil je právě vedle sebe,

když se ozvalo zaklepání na dveře a objevila se jeho hospodyně.

„Přijmete jakéhosi Josefa Bradyho?“ tázala se.

Pan Reeder nabral hluboko dechu. Pohlédl ze ženy na noviny,

potom noviny zvedl, pečlivě složil a vsunul do koše na papír. „Ano,

přijmu Josefa Bradyho,“ řekl měkce.

Joe se nezměnil mimo to, že jeho vlasy, které bývaly červené,

byly nyní téměř bílé, a hladká tvář, kterou Reeder znal, byla strhaná a

vyhublá.

65

Reeder přisunul ke zdrcenému muži židli a ten na ni klesl. Plných

pět minut žádný z nich nepromluvil, potom Joe zvedl hlavu a řekl:

„Díky Bohu, že odešel tak!“ Reeder přikývl.

„Četl jsem o tom případu ve vězení.“ Hlas Bradyho byl

vyrovnaný a pevný. „Myslil jsem, že přijedu do Londýna včas, abych

s ním mohl mluvit, ale přijel jsem ráno potom, když se to stalo. Mohl

jsem ho ještě vidět, ale to by znamenalo, jít k – ohledačovu řízení a

svědčit a povídat věci, které si chci nechat pro sebe.“

Nastalo nové dlouhé mlčení. Návštěvník seděl se skloněnou

hlavou, rukama složenýma na prsou. Jinak svého dojetí neprojevoval.

Po chvíli zvedl hlavu.

„Vy jste nejpoctivčjší člověk, kterého jsem poznal, Reedere.

Slyšel jsem jiné trestance povídat, že na vás pohlížejí více jako na

přítele, než nepřítele, ale proto jsem sem nepřišel. Přišel jsem

promluvit si o –“ krátká pomlčka – „Kressholmovi – o Bobu

Kressholmovi.“

„Nač se s ním trápit?“ tázal se pan Reeder a věděl, že řekl něco

hloupého.

Přes tvář Joeho se mihl letmý úsměv.

„Myslil jsem si, že vám něco řeknu. Vím o všem, co Kressholm

udělal mému chlapci, a vím, proč to udělal – míním to děvče,

Wennu. Ne, neviděl jsem ji, nechci ji ještě vidět. Mluvil jsem s

mládenci, rozumíte – spodina jim říkáte –“

„Já ne, ale hodně lidí ano. A co vám řekli?“

„Pravili, že Danny byl chycen na udání – že kdosi nastrčil vás,

abyste ho dostal. Tentýž muž, nemýlím-li se, který vám řekl o mé

tiskárně ve druhém autu.“ Odmlčel se dychtivě, a když pan Reeder

neřekl nic, drsně se zasmál. „Myslil jsem si to! Mám peníze –

hromady peněz. Jsem jeden z toho mála zločinců, kteří udělali jmění

a udrželi si je. Těch peněz moudře využiji. Užiji jich na to, abych

zabil Kressholma.“

Pan Reeder zamumlal něco káravého, ale Joe pohodil hlavou.

„Říkám vám, že ho zabiji. To bude můj malý žertík. Ale nedám

se dopadnout a nebudu trestán za to. Oběsím ho, Reedere – oběsím

ho, až vypustí duši. To je ortel, který jsem nad ním vyslovil! A ani

66

vy, ani nikdo jiný nebude o tom vědět. To je myšlenka, která mne

drží při zdravém rozumu.“^

„Jste blázen, hlupáku,“ řekl pan Reeder neobyčejně hrubě.

„Žádný vrah ještě neunikl v této zemi! Nevšímám si toho, co mi

povídáte – je mi vás hrozně líto. Kdybych nebyl – ehm – úředníkem

zákona, řekl bych, že si zaslouží všeho, co na něj čeká. Jeďte za

hranice – jeďte na Mys nebo někam. Pomohu vám u Scotland Yardu

–“

Červený Joe zavrtěl hlavou.

„Zůstanu zde. Neodjedu z téhle země, i když Kressholm odjede.

Však on se vrátí – nic není jistějšího nad to – a potom ho zabiji,

Reedere! Přišel jsem říci to vám a říci to Scotland Yardu.“

Zvedl klobouk a odešel. Po prvé v životě se pan Reeder cítil

úplně oněmělý. Šel k oknu a vyhlédl ven; u chodníku čekala

autodrožka; viděl Joeho vstoupit do ní a odejet. Vrátil se do pokoje,

zvedl telefon a zavolal Gaylora.

Inspektor byl venku a nebylo možno spojití se s ním telefonicky.

Pan

Reeder se musil spokojit tím, že napsal stručný obsah rozmluvy a

poslal to ve spěšném dopise Scotland Yardu.

Později ho napadlo, že bylo jeho povinností toho člověka

zatknout; byl to trestanec a vyslovil hrozby vraždy, což je samo o

sobě trestný čin. Ale toto rozluštění jaksi pana Reedera nenapadlo. A

nutno mu přiznat, ačkoliv byl na straně zákona, že mu trvalo značně

dlouho, než nalezl dosti energie a zatelefonoval do hotelu, kde věděl,

že bydlí Kressholm. Neočekával, že tam zastihne toho dobrého

nenávistníka, a byl překvapen, když mu po krátkém průtahu

odpověděl Kressholmův hlas.

Kressholm ho vyslechl a zasmál se opovržlivě. Zřejmě se něco

přihodilo, co zapudilo jeho strach z Červeného Joeho, a pan Reeder

by se byl velmi rád dozvěděl, co to bylo, ale jeho zvědavost nebyla

ukojena. Byl to Bob Kressholm, kdo poukázal na úzkou stezku

povinnosti a pan Reeder byl odpustitelnč rozmrzen.

„Když mně vyhrožoval, proč jste ho nesebral?“ tázal se

Kressholm. „Vyjímal byste se hloupě, kdyby mě odpravil – ale to se

mu nepodaří.“

67

„Proč jste si tím tak jist, drahý příteli?“ tázal se pan Reeder

mírně.

„Protože, drahý příteli,,, odpověděl posměšně Kressholmův hlas,

„já jsem člověk, na kterého je těžko dosáhnout.“

í~9 I

Pan Reeder věděl dobře o tom, že Kressholm neučiní kroku bez

své družiny střelců. Viděl je potloukat se vpovzdálí tehdy před

Starým Bailey. Nebyl nazýván „vůdce“ pro nic a za nic; již tento

název dával tušit následovníky. Zdvojnásobil svou družinu, jakmile

uslyšel, že Červený Joe je venku z vězení. Jeho mužové spali v

pokojích na obou stranách jeho ložnice. Před hotelem měl stráž.

Kressholm by byl jel do Paříže – znal tamější doupata lépe a

kromě toho měl jistou moc nad několika důležitými úředníky – a

kdyby nebylo Wenny, byl by odejel z Anglie ještě v den ohledačova

řízení. Ale Wenna byla neobyčejně pokorná a dojemně bezradná.

Starý Lew Haddin přijel pro ni do Londýna, aby ji vzal zpátky k

cirkusu. Nebyl tak dotčen tragedií, která ji zkrušila, jako ztrátou

atrakce.

„Přijdu, až budu hotova,“ řekla mu.

Lew si stěžoval trpce Kressholmovi, že dívky jsou dnes úplně

jiné, než jaké bývaly za dnů jeho matky.

„Žádná úcta k Bohu ani k člověku – ba ani k otci!“ blebtal. „Ta se

nebojí ničeho. Dělala lví skoky obručemi, když jí bylo deset, a skočit

se dvou tisíc stop s padákem, to je pro ni totéž, co pro vás nebo pro

mne procházka.“

Naříkal si, ale nechal ji.

Zapomněla již tolik na svou původní nenávist k Bobu

Kressholmovi, že chodívala na večeři do jeho bytu. Jestliže

nepřispěla ničím k jeho štěstí – často totiž sedávala celé hodiny,

nepromluvivši skoro ani slova, a hleděla do prázdna – dodávala

aspoň klidu, horlivosti a odhodlání tomuto muži, který byl jejím

otrokem. Viděl velké vyvrcholení všech těch let zklamání a odmítání.

Červeného Joeho se nebál – o toho bude „postaráno“. Jediný nepokoj

mu působilo to, že Joe se nepokusil přímo vyhledat ho, neposlal mu

ani dopis, ani telefonický vzkaz.

68

Ačkoliv předstíral, že nezná strachu, oddechl si ulehčením, když

slyšel od muže, kterému uložil stopovat jej, že Brady odejel jednou

odpoledne na kontinent. Na okamžik ho napadlo telefonovat

Scotland Yardu a hlásit tu nepravidelnost. Trestanec nemá dovoleno

opustit okres, do něhož byl zapsán, a porušení tohoto zákona by

mohlo mít za následek jeho návrat do vězení, aby si odpykal zbytek

trestu.

Jen jednou mluvil s Wennou Haddinovou o Joem. Odpověděla na

jeho otázku zavrtěním hlavy.

„Ne, neviděla jsem ho – ubožák, myslím, že je příliš zdrcen, a

nechce s nikým mluvit. Myslím, že miloval-li Dannyho tolik jako já

ještě někdo jiný, tedy to byl jeho otec.“

Dlouho přemítala, potom řekla:

„Chtěla bych s ním mluvit. Snad by pomohl.“

„S Reederem?“ A když přisvědčila: „Nebuďte pošetilá! Joe si

myslí, že Reeder je ten nejlepší člověk na světě! To vás překvapuje,

co? Ale celkem vzato, Joe neví, co mu Reeder udělal. Ten staroch je

úskočný jak ďábel. Kdybyste to řekla Joemu, vysměje se vám.“

Pevně naň hleděla.

„Proč? Můžete-li přesvědčit mne, mohl byste přesvědčit i jeho.“

Tím byl poněkud zaražen.

„Nepřesvědčoval jsem vás, řekl jsem vám pouze pravdu,“ pravil.

Neodpověděla mu na to a on natáhl ruku a položil ji na její.

Neučinila pokusu odtáhnouti ji.

„Ubohý Červený Joe!“ Hlas jí změkl.

Nikdy nemohl poznati, do jaké míry je pťostá nebo složitá duše,

nebo jen všední a mělká, učiněná zářivou očima jeho vášně. Starý

Lew Haddin, bělovlasý a tlustý, dovedl mluvit hodiny svým

jednotvárným, uspávacím hlasem a předmětem jeho řeči byla vždy

Wenna a její obzvláštní ctnosti. Červený Joe o ní kdysi řekl, že má

mozek generála, ale podle pověstí někteří generálové jsou poněkud

hloupí.

„Proč ubohý Joe?“ tázal se a pojednou stiskl pevněji její ruku.

„Udržovali jsme jeho vůz, jak z něho odešel,“ pravila. „Nikdo ho

ovšem nepoužívá; já jej uklízím každý týden. Lew reptá na velké

převozné“ (o svém otci se zmiňovala vždy tímto důvěrným

69

způsobem), „a odpočítává to s Joeho podílu; Joemu náleží polovička

podniku.“ Když mluvila, podivně se na něj zadívala. „Jste přítel

Joeho?“

„Ano.“

Kývla hlavou.

„Mohu se vás tedy otázat na něco. Byl trestán pro padělání

bankovek, ne? Mohli by ho uvěznit opět, kdyby nalezli proti němu

něco jiného?“ Kressholm se stal rázem velmi pozorným.

„Co například?“ tázal se.

„Dluhopisy a úvěrní dopisy. Našla jsem plotny pod stěnou vozu.

Měl tam jakousi tajnou schránku. Nikdo o ní nevěděl.“ Bobu

Kressholmovi poskočilo srdce.

„Jsou tam ještě?“ tázal se. Snažil se, aby jeho hlas zněl nedbale.

Přisvědčila.

„Ano, desky, papíry a všechno. Mohl by ho zákon za to trestat?“

Chvíli přemítal. „Nemyslil bych,“ řekl.

Měl mlhavé pojmy o anglických zákonech, ale v tomto viděl

jádro druhé žaloby, která by mohla snadno odstranit vážné

nebezpečí. Dívka mu řekla, že Joe měl pomocníka, muže, který byl

ještě zaměstnán u cirkusu a který byl jedinou osobou mimo ní, mající

přístup do vozu.

Když se s ní ten večer rozešel, Kressholm se rozhodl. Pokusil se

spojit se telefonicky s detektivem, ale J. G. Reeder byl pryč z města.

Vyšetřoval jeden případ na jihu Anglie. Jaký to byl případ, to se

Kressholm dozvěděl z novin, a jeho naděje hned značně stoupla.

no i

Pan Reeder měl velmi mnoho práce, ale nalezl si čas k návštěvě

Kressholmova hotelu.

„Byl bych přišel k vám –“ počal Bob.

„Raději ne.“ J. G. uměl být někdy urážlivý. „Mám již – ehm –

beztoho špatnou pověst v Brockley.“ Kressholm to polkl s úsměvem.

„Četl jsem v novinách, že vyšetřujete jeden případ, a napadlo

mne, že bych vám snad mohl pomoci,“ pravil. „Rád bych vám

posloužil, kdyby to bylo možné.“

70

„O tom jsem tak přesvědčen,“ zamumlal pan Reeder. „Je to velké

potěšení, když člověk vidí, že jeho snahy jsou oceňovány – ehm – i

těmi netrestanými vrstvami.“

Bez dalších okolků mu Kressholm pověděl, co se dozvěděl od

dívky a J. G. Reeder poslouchal bez zjevného zájmu. A přece, kdyby

byl tento příběh pravdivý, byl by to velký Článek do řetězu, který on

kul s takovými nesnázemi.

„Víte jistě, že ten příběh nebyl našeptán tou pošetilou zprávou,

kterou jste četl v novinách?“ tázal se.

„Af se na místě propadnu,“ počal Kressholm.

„Přišel byste přímo do pekla.“ řekla pan Reeder vážně. Byl

jedním z těch staromódních lidí, kteří věří v peklo.

„Ne, tohle je pravdivé, pane Reedere,“ bránil se Kressholm.

„Domníval jsem se, že byste o tom měl vědět. Neříkám vám to proto,

že bych měl strach z Joeho a chtěl ho odstranit s cesty. Říkám vám to

– nu, protože cítím, že byste to měl vědět.“

Pan Recder kývl pomalu hlavou.

„Ovšem, v zájmu spravedlnosti,“ řekl. „Velmi – ehm –

chvályhodné. Kde je ten – ehm – zábavní park v tuto chvíli?“

„V pondělí budou u Nametu,“ řekl Kressholm a potom dodal

úzkostlivě: „Co říká zákon té věci, pane Reedere?“

J. G. vydul zamyšlen rty.

„Nejsem právní,“ pravil. „Ale je to ovšem velmi, velmi špatné,

když někdo – ehm – má v majetku nástroje padělatelské. A ten

pomocník, pravíte, ten provádí ještě pořád to – ehm – zlé dílo?“

„Říkala – to jsem vyrozuměl,“ opravil se Kressholm spěšně.

Učinil návrh, který byl vyslechnut bez poznámky: vůz Joeho

býval vždy parkován na vnějším kraji táboru a bylo možno přiblížit

se k němu nepozorovaně. Noční hlídač, který obcházel zábavní

pozemky, zřídka zašel tak daleko.

„Já vám opatřím klíč k tomu vozu. Po pravdě řečeno, budu tam v

pondělí spát. Domnívám se, že si můžete opatřit povolení prohlídky,

nebo co je k tomu třeba, ale žádám vás o jednu osobní laskavost, a

sice, abyste se přesvědčil, že mi nic nehrozí, než požádáte o zatykač.

Nechci být do toho zatažen.“

71

„Vy nechcete být zatažen do ničeho, pane Kressholme,“ řekl

Reeder nevlídně. „Až dosud se vám to dařilo. Je ta mladá dáma teď

vaší přítelkyní?“

Kdyby se byl jen na chvilku zamyslil, Bob Kressholm by si byl

uvědomil, že nebyla jmenována žádná mladá dáma.

„Byli jsme vždy dobrými přáteli,“ pravil a potom si uvědomil

svůj omyl. „Domnívám se, že tím míníte slečnu Haddinovou?

Nechápu, co má s tím činit ona?“

„Hezká mladá dáme, ale poněkud – prchlivá,“ řekl pan Reeder.

„Myslila, že já mám vinu na zatčení Joeho, když ve skutečnosti ji

máte vy. Pravděpodobně si myslí, že já jsem odpovědný za smrt

Danny Bradyho, když ve skutečnosti – mhm – myslím, že víte, kdo

to je. Je to všechno velmi zajímavé.“

Pan Reeder měl o čem přemýšlet. Nikdo by jistě nepřipisoval tak

usedlému a tak střízlivému muži takovou nenasytnou zvědavost, jako

měl on. Celý večer, než se uchýlil do své mládenecké ložnice,

přemítal o zprávách, které mu dal Bob Kressholm. Jeho znalost

zákona mu řekla, že zatčení Červeného Joeho by bylo následováno

osvobozením. Odpykal si již vězení za zločin padělání, a kdyby byl

odhalen jiný zločin, který byl páchán současně, zákon by zaujal

milosrdné stanovisko.

Ale tajemný pomocník byl něco jiného. Pan Reeder neslyšel o

žádném pomocníku, ale celkem vzato, stala se hezká řádka věcí, o

kterých on pranic nevěděl.

Shodou okolností se stalo, že poslední dva nebo tři dny byl

zaměstnán vyšetřováním případu padělaných úvěrních dopisů. To

nebylo žádným tajemstvím. Fakt, že byly zpeněženy padělané úvěrní

dopisy a že pan J. G. Reeder, „proslulý znalec ve věci padělků“, byl

na poradě u jistých bankovních ředitelů v Brightonu, byl uveřejněn v

ranních novinách a Kressholm jej četl. Muž, který udával ony dopisy,

prodal rovněž několik padělaných dlužních úpisů. Tento fakt byl také

veřejným tajemstvím.

Ale všechny důkazy, které nasbíral, ukazovaly na jednoho

„hochštaplera“ v Berlíně, jehož skutky berlínská kriminální policie

podrobila pečlivému vyšetřování. Nebylo možno pochybovat, že věc

sahá do Německa, ale to neznamenalo, že dopisy nebyly padělány v

72

Anglii. Povolení prohlídky bude snadní si patřit a právě tak snadné

vykonat. Ale přes to váhal učinit nutné kroky. Má-li býti řečena

pravda, pan Reeder cítil tajně s Červeným Joem.

Policie se domnívala, že odvezla z vozu každý kousek desky a

lisu. Bylo zcela možné, že lis byl postaven znovu a bylo na něm

tištěno z ploten, které uměl zhotoviti pouze Joe. Poradil se o té věci s Gaylorem, ale inspektor tím nebyl nadšen. Bylo to v jedné z těch

často se opakujících period, když policie nebyla oblíbena, protože

neuměla usvědčiti ve dvou důležitých případech a ve sněmovně byly

podávány obvyklé dotazy.

„Já bych řekl, že je to ta německá banda. Od koho jste dostal tu

zprávu? Promiňte.“

To byla otázka, kterou policejní úředník nedával panu Reederovi;

ten buď uvedl sám pramen, nebo jej zamlčel, neboť se velmi žárlivě

střežil zklamat důvěru byť i toho nejnehodnčjšího člověka. Bylo tp

rozumné, protože takovým povídáním byli často kompromitováni

jiní, daleko důležitější „udavači“.

Když probral ještě jednou možnosti, J. G. Reeder se rozhodl

nenavštívit cirkus Haddinův v noci, a když mu zatelefonoval do jeho

domova Kressholm a počal mu oznamovat zlepšení svého plánu,

ostře ho přerušil.

Kressholm byl zklamán, když jel v pondělí odpoledne do

Barnetu, ačkoliv jeho mrzutost měla krátké trvání.

Obnovil staré přátelství s Wennou Haddinovou – úžasný úspěch,

tím pozoruhodnější, že opět pociťoval celé to staré kouzlo, kterým na

něj působila. Deset let je velmi dlouhá doba; muži a ženy se mění za

takovou dobu, zvláště ženy.

Ale pro Wennu čas stál; její štíhlá krása mu stoupala do hlavy

jako víno a když ho tedy přivítala chladně ve dveřích velkého vozu,

který pro ni Lew vystavěl, měl chuť zavříti oči a myslit, že jejich

přátelství skončilo dramaticky teprve včera v tom malém lesíku u

zábavních pozemků v Exeteru.

„Lew je pryč,“ pravila, „jel do Liverpoolu převzít zásilku dravé

zvěře, která přišla z Afriky. Budete spát v jeho voze.“

73

Pohlédl na její lůžko, přikryté nyní pestře zbarveným přehozem.

Nad hlavami lože byla zarámovaná fotografie Danny Bradyho –

jediný obraz ve voze.

„Ubohý starý Dan!“ řekl. „Cítím se odpovědný.“

Upřeně na něj pohlédla.

„Proč?“ tázala se.

Kressholm pokrčil rameny.

„Měl jsem mu dát lepší vychování. Upřímně, snažil jsem se

zdržet ho od nepočestných činů, Wenno.“ Dívka se slabě usmála.

„Byl vám příliš užitečný, než byste ho zdržoval,“ řekla. „Buďme

k sobě upřímní pokud je to možné.“

Měla nepříjemný zvyk mluvit bez obalu – ještě nikdo neuměl

vzbudit u Boba Kressholma pocit takové pošetilosti, jako ona.

„Vy jste ‚vůdce‘, co? Slyšela jsem ovšem o vás,“ pravila dále.

„Pro nás pracují všemožní divní lidé – staří trestanci a lidé, kteří by

jimi mčli být, kdyby dostali všechno, co jim patří. Byl jste v

Londýně, když byl Danny zatčen?“

Zavrtěl hlavou.

„Zřídka opouštím Paříž.“ A ježto cítil, že situace vyžaduje trochu

upřímnosti, dodal: „Řeknu vám pravdu, Wenno. Věděl jsem, že

Danny se chystá na ten kousek. Byl jedním z mých nejlepších Udí,

ale byl popudlivý a neuměl poslouchat. Poslední slova, která jsem

mu řekl, než odjel z Paříže, byla: ‚Pro pána Boha, neberte si

revolver‘. Slíbil mi, že nevezme.“

Hleděla na něj, ven z okénka, zastřeného záclonkami, a

povzdechla si.

„Reeder ovšem věděl o tom všem právě tolik, co já to přiznám

tomu starému ptákovi; má nejlepší zpravodajskou kancelář na světě.“

Ohlédla se na něj.

„A vás přece ještě nedopadl,“ řekla. „To je divné, ne?“ Bob

Kressholm se chytl.

„Kdo chce chytit mne, musí si velmi časně přivstat,“ řekl

samolibě.

11 I

Wenna změnila prudce řeč, počala mu vyprávěti o novinkách v

táboře. Minulý týden musili zastřeli slona; rozzuřil se a napadl svého

74

hlídače. Z Německa přijížděla čtyři nová čísla, akrobati a nová

krasojezdkynč.

Z jiného pramene, když se potuloval po tábořišti a pozoroval lidi,

opravující vozy, se dozvěděl, že Wenna málem přišla o život, když

byl cirkus v Nottinghamu. Starý balón, v němž podnikala své

krkolomné lety, praskl v povětří a ona měla stěží čas se uvolnit. Než i

potom padák se neotevřel, až když byla necelých sto stop na zemí.

Na štěstí spadl na stoh slámy nezraněna. Promluvil s ní o tom při

jídle, které podala ve voze. „To nic nebylo,“ řekla nedbale. „Doufala

jsem, že se padák neotevře – teď jsem ráda, že se otevřel. Velmi

toužebně si přeji ještě něco vykonat. Lew opatřil nový balón; je to

ten, který jste viděl plnit v táboře.“

„Musíte nechat toho skákání s padákem, Wenno,“ řekl. „Proč?“

tázala se. Nepozvedla očí od talíře.

„Necháte vůbec celého toho cirkusového života.“ Hlas se mu

poněkud třásl. „Dnes ráno jste pravidla, že jsem vůdce – jsem.

Vydělal jsem bohatství, Wenno, a nechávám také svého malého

cirkusu. Koupil jsem vilu v Como, kde míním žít půl roku, a druhou

polovici roku budu cestovat. Tu vilu míním nazvat Wenna.“

„Proč?“ tázala se opět, a když jí odpovídal, jeho hlas byl zastřený.

„Toužil jsem po vás všechny ty roky a nyní toužím ještě více.

Miloval jsem ve svém životě jen dvě ženy, Wenno, a vy jste mne

naučila zapomenout na tu druhou.“

Odstrčila pojednou od sebe talíř a pohlédla na něj.

„Je to nabídka k sňatku, nebo mi navrhujete jedno z těch

přátelství, která jsou tak oblíbena u cirkusu?“

Její sebeovládání ho ohromila

„Co, ovšemže – sňatek,“ vykoktal. „Vy myslíte na to, co se stalo

tehdy v Exeteru? Nenáviděl jsem se od té doby. Wenno, šílím po

vás.“ Sáhl po její ruce, ale tentokráte ji odtáhla.

„Rozmyslím si to,“ řekla rázně a v tu chvíli přišel obrovský

Švéd,který byl jejím sluhou, s ohromným hrncem kávy.

Byl to velký muž, hnusně ošklivý a chromý na jednu nohu,

následkem nešťastného pádu; on a jeho bratr byli Wennivými

tělesnými strážci tak dávno, co se mohla upamatovat. Oba již minuli

věk činné práce v manéži, ale Kressholm si vždy myslil a neměl

75

příčiny nyní měnit své mínění, že by mu bylo milejší objetí medvěda,

než rvačka s těmito ramenatými obry.

„Štěpán se nemění,“ řekl, když sluha vyšel, a dodal žertovně:

„Myslím, že kdybyste mu řekla, aby mi podřízl hrdlo, že to udělá.“

. Ale zdálo se, že dívka nemá chuť mluvit o Štěpánovi a když

bylo uklizeno se stolu, vyhledala hru karet a hráli spolu piket. Po

celou hru zřídka promluvila a on měl dojem, že její mysl je daleko od

karet, ač hrála s celým svým starým uměním. Ale po jiných

stránkách byla neurčitá, roztržitá, a když vůbec promluvila, což bylo

vzácné, budila u něj dojem, že činí vědomě úsilí.

Na konec odhodila karty a opřela se s povzdechem na svou

skládací židli.

„Vy se tedy se mnou oženíte, co, a vezmete mne pryč z tohohle

všeho? Como?“ Zachvěla se a její tvář ztvrdla. „Tam jsme chtěli jet,

do Coma, Danny a já,“ řekla velmi vyrovnaně. A potom změnila řeč

s tou prudkostí, které si u ní povšiml v poslední době. „Mluvil jste s

Reederem?“

Tato otázka ho přivedla z míry.

„S Reederem?“ vykoktal. „Ne, proč bych mluvil s Reederem?

Vám leží ten člověk na mysli.“ Kývla hlavou.

„Ano, velmi mi leží na mysli. Neviděl jste ho?“ Její oči zkoumaly

jeho tvář.

Kressholm se zasmál. Uvědomoval si, jak je jeho smích strojený.

Wenna se obrátila ke skříňce, zasazené ve stěně u hlav postele,

otevřela ji a vyňala z ní klíč.

„Ptal jste se mne, můžete-li si prohlédnout Joeho vůz – zde je

klíč. Desky tam nenajdete a ani se o to nepokoušejte. Snažím se najít

Joeho. Chci, aby si to odnesl.“

Chtěla říci ještě něco, ale rozmyslila se, šla ke dveřím a otevřela

je. „Dobrou noc,“ řekla.

Pokusil se uchopit její ruku, nezamýšleje nic více, než políbit ji,

ale ona mu ji vytrhla a bouchla dveřmi, když byl ještě na schůdkách.

Dole na něj čekal Švéd, aby ho dovedl k jeho vozu.

„Chcete se podívat na vůz Joeho, ne?“ Měl drsný, hluboký hlas,

který nebyl skoro ani lidský.

76

„Zajisté,“ řekl Kressholm. „můžete mi ukázat, kde je. Nemyslím,

že si jej budu prohlížet teď v noci; počkám na ráno.“

Švéd ho vedl mlčky mimo zahalené traktorové stroje a vozy a

zastavil se před obývacím vozem, jehož obrysy Kressholm ihned

poznal i přes temnotu. Chtěl pouze vědět, kde stojí, kdyby snad

Reeder změnil rozhodnutí. Potom se vrátil ze Švédem ke svému

nocležišti, přál mu dobré noci, vstoupil dovnitř a zavřel dveře za

sebou na závoru.

Wenna ho mátla. Měl dojem, že očekává nějakou nesmírnou

událost – její mysl se rozhodně neobírala hostem.

Při cestovní lampě, kterou mu Švéd rozsvítil, Kressholm si sedl,

aby dokončil jakousi důležitou práci, kterou načal, než odjel z

Londýna. Bylá to pravda, že se vzdával názvu, na nějž býval tak

hrdý, i vedeni skupiny band, které tak obratně řídil. Příčinu k tomu

více méně měl; jeho klenotnické dílny v Antverpách byly navštíveny

policií a podle fakta, že ji doprovázel anglický detektiv, Bob

Kressholm usoudil, že tato prohlídka byla přímým následkem

loupeže Sedmi Sester.

Francouzská policie pracovala rovněž. Obdržel zprávu, že v

jednom jeho „klubu“ byla vykonána policejní razie, ale horší bylo, že

i jeho soukromý byt na Etóile byl navštívendetektivy a prohledán.

Bylo nemožné, najiti jeho spojení s bandou, nebo dílnami v

Antverpách, leč by se byl dopustil omylu. Jeho spojení s pochybnými

podniky bylo zakryto čtvermo, a policie by musila býti obratná,

kdyby se jí podařilo spojiti ho s některou z velkých loupeží klenotů, které zaměstnávaly v posledních pěti létech evropské policejní kruhy.

Nyní byl vhodný čas nechati toho, když měl na stopě Joeho a

Reeder o něm věděl značně více, než se byl domýšlel.

Sečítal své investice a bankovní vklady v různých částech Evropy

a jejich součet byl velmi uspokojivý.

Svlékl se, zhasl a ulehl. Nespal dobře, ač postel byla dosti

pohodlná. Kdesi v tábořišti řval celou noc hladový lev. Zdříml, ale

opět byl probuzen zvukem, který i ve spánku rozdrásal jeho nervy.

Pohlédl na hodinky; zastavily se. Vyskočil z postele, šel ke

dveřím, odtáhl záclonky a vyhlédl ven.

Vyrazil tlumený výkřik.

77

Ze stínu přikrytého nákladního vozu, asi tucet yardů dále,

vstoupil muž; a potom spatřil ke svému úžasu dívčí postavu vyjiti

vstříc neznámému hlídači. V dálce odbily čtyři na věžních hodinách.

Muž a dívka zmizeli. Pojednou se objevili opět – byla to Wenna.

Na celém světě nebylo druhé takové postavy. Nemohl se mýlit!

Chvíli stála, mluvíc šeptem k obru Švédovi, potom se odkradla

pryč právě tak tiše jak přišla.

Byl zmaten, poněkud znepokojen. Co tam dělali v tu hodinu jitra?

Rozhodl se otázat se dívky při první příležitosti. Ač se chlubil svou

neboj ácností, zasunul na dveřích i druhou závoru a šel spát. Byl den,

když ho probudilo tlučení na dveře. Byl to Švéd, který měl na sobě

nedělní šaty a límec, který seděl nemotorně na jeho svalnatém krku.

„Chcete-li snídat, raděj si vemte snídani hned,“ hučel. „Hans a já

jdeme na celý den pryč.“

Přinesl podnos a položil jej na postel, než rozložil stůl, který byl

složen na stěně vozu. Když se Kressholm oblékl a oholil, šel k

dívčinu vozu a nalezl ji, jak sedí na schůdkách s cigaretou mezi

bílými prsty. Nebylo stop, že byla celou noc na nohou; byla tak svěží

a odpočatá, jako by prospala jednou okolo hodiny.

„Jak jste se vyspal?“ tázala se, aniž naň pohlédla.

„Špatně. Měla jste dát těm lvům něco Žrát. Wenno, co jste dělala

dnes ve čtyři u mého vozu?“

Očekával, že to zapře, ale k jeho údivu se nepokusila zatajit svou

přítomnost v tu hodinu.

„Kdosi nechal otevřená dvířka u klece s opicemi a pár jich uteklo

ven,“ řekla, „obyčejné mne poslouchají – nalezli jsme je. Vyrušila

jsem vás já, nebo to byli lvi. Jsou staří a zlostní, protože nedostanou

nikdy dost žrát. Chci, aby je, Lew zastřelil a koupil jiný pár. Sims,

krotitel se jich bojí, což je zlé – Lew bude musit toho člověka

propustit. Když má krotitel strach ze zvířat, která krotí, měl by toho

nechat.“

„Já budu také trochu krotit,“ řekl dobromyslně.

„Vy!“ to bylo vše, co řekla, ale podráždilo ho to.

NeŽ mohl dát průchod své mrzutosti, dívka mluvila dále.

78

„éýl jen jeden muž, který uměl zacházet se lvy, a to byl Joe.

Stavěli se pro něj třeba na hlavy, ač nebyl nikdy krotitelem. Dejte mi

ten klíč.“

Zapomněl úplné na klíc.

„Mínil jsem si prohlédnout Joeho vůz,“ pravil.

„Rozmyslila jsem si to.“

Cekala na schůdku, aby si vzala klíč od něho.

Něco někde selhalo; jak hodně, toho nemohl tušiti. Nevěděl, že

celou tu noc cekala na příchod pana Reedera a že spolehla na jeho

proradnost, že přivede detektiva do jejích rukou. Její nenávist k muži,

který vehnal jejího milence na smrt, vypuzovalá i její hlavy každou myšlenku. Reeder to nevěděl; netušil to ani Kressholm. Ten měl

učinit objev, než uplynula noc.

Pan Reédér měl velmi namáhavý den. Podařilo se mu eliminovat,

třebaže ně lapit, původce úvěrních dopisů. Jak podezíral, byla to

německá banda, operující v Lipsku. To odpoledne skoro hodinu

telefonoval, mluvě s německou policií, a ač unaven na těle i na

duchu, když šel domů, přece měl pocit uspokojení nad činem,

úspěšně dokonaným.

Odešel ze Scotland Yardu chvíli před setměním a došel domů bez

nehody. Přišla k němu hospodyně a vypočítala mu jména a telefonní

vzkazy. Měla neobyčejnou pamčf a zřídka zapisovala telefonické

zprávy, nebo i jmépa a dresy na papír. Poslouchal s přivřenýma

očima, míchaje čaj, když zlehčovala své paměti.

„čtvrt hodiny předtím, než jste přišel domů, byl tu jakýsi muž;

velmi vysoký muž – cizinec, řekla bych. Chtěl s vámi mluvit. Pravil,

že se jmenuje Jones.“

„Velmi cizí jméno,“ zamumlal pan Reeder žertovně. „Kterýsi z

Jonesů zCařihradu!“

S9

Hospodyně, která neměla pražádného smyslu pro humor, řekla,

že to neví. „Co chtěl – jen se mnou mluvit?“

„Nic jiného, pane. Zdálo se mně, že se chová trochu divně.“ Pan Reeder se dobromyslně usmál.

79

„Podle vás se chovají podivně všichni lidé, milá paní. Obávám se, že máte chorobnou zálibu v záhadách. Čtete příliš mnoho – ehm –

detektivních románů. Byl tu ještě někdo jiný a choval se divně?“

Nemohla si vzpomenout na nikoho, kdo by nebyl naprosto normální.

Podivní lidé přicházeli do tohoto skromného domu v Brockley Road

a měli jména, která byla podivnější než Jones. Pan Reeder

nepokládal osobnost ani věc tohoto zvláštního návštěvníka za hodnu

myšlenky a usadil se pohodlně, aby ztrávil v klidu večer a šel brzy

spát. Sotvaže však dojedl topinku, vrazila k němu hospodyně.

„Je tady zas – ten Jones. Povídá, že má vzkaz od pana Bradyho –

od pana Josefa Bradyho.“

Reeder kývl hlavou.

„Pošlete ho sem.“

Nikdy v životě neviděl velkého muže, který vstoupil neobratně do

pokoje; nemohl by zapomenouti tvář, jakou měl Štěpán.

„Přicházím od pana Bradyho.“ Muž mluvil velmi pomalu

zpěvavým tónem Skandinávce a byl zřejmě nesvůj.

„Jaký nesete vzkaz?“ tázal se Reeder.

Muž si odkašlal.

„Požádal mne, abych vám vyřídil, abyste přišel k němu, protože

je nemocen a neodváží se ukázat se venku pro ty řeči o úvěrových

dopisech.“

Pan Reeder se zamračil. Pokud mu bylo známo, Joe Brady byl za

hranicemi.

„Kde je teď?“

„Je venku z postele, na nohou,“ pravil muž, „a nyní je sám dole v

autě.“

„Řekněte mu, aby přišel sem.“ Muž zavrtěl hlavou.

„Nepřijde, povídal to. Promluvíte-li s ním jenom malou chvilku,

bude ho to velmi těšit. Pracoval jsem s ním v cirkuse, byl jsem jeho

pomocník.“

Pan Reeder si vzpomněl na tajemného pomocníka, kterého

podezíral krátký čas.

„Dobrá; běžte dolů a čekejte. Přijdu velmi brzy.“

Nebylo pro něj nic zvláštního, mít takové kradmé rozmluvy s

lidmi, kteří se zdráhali, ať moudře nebo nerozumně, přijít do jeho

80

bytu, a ačkoliv od Červeného Joeho se něčeho podobného nenadál,

snad tento měl velmi zvláštní příčinu a nemohlo býti na Škodu

zvěděti, co to je.

Když přišel dolů a zavřel za sebou domovní dveře, spatřil muže

čekati na chodníku. Poprchávalo; začátek severozápadní vichřice

vymetl opuštěnou ylici. U chodníku stál vůz, který pan Reeder

pokládal za malé, rozvážecf nákladní auto obchodního dodavatele.

Nevěnoval mu valné pozornosti, až muž ukázal na zadek povozu,

zastřeného záclonami.

„Je tam. Musíme ho převážet pro jeho nemoc v posteli.“

J. G. Reeder byl v půli cesty k autu, když vycítil léčku.

Bylo pozdě; kolem krku se mu ovinula paže jako ocelový prut a

obrovská ruka mu přikryla ústa. Ale Švéd neškrtil slabého, starého

pána. Reeder se mu otočil v náručí a uvolniv si jednu ruku, zasadil

úder, který by byl ochromil každého muže, normálně silného.

„Hans!“

Druhý muž vyskočil otvorem v zadku auta. Pan Reeder necítil

hůl, která ho uhodila, Když přišel k sobě, ležel natažen na žíněnce.

Auto patrně jelo po některé hlavní silnici, protože slyšel zvonění

tramvajových zvonců. Ruce a nohy měl spoutány, ale ústa uspána

neměl.

„Budete-li dělat hluk, udeřím vás touto železnou tyčí,“ řekl

výhrůžný hlas.

Štěpán dřepěl vedle něho.

Pana Reedera bolela trochu hlava, ale ne příliš mnoho. Měl, jak

se chlubíval, nejtlustší lebku ze všech lidí, kteří byli ve spojení s

policejním sborem. Ale velice rád by měl volné ruce a navrhl to

slabým hlasem, který upozorňoval jeho posluchače na jeho slabost.

Ale ti byli neoblomní.

Kam ho vezli? Snažil se zachytit aspoň letmý pohled na ulici,

kterou jeli, ale plachtové záclony vzadu byly pevně sešněrovány

dohromady. Pohybovali se ještě po kolejích a za chvíli si domyslil,

podle poklesu teploty, že jedou nad řekou.

Byl smířen se vším, co se mu mohlo stati a byl ochoten

ospravedlnit každou pohromu, která ho mohla stihnout. Jeho

81

hloupost byla neuvěřitelná. Dát se chytit na uskok, který by nebyl

oklamal ani toho největšího nováčka mezi detektivy, který kdy

patroloval po londýnských ulicích! Za to zasloužil všeho, co se mu

stalo.

Ale proč – proč? Neměl činných nepřátel, rozhodně žádných,

kteří by se uchýlili k tak teatrální pomstě. Bylo jich mnoho, kteří ho

měli nesmírně neradi a denně se modlili, aby se mu stalo něco

nepříjemného, ale to byli lidé, kteří se nudili pevní rok v Dartmooru

nebo Parkhurstu a žádné plány odvety nepřežijí prvních dvanáct

měsíců vězení. Když byli propuštěni a setkali se náhodou s ním,

vítali ho obyčejně s rozpačitým úsměvem a omluvou za všechny ty

věci, které slíbili, když byli odsouzeni.

Banda Kressholmova? Stěží pravděpodobné. Kressholm nemohl

nic získat…

Tu si pan Reeder vzpomněl na příběh o vozu Joe Bradyho, který

byl zřejmě krokem, jenž ho měl přivést do zábavního parku.

Kressholm ho tam nemohl dostat jedním způsobem, zkusil to tedy

jiným. Ale Kressholm přece neměl příčiny činit něco, co mohlo

ohrozit jeho vlastní bezpečnost.

Dívka!

Rozluštění přišlo jako blesk. Kressholm byl loutkou. Ovšem, byla

to dívka, kdo mu pověděl tu přijatelnou pohádku o padělaných

deskách a Kressholm se na to chytl. Věděla tedy, že je zrádce? To

bylo jakési uspokojení, ač malá útěcha. Pan Reeder počal vážně

přemítat o svém postavení. Muže znal a mohl předpovědět na n-tou,

jaké kroky by učinili v určitých okolnostech, ale žena byla pro pana

Reedera záhadou, a vždy jí zůstala. Jestliže tato vášnivá mladá

ženština měla příčinu pomstít smrt Dannyho Bradyho, tato jízda by

mohla mít nějaké neblahé následky.

Jízda se zdála nekonečnou, ale po jakési době, která byla něco

delší hodiny, ale zdála se skoro věčností, auto odbočilo se silnice a

poskakovalo po hrubé cestě, pan Reeder měl velmi dobrý sluch, ač

byly chvíle, kdy předstíral, že je lehce nahluchlý. Slyšel podivné zvuky, které mohly míti pouze jeden význam. Byl vezen do cirkusu a

předpověď, kterou v duchu učinil, se vyplnila.

82

Byla políčena past, aby ho dostali sem, ale byl dokonale jist, že

Kressholm s tím neměl co činit.

Když se auto zastavilo,’Štěpán se naklonil nad něj, složil mu na

ústech hedvábný kapesník a pevně jej zavázal vzadu. On a druhý

muž, který slezl ze sedátka řidiče, zvedli detektiva a nesli ho přes

pole.

Pršelo nyní hustěji a vítr byl tak prudký, že mužové klopýtali se

svým břemenem. Jejich cesta je vedla mimo obludnou věc tvaru

hrušky, která se kymácela a převalovala tak daleko, že se dotkla

jednoho z nosičů.

To byl balón, na jehož visuté hrazdě Wenna vzlétala k úžasu

venkovských davů.

Za chvíli se cítil zvedán do vozu a za několik vteřin potom ležel

na zaprášené podlaze. Vůz Červeného Joeho – poznal jej a žádná div,

neboť jej kdysi velmi důkladně prohlížel. Štěpán ho přitáhl ke stěně a

opřel o ni, než mu sňal z úst kapesník.

Jediné světlo přicházelo z maličké petrolejové lampičky na stěně

a v něm viděl, že okna vozu byla zabedněna okenicemi a rovněž tak

horní, skleněná polovice dveří. Hans vyšel ven, ale Štěpán zůstal.

„Doufám, že nebudete musit budit slečinku z jejího posilujícího

spánku,“ řekl pan Reeder zdvořile.

„Mlčte!“ zahučel Švéd. „Bude vás to mrzet, až přijde!“

„Nebude mne mrzet, až vy odejdete,“ pravil pan Reeder upřímně.

„Máte nesporně ten nejodpornější obličej, jaký jsem kdy viděl. Nerad

bych ranil váš útlocit, ale – uf!“

Než mu mohl Švéd odpověděti, dveře se rozlétly a dovnitř

vstoupila Wenna Haddinová. Neměla klobouk ani plášť; její blůza

byla pokropena deštěm, její vlasy divoko rozcuchány. Vypadala, co

byla – vtělená zuřivost.

„Znáte mne?“ vypravila ze sebe.

Zkoumavě na ni pohlédl.

„Ano, myslím, že znám…“

„Dannyho děvče – víte to! Vy jste chytil Dannyho do pasti…

Vždy jsem vás nenáviděla. Chytil jste ho a potom, když jste věděl, že

se odvolá…“ Zmlkla. Slova jí nechtěla z úst.

83

„Našel jsem si jiný způsob, kterým jsem ho zabil!“ řekl pan

Reeder. „To vám také řekl Kressholm?“

„Víte, co s vámi udělám, ne?“ pravila zadýchána. „Strčím vás do

lví klece a bude-li někdo chtít vědět, jak se to stalo, řekneme jim, že

tu v noci slídil jakýsi muž – podlý plaz, starý detektiv!“

Rychle se obrátila. Kdosi bral za kliku. Než mohla zastrčit

závoru, Kressholm byl ve voze, hledě z jednoho na druhého.

„Co se tu děje…? Co to děláte?“

„Co jsem se snažila učinit minulou noc,“ řekla. Její hlas byl jako

ocel.

„Dostala jsem Reedera do tábora, kde jsem ho chtěla mít! Myslila

jsem, že ho přivedete vy – řekl jste mu všecko, co jsem vám

pověděla? Nuže, to byla lež – nebylo tu žádných desek. Četla jsem v

novinách, že hledá padělané úvěrní dopisy – a namluvila jsem tu

pohádku vám, protože jsem věděla, že to udáte. Joe říkal vždycky, že

jste udavač!“

„A Joe měl pravdu,“ řekl pan Reeder.

V jeho hlase byla jakási uštěpačnost, ač měl málo příčin, být

bujný“. „Co s ním míníte dělat?“

Kressholm hleděl ze zajatce na dívku. Vůdce není nevelel

nikomu; byl směšně bezmocný.

„Půjde do lví klece – tam půjde! Do lví klece – a budete-li se do

toho plést, hodím vás tam také!“

Byla polohysterická. Skutečnost byla daleko ošklivější, než plány

pomsty, o kterých snila. Byla jata hrůzou před věcí, kterou se

chystala učinit.

Všichni tři stáli kolem sedícího Reedera a hleděli dolů na něj.

Byli obráceni zády ke dveřím, nikdo je neviděl otevřít se, až proud

studeného vzduchu přiměl dívku otočit se.

„Haló! Pořádáte dýchánek?“ řekl příchozí.

A tu spatřil Reedera a jeho ústa se dokořán otevřela.

„Muž, který zavraždil vašeho syna, Joe! Reeder – vás poslal do

vězení…“

Její hlas byl pronikavý, nepřirozený. Pozoruje ji upřeně, pan

Reeder viděl, že není daleka zhroucení. Viděl ještě ještě něco jiného:

zsinalého Kressholma, krást se podél stěny velkého vozu. Ale

84

nedošel dále, než k Červenému Joemu, jehož ruka se vymrštila a

sevřela ho.

„Skutečně?“ Hlas Joeho byl protáhlý. „Rozvažte toho pána. Hej,

vy, Švéde, k vám mluvím!“

V druhé ruce držel automatickou pistoli. Obr se mračil na

vetřelce; na první znamení dívky byl by se vrhl na smrt, ale ona

zvedla ruku.

„Rozvažte ho. Joe, nevíte, co děláte.“

„I vím,“ řekl Joe.

Pan Reeder vstal a protáhl se. Než obnovil oběh krve v

zdřevěnělých rukou, byl sám v zamčeném voze. Zabušil na dveře, ale

bez úspěchu. Nebylo lze dělat nic, než sedět a čekat.

Hodiny míjely a potom skřípl v zámku klíč: dveře se otevřely.

Byl to Červený Joe. Vstoupil dovnitř, zavřel za sebou a strčil ruce

hluboko do kapes.

„Čeká na vás auto, které vás doveze domů, pane Reedere,“ pravil.

„Je mi líto, že se to stalo. To děvče šílelo. Myslím, že byla vždycky

trochu nenormální. Nyní ví všechno – Kressholm jí řekl pravdu.“

„Kde je Kressholm?“

Joeho ramena se zvedla v pokrčení.

„Zabil jsem ho,“ řekl klidně. „Ona o tom neví, ani její dva

Švédové. Poslal jsem je do jejich vozů. Ale zabil jsem ho, jak jsem

říkal, že to udělám. Mínil jsem ho zastřelit, ale potom mne napadlo

něco lepšího. Dalo mi to možnost, dodržet svůj slib – zabít ho tak,

abyste nikdy nenalezli jeho mrtvolu. Říkám vám to, protože jsme

sami. Dokážete-li usvědčit mne, jsem ochoten nechat se usvědčit.“

„Jste zatčen,“ řekl Reeder.

Celou tu noc policie prohledávala táborové pozemky, ale po

Kressholmovi nebylo nikde ani sledu. Noční hlídač neslyšel nic, ale

ten měl plno práce s přitloukáním šlehajících sebou plachet, a kromě

toho hodinu před svítáním se utrhl balón z kotvy a uletěl. Spatřili jej

jen dva lidé, a sice důstojníci na lodi, vracející se domů od Mysu.

Viděli velký, splasklý vak, padající do moře; nebylo u něho koše, ale

jim se zdálo, že se pod ním něco kymácí sem a tam ve vichřici.

85

„Vypadá to skoro, jako by na to balóně visel člověk,“ pravil

velící důstojník. Nezpomalil rychlost lodi; balón spadl pět mil daleko

a moře bylo rozbouřené.

Tato rozmluva byla opakována před panem Reederem až po

letech, ale to už byla zbytečná, neboť se již dávno v duši rozhodl

určitě, jakým způsobem odešel Bob Kressholm…

** *

V nouzi poznáš přítele – v blahobytu přítelkyni. (Charles Sablin) Naše těla jsou zahrady, jež ošetřuje naše vůle – zahradník. Ten

rozhoduje o tom, co z nich vyroste. (William Shakespeare)

Tři nejlepší lékaři na světě: Dr. Střídmý, Dr. Klidný a Dr. Veselý.

(Jonathan Swift)

Štěstí nezáleží v tom, mít mnoho, ale být spokojen s málem.

(M. Blessingtonová)

Svini vleze štěstí samo do rypáku. (N. V. Gogol)

Mladým lidem se zdá, že peníze jsou to nejdůležitější v životě.

Když zestárnou, vědí to už najisto. (Oscar Wilde)

Lež: double, které zastupuje pravdu v nebezpečných situacích.

(Elbert Hubbard)

Hlupáky nikdo nezalévá – rostou sami. (Thomas Fuller)

Starý mládenec je muž, který se při volbě manželky zdržel

hlasování.

(Peter Ustinov)

Když jsem byl mladý, říkali mi „Počkej, až ti bude padesát!“

Padesát mi je a nic jsem neviděl. (J. P. Sartre)

Měli bychom se ženit jen s krásnými ženami – jinak nemáme

vyhlídku, že se jich zbavíme. (Dany Kaye)

86

1. Mladá dáma v rozpacích |

Frank Alwyn natáhl před sebe ruce, aby mu rekvizitář mohl

sejmout zacvaklá ocelová pouta na zápěstích a pak si strhl tenký

intrikánský knírek. Zvuky orchestru, vyhrávajícícho obecenstvu na

rozloučenou, chabě zaznívaly za těžkou oponou oddělující jevištní

prkna od přeplněného hlediště.

Ještě před několika minutami ztělesňoval Frank Alwyn falešného

hraběte de Larsca, prohnaného mezinárodního podvodníka, kterého

při krádeži v brazilské bance pohotově zneškodnil čiperný mladý

detektiv, aby se mohlo zákonu a spravedlnosti učinit zadost. Frank se

propletl mezi kulisami za scénu a dlouhou úzkou chodbou spěchal ke

své šatně.

Před dveřmi na něj čekala pohledná mladá dívka. Co tady

proboha dělá? Proč nejde domů, blesklo Frankovi hlavou. Byla to

jeho kolegyně; její drobná úložka, štěk, jak říkají herci, v jeho hře

skončila před hodinou. Mechanicky sáhl do kapsy a podal jí svazek

bankovek, kterých se před hodinou zmocnil na jevišti v pokladně

brazilské banky a zapomněl je po představení vrátit rekvizitáři.

Žertovně se usmál, když jí ty peníze vtiskl do dlaně a pateticky

slavnostním hlasem pronesl:

„Přijměte skromný příspěvek pro chudé spoluobčany, drahá

lady,“ řekl smrtelně vážným tónem a v očích mi kmitaly pobavené

87

ohníčky. Když viděl její nehraný údiv, vesele se zasmál, vklouzl do

šatny a zavřel za sebou dveře. Sundal si paruku a prohrábl si prsty

splihlé vlasy. Sedl si ke stolku před zrcadlo, aby se odlíčil – a tu si na něco vzpomněl. Bože, jsem to ale moula! Vyskočil, otevřel dveře, ale

dívku již nespatřil. Chodba byla prázdná…

* * *

Pan Wilbur Smith z kriminálního oddělení policejního ředitelství

devátého obvodu New Yorku čekal po představení na Franka v bistru

Bílá gardénie nedaleko jeho divadle. Když herec vstoupil dovnitř,

zarazil Wilbura vážný výraz jeho tváře.

„Proč ta pohřební vizáž, ty starý komediante?“ bodře ho plácl po

rameni. „Něco se stalo? Nelíbilo se představení? Režisér ti dal

padáka?“

„Jsem hlupák. Nenapravitelný hlupák,“ přejel si Frank dlaní čelo.

„V mnohém ohledu jím opravdu jsi,“ dobíral si ho Wilbur Smith.

„Jako většina lidí – včetně mne. Jakou ptákovinu jsi zase vyvedl, že

si sypeš popelnici na svou ctihodnou hlavu?“

„Jedno děvče,“ začal Frank a zarazil se. Wilbur Smith chápavě

přikývl.

„Promiň, jde-li o záležitosti srdce, nechtěl jsem být indiskrétní…“

„Všechno je jinak, než si myslíš,“ mávl rukou Frank. „Nejde o

žádou postelovou záležitost. V té mé hře má drobnou úložku jisté

docela pohledné děvče. Jmenuje se Maisie Bishopová, pokud je to

její pravé jméno a ne umělecký pseudonym.“

„Jo, všiml jsem si jí,“ vzpomněl si Wilbur Smith. „Docela hezká

žába. Co s ní má jako být?“ Frank opět zaváhal.

„Nu,“ ošíval se. „Dnes večer, než jsem šel na scénu, přišla za

mnou celá zoufalá a říkala něco o tom, že její rodina se ocitla v

nějakých nečekaných finančních nesnázích. Abych to zkrátil, obrátila

se na mne, zda bych jí nepůjčil nějaké peníze. To bylo těsně před

tím, než zvedli oponu a já musel na jeviště.“

„Půjčils jí ty peníze?“

„Slíbil jsem jí, že jí vypomůžu, ale pak jsem se vžil do své role a

úplně jsem na to zapomněl.“

„V čem je kámen úrazu? Přece není problém s tím děvčetem se

kdykoli zkontaktovat.“

88

„To není. Ale z míry mě vyvedlo něco jiného. Podívej se!“ Frank

sáhl do kapsy a položil na stůl svazek bankovek. „To jsou jevištní

peníze, imitace. A teď si představ, že já, zapomnětlivý šašek, jí dál v

žertu tohle divadelní občživo. Nejsem dokonalý hlupák?“

Wilbur se zasmál. Frank se zachmuřil:

„Ano, člověk by řekl, že to jsou pravé bankový. Ještě nikdy, cq

jsem u divadla, jsem nespatřil divadelní peníze tak zdařile imitované.

To ubohé děvče by mohlo některou z těchto bankovek někde

rozměnit. Wilbure, což kdybych se za ní rozběhl a vyhledal ji? Bydlí

někde ve východní čtvrti. Vrátný zná její adresu.“

„Podivné,“ mnul Wilbur Smith bankovku v prstech, „i podle

hmatu se zdá být každá bankovka pravá:“ Pak jednu z nich obrátil,

pečlivě si prohlédl její rub a vytřeštil oči. „Co se děje?“ tázal se

poděšený Alwyn.

Detektiv ukazoval na malou, žlutou kresbu, vytlačenou na

bankovku razítkem.

„Co to je?“ tázal se Alwyn.

„Co si myslíš, že to asi je?“ zeptal se Wilbur Smith chraptivým

hlasem. „Nu, vypadá to jako obrázek nějaké modly.“ Wilbur Smith

přikývl…

„Téměř jsi to uhodl. Je to obrázek Zlatého Hádu.“

„Čeho?“ zpozorněl Frank.

„Zlatého Hádu,“ odvětil Wilbur Smith. „Copak jsi ještě nikdy

neslyšel o Hádu?“

„Ale ano,“ přikývl Frank. „Jde o nějaké božstvo z antické

mytologie, viď?“

„Zlatý Hádes, jinak také Pluto, je vládcem podsvětí.“

Wilbur přepočítal bankovky, na každé z nich byl na rubu malý,

ne hned zpozorovatelný otisk razítka s motivem Vládce podsvětí,

provedený žlutou barvou. Bylo jich dohromady, když je spočítal,

něco přes devadesát tisíc dolarů.

Frank nespouštěl z Wilbura oči. „Co tě tak znervóznilo? Tváříš

se, jako by ty peníze byly pravé.“

„Také že jsou!“ Wilbur se podíval na Franka a sevřel rty. „Ještě

jednou: jak jsi k nim přišel?“

89

„Už jsem ti to říkal. Dal mi je rekvizitář. Jsou to peníze, které

jsem měl na scéně, které jsem od něj vyfasoval před představením,

kde se kolem nich točil děj.“

Vrátili se do divadla. Rekvizitář ještě neodešel, jak sdělil vrátný.

Wilbur ho požádal, ať ho pošle do Frankovy šatny.

Když rekvizitář zaklepal a vešel dovnitř, vytřeštil oči na peníze,

které Wilbur rozprostřel po stole.

„Vždyť jsem to věděl, že jsem si o jejich vrácení vám zapomněl

říct, pane Alwyne,“ pravil. „Ale přišel jsem na jeviště příliš pozdě a

tím se stalo, že jsem na to zapomněl. Dovolíte-li, odnesu si je s

sebou.“

„Počkejte okamžik,“ zadržel ho Wilbur Smith. „Znáte mne přece,

Hainzi? Nebo ne?“

„Ano, pane,“ ušklíbl se rekvizitář. „Ne naštěstí jako policistu, ale

jako občasného hosta našeho divadla.“

„Jak jste přišel k těm penězům?“

„Od jednoho známého tiskaře. Dělal reklamní platáky na film

Svody bohatství, kde imitace těchto bankovek slouží na těch

plakátech jako pouták. Dal mi jich plnou krabici do zásoby pro naše

představení. Proč se ptáte, pane Smith?“

„Víte, kde ten tiskař bydlí?“

„Jo, někde mám jeho adresu.“ Zalistoval v ušmudlaném zápisníku

a když ji našel, Wilbur si ji opsal. Když odešel, obrátil se na Franka:

„Víš, já si ty peníze na pár dní půjčím. A teď si pojďme ještě

někam sednout na kafe a cigaretu.“

„Vysvětlíš mi, co to všechno znamená?“

„To víš, že jo. Ale až při kávě. Ale před tím něco sníme, ne?

Mám hlad jako smečka vlků…“

I 2. Mrtvola v domě I

Když číšník odnesl talíře a příbory a servíroval oběma mužům

kávu, začal Wilbur vyprávět:

„Obrázek Zlatého Háda, natištěný v miniaturním provedení

žlutým razítkem na rubu platných bankovek jsem už viděl dřív a od

expertů jsem zjistil, co ten motiv vlastně představuje. Ta bankovka se

Zlatým Hadem se mi dostala poprvé do rukou způsobem nadmíru

podivným.

90

Ve východní čtvrti města, v jednom z brooklynských hotelů

pracovala chudá žena jako uklízečka. Jak mi potom vyprávěla,

vracela se jedné noci domů a pojednou, znenadání, k ní přiskočil

jakýsi muž, vtiskl jí do ruky tlustý svazek bankovek a zmizel.

Spěchala domů, rozsvítila lampu a shledala, že se tímto neobvyklým

způsobem stala majitelkou jednoho stotisíce dolarů. Nemohla uvěřit

svým očím a řekla si, že si z ní někdo ztropil žert, že ty bankovky

jsou padělané. Vložila si je pod polštář a rozhodla se, že hned zrána

vyhledá někoho, kdo dovede identifikovat pravé peníze. V noci ji

probudil nezvyklý šramot. Kdosi byl v jejím pokoji. Chtěla

vykřiknout, leč jakýsi hlas jí nařídil, aby byla tiše. Kdosi rozsvítil a žena spatřila, že tu není pouze jeden, ale dokonce tři muži. Byli na

tváři maskováni a stáli těsně u její postele.“

Frank podezíravě pohlédl na detektiva:

„Taháš mne za nohu, co? Historka jako z laciného krváku.“

Wilbur Smith zavrtěl hlavou.

„Opravdu se to tak stalo. Ptali se jí, kam dala ty peníze a ubohá

žena, oněmělá hrůzou při pohledu na jejich revolvery, jen ukázala

pod podušku a omdlela. Když se vzpamatovala, bankovky zmizely.

Všechny, kromě jedné jediné – byla to ta, o níž jsem se již zmínil.

Patrně ji ve spěchu přehlédli. Ráno ji odnesla na komisařství a

vyprávěla, co se jí přihodilo. Komisař byl zprvu přesvědčen, že ta

ubohá paní je nějaký pošuk, blázen. Nebo že ukradla peníze v hotelu,

kde pracovala a pak, obávajíc se, že snad přece jen by byla

prozrazena, vymyslila si pohádku, aby se dostala ze svých nesnází.“

„Co bylo dál?“

„Převzal jsem sám onen případ a zjistil, že se v hotelu nikomu

neztratila žádná bankovka. Všichni mi dosvědčili, že je to žena

počestná – chudá, ale neschopná žádné nepoctivosti. Nezbývalo, než

abychom jí tu tisícidolarovou bankovku vrátili. Jak jsem již řekl,

bylo to poprvé, co jsem se setkal se Zlatým Hadem.“

„Podruhé“, pokračoval Wilbur Smith, „bylo to za okolností

neméně pozoruhodných. Tentokrát bankovky – bylo jich několik –

byly v majetku jistého muže, jmenoval se Henry Laste. Byl to

hazardní hráč, rád se opíjel a naše policejní hlídka ho jednou v noci

přivlekla na policejní komisařství. Náhodou jsem tam byl oné noci

91

přítomen a když ten člověk byl prohledáván, v jeho kapse se našlo

při perlustraci osm těchto bankovek po tisíci dolarech. Postarali jsme

se, aby vystřízlivěl a on nám pak vyprávěl, že ty bankovky našla jeho

žena mezi listy knihy z veřejné půjčovny. Asi v osm hodin ráno“,

pokračoval Wilbur Smith, „jsem se rozběhl do jeho bytu, abych si s

jeho ženou pohovořil.

Henry Laste bydlel v obyčejném činžáku, ale když jsem na dveře

jeho bytu zazvonil, nikdo neodpovídal. Měl jsem živý zájem o tuto

záležitost, neboť jsem tušil, že v ní vězí něco opravdu velkého.

Přiměl jsem domovníka, aby dveře Lastova bytu otevřel svým

klíčem.“

„Jeho žena zmizela?“ nedočkavě ho přerušil zvědavý Frank.

Detektiv zavrtěl hlavou.

„Ne, paní Lastová nezmizela“, odvětil prostě. „Byla v bytě a byla

mrtva! Střelena přímo do srdce z revolveru. Všechny místnosti bytu

byly v nepořádku, všechny přihrádky stolů a prádelníku byly

vytaženy, šaty vyházeny ze šatníku…“

„Vražda v Higginsově činžáku!“ vydychl Frank Alwyn. Wilbur

přisvědčil.

„Ano, vražda v Higginsově činžáku. Tak se o tom také psalo v

novinách.“

„Našly se tam ještě nějaké jiné bankovky?“

„Ani jedna. Zprvu jsme chtěli z vraždy obvinit pana Henryho

Lasta, ale měl neotřesitelné alibi, byl po celý večer v tajné herně. V

cele policejního komisařství, kam ho šoupli po noční razii, se ocitl v

půl jedné po půlnoci, to jsme mohli potvrdit sami. Vražda v jeho bytě

byla spáchána po druhé hodině ranní. Střela, kterou byla žena

zavražděna, projela jejím tělem a uvízla v budíku na nočním stolku.

Budík se zastavil přesně ve dvě hodiny deset minut.

Wilbur se odmlčel a zapálil si doutník.

„Víš, co je zvláštní?“ využil přestávky Frank. „Že pokaždé, když

se ocitly bankovky s razítkem Zlatého Hádu v něčí ruce, ten někdo se

dostal do pěkné polízanice…“

„A já bych nechtěl,“ vyfoukl kouř Wilbur, „aby ses do nebezpečí

dostal i ty. Proto ti zůstanu v příštích dnech nablízku.“

92

Oba muži byli přáteli již dlouhou řadu let. Přitom tvořili dosti

nesourodý pár. Frank, herecká jednička a magnet divadla Coliseum

Majestic, a Wilbur, jeho bývalý spolužák, policajt, který se proslavil

odhalením většího počtu zločinů, než kterýkoli jiný jeho kolega od

newyorské městské policie.

„Celé se mi to nějak nelíbí“, pravil Alwyn po chvíli. „Zní to

všechno přímo příšerně. Kdo vlastně je ten Hádes, nebo také Pluto,

jak jsi se o něm zmínil…“

„Mytologický vládce podsvětí, božstvo podzemního světa, které

ještě dnes je uctíváno některými ztřeštěnci. Znáš přece ten módní

zájem všelijakých pošuků o záhrobní jevy, jejich vzývání ďábla.

Satana a podobné rituály.“

Ke stolku přistoupil číšník.

„Pane Alwyne“, pravil, „volají vás k telefonu.“

Frank vstal a detektiv se zvedl s ním, aby ho doprovodil.

„Zůstaň klidně sedět, Wilbure“, zasmál se Frank. „Telefonem

mne přece nikdo nezabije. A kdyby i zabil, ty zatracené peníze stejně

nedostane, vždyť jsou ve tvé kapse.“

Uplynuly tři minuty a Frank se nevracel. Uplynulo pět minut a

Wilbur Smith se zamračil. Zavolal číšníka. ‚tJděte do vestibulu a

podívejte se, zda je pan Alwyn ještě u telefonu.“ Číšník se vrátil za

několik vteřin,

„Ne, pane. Pan Alwyn tam není“, sděloval.

„Že tam není?“ Wilbur Smith vyskočil a rozběhl se do vestibulu.

Hotelový vrátný ujišťoval, že o odchodu pana Alwyna nic neví.

Sám, jak se přiznal, se z recepce vzdálil asi na pět minut. Před svým

odchodem si povšiml přes okno auta před hotelovým vchodem, jež

stálo u chodníku, ale když se vrátil, vůz již odjel.

Wilbur Smith vyběhl na opuštěnou ulici. Po Frankovi Alwynovi

nebylo ani vidu ani slechu. Rozlížeje se, spatřil u okraje chodníku

jakýsi předmět. Shýbl se a zvedl jej. Byl to Frankův klobouk,

pomačkaný a vlhký. Odnesl jej ke světlu a když pohlédl na své zvlhlé

ruce, spatřil na nich krev…

I 3. Podzemní vězení |

V zámku sklepní místnosti cvakl klíč a Frank Alwyn nabyl

vědomí. Hlava ho bolela a tváře měl ztuhlé, jako kdyby mu je někdo

93

polil roztavenou gumou. Bolest v hlavě nepolevovala, jako by měl

lebku rozpoltěnou ve dví, jako by se její obě části o sebe třely. Ta

bolest byla nesnesitelná. Ležel na nějaké posteli, ale spoután nebyl.

Pak cvakl vypínač a Frank přimhouřil před silným světlem oči.

Zasténal, obrátil se na bok a předstíral, že je v bezvědomí.

„Jen se podívejte na můj kabát“, slyšel jakýsi hlas. „Krev se

nikdy nevypere. Musím ho spálit. Nebylo to velké bláznovství, že

jsme ho zavlekli až sem? Proč jsme ho nepohodili někde na ulici?“

„Poněvadž Rosie má pravdu,“ zaslechl Frank jiný hlas, hlubší a

vrčivý.

„Rosie? Kdo je Rosie?“ přemítal Frank horečně. Což jeho

přepadení a únosu se účastnila i nějaká žena?

Vzpomněl si, že vykročil z restaurantu, poněvadž – poněvadž…

ne, ani za celý svět si nemohl vzpomenout, proč vlastně vyšel na

ulici. Měl jen velmi nejasnou představu co pak následovalo. Ale

nechť to bylo cokoliv, hlavní je, že žije.

Oba muži rozmlouvali dále.

„Říkám vám, že Rosie má pravdu,“ pokračoval vrčivý hlas. „Ten

čmuchal Smith je nejnebezpečnější chlap v celém New Yorku –

alespoň pokud jde o nás.“

„A co Petr Correlli?“ zeptal se prvý muž.

„Correlli? Nu ovšem, Petr Correlli je také nebezpečný chlap,

proto si ho Wilbur Smith vybral za svého pomocníka.“ Nastala nová

přestávka.

„Rosie si nesmí myslit, že se Wilbur Smith vzdá svého úkolu jen

proto, že je jeho kamarád v nebezpečí. Ostatně, může vědět, zda jsme

s ním neskoncovali nadobro? Rosie tvrdí, že je třeba zabít oba dva

ptáčky, ale dosud jsme nezabili ani jednoho. Tenhle hlupák ty peníze

neměl a proto ještě žije.“

Opět přestávka.

„Ano,“ slyšel Frank vrčivý hlas, „tak to je. Jste si jist, že řekl, že

ty peníze dal Smithovi? Snad ani nevěděl, o čem mluví.“

„Však on věděl, co říká,“ pravil prvý řečník. „Nyní má ty peníze

Smith a tím se všechno změnilo.“ %

Frank se zoufale snažil vybavit si v paměti, co se v posledních

hodinách či minutách přihodilo. Odkud vědí, že ty peníze dal

94

Wilburu Smithovi? Prozradil jim to sám? Nepamatoval si na nic a

tiše zasténal.

Jeden z mužů přistoupil k posteli a pohlédl na Franka.

„Slyšíte nás?“ zvolal nevrle a zatřásl jím. „Tak co, už se vám daří

lépe?“

Frank Alwyn otevřel s námahou oči a pohlédl na neznámého.

Spodní část mužova obličeje byla zakryta hedvábným šátkem.

„Máte ale štěstí, člověče,“ pokračoval neznámý. „Mohl jste být

už dávno mrtev.“

Frank opět zasténal a v příští vteřině znovu ztratil vědomí. Muž s

šátkem na obličeji ji usedl na postel, položil omdlelého muže na znak

a nadzvedl mu oční víčko.

„Nejspíš už bude brzy po něm,“ praviL

Druhý muž přistoupil k posteli, na níž ležel omdlelý Alwyn a

prohlížel si jeho zranění.

„Nic to není,“ pravil. „Pozbyl jen trochu krve, a to je všechno.

Vylíže se z toho, jako že se Sammy jmenuju.“

Rozhlédl se po neomítnutých stěnách podzemní místnosti.

„Překrásné sídlo“, pravil ironicky. „Ale jsem rád, že je to on a ne

já, kdo tu má bydlet. Tome, jestliže vy, já nebo Rosie bychom se

měli někde skrývat, myslím, že by toto místo bylo poslední na celém

světě, které bych si k tomu zvolil. Ano, vím, že je tu také koupelna a

mnoho knih a ještě více jídla, že je to docela bezpečné místo, kde

byste se mohl skrývat celá rok a nikdo by vás tu nehledal. Také jsem

si myslil, že je to velkolepý nápad, když se nám Rosie o tom poprvé

zmínil. Tu skrýš postavili dělníci z Mexika, kteří už jsou dnes doma.

Nikdo o ní neví – kromě nás tří. Ten herec, co tu leží, neví, kam jsme

ho přivezli a nikdo ho tu nenajde, dokud se o jeho osudu definitivně

nerozhodne.“

U protější stěny místnosti stály dvě námořnické bedny, jedna na

druhé. Sammy k nim přikročil a otevřel první bednu. Byla zpoloviny

naplněna knihami, papíry, útržkovými bloky, drátěnými košíčky a

psacími potřebami, jaké vídáme na každém slušném kancelářském

stole.

„Rosie chce, aby se ty věci roztřídily,“ pravil.

95

„Ať sem přijde a roztřídí si to sám,“ odvětil druhý muž. „Ostatně

k čemu takový spěch?“

„Myslím, že bychom to přece měli učinit my. Rosie povídal, že v

těch bednách je mnoho věcí, které nám mohou být užitečné, ale také

mnoho takových, co by nám mohly uškodit, kdyby se dostaly do

cizích rukou. Zítra večer bychom mohli všechno odsud přemístit do

chrámu.“

„Proč sem Rosie s námi nešel?“

Vtom se ozval někde nahoře nad nimi šramot. Muži zvedli hlavu

ke klenutému stropu.

„Vidíš, my o vlku a vlk za dveřmi. Rosie je tady. Jdeme za ním,

pojď, Tome.

„Mám zhasnout?“

„Nemusíš. Pořádně ale zamkni, ať nám neupláchne.“ Dveře se za

nimi zavřely a v zámku se otočil klíč.

Frank s bolestným úsilím obrátil hlavu od zdi. Rozhlédl se a

viděl, že je ve velkém sklepě domu nedávno postaveného. Kamenná

dlažba byla pokryta rohožemi. Sklepem‘ bylo čisté, dobře větrané.

Byly tu tři postele, na jedné z nich ležel Frank. Kromě nich tu byl ke

stěně připevněný stůl, dvě dřevěné židle a jedna proutěná. Tři

postele, stůl a židle představovaly s oběma námořnickými bednami

veškerý inventář místnosti.

V rohu proti hlavním dveřím byly dveře do umývárny.

Frank Alwyn sebral všechnu svoji vůli a sílu, přisunul se až k

okraji postele a drže se pelesti, vzpřímil se na podlaze.

V hlavě mu vířilo a jeho kolena zrosolovatěla jako by každou

vteřinou měla pod tíží jeho těla povolit. Pomyslil si, že každou

vteřinou omdlí. Cítil se sláb, chvěl se po celém těle, hlava mu opět

nesnesitelně třeštila. Po několika bolestných okamžicích opatrně

usedl na postel a pak opět ulehl. Ulevilo se mu a rozhodl se, že

zůstane ležet.

Ohmatal si bolavou hlavu a zjistil, že rána na jeho temeni byla

ovázána jakýmsi hrubým obvazem. Nezbývalo mu, než aby ležel

zcela tiše a snažil se zahnat onu nesnesitelnou, pulzující bolest a

aspoň trochu opět nabýt ztracených sil.

96

Za chvíli vstoupili opět oba maskovaní muži. Ten, který se

nazýval Tom, přikročil k oběma bednám a prohraboval se v nich.

Snad jim dal zmíněný Rosie nějaké nové příkazy.

„Co uděláme s naším chlapíkem?“ zeptal se jeden z nich. Frank

pochopil, že mluví o něm.

„Důležitější pro nás je, co uděláme s tím zatraceným čmuchalem

Smithem. Nerad bych, abychom ho měli v patách. A pokud jde o

našeho zajatce, necháme ho na pokoji až do zítřejšího večera,“

pokrčil rameny druhý.

„Myslíte, že s ním máme něco udělat?“

„S kým – se Smithem? To se rozumí! Má ty peníze, nebo ne? Je

pro nás nebezpečný.“

Oba hlasy se ztišily a Frank už nerozuměl jejich slovům.

Zaslechl, jak namáhavě funí, když snímali hořejší bednu, aby si

prohlédli tu, co byla pod ní. Za chvíli odešli a Frank zaslechl

zabouchnutí dveří a zarachocení klíče v zámku.

A opět se rozhostilo ticho.

4. Wilbur v akci

„Lituji a moc se omlouvám, že vás tak neomaleně vyrušuji.“

Wilbur Smith stál s kloboukem v ruce za šedého ranního světla u

dveří malého bytu a starší muž, jenž na jeho zaťukání otevřel, si

ospale prohlížel neočekávaného hosta.

„Zde je má navštívenka, pane.“

Starý muž na ni pohlédl a udivené zvedl obočí. „Policie? Stalo se

snad něco?“

„Nestalo se nic, buďte klidný, pane Bishope. Předpokládám, že

slečna Maisie Bishopová je vaše dcera?“

„Pojďte dál, pane,“ pravil starší muž a pozval Wilbura dovnitř.

„Týká se to těch peněz?“ zeptal se stařec úzkostlivě. „Musím

doznat, že jsem tomu všemu nerozuměl. Hleďte pane, Maisie

požádala pana Alwyna, aby jí něco půjčil, poněvadž se vždy k ní

choval tak laskavě a byl jsem velmi překvapen, když přinesla tolik

peněz. Nebyjo mi známo, že je pan Alwyn tak bohat.“

Wilbur se usmál. „Nemáte-li nic proti tomu, moc rád bych si

promluvil s vaší dcerou.“

97

Starý muž se vzdálil a Wilbur Smith za chvíli zaslechl dívčí hlas.

Za několik okamžiků se dívka objevila. Trochu pobledlá, ale jinak

docela hezká, pomyslil si Wilbur Smith. V pravé ruce držela svazek

bankovek.

„Přišel jste kvůli těmto penězům, pane inspektore?“

Wilbur přikývl.

„Pan Alwyn mi je dal osobně po představení,“ pokračovala

rozčileně. „Ovšem, pochopila jsem, že je to omyl, taková suma!

Neočekávala jsem, že je bude chtít tak brzy zpátky. Proto vás za

mnou poslal, nebo ne?“

„Navštívil jsem vás, abych se přesvědčil, že se vám nic nestalo,“

pravil Wilbur laskavě. „Pokud jde o tyto peníze, prosím vás pouze o

jedno – abyste mi je na několik dní svěřila. Pak vám je samozřejmě

vrátím. Vystavím vám na ně potvrzenku.“

„Požádala jsem pana Alwyna o půjčku velmi nerada. Jsme už

několik měsíců dlužni za nájemné. Zkoušela jsem si vypůjčit u

přítelkyň, ale nepomohly mi. Až pan Alwyn byl tak… tak velkorysý.

Proč jste říkal, že jste měl obavu, zda se mi něco nestalo?“

„Protože si myslím, že jste v nebezpečí.“

„V nebezpečí?“ rozšířily se její oči údivem. „Co tím chcete říci?

Před chvilkou jste říkal, že jste nás navštívil proto, abyste se

přesvědčil, zda se mi nic nestalo.“

Wilbur Smith si pozorně prohlížel bankovky pod plynovým

světlem. Na každé byla žlutá značka.

„Ano, jsou to ony,“ pravil a vyňal z kapsy tlustý svazek

bankovek, jež mu odevzdal Frank Alwyn. Při pohledu na tak velké

množství peněz dívka údivem otevřela ústa.

„Jak vidíte, všechny bankovky jsou číslovány po řadě. Bude

nejlépe, poznamenám-li si zároveň jejich čísla hned tady.“

Opsal číslice na list útržkového zápisníku a vytrhl jej.

„Nechte si jej pro případ potřeby,“ pravil, podávaje jí útržek.

„Jsou to čísla oněch bankovek, které jsem od vás přijal a které vám

budou vráceny – jestliže se nepřihodí nic zvláštního. Zatím však“ –

vyňal z náprsní kapsy peněženku – „musíte mi říci, jakou částku jste

si od pana Alwyna chtěla vypůjčit a musíte mi dovolit, abych se o to

sám postaral.“

98

Viděl, jak dívčiny tváře znachověly a přívětivě se na ni usmál.

Ti

„Berte to jako půjčku od kolegy Alwyna,“ pravil. Bezděky se

zachvěl; co když Frank Alwyn je v této chvíli, nedej Bože, mrtev…

Dívka rozpačitě vyslovila požadovanou částku, Wilbur Smith

odpočítal ze své tobolky několik bankovek a podal jí je.

Když se jeStě téhož dopoledne vrátil do své kanceláře, setkal se

tu s hloučkem novinářských zpravodajů. Pan Wilbur Smith žil se

sedmou velmocí v nejpřátelštějším soužití, které se vyplácelo oběma

stranám.

„Ano, hoši, je to pravda, pan Alwyn zmizel. Od včerejšího večera

ho nikdo nespatřil. Jsem přesvědčen, že za jeho náhlým zmizením

vězí jakési tajemství a musím přiznat, že zatím toho vím strašně

málo.“

„Nezdá se vám, pane, že by jeho zmizení mohlo nějak souviset s

vraždou v Higginsově činžáku?“ zeptal se jeden novinář. Detektiv

přikývl.

„Nevím, jak se ta věc mohla tak rychle rozšířit, může být i na tom

trochu pravdy,“ pravil. „Uvidíme, dopřejte nám čas. Alwyn je dlouhá

léta mým dobrým přítelem a neustanu, dokud ho nevyslídím a ovšem

také ty gaunery, co ho unesli.“

Stručně jim vylíčil, co se seběhlo než Alwyn zmizel. Vyprávěl o

večeři v hotelu, když byl Frank zavolán k telefonu a pak náhle

zmizel. Nezmínil se ale ani slovem o bankovkách ani o Zlatém Hádu.

„A co Zlatý Hád, Smithe? O tom nám neřeknete nic?“

Wilbur se ostře rozhlédl.

„Kdo to chce vědět?“

Z hloučku vystoupil mladý rozcuchaný novinář s velkými

brýlemi na skobovitém nose.

„Naše redakce obdržela dnes ráno tohle,“ pravil a podal

detektivovi obálku,

Wilbur Smith ji otevřel. Jak obálka, tak dopis uvnitř byly

nejkvalitnějšího druhu. Četl:

99

„Varujte Wilbura Smitha, aby nechal Zlatého Háda na pokoji,

nechce-li, aby jeho přátelé zemřeli a aby tohle smrtelně vážně

míněné varování nepodceňoval.“

„Kdy jste ten dopis dostali…?“ zeptal se Wilbur mladíka.

„Asi půlhodinu před mým odchodem z redakce. Přišlo to

pneumatickou poštou šéfredaktorovi na stůl. Co to vlastně znamená,

Smithe? Vysvětlíte nám to?“

Wilbur se usmál.

„To bych také rád věděl, mládenče,“ pravil. „Ale až dosud

nevidím pro tmu ani na krok. Tento dopis si ponechám, dovplíte-li, a

ponechal bych si jej, i kdybyste mi to nedovolil,“ dodal pobaveně.

Žurnalisté se zasmáli.

„Jistě to není poprvé, co slyšíte o Zlatém Hádu,“ naléhal jiný

novinář. „Proč nám nechcete o tom říci víc, pane Smithe?“

Wilbur se pátravč zadíval do tváře mladého muže.

„To je právě to, co by se ta čeládka chtěla dozvědět,“ pravil.

„Právě proto vám nic nepovím. Nepochybuji, že tenhle dopis sleduje

pouze tento účel. Alwyn snad žije, je v jejich rukou a oni ho zadržují

jako rukojmí. Snad ho i zabijí, budu-li pokračovat ve svém pátrání –

to ten dopis jasně naznačuje. Proto musím v případě Zlatého Hádu

držet jazyk za zuby – bohužel. Až budu moci říci víc, dám vám všem

vědět.“ . ‚

Propustil novináře a vstoupil do šéfovy kanceláře. Šedovlasý

komisař Flint mlčky vyslechl jeho zprávu. Poškrabal se po kostnané

bradě:

„Víte, có bych učinil na vašem místě? Pozval bych si k tomu

Petra Correlliho.“

„Petra Correlliho?“ pravil Smith rychle. „Ale ovšem! Že jsem si

na něho sám nevzpomněl! Hned mu zatelefonuji, aby mne navštívil.“

„A kde jsou peníze s tím zlatým razítkem od Alwyna a slečny

Bishopové?“ tázal se komisař.

„V mém trezoru. Chcete je vidět?“

Za několik okamžiků si komisař Flint pečlivě prohlížel svazek

bankovek.

100

„Myslím, že vaším prvním úkolem bude zjistit, jak se tyto

bankovky dostaly do divadla. Říkáte, že jste již mluvil s tím

rekvizitářem?“

„Ano,“ přikývl Smith. „Ale musím si ještě promluvit s tiskařem.

Snad pak budeme chytřejší. Odnesu nyní tyto peníze ministrovi

financí. Rád bych je vystopoval až do banky, která je dala do oběhu.

Jestliže se mi to podaří, již tím se dostanu na nejlepší cestu, jak zjistit důvod, proč se ty peníze objevily způsobem tak podivným a proč

každý, v jehož rukou se octnou, je ohrožen vážným nebezpečím v

okamžiku, kdy si je vloží do kapsy.“

Vrátil se do své kanceláře, bankovky uložil v náprsních kapsách,

zatelefonoval Correllimu a opustil budovu policejního ředitelství.

Strážník u vchodu mu zasalutoval, viděl, jak Wilbur Smith

přivolává taxík a pak v něm odjíždí.

Po třech hodinách bylo detektivovo tělo, zdánlivě bezduché,

nalezeno na opuštěném místě nedaleko Jamajské třídy. Když byl

Wilbur Smith dopraven nemocnice a umístěn na jednotku intenzivní

péče, Petr Correlli, jeho nový pomocník zjistil při prohlídce jeho

šatů, že bankovky zmizely…

5. Falešný bankéř

Petr Correlli se z nemocnice vrátil na ředitelství.

„Jedna střelná rána, a to pravým ramenem. Obě nohy jsou

zlomeny, malá zlomenina je i na lebeční kosti, prodělal otřes mozku

a utržil několik šrámů na těle,“ hlásil policejnímu komisaři.

„Poranění na těle jsou zanedbatelná, rána na rameni se také asi bez

problému vyhojí, takže jen ty zlomeniny znepokojují lékaře. Říkají,

že poškození lebeční kosti by mohlo mít velmi vážné důsledky.“

„Byl při vědomí?“ tázal se komisař Flint, nervózně poťukávaje

prsty na psací podložce. Petr Correlli pňkývl a napřímil se.

Byl to vysoký, snědý mladík, působící dojmem, jako by byl stále

něčím unaven. Jeho zdánlivá vyzáblost však oklamala mnohé dobré

pozorovatele. Petr Correlli nebyl mladík slabý, ale počínal si nadmíru

svižně a čiperně když šlo o to, dopadnout nějaké gaunery a dostat je

za mříže

101

„Řekl jsem vám vše, co vím,“ pravil komisař. „Váš úkol je,

odhalit a polapit tu nebezpečnou tlupu. Že se té čeládce podařilo

vlákat do léčky, oloupit a zpola zavraždit úředníka policejního sboru, a to za bílého dne, svědčí o síle té zločinecké organizace.

Petr Correlli přikývl a opustil šéfovu místnost. S rukama v

kapsách zamířil do kanceláře Wilbura Smitha, kde našel pohodlné

křeslo. Těžce do něj dopadl a v okamžiku usnul.

Lidé, kteří později do této místnosti vkročili a spatřili ho spícího,

po špičkách opět odešli. Byl to až rozzlobený komisař Flint, kdo ho

probudil rázným zatřesením za rameno.

„Co to má znamenat, Correlli?“ vybuchl. „Domníval jsem se, že

slídíte po stopách těch ničemů, kteří chtěli zavraždit vašeho ubohého

kolegu – a vy si tady dáváte dvacet!“

Petr zamžikal očima a líně se protáhl.

„Zcela správně pane,“ pravil klidně, „jenže už tři noci po sobě

jsem v této záležitosti pracoval a jsem již trochu unaven.“

„V této záležitosti?“ opakoval překvapený komisař. Vždyť jsem

vám ji svěřil teprve dnes!“

„Vězím v ní už celý týden,“ zívl Petr. „Ostatně“ – pohlédl na

hodinky – „ještě čtvrt hodiny se nedá nic dělat. Pak se odeberu k

rozmluvě s jistým gentlemanem v záležitosti mimořádně delikátní!“

Komisař Flint zavřel dveře kanceláře a sedl si na okraj stolu.

„A teď, dorostence, vyklopíš mi všechno, co je ti o tom známo.“

„Vím zatím jen velmi málo,“ smutně potřásl Petr hlavou.

„Přistupoval jsem k té věci z jiné strany než Wilbur Smith. Také já

spatřil ony bankovky, na jejichž rubu byl vytlačen Zlatý Hádes. Asi

před šesti měsíci. Tehdy jsem pátral po jakémsi gentlemanu, jenž se

nazývá Tonny Meppelli. V hádce zabil svého protivníka a zmizel.

Nedalo se dělat nic jiného, než se ubytovat ve čtvrti chudiny a začít s

pátráním tam. Proto jsem si tam pronajal pokoj a téhož dne zjistil, že

v sousedním pokojíku bydlí děvče, které pracuje v továrně a místo

odpočinku pracuje i doma. Ta dívka pracovala od rána do večera,

ačkoliv si tím Vydělala sotva tolik, aby se mohla najíst a trochu

slušně obléci. Ne, nebyla ani hezká ani zajímavá, nic takového. Ale

byla to, a ještě je, dívka vážná a upřímná, která se dívá na život a svět optimisticky, i když k tomu nemá mnoho důvodů.“

102

„Ušetřete mě vašich sociologických výlevů, Correlli, a přistupte k

věci. Chci znát fakta,“ přerušil ho Flint.

„Jméno té dívky je Madisonová. Jednoho večera odcházela na

shromáždění, pořádané Společností pro vyšší duchovní život. Učinila

několik kroků od domu, když se k ní ve večerním šeru přiblížil jakýsi

muž a beze slova jí vsunul do ruky velký balíček a zmizel. Byla již

tma a slečna Madisonová mu neviděla do tváře. Vše, co mi mohla

říci, že působil dojmem vzdělaného, kultivovaného muže. Náhodou

jsem v oné chvíli také vycházel z domu a slečna Medisonová se mi s

tím svěřila. Na mou radu odnesla balíček, který ji neznámý strčil do

ruky, do mého pokoje. Sám jsem jej rozbalil a k velkému údivu

spatřil v něm čtyři tlusté svazky bankovek, každá po tisíci dola*

rech. Pohlédl jsem na dívku, dívka na mne a ani jeden z nás to

nedokázal pochopit.

Když jsem ze svazku oddělil jednu bankovku, na její zadní straně

jsem spatřil otisk razítka s obrázkem jakési modly, který jako by byl

poprášen zlatotepeckým zlatým prachem, a to způsobem dosti

amatérským, neboť okraje kresby byly rozmazané a neostré.“

„Byly ty bankovky pravé?“ zeptal s komisař.

„Pravé,“ přisvědčil Petr. „Ta dívka byla tím nadšena,

samozřejmě. Je asi jedním z oněch prostomyslných stvoření, která

ještě věří na zázraky. V její hlavě se hned zrodil velkolepý lidumilný

záměr, že za ty peníze postaví útulek pro chudé nezaměstnané

dívky.“

„Jen pokračujte,“ vybídl ho Flint, když se Petr odmlčel.

„Nu zkrátka, to prostomyslné děvče si pomyslilo, že tak velký dar

byl seslán přímo z nebe. Odnesla si ty peníze do svého pokojíku a já

vykročil na ulici. Vzrušující událostí tohoto večera bylo, jak víte,

dopadem Tonyho Meppelliho.“

„Ano, když jste ho dopadli, byl ožralý pod obraz,“ přikývl

komisař. „Co bylo dál, když jste toho syčáka dostali pod zámek?“

„V cele Tony hned usnul jako kus dřeva,“ pokračoval Petr „a já

se vrátil do svého příbytku, abych si odtamtud odnesl své svršky a

konečně si pořádně odpočinul ve své pohodlné posteli.

Blížila se jedna hodina po půlnoci, když jsem vstoupil do domu,

kde jsem měl svůj přechodný domov. V okně pokoje bytné jsem

103

spatřil světlo. Chtěl jsem vyrovnat svůj účet a když jsem zaťukal na

její dveře, byl jsem uvítán onou dívkou ze Společnosti pro vyšší

duchovní život, která zřejmě bděla jen proto, aby se mne dočkala.

Vyprávěla mi, že sotva jsem večer odešel, zastavilo u ní u chodníku

nádherné auto a z něho vystoupil starší gentleman, nesoucí v ruce

černý vak.“

„Víte, kdo to byl?“ tázala se mne dívka vítězoslavně. „Byl to pan

prezident První národní banky! Ano, on. Osobně. Vysvětlil mi, že již

spal, ale byl probuzen gentlemanem, který mi dal ony peníze a který

se obával, že bych je mohla ztratit. Prezident První národní banky mě

vyhledal jen proto, aby bankovky ode mne převzal a dal mi na ně své

potvrzení. Zde je jeho navštívenka.“

Ukazovala mi navštívenku a byla to zcela jistě skutečně pravá

navštívenka prezidenta První národní banky. Na jejím rubu bylo

potvrzeno převzetí obnosu sto dvacet tisíc dolarů.“

Petr se odmlčel.

„A dál?“ tázal se Flint.

„A dál?“ opakoval po něm Petr. „Bylo to naposledy, co to děvče

o těch penězích slyšelo a bylo to poprvé a naposledy co spatřilo

údajného prezidenta První národní banky.“

„Ani se tomu nedivím, takhle nalítnout,“ zamračil se Flint.

„Víte, co mi nejde do hlavy? Proč jí dali tolik peněz, když již za

malou chvíli jí je zase vzali. Máte na to nějakou teorii?“

„Nikdy si o ničem netvořím žádnou teorii,“ odvětil Petr.

„Podstatné bylo něco jiného. Mimochodem, komisaři, znáte člověka

jemuž říkají Tlouštík Storr?“

Komisař přikývl.

„Ano, znám ho. Je to Angličan, takový vyzáblý chlapík, vypadá

jak živá mrtvola. Hůře než vy, Petře. A ví se o ném, že je

nenapravitelný rozšiřovatel padělaných peněz. Ale v poslední době

jsem o něm neslyšel.“

„Ano, Tlouštík je člověk nadmíru hubený jako málokdo. V

poslední době ho nikdo nespatřil proto, že seděl v New Orleansu. Ale

asi před týdnem naši lidé spatřili milého Tlouštíka na jedné z

hlavních ulic našeho krásného New Yorku. Jeho elegantní šaty a

švihácké chování byly zřetelným důkazem, že zase provádí nějaké

104

výnosné nekalé obchodní operace. Stál před výlohou elegantního

obchodu a v prstech si pohrával s banovkou, kterou vyndal z nadité

zadní kapsy svých šviháckých kalhot.“

„Kdo ho spatřil?“ zeptal se překvapený komisař.

„Já,“ odvětil Petr klidně. „Poněvadž jsem ho chvíli sledoval.

Tlouštík vstoupil do onoho obchodu, koupil si jakousi maličkost a

platil stodolarovou bankovkou. Průtahy při proměňování této

bankovky u hlavní pokladny mu byly podezřelé a Tlouštík Storr

spěšně opustil obchod a rychle odcházel. Ohlédnuv se na okamžik

nazpátek, spatřil mne, svého sledovatele a rychle sVou chůzi

přerušil.“

„Vyčkal, až k němu přijdete?“ tázal se Flint.

Petr zavrtěl zavrtěl hlavou.

„Říkám-li, že chůzi přerušil, chci tím říci, že zahájil útěk. A

Tlouštík ukíkat dovede. Za chvíli zmizel v bludišti malých uliček a

průchodů, ale já ho nakonec přece jen polapil. Vrátil se se mnou k

onomu obchodu a vešli; jsme dovnitř. Ředitel obchodu mi na moji

žádost předložil bankovku, kterou Tlouštík platil. Uchopil jsem ji,“

pokračoval Petr zvolna, „a obrátiv jj narub, spatřil jsem – razítkový

otisk Zlatého Háda.“

„Bankovka je pravá,“ ujistil mě majitel obchodu. „Ověřili jsme si

to u odborníků v bance.“

„Pro milosrdenství boží!“ zvolal komisař Flint. „Co to všechno

znamená?“

„A právě to chci vypátrat,“ odvětil Petr. „Nejvíce se divil

Tlouštík. Zdálo se mi, že omdlí při myšlence, že chtěl dát do oběhu

bankovku pravou, kterou považoval za padělanou. Vlekl jsem ho na

policejní komisařství, ale než jsem ho tam dostal, propukl v

hysterický nářek a stále plakal pro oněch několik set tisíc dolarů,

které prý dal jakémusi malému hochovi.“

„A od té chvíle pátráte v této věci?“ tázal se komisař Flint

překvapeně.

„Jo,“ přisvědčil Correlli. „Hleďte pane, Tlouštík nechce

promluvit. Prosil mě na kolenou, abych ho zase pustil, aby mohl

vypátrat onoho hocha, kterému dal ony bankovky. Nepochybuji, že

mluví pravdu a že když zpozoroval, jak ho pronásledují, odevzdal

105

svazek bankovek nějakému hochovi, přesvědčen, že to jsou padělky.

Dnes ho zavedu ke Smithovi – vlastně měl by zde již být.“

„Jděte tedy a podívejte se, jestli už přišel,“ pravil Flint. „A je-li

zde, přiveďte ho ke mně.“ Petr přikývl.

Nemohlo být většího rozporu, než jaký existoval mezi

Tlouštíkovou postavou a jeho přezdívkou. Byl to vyzáblý muž

nepořádného zevnějšku, měl nízké čelo, vlasy barvy myší srsti a

výraz ve tváři, který měl k inteligenci na míle daleko. Seděl s rukama

v klíně mezi policisty, kteří ho přivedli z cely předběžného zadržení.

Když se Petr objevil, Tlouštík naň zlostně pohlédl:

„Poslyšte,“ vybuchl, „snad jste si mne zde nechal už dost dlouho,

ne? Jsem britským státním příslušníkem. Ještě dnes napíši

anglickému velvyslanci, jak hanebně se mnou v USA zacházíte.“

„Oh, Tlouštíku!“ odvětil Petr vyčítavě. „Proč mi zazlíváte, že

jsem vám poskytl malé policejní pohostinství? Kdoví, zda jsem vám

tím nezachránil život? Pojďte, promluvíme si s naším komisařem!

Otevřte mu své mladé srdce dokořán, neboť je to pán, který má

slabost pro taková neviňátka.“

Tlouštík se ušklíbl a loudavým krokem se ubíral za Petrem ke

dveřím pracovny komisařovy, provázen dvěma ozbrojenými strážci.

I 6. Slečna Bertramová |

„Máme vzácného hosta,“ pravil Petr. „Jistě si všimnete, pane,

jeho nedostatečně vyvinutého Čela,“ pravil, „zapadlých spánků a

protáhlé lebeční kosti, což je příznačnou známkou –“

„Antropologickou přednášku odročíme na příhodnější chvíli,“

přerušil ho Flint. „A nyní, hochu,“ dodal, obraceje se k zadrženému,

„ven s pravdou. Když jsme vás polapili, měl jste v kapsách něco, co

tam nepatřilo.“

„Jak to myslíte?“ tázal se Tlouštík Snorr drsně. „Co tam podle

vás nepatřilo? Byly to přece pravé bankovky, nebo ne? Nemůžete

mne přece obviňovat, že jsem rozšiřoval peníze padělané. Mé

zadržení v cele je nezákonné, neopodstatněné a přijde vás draho!“

„Ale můžeme vás obvinit, že jste měl peníze, které vám nepatřily,

ať již byly falešné, pravé či jiné,“ odvětil komisař. „A můžete se

106

vsadit, že tak učiníme, nedokážete-li nám, že jste jich nabyl

počestným způsobem.“

„A poněvadž vás dobře známe,“ dodal Petr, „víme, že nejste

schopen nabýt tak velkých peněz v potu své tváře.“

„Zkrátka, Tlouštíku,“ ozval se zase komisař, „musíme slyšet

plnou pravdu. Jinak můžete být spojován s úmyslnou vraždou.“

„Vraždou?“ zvolal poděšený Tlouštík.

„Ano,“ přikývl Flint. „Ony peníze souvisejí s vraždou!“

„Taháte mě za fusekli, viďte?“

„Ani nápad,“ usmál se Petr. „Nikoliv, Tlouštíku, komisař mluví

vážně. S oněmi penězi souvisí nějak aspoň dvě vraždy, snad dokonce

těch vražd bylo několik. Nemyslete si, že vás chceme napálit,

abychom z vás vylákali vše, co je vám o té věci známo, ale prostě je

to tak, že nám to povědět musíte! Jste člověk rozumný, Tlouštíku, a

svou řádku let v káznici jste si již odpykal. A pravděpodobně jste

pochopil, že když já, nebo zde pan komisař si umíníme, že nám

pravdu povědět musíte, tedy se to také stane, i kdybychom ji měli z

vás vypáčit heverem.“

„A co vlastně ode mne chcete?“ tázal se Tlouštík po chvilce

přemýšlení.

„Především jak se ony peníze dostalaly do vašich rukou a co se s

nimi stalo, když jste přede mnou utíkal.“

„Dobrá,“ pravil konečně, „řeknu vám všechno, co o tom vím.“

„Tak pěkně popořádku,“ vybídl ho Flint. „Nejdřív, jak a kde jste

přišel k penězům?“

„Dostávám je od muže, kterého osobně neznám. Odevzdá mi je

ve svazcích, vždy asi po dvou stech librách. Kdykoli potřebuji

peníze, prostě mu pošlu na poste restante dopis a on se pak se mnou

sejde v noci na jistém místě za New Yorkem, kde se nepotuluje příliš

mnoho poldíků a kde mne nikdo nezná. Smluvil jsem si poslední

schůzku s tím gentlemanem asi před týdnem – ano, den před tím, než

mne vaši suroví poldíci polapili a strčili za mříže.

Naše ujednání je takové: Pošlu mu pravé peníze, smluvíme si

schůzku, on pak jde kolem mne jako náhodou a nenápadně mi vsune

padělané peníze do ruky. Nominálně dvojnásobný obnos než ten,

který dostane ode mne. Kromě toho jsme si umluvili ještě něco

107

jiného. Jestli na tom místě, kde se máme sejít, se objeví něco

podezřelého, jdeme tou ulicí klidně dále, vždy ale severním směrem.

Ujednali jsme si to tak proto, abychom si navzájem nezmizeli z očí.

A tak tedy onoho večera jsem se také dostavil na umluvené místo,

ale svého společníka jsem tam nespatřil. Zato tam byl někdo jiný –

poldík. To se rozumí, šel jsem klidně dál severním směrem, jak bylo

umluveno a jistě jsem ušel aspoň jednu míli, ale po mém komplici

ani vidu ani slechu. Patmč to bylo proto, že v té době tam bylo příliš

mnoho lidí. Za celý svůj život jsem ještě nespatřil, že by na tak

opuštěném místě v tak pozdní večerní hodině pobíhalo tolik lidí,“

dodal Tlouštík rozhořčeně. „Ale konečně jsem se ocitl v oné části

ulice, která byla úplně liduprázdná a zastavil se před jakousi zdí.

Pomyslel jsem si, že můj komplic mne tajně sleduje a proto jsem

vyčkával pět minut, rozhlížeje se, zda nespatřím zase nějakého

policajta. Pojednou jsem za onou zdí zaslechl jakýsi šramot, jako

když něco zadrnčí a nějaká věc dopadla k mým nohám.“

Odmlčel se a měl viditelné potěšení, jak mu oba policajti pozorně

naslouchají.

„Co to bylo?“ otázal se Petr.

„Byl to šíp, krátký nemotorný šíp, asi takový, jaký můžete vidět v

městském muzeu v celých tuctech. Zvedl jsem jej a videí, že na jeho

konci je přivázán nějaký balíček. Přetrhl jsem provázek a přikročil k

nejbližší pouliční lampě, abych se podíval, co to vlastně je. A viděl

jsem, že jsou to peníze. Papírové, přirozeně…“

„Byly to ty peníze, o které nám jde, že?“ tázal se Petr a Tlouštík

přikývl.

„Pomyslil jsem si, že jsou to padělané peníze a můj obchodní

partner se před poldíky skrývá za onou zdí. A to mi docela postačilo.

Kráčel jsem dále, zahnul za roh a tam spatřil dva chlapy, kteří se

rvali jako psi.“

„Myslím, že to je nejzajímavější část vašeho vyprávění,“ pravil

Petr.

„Jsem člověk mírumilovný, nerad se vměšuji do věcí, po nichž mi

nic není a zamířil jsem tedy na druhou stranu ulice. Sotva jsem učinil

několik kroků.

108

někdo mne zavolal jménem. Kdo si asi myslíte, že to byl?“ otázal

se Tlouštík a pohlédl zvědavě na oba policisty.

„Váš přítel, obchodník s padělanými penězi,“ pravil Petr Carrelli

lhostejně. „Znám toho gentlemana, jmenuje se Cathcart.“

V Tlouštíkových očích se objevil podezíravý záblesk.

„Ale tím se neznepokojujte,“ pokračoval Petr. „Vím, že to byl

Cathcart, poněvadž váš komplic byl druhého dne nalezen zpola mrtev

na periferii Jersey City. Jak se tam dostal, to je známo těm

gentlemanům, kteří ho srazili k zemi. A teď pokračujte – co jste

učinil, když jste zaslechl to zavolání?“

„Vzal jsem roha,“ odvětil Tlouštík. Nic mi do toho nebylo, proč

se ti lidé perou. Jak jsem řekl, do cizích záležitostí se nevměšuji,

protože jsem člověk mírumilovný.“

„Tím je zodpovězena jedna otázka,“ pravil komisař Flint. „A teď

nám povězte, co jste učinil s těmi penězi?“

„Dal je jakémusi chlapci. Ano, říkám vám pravdu, komisaři, a nic

než pravdu. Když jsem prchal před panem Correllim, předhonil jsem

toho kluka – na zádech měl velký, plátěný pytel, podobný

poštovními pytli. Vsunul jsem ty papíry do toho pytle a řekl jsem

tomu chlapci, aby to odnesl svému otci. Ať zemřu na tomto místě,

nemluvím-li pravdu.“

„Poznal byste ho – myslím toho chlapce?“

„To se rozumí, ze poznal,“ odvětil dareba. „Myslíte si snad, že

jsem se na něho díval zavřenýma očima?“ Komisař Flint pohlédl na

svého podřízeného.

„Nuže, Correlli, co o tom soudíte? Domníváte se, že ten chlapík

mluví pravdu?“ Petr přikývl.

„Řekl bych, že ano,“ pravil zvolna. „Ale varuji vás, Tlouštíku, že

by to pro vás mohlo znamenat možná smrt, kdybyste se po New

Yorku potuloval bez ochranného doprovodu.“

Tlouštík neklidně zamžikal očima.

„Chcete mi nahnat strach, co?“

Petr vážně zavrtěl hlavou. Přikročil ke dveřím, otevřel je a

zavolal jednoho z policistů.

„Odveďte ho zase na policejní komisařství,“ pravil, „můžete ho

pustit, bude-li chtít. Nejlepší však bude, počkáte-li s tím až do

109

večera. Přijměte mou dobře míněnou radu, Tlouštíku, a zmizte z New

Yorku tak rychle, jak vám nohy stačí.“

Na Tlouštíkových rtech se objevil lstivý úsměv.

„Já vám dobře rozumím,“ ušklíbl se posměšně, „Ale můžete být

jist, že zůstanu v New Yorku tak dlouho, dokud nedostanu svých sto

dolarů zase zpátky.“

„Nerozvážný člověk,“ zněla Petrova poznámka, když zavřel

dveře za vyzáblou postavou.

Další jednání překvapujícího dramatu započalo, když ve Flintově

pracovně zazvonil telefon a policejní komisař zvedl sluchátko.

„Cože? Kdy že to bylo? Majitel obchodu ji neznal?“ A pak:

„Pošlu tam někoho, kdo to všechno urovná.“

Zavěsil a pohlédl na Petra. „Znáte slečnu José Bertramovu?“

„Dceru toho bankéře?“ otázal se Petr udiveně. „Ovšem, znám ji,

pokud příslušník mé podřadné společenské třídy může znát dámu z

hořejších deseti tisíc. Proč se ptáte, pane?“

„Protože,“ odpovídal komisař rozvážně, „tato mladá dáma byla

právě zadržena soukromým detektivem v Rayburnově obchodním

domě.“

Překvapený Petr otevřel ústa. „Milosrdné nebe! Příslušníci naší

finanční šlechty nebývají přece zadrženi jen tak pro nic a za nic. Proč

ji tam drží?“

„Protože…,“ vysvětloval komisař, „chtěla platit padělanou

stodolarovou bankovkou.

7. Skandál v obchodním domě

Hněv každého druhu obyčejně činí většinu žen ošklivými, leč tato

dívka, ač zbledlá hněvem, ač její rudé rty ztuhly zuřivostí a její

drobná, okrouhlá brada byla vysunuta vpřed, byla přece jen tak

krásná, že krásnější dosud Petr Correlli nespatřil.

„Policejní komisař nesmírně lituje, slečno Bertramová, že jste

omylem musela zažít něco pro sebe tak nedůstojného, a uložil mi co

nejnaléhavěji, abych vše rychle urovnal.“

„Je to ohavné, že jsem byla zadržena, byť jen na okamžik. Něco

tak příšerného se může stát pouze v New Yorku, a to na svědectví

110

tohoto bezvýznamného člověka,“ – ukazovala na pokorného

mužíčka, jenž se krčil pod plamenem jejích pohledů.

„Drahá lady,“ omlouval se Petr.

„Nejsem žádná vaše drahá lady,“ křikla. „Nedovolím, abyste tu

celou hanebnost ještě zvyšoval svou nestoudností a svým

protektorským tónem. Můj otec tu bude co nevidět a pak pojedeme

spolu přímo na policejní ředitelství a budeme si stěžovat.“

Petr si zhluboka povzdychl a obrátil se k detektivovi.

„Můžete tuto dámu pustit na svobodu. Osobně se za ni zaručuji.“

Jestliže dívka dosud váhala, zda se má uklidnit či má pokračovat

ve svém hněvu, Petrova slova rozhodla. Zprvu nevěděla, co říci, rty

se jí chvěly, ale za okamžik vybuchla:

„Děkuji vám pěkně za vaši galantnost, pane bůhvíkdo, strčte si ji

za klobouk.“

„Poslyšte,“ skočil ji Petr neomalenč do řeči. „V tomto krásném

městě žijí miliony demokratů. Nechci tvrdit, že všichni hlasují pro

kandidátní listinu demokratické strany, ale všichni jsou demokraty v

ústavním smyslu, to znamená v tom smyslu, že všichni jsou stejně

dobří jako vy. Podobných omylů, jaký se dnes přihodil vám, se v

New Yorku do roka přihodí tolik, že byste to ani nespočítala.

Vkročíte do obchodního domu, kde vás nikdo nezná, obstaráte si své

nákupy, platíte padělanou bankovkou a jste při tom zadržena. A kdo

vlastně jste, ve jménu božím, že byste neměla být zadržena, když jste

přistižena s padělanou bankovkou v ruce? Já bych sebral i prezidenta

Spojených států, kdybych ho přistihl v podobných okolnostech. Ale

vy si počínáte, slečno Bertramová, jako byste byla něco mnohem,

mnohem lepšího než jsou prostí lidé v tomto městě a myslila si, že

máte oprávněný nárok na zacházení, které lze příslušníkům nižších

společenských tříd odepřít? Přiběhl jsem, abych se postaral o vaše

propuštění. Zacházím s vámi zdvořile a vy mi odplácíte kousavostí,

ironizováním a nezdvořilostí.“

Pohlížela naň, neschopna slov, s ústy údivem pootevřenými a

očima vytřeštěnýma.

„Myslím, že v Petrohradě,“ pokračoval Petr, „v oněch dnech, kdy

carové ještě něco znamenali, carevna by si nemohla počínat hůře a

panštěji, kdyby jednoho krásného dne pan Protopopov jí položil ruku

111

na ramena se slovy: Madam Romanovová, dopustila jste se trestného

činu a půjdete do chládku.“

Když se Petr odmlčel, slečna Bertramová mu odpověděla o

poznání klidnějším hlasem:

„Nežádám, aby tu se mnou zacházeli lépe, než s kteroukoli jinou

ženou. Majitel tohoto obchodu se dopustil neslýchaného omylu, ale

pravda také je, že jsem dnes zde poprvé. Nebyla bych sem vkročila,

nebýt toho, že jsem chtěla své služebné koupit dárek k narozeninám a

ona se zmínila o šatech, které za výlohou tohohle obchodu spatřila a

nesmírně se jí líbily. Ale nechápu, jakým právem mne vlastně

poučujete.“

„Jsem placen za to, abych druhé poučoval,“ odvětil Petr, „chránil

právo a došlápl si na ty, kdo je nerespektují. Tento gentleman –“

ukázal na rozčileného majitele obchodního domu, „si počínal ve své

situaci bezúhonně.“

Smysl pro humor překonal její hněv a dívka se rozesmála. „Máte

úplně pravdu. Počínala jsem si pošetile a způsobila všem zbytečně

mnoho nesnází. Ale papá je již zde.“

George Bertram, muž asi pětapadesátiletý, s přistřiženým

plnovousem, byl bezvadně oděn, takže vzbuzoval dojem, že jeho

jediným životním úkolem je, aby se každý den oblékal do zbrusu

nového obleku. Jeho tvář se vysmívala jeho pětapadesáti letům, byla

hladká, bez vrásek, jeho velké, vypoulené oči zářily dobromyslností.

„Má drahá,“ pravil měkce, „co se tu vlastně stalo?“

„Byla to má vina, papá,“ usmála se dívka.

„Ale co jsi provedla?“ Když mu vysvětlila, co se stalo, udiveně

potřásl hlavou.

„Padělaná bankovka?“ podivil se. „Pro všechno na světě, jak jsi k

té padělané bankovce přišla?“

„Ve tvé bance, papá. Zastavila jsem se v ní cestou do obchodu.“

„Ukažte mi ji,“ pravil.

Detektiv mu ji podal a George Bertram ji pečlivě zkoumal. „Ano,

ovšem, je to padělek,“ řekl. „Vybrala sis v mé bance ještě jiné

peníze?“

Otevřela kabelku a vyňala z ní tři nebo čtyři bankovky. „Ty jsou

ale pravé,“ konstatoval bankéř. „Ale po tom, co jsi mi řekla, není

112

vyloučeno, že v naší bance jsou ještě jiné padělané peníze. Jsem

překvapen.

že to Dutton nezjistil sám. Můj pokladnflc,M vysvětloval Petrovi,

„je jedním z nejbystřejších bankovních úředníků a nemohu ani

uvěřit, že by z naší pokladny vydal bankovku, aniž by zjistil, že je to

padělek.“

„Prozatím na tom příliš nezáleží, kde jste ji dostala, slečno

Betramová,“ pravil Petr dobromyslně. „Ale kdybyste si na to přece

jen vzpomněla, byl bych vám vděčen, kdybyste mi to sdělila. Zítra

vás navštívím.“

Dívka se zasmála. „Jen přijďte. Ráda bych vyslechla vaši další

přednášku o atributech demokracie.“

„Přeslechl jsem vaše jméno, pane…“ obrátil se bankéř na Petra.

„Jmenuji se Petr Correlli. Zde je moje vizitka. Ale zase mi ji

vraťte. Měl jsem jich jen šest a ta je poslední.“

„Jste opravdu podivný člověk,“ pravila slečna Bertramová,

podávajíc Petrovi ruku na rozloučenou. „Nezapomenete tedy a

navštívíte mne, že? Snad se vám podan‘ zkvalitnit mé názory a moji

morálku,“ usmála se, když nastupovala s otcem do čekajícího auta.

8. Návštěva v nemocnici |

„Pokud jde o vás, pane Rayburne,“ oslovil Petr majitele

obchodního domu, kam se po odjezdu bankéře a jeho dcery vrátil,

„každý, kdo není slepý, byl by na první pohled poznal, že tato mladá

dáma by úmyslně padělanou bankovkou neplatila.“

„Ale, pane Correlli,“ odpovídal majitel obchodního domu,

„slečnu Bertramovou jsem dnes spatřil poprvé, i když teď už vím, že

je naší zákaznicí.“

„Ona ale tvrdila, že dó vašeho obchodu dosud nevkročila,“ namítl

Petr.

„To je také pravda, mám ale ještě jeden obchod. Knihkupectví na

jméno Mendelsheimovo. Koupil jsem je od Mendelsheimova syna,

113

když jeho otec zemřel. A tam slečna Bertramová chodívá dost často.

Nařídila nám také, že jí musíme domů posílat všechny nové knihy a

ona si pak z nich vybere, co ji zajímá. Kdybyste jen věděl, kolik jsem

měl letos nesnází. Snad ani nevíte, že před dvěma měsíci se do toho

mého knihkupectví vloupali zloději a že téměř všechny knihy, které

jsem měl na skladě, přitom zničili? Ve svém životě jste nespatřil

takový nepořádek jako já, když jsem onoho dne časně ráno vkročil

do svého knihkupectví. Všechny knihy byly rozházeny po podlaze,

všechny přihrádky byly vyprázdněny –“

„A pancéřová pokladna byla otevřená a prázdná, ne?“

„Právě to je na tom to nejpodivnější – trezoru se ani nedotkli.“

„Chcete snad říci, že zloději, kteří se k vám vloupali, se zbožně

pokřižovali, když spatřili vaši pancéřovou kasu?“

„Nevím, zda se pokřižovali, či ne,“ odvětil obchodník nevrle.

„Vše co vím je, že mi natropili více škod než požár a já navíc nebyl

pojištěn.“

Petr vyňal z kapsy zápisník. „Datum?“

Obchodník mu je sdělil.

„Dobrá,“ řekl Petr, když popsal dva listy svého zápisníku.

„Dovolil byste

_

mi, abych si prohlédl záznamy o prodeji vašich knih týden před

loupeží a týden po ní?“

„Zajisté, pane Correlli,“ souhlasil pan Rayburn.

„Přijdu tedy do vašeho knihkupectví dnes odpoledne, asi o páté.“

Cestou z obchodu se zastavil v Severní nemocnici. Odpovědi

ošetřujícího lékaře ho plně uspokojily.

„Ano, pan Wilbur Smith již nabyl vědomí a jeho zlomeniny

nejsou tak nebezpečné, jak se nám zprvu zdálo,“ ujistil ho mladý

muž v bílém plášti. „Chcete si s ním promluvit?“

114

Wilbur Smith ležel v soukromém oddělení a jeho hlava vězela v

obvazech. Pouze levé oko se z nich dívalo a v tomto oku se objevil

záblesk radosti, když spatřil na prahu dveří známou postavu.

„Haló,“ zavrčel, „přišel jste zapsat si mou poslední vůli?“

„Na člověka, který se chce co nejdříve odebrat na onen svět, máte

hlas až příliš zvučný,“ odvětil Petr, přisunuje si židli k lůžku. „Nu tak vidíte, přece vás ti lotři dostali!“

„Máte pravdu,“ zavrčel Wilbur Smith. „Políčili na mne dva

taxíky a já vstoupil hned do toho prvního.“

„Našinec by nevěřil, že se něco takového může stát za jasného

denního světla v samém srdci New Yorku,“ podotkl Petr.

„A přece se to stalo,“ odvětil Wilbur. „Zavlekli mne ne do

pustých, liduprázdných míst, ale do nějaké blízké garáže. Vrata se za

námi zavřela, já jsem vyskočil z jejich auta ven. Než jsem mohl

vytáhnout revolver, už jsem ji dostal – to je vše, co si pamatuji.“

„A pak vás odnesli na opuštěné místo a pohodili vás tam.

Pravděpodobně si myslili, že jste mrtev. Poznal byste někoho z

nich?“

„Ne,“ odvětil Wilbur. „Nevzpomínám si na nic, kromě toho, že

jsme vjeli do prázdné garáže a že jsem spatřil jakéhosi muže, jenž z

jejího temného kouta vykročil ke mně s konví benzínu v ruce. Než

jsem se rozhodl, co bych měl udělat – prásk, a už to bylo. Ty

bankovky, co jsem měl v kapse, zmizely, že?“

Petr přikývl.

„A komisař Flint svěřil další vyšetřování vám?“ tázal se Wilbur.

Petr opět přikývl.

„Ano a zjistil jsem v tomto případě jednu nebo dvě nové

okolnosti,“ pravil. „A mohu říci, že jsou velmi zajímavé.“

Vyprávěl mu, co se přihodilo oné nadšené mladičké příslušnici

Společnosti pro vyšší duchovní život, jak se náhle stala majitelkou

jmění, o jakém se jí nikdy nesnilo. Vylíčil pak i příběh Tlouštíkův a

Wilbur Smith ho napjatě a soustředěně poslouchal.

„Je to těžký případ,“ řekl nakonec, „nejtěžší, na jaký se pamatuji.

Ale teď mi řekněte, co si o tom všem myslíte?“

Petr Correlli šel ke dveřím a zkontroloval, jsou-li dobře zavřené.

115

„Nechci tvrdit, že to považuji za něco naprosto nového,“

odpovídal, vrátiv se na židli u Smithova lůžka. „Mám na mysli onen

obrázek Zlatého Hádu, toho mytologického vládce podsvětí, otištěný

na zadní straně bankovek. Není v tom symbol jakéhosi zbožňování

ďábla?“

„Zbožňování ďábla?“ opakoval Wilbur Smith.

„Ovšem, kultu ďábla. Pokud je mi známo, existuje asi tucet sekt

uctívajících Satana, ďábla. Pravděpodobně si myslíte, že jsem se

zbláznil, ale na podporu svého tvrzení mohu posloužit doklady, nad

nimiž se vám hlava zatočí. Tak například v Itálii, za procesu s

Camorrour byla jedna taková sekta odhalena a také v severní Anglii

se něco takového objevilo. V Rusku vesele vegetuje aspoň půl tuctu

podobných sekt, každá z nich má své kněze a své zvláštní obřady.“

„Ale –“ přerušil ho Smith.

„Počkejte ještě okamžik,“ naléhal Petr. „Chtěl bych vám ještě

říci, že společnou a charakteristickou známkou všech těchto uctívačů

ďábla je, že se snaží, aby dostali do širšího okruhu lidí obraz svého

božstva. Sekta v severní Anglii, o níž jsem se zmínil, to činí tak, že

obrázek vytiskne razítkem na obálky dopisů a zakryje jej poštovní

známkou. Uctívači ďábla v jižním Rusku zase vypalují jeho

symboliku na podešve bot a myslím dokonce, že právě v Rusku

vznikl onen bizarní zvyk, že předmět jejich úcty se objevil pomocí

razítka na zadní straně jejich papírových peněz.“

Wilbur Smith pozorně naslouchal. „Odkud to všechno víte?“

zeptal se po chvilce přemýšlení.

„Nu,“ zívl Petr, „člověk žije a pořád se učí. Po celý život

proháním podvodníky všeho druhu, ale kdybych nemusel, asi bych se

zajímal mezi jiným o démonologu.“

„Domníváte se, že…“

„Domnívám se, že i zde, v Americe, existuje podobná sekta. Jsem

přesvědčen, že její působnost se ovšem v mnohém liší od působností

sekt, o nichž jsem dosud četl nebo slyšel.“

„Víte něco nového o Alwynovi?“ zeptal se Wilbur Smith a

zasténal, neboť neopatrně pohnul poraněnou hlavou.

„Nic. Domnívám se, že ho ti darebáci někde vězní.“

116

„A já se zase domnívám, že je už mrtev,“ odvětil Wilbur klidně.

„Až z této prokleté postele vyskočím, rozběhnu se za únosci Franka

Alwyna a připravím jim nejhorší chvíli jejich života. Budou litovat,

že se narodili. Ale moc rád, když jste o tom začal, bych si vyslechl

pokračování vašeho povídání o ďáblech. Nějak mě to začalo

zajímat.“

„Ujišťuji vás, že vám toho povím ještě mnohem víc,“ pravil Petr

a sáhl po klobouku. „Dnes odpoledne se se starým profesorem

Cavanem totiž setkám,“ dodal.

„Cavanem? A kdo to je?“

„Chcete snad tvrdit, že nevíte, kdo to je profesor Cavan?“

„V životě jsem o něm neslyšel,“ ujišťoval ho Smith. „Jak dlouho

toho pána znáte?“

„Od včerejška,“ odvětil Petr a beze slova rozloučení opustil

nemocniční pokoj.

Jako každý dobrý herec si potrpěl na závěrečný efekt…

9. Tajemná svatyně___

Po odchodu svých únosců Frank Alwyn tvrdě usnul a když se

probudil, bolest hlavy již zmizela, zato cítil hlad. Když se zdvihl z

postele, v hlavě mu ještě trochu vířilo, ale cítil se již mnohem silnější a čilejší.

Ti darebáci se pravděpodobně vrátili, když spal; na stole byla

velká krabice sucharů, kus sýra a láhev piva. Frank Alwyn se najedl

a stiskl kliku vedlejších dveří. Vedly do koupelny. Stál v ní také

velký prádelník, plný čistých ručníků a osušek, které mu posloužily

po chladné, osvěžující koupeli. Ačkoliv jeho kapsy byla prohledány,

hodinky mu nevzali. Ani se nezastavily, ukazovaly dvanáct hodin.

Snad to byla půlnoc, neboť do této podzemní místnosti nepronikal

jediný paprsek denního světla. Jen stropní žárovka, kterou únosci

zanechali rozžatu, naštěstí svítila.

Frank se pak věnoval důkladné prohlídce svého vězení a učinil

několik zajímavých objevů. Z koupelny vedl úzký otvor do malé

čtyřrohé místnosti, která byla zdánlivě bezúčelná a neměla žádných

dveří, jak se zdálo. Avšak tato druhá domněnka se ukázala mylná.

Kromě dveří, vedoucích do koupelny, našel Frank ještě dveře

jiné. Vedly do místnosti o rozměru asi čtyř čtverečních stop, se

117

stropem, který v temnotě neviděl. Přemítal, proč dveře z koupelny do

této místnosti byly otevřeny, ale záhy na to přišel – to, co považoval

za jakési malé skladiště, bylo ve skutečnosti ventilační šachtou.

Touto šachtou vnikal seshora proud svěžího vzduchu a podzemní

sklepení bylo obyvatelné tak dlouho, dokud masivní dveře z

koupelny do šachty zůstaly otevřeny.

Vzpomněl si, že když byl dovlečen do tohoto sklepa, ovzduší v

něm bylo nedýchatelné – k nápravě došlo teprve tehdy, když byla

odsunuta překážka, zamezující přístup čerstvému vzduchu.

Tápal rukou podél ventilační šachty a za okamžik v jejím rohu

nahmatal ocelovou tyč, připevněnou úhlopříčně ode zdi ke zdi.

Vztyčil ruku, nahmatal tyč druhou a nad ní tyč třetí. Nebyla to tedy

jen ventilační šachta, ale také jakási spojovací svislá chodba,

spojující sklep s okolním světem. Sebrav všechny síly, začal se

šplhat vzhůru, počítaje přitom pozorně všechny železné tyče, jež

tvořily příčle tohoto žebříku.

Zahájil svůj výstup s pocitem značné nejistoty, neboť první příčel

byla uvolněna a povolila pod jeho nohama, ale další tyče byly

zasazeny pevně. Po dvacáté osmé tyči se jeho ruka, tápající po příčli

dvacáté deváté, octla v prázdnu; tápal na všechny strany a za

okamžik našel malou kamennou plošinu, u níž žebřík zdánlivě končil

a vyšvihl se na ni. Měla tvar trojúhelníku a byla právě tak široká, aby

si na ni mohl sednout.

Tápal dále v úhlu, vytvořeném oběma stěnami a nalezl dřevěné

dveře, dost velké, aby mohl jimi prolézt, ovšem v předpokladu, že

jsou otevřeny. Ale byly zavřené: Hledal na nich klíčovou dírku.

Tušil, že právě tudy by mohl vést východ z jeho vězení. Přehodil

nohy přes okraj plošiny do tmy a naleznuv pod sebou nejvyšší příčel

žebříku, začal po něm opatrně sestupovat. Byl dosud velmi sláb, než

se opět dostal na dno sklepa a hned si lehl na postel a odpočíval

hodinu, než se odhodlal k novému pokusu. Škoda, že mu byly odňaty

jeho únosci klíče, zkusil by, zda nepasují náhodou do zámku. Byla

malá naděje, ale za pokus by to stálo.

Když podnikl svou druhou výzkumnou cestu větrací šachtou, vzal

si s sebou tyč žebříku, která mu při prvním výstupu povolila pod

nohama. Vyšplhal se na kamennou plošinu a tyčí podnikl útok na

118

dveře. Povolily. Nyní měl světlo – matné, odražené světlo, které

proudilo otevřenými vikýři domu. Octl se na půdě, v prostoru mezi

skloněnou střechou a podlahou a mohl pohlédnout jedním vikýřem

ven a vidět zelený trávník.

Pojednou se zarazil, zaslechl hlasy. Byly to hlasy oněch dvou

mužů, kteří ho unesli a uvěznili. Rychle se vrátil po žebříku zpátky

do sklepa a lehl si na postel. Za okamžik se dveře otevřely a oba

muži vešli dovnitř. Jeden z nich přinášel jakousi paštiku a druhý dvě

lahve piva a položili to na stůl. Tváře měli zakryté maskami jako

předešlého večera.

„Haló!“ zahlaholil první a Frank poznal podle hlasu muže, jenž se

nazýval Tom. „Jak se vám vede?“

„V pořádku,“ odvětil herec.

„To také doufám. Buďte rád, že to nedopadlo hůř. Tady máte

něco k snědku,“ ukázal na stůl, kde ležela paštika, chléb a pivo a

pátravě se rozhlédnuv celým sklepem, znovu upřel zrak na Alwyna.

„Už jste našel koupelnu? Nu, aspoň jste se osvěžil. A teď mi

dovolte, mladý příteli, abych… abych vám řekl, že vězíte v náramně

smutné kaši a můžete mluvit o velkém štěstí, dostanete-li se z ní bez

asistence obstaravatele pohřbů. Kdyby všichni konali své povinnosti,

dávno byste byl mrtev. Kdyby Rosic, jeden z našich přátel, neměl tak

pošetilý nápad…“

„Tím, že mě tu proti mé vůli vězníte, jste sě dopustili vážného

zločinu,“ přerušil ho Frank.

„Hleďte, pane Alwyne,“ pokračoval Tom, „my víme, že máte vliv

na toho čmuchala Smitha a že na vaše slova dost dá. Proč byste ho

nepřemluvil, aby zanechal tu věc s tím Zlatým Hadem? On, bohužel,

k naší škodě pořád ještě žije…“

„Co tím chcete říci?“ tázal se překvapený Frank. „Snad jste…“

„Smith mnoho ví a nepochybuji, že by nám mohl pořádně

zkomplikovat naše plány, kdyby svůj zatracený frňák strkal ještě

jinam. Což kdybyste mu v jeho vlastním zájmu napsal, že mu

všechno vysvětlíte, až se spolu zase sejdete, že jste zdráv, v pořádku,

máte se dobře a že ho žádáte, aby nás nechal na pokoji, dokud si s

ním nepromluvíte. Nejde nám o ty bankovky – vždyť on už je ani

119

nemá. Prostě nechceme, aby pokračoval ve svém pátrání. Nuže, pane

Alwyne, jste rozumný člověk – napíšete mu?“

Frank zavrtěl hlavou.

„Ne, nic mu nenapíši,“ řekl rozhodně. „Pan Wilbur Smith se

dovede o sebe postarat sám a postará se také o vás. Jestliže jste

přepadli jeho a nechali ho naživu, budete toho litovat.“

Chladné oči v otvorech masky na Tomově obličeji pozorovaly

Franka Alwyna pozorným pohledem.

„Jak chcete,“ řekl konečně. „Ještě nikoho jsem nezabil. Není

vyloučeno, že to budete vy, kdo se stane mou první obětí.“

Odvrátil se od Franka a přikročil k svému druhovi, jenž si zatím

prohlížel obsah jedné z obou beden. Vyměnili si tlumenými hlasy

několik slov a Frankovy nastražené uši zachytily pouze tato slova:

„…v devět hodin, až bude po seanci.“

Po odchodu svých únosců a věznitelů Frank usedl ke stolu a

najedl se. Vyčkal, až bude všude úplné ticho, opět vystoupil po

žebříku a pokračoval ve svém pátrání. Jestliže vedla nějaká cesta

odtud ke svobodě, Frank Alwyn ji nemohl nalézt. Zkoušel pevnost

střechy, používaje své tyče, ale střecha měla místo obvyklých

dřevěných trámů železné traverzy, zasazené tak těsně vedle sebe, že

se nemohl mezi nimi promáčknout. Byla však ještě jiná možnost k

útěku a Frank byl rozhodnut, že se o ni pokusí. Pracoval tohoto

odpoledne jako ještě nikdy v životě. V hlavě mu hučelo a každá kost

ho bolela, když v sedm hodin večer vyčerpán dopadl těžce na postel.

To hlavní teď bylo neusnout. Málem začal lehce dřímat, když

zaslechl ťukání nad hlavou.

Rázem procitl a zbystřil smysly. Chvíli, snad vteřinu váhal, pak

se rychle vyzul a začal po žebříku větrací šachtou šplhat vzhůru ke

střeše. Prolezl vyraženými dveřmi a lehnuv si na podlahu půdy, jež

tvořila strop místnosti pod ní, přitiskl k ní ucho a naslouchal.

Tužkou, kterou našel v kapse, udělal v podlaze díru, aby viděl

stropem dolů do spodní místnosti.

Spatřil pod sebou velkou prázdnou místnost, podél stěn zdobenou

korintskými sloupy, patrně ze sádry, které se táhly ve dvou řadách k

široké sametové zácloně, kde na podstavci v podobě oltáře stála

jakási věc, zakrytá bílou rouškou.

120

Ještě když se rozhlížel, modrá sametová záclona se rozhrnula a

dovnitř vstoupili dva muži.

Oba byli od hlavy až k patě zahaleni do dlouhých hnědých hábitů

a jejich hlavy a tváře byly skryty v mnišských kapucích. Frank se

nedokázal ubránit pocitu překvapení a údivu. Oba muži se chovali

jako v kostele. Ruce měli sepjaty a hlavy skloněné k hrudi. Kráčeli

důstojně po kamenné dlažbě a zastavili se několik málo stop před

podstavcem. První muž, vyšší než jeho společník, klesl na kolena

před zahaleným podstavcem, a ten druhý, menší, s hlubokou úklonou

sňal bílou roušku z oné věci.

Frank vytřeštil oči a údivem otevřel ústa. Jakmile rouška byla

sejmuta, záře světla zalila z oltáře onu věc.

Již nemohl pochybovat – byla to zlatem zářící postava

mytologického boha, sedícího vzpřímeně s trojzubcem v ruce. Ano –

byl to Zlatý Hádes… Vládce podsvětí.

I 10. Útěk v bedně I

Ochromen překvapením, shlížel ze svého úkrytu Frank dolů na

oba muže, zbožně stojící před modlou a napínal sluch i zrak, aby

mohl sledovat záhadný – tajuplný obřad. Hlas muže, jenž promluvil

první, nikdy předtím neslyšel.

Zcela jistě to nebyl nikdo z jeho únosců. Byl to hlas zvučný,

chvěl se vzrušením, zněl velebně a slavnostně.

„Háde, velký Vládce podsvětí, choti Prosperiný! Dárce našeho

bohatství! Pohleď na své oddané sluhy. Och, ty mocný a

nepřemožitelný, jehož přízní ti, kdo se nyní v pokoře sklánějí před

tebou, nabyli nádhery bohatství – ó, vyslyš nás a skloň se k nám

laskavě, neboť si přejeme, abychom naše jmění mohli rozdělit mezi

chudé, tak aby tvé jméno opět všemi bylo uctíváno. Oh, obávaný

Vládce podsvětí, dej svým sluhům znamení svého souhlasu!“

Vyšší muž pozvedl hlavu a pohlédl na modlu. Frank mu viděl

záda, leč i kdyby byl mohl naň vidět zepředu, pravděpodobně by mu

neviděl do tváře, neboť tento podivný, tajuplný chrám byl osvětlován

pouze dvěma elektrickými svíčkami po obou stranách oltáře a kromě

toho ještě teď už ztlumeným světlém žárovek, skrytých někde v

oltáři.

121

Několik okamžiků bylo ticho, nic se neozývalo – až pojednou

slyšel Frank hlas. Ozýval se jakoby z dálky, zněl dutě a nepřirozeně

– zdálo se, že promluvila ona modla, stojící na oltáři.

„Tvé dary jsou příjemné mému zraku, věrný služebnice! Dej

mým vyvolencům co je ti na tomto světě nejmilejší a dobře se bude

dařit i tobě. Tvé jméno bude zlatými písmeny zapsáno do Knihy

Podsvětí a jednoho dne usedneš jako bůh po mém boku.“

Muž vyšší postavy klesl na kolena a pak přitiskl tvář k zemi a

setrval asi pět minut. Poté vstal a oba muži spolu zvolna odcházeli

tímto podivným chrámem mezi řadami sloupů a zmizeli za těžkým

závěsem.

Frank cítil, jak mu stéká po tváři pot. Tiše proklouzl zpět dveřmi

ve větrací šachtě a opatrně sestupoval po železném žebříku dolů do

sklepa.

Už usínal, když se dveře jeho vězení otevřely a zaslechl

povědomý hlas.

Nebyli to ti lidé, kteří sloužili onu morbidní, prapodivnou

modloslužbu. Jeden z nich po špičkách přikročil k Frankově posteli.

Frank zakryt přikrývkou, ležel tiše bez hnutí. Ale pod pokrývkou

pevně sevřel onu těžkou železnou tyč, kterou si přinesl z větrací

šachty a měl ji u sebe v posteli rozhodnut, že se mu může hodit,

bude-li třeba.

„Trvalo vám to dlouho, než jste přišel, Tome,“ pravil jeden z nich

a druhý muž něco zavrčel. Oba muži pak tlumeně o něčem

rozmlouvali a Frankovi se podařilo zaslechnout jen nezřetelnou

zmínku o podzemní dráze.

Najednou zaslechl zaskřípění dveří a šouravé kroky po podlaze.

Poznal, že oba muži odnášejí první z obou beden. Zamkli za sebou a

odnesli bednu pod širé nebe a postavili ji pak pod sloupoví malého

řeckého chrámu, který stál uprostřed hustě zarostlé zahrady. Bednu

položili na kamennou dlažbu, vyňali kapesníky a otírali si pot z tváří.

„Co uděláme s tím chlapíkem tam dole?“

„Mazlit se s ním nebudeme. Rosie to uznává – je nebezpečný a v

ničem nám nemůže prospět.“

122

„Jen tak, chladnokrevně bych zabít člověka nedokázal,“ pravil

první z nich, „ale kdyby se pustil se mnou do rvačky – no, to už by

bylo jiné kafe.“ Druhý muž přikývl.

„A teď se tam zase vraťme. Přineseme tu druhou bednu.“

Se značnou námahou ji dostrkali vedle bedny první. Sedli si na

trávník a odpočívali. Noc byla tichá a jasná, obloha byla plná hvězd.

Matný stín dvou velkých stromů a bizarní stíny, vrhané malým

chrámem nezvyklého stylu ještě zvyšovaly tíseň, ba dokonce hrůzu,

kterou u obou mužů vyvolával jejich neobyčejný úkol. Nejraději by

tu seděli až do rána.

„Rosie stanovil, že teď přijde na řadu Filadelfské nádraží,“ řekl

Tom. Vstal a vyňal něco z kapsy – byla to úzká dýka, jejíž čepei se matně leskla ve třpytu hvězd.

„Jdeme to s ním skoncovat.“

Zamířili k postranním dveřím a sestoupili po schodech dolů.

Otevřeli dveře krypty a vešli dovnitř.

Tom přikročil přímo k posteli a trhl cípem přikrývky. Neuviděl

pod ní nic, co by se podobalo lidské postavě. Civěl s otevřenými ústy

na hromadu novin a knih a hlasitě zaklel.

„Ten pacholek uprchl!“ zvolal a rozběhl se po schodech nahoru.

Bedna, kterou před chvíli umístili pod sloupořadím chrámu, byla

prázdná…

11. Podivínský profesor

Když Petr Correlli tvrdil Wilburu Smithovi, že s profesorem

Cavanem se seznámil teprve včera, poněkud přeháněl, jak bylo jeho

zvykem. Zajímal se už delší čas o toho obstarožního chlapíka s

rozcuchaným vousem, podobným pavučině, s lebkou na temeni lysou

a pichlavýma očima za skly brýlí s masivními ocelovými

obroučkami.

„Cavan, Cavan,“ přemýšlel Wilbur Smith po Petrově náhlém

odchodu, upíraje oči ke stropu. „Ale ovšem, vždyť je to ten profesor

klasických jazyků a klasické historie. Teď již chápu – Petr si chce u

něj zjistit všechno, co se zjistit dá o Plutovi, Vládci podsvětí!“

John Octavius Cavan byl dost bohat, než aby byl odkázán jen na

pouhý plat univerzitního profesora. Tři prominentní americké

123

univerzity mu k okamžitému nástupu nabídly profesorské křeslo, ale

J. O. Cavan odmítl – zdvořile, roztomile, ale rozhodně.

Žil v přepychovém příbytku na Hudsonském nábřeží, měl

komorníka, lokaje a dvě služky a svým pohodlným životem vyvracel

předsudek, že věda a bohatství jsou dva světy, které se navzájem

vylučují.

Dokonce i Petr Correlli byl překvapen, ba ohromen, když mu na

jeho zaklepání na dveře nádherného profesorova příbytku otevřel

důstojný komorník – typický anglický sluha statné postavy a

neobyčejně zdvořilých způsobů.

Uvedl ho do profesorovy pracovny, kde John Octavius Cavan

seděl za velkým, dubovým stolem, pokrytým papíry, různými

listinami a knihami. Když Petr vstoupil dovnitř, starý profesor se

vzpřímil, pohlédl na Petra, pak na jeho navštívenku, kterou mu

předložil komorník. Odsunul si brýle na čelo a ukázal

„Jen usedněte, pane Correlli. Vypijete si šálek čaje?“

„Ne, děkuji,“ pravil Petr.

„To je ale škoda,“ potřásl profesor hlavou. „Velká škoda. Čaj je

nejlepším, nejbáječnějším uklidňujícím prostředkem na tomto našem

světě. Nu dobrá, Jamesi, můžete jít.“

Když se dveře za komorníkem zavřely, profesor opět pohlédl na

navštívenku.

„Nuže, pane Correlli?“ pravil. „Slyšel jsem, že mne hodláte

navštívit, abyste se se mnou poradil v jisté věci z řecké mytologie?

Zkrátka – „ pohlédl naň se čtveráckým úsměvem – „Přejete si, abych

vám pověděl vše, co je mi známo o Zlatém Hadovi?“

Petr, ač se dovedl znamenitě ovládat, přece jen údivem pootevřel

ústa. Nikdy se mimo obvod své kanceláře nikomu o Zlatém Hadovi

ani nezmínil – bylo to tajemství, o němž věděli pouze nejvyšší

úředníci newyorského policejního sboru.

Profesor John Octavius Cavan měl – jak se zdálo – neobyčejné

potěšení z překvapujícího účinku svých slov.

„Ale jděte, pane Correlli,“ pravil. „Ne, nejsem jasnovidec,

dovedu ale číst v novinách mezi řádky. Ve včerejším Heraldu byla o

té věci jakási zmínka. Jak se zdá, šéfredaktor těch novin dostal jakýsi

124

dopis… Ano, již si vzpomínám, ten redaktor jej odevzdal panu

Smithovi, aspoň tak tvrdí noviny. Nuže, pane Correlli, čím vám

mohu posloužit?“

„Nechci na vás naléhat, profesore, abyste mi vyprávěl, kdo to byl

Pluto čili Hádes, ježto mi byla poskytnuta pochybná výchova

středoškolského a vysokoškolského vzdělání a mohu říci, že mezi

četnými zlomky, jež jsem si odnesl z oněch vyučovacích ústavů, jsou

též dost značné znalosti historie takzvaných klasických národů.“

Starý profesor zlehka potřásl hlavou a usmál se.

„Bylo mi řečeno, pane profesore, že máte hluboké vědomosti o

oněch starobylých náboženských vyznáních, která přetrvala staletí až

do našich dob, či spíše, která v našich dobách opět ožila.“

Profesor přikývl.

„Mám sám nějaké sporé vědomosti o těchto podivných

vyznáních, je překvapující, kolik takových kultů přežívá až do

dnešních dnů s téměř neztenčeným počtem věřících, se svými knězi a

rituály.“

„Jen pokračujte,“ vybídl vlídně Petra profesor.

„Tak například v Norsku existují stále ještě ctitelé Trollovi –

Troll byl jakýmsi ďábelským trpaslíkem a stal se legendární bytostí

ve Skandinávii. V Rusku široký okruh lidí tajně zbožňuje Babu Jagu

– mystické stvoření, jehož původ sahá až k některému z řeckých

božstev. A v Anglii a v Americe je značný počet nepříjemných

fanatiků, někdy s dosti obskurní minulostí, kteří zbožňují tu či onu

nekřesťanskou modlu a přinášejí jí nejrůznější oběti.“

„Vidím, že o tom všem hodně víte, pane Correlli,“ usmíval se

vlídně profesor. „Ale vaše návštěva má,’jak se domnívám, zcela

konkrétní cíl – a tím je Pluto, Zlatý Hádes, viďte? Takže vás budě

nepochybně zajímat, že existují u nás dnes dvě nebo tři skupiny

ctitelů Hadových. Z toho či onoho důvodu Vládce podsvětí, Pluto,

jak zní jeho druhé jméno, uplatňuje kouzlo, svůj vliv, na lidi ve

mnohem větší míře a intenzitě než kterýkoliv z ostatních bohů

řeckého bájesloví.“

„A takoví lidé žijí i zde, v Americe, a dokonce i v New Yorku?“

125

„Ovšem ano,“ odvětil profesor a vesele zamžikal očima. „Někteří

ho uctívají vědomě a někteří jen podvědomě. Nezapomínejte, že

Pluto je bohem bohatství,“ zasmál se.

„Dovolte, profesore, abych vám předložil jasnou a přímou

otázku: Vyznáte se v nejlepších kruzích, v takzvané lepší společnosti

tohoto našeho krásného města, New Yorku. Je mezi nimi někdo,

koho byste mohl zařadit mezi uctívače Hadovy? Než mi odpovíte,“

dodal Petr rychle, „připomínám, že aspoň prozatím se vás netáži na

jejich jména.“

„Já bych vám je velmi rád prozradil, kdyby mi to bylo známo,“

odvětil profesor. „Ale má činnost mě ještě nezavedla k tak

podrobnému zkoumání a studiu výstředních kultů. Pouze vím, že

něco takového stále trvá – o těchto vyznáních jsem se dověděl cestou

nepřímou a jen oklikou. Ale kde taková bratrstva věřících konají své

schůzky, slouží své mše a odbývají si své rituály, to opravdu nevím,

pane Correlli.“

Rázně vstal a podával mu ruku.

„Sbohem, pane Correlli,“ pravil.

Než se Petr nadál, zjistil, že už je za dveřmi profesorovy

pracovny v předsíni, kde mu anglický sluha s úklonou podává

klobouk…

I 12. U tří husarů I

Petr večeřel se svým šéfem, komisařem Flintem, v jeho oblíbené

restauraci U tří husarů na Páté avenue.

„Doufal jsem, že přemluvíte Cavana, aby nám byl trochu

nápomocen,“ pravil Flint. „Celé odpoledne jsem se o tom radil s

krajským státním návladním – sám mne navštívil, aby se dověděl, co

se vlastně děje s tím Zlatým Hadem. Podle mého názoru by nám

Cavan mohl pomoci, kdyby chtěl, neboť – jak řekl krajský státní

zástupce – je to jeden z nejchytřejších a nejvzdělanějších mužů, s

jakými se kdy setkal.“

„Sotva jsem se mu představil a vyměnil několik přívětivých slov,

byl jsem zase venku.“

„Škoda!“ pravil komisař.

126

„Ostatně,“ pokračoval Petr, „ani nevím, jaký návrh bychom mu

měli předložit, abychom získali jeho spolupráci. Peněz má více než

potřebuje a podle toho, jak se ke mně choval, jsem pochopil, že mi

nehodlá prozradit víc, než je mi už známo. Ujasnil jsem si ale dvě

věci, které mne dosti znepokojovaly. Zjistil jsem, že to, co vyprávěl

onen rekvizitář, ale i Tlouštík, je pravda. Majitel tiskárny zhotovil

objednané plakáty pro nový film. Byl to film, jehož obsahem byla

jakási historie s penězi a proto reklamní kancelář nařídila, aby kolem

hlavního obrázku na plakátu byla obruba z bankovek, které zdálky

měly vypadat jako pravé peníze. Tiskař odešel ze své kanceláře, aniž

připravenou obrubu vzal, s sebou. Zapomněl na ni, ač se svým

synem, jenž mu měl přinést oběd, se smluvil, že se sejdou u nádraží,

kde plakáty měly být vyvěšeny nejdříve. Jeho syn se dostavil, jak

měli umluveno a vyprávěl otci, že se cestou setkal s jakýmsi mužem,

jenž mu vhodil něco do rance, který nesl na zádech. Prohlíželi si

tento nenadálý nález a zjistili, že jde o tlustý svazek bankovek. Zprvu

si pomyslil, že jsou to ony bankovky, které měly být nalepeny na

plakát jako obruba. A také jednu z oněch bankovek po tisíci

dolarech, které nyní tak usilovně hledáme, na plakát již nalepil. Ale

ostatní si odnesl domů, neboť si řekl, že ty napodobeniny jsou příliš

dobré a lepší bude, použije-li jich místo na plakáty k účelu zcela

jinému, tedy jako peněz divadelních, neboť rekvizitář onoho divadla,

kde hraje Frank Alwyn, ho žádal o nějaké takové bankovky, které by

posloužily při představení.“

„Tedy povídání toho Tlouštíka nebylo vymyšlené?“

„Ne, nebylo. Byla pravda, co říkal,“ odvětil Petr. „Onen hoch, s

nímž se Tlouštík setkal, když jsem ho pronásledoval, byl námi již

nalezen. Je to syn onoho tiskaře. Vzhledem k tomu –“ pokračoval

Petr, ale zarazil se, když pohlédl ke dveřím restaurantu.

Mladá dívka zvolna kráčela řadami stolků restaurace a za ní se

ubíral pan Bertram.

Ale Petr Correlli viděl pouze dívku. Ve večerním úboru byla

opravdu okouzlující. Pojednou obrátila hlavu a spatřila Petra. Zlehka

se usmála a Petr okamžitě vyskočil na nohy, aby jí poděkoval

hlubokou úklonou. Viděl, že něco řekla svému otci, a George

Bertram mu lhostejně pokynul. Oba pak šli do sousední místnosti.

127

„Je to pan George Bertram se svojí dcerou, že? Doufám, že jste tu

dopolední záležitost vyřídil k jejich úplnému uspokojení,“ řekl

Petrovi komisař.

Petr se díval ke dveřím do druhé místnosti. Byl zvědav, kdo asi

budou hosté na Bertramovč večeři. Spatřil, jak do druhé místnosti

spěchá Willio Boys a s ním jakási žena, kterou neznal, v níž však

komisař hned poznal známou příslušnici newyorské společenské

smetánky.

Posledním hostem společnosti, pozvané na večeři panem

Bertramem, byl profesor Cavan – malá postavička v černém

večerním šatě, s černým převlečníkem přes ruku a s cylindrem v

druhé ruce. Kráčel sálem s vědomím, že všechny oči se nyní obracejí

k němu a také s pýchou, že vzbuzuje tak velkou pozornost.

Když dopili kávu, zaplatili a vyšli na ulici, rozloučili se a vydali

se každý jiným směrem. A tu Petra napadlo, že seděli ve stejné

restauraci, odkud před několika dny záhadně zmizel Frank Alwyn.

Chodníky byly plné chodců, ve vzdálenosti několika yardů stál

policista s rukama za zády a pozoroval pouliční ruch. Několik kroků

od vchodu do restaurantu parkovala u chodníku honosná limuzína a s

jejím šoférem rozmlouval muž, v němž Petr poznal profesorova

komorníka. Obrátil se k vrátnému restaurantu a dověděl se, že je to

auto profesora Cavana. Zvědavost ho přiměla, aby se zastavil před

vozem. Sluha ho poznal a smekl klobouk.

„Dobrý večer, pane,“ pravil. „Myslím, že se nemýlím – jste přece

onen gentleman, který nás dnes navštívil? Profesor zde večeří.“

„Vím,“ odvětil Petr. „Máte skvostné auto.“

„Ano,“ pravil komorník. „Je to renault, jeden z nejlepších vozů,

přivezených z Francie. Měl byste požádat profesora, aby vám dovolil

se v jeho autu někdy projet. Ujišťuji vás, že jste nikdy neseděl na

něčem tak skvělém jako tento vůz z Evropy.“

Petr se zasmál.

„To asi nepůjde, neznám profesora tak dobře, abych ho mohl

takovou prosbou obtěžovat,“ pravil. „Ale máte pravdu, je to

nádherné auto.“

, Jeho interiér stál celé jmění,“ pokračoval komorník hrdě.

128

Otevřel dvířka limuzíny a nasedl dovnitř. Otevřel okénko.

„Jenom osvětlení trochu zlobí. Pan profesor přetrhl z neopatrnosti

svým deštníkem drát, ale všiml jsem si toho až dnes večer. Ale

prosím, pane, je si sáhněte na tyto polštáře –“

Petr Correlli s nohou na stupátku se obrátil – jakýsi muž nejistým

krokem vystoupil ze stínu ulice a hlasitě na něj zavolal.

„Haló, Correlli, starý brachu! Jak se máte? To je doba, co jsem

vás neviděl!“

Petr se zamračil – ano, nedalo se pochybovat, že ten člověk je

opilý, ale bylo to tak nezvyklé, že ho oslovil příjmením, to si dovolili jen Smith a Flint.

„Jak se daří starému, dobrému Smithovi?“ pokračoval neznámý

chraptivým hlasem. Ale v příštím okamžiku uklouzl na dlažbě a jistě

by byl upadl, kdyby ho Petr nezachytil do náruče. Jeho těžká hlava

dopadla na detektivovo rameno.

„Vzpamatujte se, vy opilče!“ pravil Petr přísně.

„Tak povídejte, jak se daří starému Smithovi,“ blábolil neznámý.

Jeho hlas dohasl v ospalém zamručení.

Stáli na chodníku několik vteřin a profesorův komorník

pozoroval tento drobný výjev s nemalou veselostí. Zatím vzbudil

pozornost i nedalekého policisty, který zamířil k Petrovi.

„Chopte se toho člověka,“ nařídil mu Petr. „Ať mě ten chlap

neobtěžuje.“

Neznámý opilec, než ho strážník uchopil pod paži, se nachýlil ke

Correllimu: „Petře,“ zašeptal detektivovi do ucha, „kdybyste vstoupil

do toho auta, mohlo by to s vámi dopadnout všelijak. Jsem Frank

Alwyn…“

I 13. Komisař se diví

Petr řekl policistovi, že změnil rozhodnutí a o opilce se postará

sám. Zavedl ho za nejbližší roh a přivolal taxík. Vsadil Alwyna

dovnitř a jakmile se rozjeli, zahájil improvizovaný výslech.

„Doufám, pane Alwyne, že nyní mi povíte, co to všechno

znamená?“ pravil.

Alwyn se opřel o opěradlo sedadla a rozesmál se.

129

„Lituji, že jsem byl donucen předstírat svou opilost a vyplakat se

na vašem rameni. Padám únavou, potřebuji se z toho všeho vyspat!“

Petr zavedl Franka k sobě do bytu. Když ležel v Petrově posteli,

vylíčil mu vše, co zažil.

Petr ho poslouchal bez přerušení. „Kdyby mi to vyprávěl někdo

jiný, neuvěřil bych mu.“

Frank přikývl. „Ani já bych takovému příběhu, kdybych ho sám

nezažil, neuvěřil.“

„Nezjistil jste žádnou stopu nebo známku, podle níž by se dala

prokázat totožnost těch únosců?“

„Ne. Ale když jsem se šplhal přes zeď, jeden z nich mne chtěl

uchopit za nohu a já jsem po něm švihl železnou tyčí a udeřil ho do

ruky. Myslím, že jsem mu přerazil palec, neboť něco takového křikl

na svého společníka.“

Za chvíli klesla Frankovi víčka a usnul. Petr se ho chtěl zeptat, co

mínil svou poznámkou o profesorově autu, aby dovnitř nevstupoval,

ale nechal ho spát. Pak se zvedl a odjel na policejní komisařství.

Komisař Flint právě četl večerník. „Myslel jsem, že jste dokončil

svoji večeři a šel domů, Petře.“

„Mám ve svém bytě návštěvu, ale ta již spí a myslím, že ani

elektrická židle by ho neprobudila. Dávejte pozor, komisaři. Budu

vám vyprávět pohádku, jakou jste ještě neslyšel a jaké byste do smrti

neuvěřil.“

Vyprávěl mu, co slyšel od Franka Alwyna, do všech podrobností.

Nic nevynechal, na nic nezapomněl.

Komisař Flint navrhl, aby se jeli jen tak ze zvědavosti podívat do

restaurace, kde bankéř Bertram pořádal velkolepou večeři. Petr

souhlasil. Když dojeli k hlavnímu vchodu, viděli, že už trachtace

skončila a z vozu viděli, jak profesor Cavan, Bertram a ostatní

společnost opouštějí restaurant.

„A kde je ona dívka?“ tázal se Flint.

Tutéž otázku si v duchu kladl také Petr. A opravdu, celá

společnost musela čekat u hlavních dveří restaurantu aspoň tři

minuty, než se dívka objevila. Petr si zlehka odkašlal.

„Hleďme!“ divil se v duchu.

130

Jestliže José Bertramová nebyla uplakaná, pak Petr Correlli nic

nevěděl o ženách. Oči měla zrudlé, její nálada byla pokleslá a ve

výrazu jejích tváří byl jakýsi neklid, jenž výmluvně svědčil o jejím

vzrušení. Společnost opustila restaurant a Petr bez jakékoliv omluvy

svému představenému vyskočil z vozu a zamířil do druhého sálu, aby

podrobil vrchního číšníka stručnému výslechu.

„Co se to tu stalo, Luigi?“ tázal se.

„S tou mladou lady?“ Malý Ital se usmál. „Nějaká milostná

záležitost. Trochu se přela se svým otcem – ale jen tak zlehka a pak

odešla od stolu a už se nevrátila. Nu, o mnoho nepřišla,“ dodal Luigi

filozoficky. „Zákusek nebyl dnes nejlepším výtvorem šéfa naší

cukrárny.“

Že mladá dívka se někdy rozpláče u večeře, zvláště dívka citlivá,

která již jednou mu dokázala, jak výbušná je její povaha, to ovšem

nebylo nic podivného a také to nebyl důvod k hlubokému

přemýšlení.

Kdybychom ale chtěli tvrdit, že Petr Correlli se do José

Bertramové zamiloval na prvý pohled, toto tvrzení by skutečnosti

přesně neodpovídalo. Je pravda, že pohled na tuto dívku, kterou

spatřil pouze jednou, a to ještě za okolností, jež mu neposkytly

důvod, aby ji obdivoval, ho prudce okouzlil, ale věděl zároveň, že

tato dívka společensky stojí vysoko nad ním, že její otec je příliš

bohat a že by byla nedostupným objektem jeho snů.

Bertramovi měli tři domy: Jeden přímo v New Yorku, druhý na

Long Islandu a vilu se zahradou a pozemky v New Jersey. Do tohoto

třetího domu Petr Correlli odjel příští dopoledne.

Když jeho auto šumělo po dlouhém předjezdu, vroubeném

stinnými stromy, Petr přemýšlel, proč včera večer slečna Bertramová

plakala.

Sluha v livreji mu otevřel dveře.

„Ano, miss Bertramová vás očekává. Pojďte, prosím, se mnou,

pane.“ José Bertramová, spatřivši Petra, viditelně zrozpa&těla.

„Neočekávala jste mne, že?“ pravil.

„Ale ano, přece jsem vás požádala, abyste mne navštívil,“

vynutila ze sebe úsměv. „Ale měla jsem po celou noc a až do rána

silné bolení hlavy. Prosím, posaďte se.“

131

„Myslím, že jste něčím znepokojena, postrašena, slečno

Bertramová,“ řekl a pozorně se na ni zadíval.

„Ne, mýlíte se,“ odvětila chladně. „Čím bych měla být

znepokojena, či dokonce postrašena? Představujete si snad, že se

bojím, že mne dáte zatknout?“

„Jste něčím postrašena,“ konstatoval Petr klidně.

V zamyšlení sešpulila rty a sklopila oči.

„Opravdu, pane Correlli – tak se jmenujete, že – nechápu, proč

byste si měl lámat hlavu záležitostmi, které se vás ani trochu

netýkají? Těší mne, že jste mne navštívil, samozřejmě, vždyť jsem

vás sama pozvala, ale musím doznat, že mně uvádí trochu do

rozpaků, že jste tak – tak – tak –“ váje onen řecký chrám v zahradě a

druhou ona záhadná bytost, která se nazývá Rosie.“

„Po tomto záhadném individuu jsem již zahájil pátrání,“ pravil

Alwyn. „Za války jsem se ve Washingtonu seznámil s jistým

Lazarem Mantonem, policejním kapitánem nebo superintendantem

londýnského policejního ředitelství, jinými slovy Scotland Yardu.

Poslal jsem mu kabelogram, neboť mám jakési tušení, že Rosie je

Angličan. Nevím proč, ale pořád se té představy neumím zbavit.“

„Ale úkol zcela samozřejmý,“ pokračoval Wilbur Smith, „je

hlídání Filadelfského nádraží. Ona slova, která Alwyn zaslechl ve

své skrýši, mají jistě zvláštní význam. To jste ovšem již zařídil,

Petře, že?“

Petr přikývl.

„Poslal jsem tam sice dva ze svých nejlepších lidí, ale nespoléhal

bych se na výsledek ani tehdy, kdybychom tam poslali celou četu.“

„Kam jste je rozmístil?“ zeptal se Smith.

„Do čekáren,“ odpověděl Petr. Vypátrání příští demonstrace

Zlatého Hádů na tom nádraží je stejně důležité jako prozkoumání té

prapodivné sekty uctívačů Vládce podsvětí. S největší radostí bych

takové práci věnoval aspoň dvě hodiny každého odpoledne, ačkoliv

odpoledne mívám nejvíc co dělat – jenže co vlastně hledáme? Ani

nevíme, co ti lidé provádějí, za jaké zločiny je máme stíhat, náš úkol

je zdánlivě beznadějný.“

Přesto však bylo newyorské Filadelfské nádraží, jak se ukázalo,

důležitým klíčem v tomto spletitém a nesnadném případu. Petr sám

132

byl po celé příští odpoledne na stráži, skrčen na lavici v takovém

postavení, aby měl co nejlepší rozhled a viděl všechny lidi, kteří

přicházeli a odcházeli na nástupiště a zpět. V duchu si roztřiďoval

všechny tyto lidi – čiperné a ochablé, mladé, staré, muže, ženy a děti.

Někteří přicházeli pohodlně, klidně, jiní v šíleném spěchu. Některé

ženy nesly spoustu krabic, jiné neměly ani kabelku. V tuto hodinu

byla velká hala Filadelfského nádraží zrcadlem, v němž se jakoby

zobrazovala celá metropole.

Byl to Petrův šestý smysl, jež ho přiměl, aby svoji pozornost

věnoval muži prostředního věku, jež nesl pod paží celou sbírku

balíků. Unaveně zamířil k prázdné lavici, těžce na ni dopadl a své

balíčky odložil vedle sebe. Petr obrátil zrak ke schodišti a když se

znovu podíval na tohoto muže, po jeho boku již seděl nějaký jiný

muž. Zůstal sedět na lavici asi minutu, pak povstal a klidně odcházel.

Petr ho viděl pouze zezadu, leč ta záda mu byla nějak povědomá,

ale nedovedl se upamatovat, kde je viděl. Muž s balíčky pohlédl na

hodinky, rozhlédl se kolem a pak se váhavě, nerozhodně zvedl.

Petr se díval za ním, jak kráčí k jednomu z četných východů z

haly, kudy vedl vstup na nástupiště. U východu z haly byl muž

osloven jakousi dívkou. Chvíli spolu tiše mluvili a podle toho, jak se

tento muž choval, měl Petr dojem, že dívku nezná.

Pojednou se muž obrátil od východu, zamířil k nejbližší lavici,

položil na ni své balíčky a začal je přepočítávat. Dívka ho při tom

pozorovala. Oddělil jeden balíček a usmívaje se, odevzdal jej dívce.

„Patrně si obstarával tohoto dne své nákupy a odnesl si z obchodu

omylem jiný balíček,“ pomyslil si.

Muž prošel východem na nástupiště, dřvka se obrátila a rychlými

kroky zamířila ke schodišti, vedoucímu na ulici. Byla již v polovině

schodiště, když se Petr rozhodl, že se rozběhne za ní. Nevěděl, co

vlastně bylo příčinou jeho náhlého rozhodnutí – pravděpodobně se

zase ozval jeho šestý smysl.

Ale zmizela mu v davu a před nádražím na Sedmé Avenue ji opět

spatřil. Rychle se vzdalovala, neohlížejíc se ani vpravo ani vlevo. Na

okamžik zaváhal, zda jí má dále sledovat, když pojednou velké auto

zamířilo ze středu ulice k chodníku a zastavilo se před dívkou.

Otevřela dvířka, vstoupila dovnitř a vůz se rozjel.

133

V tom okamžiku měl Petr náhlé vnuknutí. Jeho schopnosti jako

běžce skokana byly všeobecně známy – auto n^popojelo ani dvanáct

yardů a Petr již stál na jeho stupátku.

„Lituji, že jsem vás vyrušil,“ pravil chladně, „ale…“

Pohlédl na dívku a oněměl. Byla to José Bertramová.

Na klíně měla malý balíček, jehož obal se trochu natrhl při vstupu

do auta. Byl to svazek bankovek. Petr beze slova otevřel dvířka

limuzíny a vstoupil

Na každého, jak čas utíká, přichází občas chvíle, kdy začneme

bilancovat – větší část života máme za sebou, aniž by nám poskytl,

co jsme si v mládí přáli, po čem jsme toužili, co jsme měli od něj

žádat a také dostat… S trpkostí a závistí v srdci zjišťujeme, že čeho

se nepovedlo dosáhnout nám, dosáhli bez zvláštního přičínění jiní,

úspěšnější, v jejichž očích nejsme víc než ubohými životními packali

a ztroskotanci…

LÍBEJ MĚ

A CHCÍPNI

je napínavý příběh Chucka Bradocka, neúspěšného spisovatele,

který překročil čtyřicítku a začíná žít v permanentním strachu před

existenčně nezajištěným stářím… Pro rychlé zbohatnutí a pro

imponující společenské postavení je stresovaný Chuck odhodlán ke

všemu – i v k vraždě, slibuje-li mu vyšvihnout se nahoru.

134

Novela vychází v češtině poprvé 56 stran, 15,70 Na dobírku zasílá

SIESTA

dovnitř. Neodporovala mu, když jí z rukou vzal balíček. Roztrhl

obal a první bankovku obrátil rubem. Bylo na ní žluté razítko Zlatého

Hádu.

Po zbytek cesty nikdo z nich nepromluvil. Dívka, majíc ruce

sepjaty v klíně, seděla bez pohnutí a upřeně se dívala na záda svého

šoféra. Pouze když dopravní policista v přeplněné ulici zastavil její

auto, sklonila se k mluvící rouře a udělila šoférovi několik pokynů.

Auto změnilo směr, zabočilo do Páté Avenue a dívka za chvíli

zaťukala na přední okénko. Balíček bankovek vhodila do hluboké

torby u postranní stěny auta a jak se zdálo, již ji nezajímal jejich

osud.

„Projděme se trochu v parku,“ obrátila se k Petrovi.

Vystoupili z auta a chvíli se mlčky procházeli.

„Pane Correlli,“ řekla konečně, „co všechno už vlastně víte?“

„O Zlatém Hadovi?“ odvětil. „Vím toho již hodně, slečno

Bertramová, ale doufám, že vy sama mi povíte o něm ještě víc.“

Pevně sevřela rty.

„Nic vám nesmím říci,“ pravila, „a ostatně, co bych vám mohla

povědět? Ony peníze jsou moje – doufám, že to není žádný zločin,

mám-li u sebe větší počet peněz?“

135

„Peníze samy o sobě nejsou zločinem, ale pravděpodobně jsou

součástí zločinu bankovky, které jsou opatřeny onou podivnou

značkou,“ řekl Petr přísně. „To znamená, že značení na těch

bankovkách je spojeno zřejmě s nejednou nemilosrdnou vraždou.“

Zděšeně a nechápavě pohlédla na Petra.

„S vraždou? Oh, to jistě ne. Zase přeháníte, pane Correlli.“

„Ano, s vraždou v Higgingsově činžáku a s únosem spáchaným

na panu Alwynovi…“

„Ale ne, nic z toho nechápu,“ řekla a Petrovi se sevřelo srdce při

pohledu na její vzrušení. Zastavila se, chvěla se po celém těle a v

jejích o&ch byl pohled nevýslovného utrpení. Položil ji ruku na

rameno, ale dívka při jeho doteku ucouvla.

„Slečno Bertramová,“ pravil, „proč nechcete dovolit, abych vám

pomohl? Přál bych si, abych vám mohl pomoci, tak jako jsem ještě

nikdy netoužil, abych mohl pomoci komukoliv ze svých bližních.

Mluvím s vámi, jako by asi mluvil vlastní bratr – nechcete se mi se

vším svěřit?“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, nemůžete mi pomoci,“ téměř zasténala. „Ostatně, já žádnou

pomoc nepotřebuji. Nic vám říci nesmím. Přála bych si, abych směla

– ale ne, nemohu. Je to všechno strašné, strašné!“

Uchopil ji pod paži, aniž odporovala a zavedl ji na opuštěnou

cestu, neboť tam, kde dosud stáli, je několik párů zvědavě

pozorovalo.

„Nuže, povězte mi aspoň, jak víte o Zlatém Hadovi?“

„Před dvěma dny jsem se o něm dověděla.“

„Při té večeři v restaurantu. Bylo to při té večeři?“

„Až do onoho večera jsem o tom měla jakési tušení, ale pak jsem

nabyla jistoty,“ odpověděla váhavě.

„A onoho večera se mluvilo i o tom, že – že se máte provdat?“

zaváhal, než jí předložil tuto otázku.

Přikývla a Correllimu se v tomto okamžiku zdálo, že otázka

jejího sňatku má pro ni nyní význam mnohem menší než událost jiná,

mnohem vážnější.

„Vrátím se nyní,“ pravila pojednou. „Prosím, nechoďte se mnou!

Jsem přesvědčena, že nás někdo sleduje.“

136

Podala mu ruku a na odchodu se k němu obrátila:

„Zatelefonuji vám, pane Correlli, budu-li vás potřebovat. Znám

vaše číslo – je na vaší navštívence,“ usmála se. „Snad si ještě

vzpomínáte na onu svou navštívenku, kterou jste tenkrát v tom

obchodě požadoval nazpět?“

Když odešla, Petr se vrátil do své kanceláře. Na psacím stolku ho

očekával dopis, ale nenamáhal se, aby jej otevřel. Usedl do křesla,

nohy hodil na stůl a přemýšlel. Pak přece jen natáhl ruku, uchopil

psaní, které leželo na stole a otevřel je. Byl to krátký dopis od Franka Alwyna.

„Můj drahý Correlli! Právě jsem obdržel kabelogram, odpověď

na svoji depeši. Čo tomu říkáte? Váš Frank Alwyn.“

Petr rozevřel kabelogram a četl:

„Jediný Rosie, kterého známe, je John Cavanagh, kterému

obyčejně říkají Rosie Cavanagh; před čtyřmi lety byl propuštěn z

káznice, kde si odpykal deset let za podvody, prováděné pomocí

podvodných spiritistických medií. Je to muž neobyčejně vzdělaný,

asi padesátišestiletý, malé postavy a má skvělé znalosti řecké

mytologie. Myslím, že se nyní zdržuje ve Španělsku, ale budeme po

něm pátrat.“

Petr pohlédl na strop a na jeho tváři se objevil mírný úsměv.

15. Dokonalý dvojník

Profesor Cavan čistil své stříbrné lžíce. Byl jen ve vestě a

vysoukané rukávy košile odkrývaly jeho hubené paže. Kol pasu měl

uvázánu širokou, bílou zástěru a při práci si polohlasem odříkával

monolog slepého Oidipa. Jeho elegantní anglický komorník seděl na

okraji stolu a dýmal z velkého doutníku. Druhý sluha, kouřící z

krátké lulky, u téhož stolu opravoval gumové razítko.

„Rosie,“ pravil komorník, „nepřestanete-li s tím ďábelským

žvástem, dám vám jednu do hlavy.“

„Ale nechte ho, ať si mluví, když mluví jen sám k sobě,“ pravil

druhý sluha. „Nechte ho, ať třeba zpívá nebo tancuje, jen ať nemluví

na nás.“

Profesor Cavan alias Cavanagh se usmál.

„Proč jste tak zamlklý, Same?“

137

„Nikdy nezapomenu na toho chudáka, na tu Lastovou. I když to

byla jenom její vina. Kdyby mi nebyla strhla ten šátek z tváře, mohla

žít. Buď ona nebo já. Co tomu říkáte vy, Rosie?“

„Dovolíte-li abych vám řekl pravdu,“ pravil mírně, „tedy někdy si

počínáte trochu ukvapeně.“

„A vždyť jste to zavinil sám,“ přerušil ho komorník prudce. „Což

jste neřekl tomu bláznivému bankéři, aby schoval ty peníze a že

bohové si pro ně přijdou a rozdají je chudým?“

Rosie přikývl.

„Ano, ale neřekl jsem mu, aby je ukryl mezi listiny do knih své

dcery. A také jsem nemohl včdět, že ona ty knihy pošle zpět do

knihkupectví, nemyslíte? Měli jste to už nechat, ať to běží jak to běží

– vždyť šlo o peníze mnohem větší.“

„Všichni jsme to trochu zpackali,“ řekl muž, sedící u stolu,

zachmuřile..“Nebyl to nápad Rosiův, ale ty peníze byly vystřeleny do

vzduchu pomocí luku – byl to váš nápad, Tome.“

„Ano, ale byl to také můj nápad, abyste byl včas na místě a peněz

se zmocnil,“ odvětil Tom nevrle.

„A také by se to bylo stalo, kdybych byl věděl, kam spadnou,“

pravil Sam. „A jakmile jsem věděl, že ten chlapík se dává na útěk,

hned jsem se za ním rozběhl.“

Profesor se zachechtal.

„Byl to povedený žert, báječný žert, neobyčejně dojemné! Víte,

že i já bych se byl octl v nesnázích opravdu nesmírné vážných?

Zjistil jsem si to teprve včera.“

„A co to bylo?“ tázal se komorník potlačuje zívnutí. „Slečna

Bartramová mne žádala, abych jí rozměnil tisícidolarovou bankovku

a já jí dal…“

„Snad ne ty padělané peníze?“ pravil muž u stolu ostře. „Vy starý

blázne, to jste přece neudělal!“

„Malá nehoda, nic jiného, můj drahý hochu,“ pravil profesor

nedbale a opět se jal leštit své stříbrné lžíce. „Však jsem to všechno

zase vysvětlil.“

Muž u stolu přerušil svou práci.

„Co vy dva byste měli již pochopit,“ pravil, „a co jak se zdá, ještě

neproniklo tou tlustou kostí pod vašimi vlasy, je, že už je čas,

138

abychom s tím vším již skončili a hleděli být co nejrychleji odtud.

Znal jsem mnohé vychytralé ptáčky, kteří se dostali za mříže jen

proto, že hráli o minuti déle než bylo třeba.“

Tom Scatwell pohlížel na svého společníka očima zpola

zavřenýma.

‚Ještě nemám to, co chci,“.pravil klidně, „a dokud to nedostanu,

není ani pomyšlení, že bychom s tím skončili. Máme peníze – ano,

stálo nás to ďábelskou práci než jsme je dostali, ale práce nebyla

zbytečná. Mnoho peněz jsme zase vydali. Tisíce a tisíce dolarů jsme

museli vydat, abychom svému příteli, profesorovi Cavanovi, opatřili

významné místo ve společnosti – ta jeho limuzína stála pět tisíc a

nábytek v tomto bytě dvanáct tisíc – ale na tom nezáleží. Peníze

máme, ano, teď ale jde o věc mnohem větší. Ten staroch je trochu

nervózní, viď, Rosie?“

Profesor přikývl.

„Spíše nedůvěřivý,“ pravil smutně. „Včera večer se mě tázal, zda

se bohové opravdu nezajímají o nic jiného než o vydávání peněz. A

to je špatný nápad.“

„Jednoho krásného dne otevře tlamu a všechno vyzvaní,“

poznamenal Tom Scatwell. „A pak bude konec s námi všemi,

drahouškové, konec s námi všemi! Musíme mu ústa zavřít,

nechceme-li všichni na elektrickou židli. Oh ne, nic se na mne

nedívejte,“ pokračoval, „vězíme v tom až po uši všichni!“

„Můj drahý Thomasi,“ pravil profesor, „já v tom nevězím,

mluvíte-li o zločinu úmyslné vraždy. Moje zásady a moje metody

vylučují jakékoli násilí. Každé dítě vám poví, že jsem se nikdy ani v

nejmenším nevzpíral představitelům zákona, že kdykoliv jsem spěl

za cílem, jenž upoutal moji obrazotvornost, nikdy jsem přitom

neublížil ani němé tváři. Jsem penčzokaz,“ pravil se skromnou

hrdostí, „a jsem podvodník, to doznávám. Vydělávám si své peníze

zužitkováním zašlých vyznání a rituálů, protože všechny technické

znalosti a podrobnosti o nich mám v malíku. Ale před dvěma lety,

když jsem s Georgem Bertramem hovořil o otázce, zda je opravdu

možné, aby staří bohové vykonávali svůj vliv i na náš moderní svět,

jsem opravdu neměl ani tušení, že z toho všeho se stane věc tak

nesmírného dosahu.“ Tom Scatwell se zasmál.

139

„Blázní člověk, který si chce vypracovat svůj systém pro hernu v

Monte Carlu?“ tázal se. „Blázní lidé, kteří‘ věří v neštěstí, když

potkají hrbatou bábu? Nebo snad blázní lidé, kteří za živý svět by

neusedli jako třináctý u stolu nebo nic nezapočali v pátek? Ano,

snad, snad je to šílenství jakéhosi druhu, ale já bych řekl, že spiše je to jakási slabá stránka. Ne, on neblázní, má jen svou slabou stránku.

Ale u většiny mužů slabou stránkou jsou ženy. Podívejte se na sta a

sta vzdělaných, ušlechtilých, rozumných velkoobchodníků, kteří

denně přijíždějí do svých kanceláří v solidních autech, mluví o

náboženství, umění a o všem ostatním takovém nesmyslu docela tak

rozumně, jako zde náš přítel Rosie – ale dovíté-li se, s jakými ženami

se stýkají, pak teprve se o nich dovíte plnou pravdu. A jistě si pak

řeknete, že jsou to blázni mnohem větší než je ten starý Bertram.

Znám jednoho muže v tomto městě,“ – odmlčel se a žalostivě potřásl

hlavou – „a kdybych tehdy nebyl měl až příliš naspěch, byl by mně

zaplatil za to, co o něm vím.“

Ozval se zvonek, oblékl si livrej s mosaznými knoflíky a odešel.

Vrátil se několika minutách.

„Domovník přivedl sklenáře. Nic se tím neznepokojujte – je to

obyčejný dělník.“

„Jak se vůbec stalo, že ta okna jsou rozbita, Rosie?“ tázal se

Scatwell. Podle jeho způsobů a podle jeho hlasu bylo zřejmo, že on

je pravým vládcem této domácnosti.

„Kluci!“ odvětil Rosie úsečně. „Tři okna rozbitá nějakými

malými darebáky v jediném odpoledni –jeto hanebné. Co z nich

vyroste?“

„Ale musel to být povedený kluk, aby dohodil až do třetího

poschodí,“ zavrčel Scatwell. „Třeba použil praku.“

„Seděl jsem u svého stolu a četl jsem,“ vykládal Rosie – „a

pojednou prásk! okno se rozletělo. Ihned jsem vyskočil na nohy –“

„Vyjadřujte se stručně,“ zavrčel Tom. „Nikdo neočekává, že

byste si vyskočil na hlavu. „Viděl jste ty klacky, co to okno rozbili?“

„Ne, neviděl.“

Scatwell odešel do velkého obývacího pokoje. U rozbitého okna

pracoval hubený muž, osmahlé pleti, s rozcuchanými černými vlasy a

s bradou, která se aspoň celý týden nepotkala s břitvou.

140

Scatwell se vždy vychloubal, že je v každém okamžiku připraven

na všechno a že se nitím nedá překvapit, ale v tomto okamžiku

udiveně otevřel ústa a hleděl na toho muže – tak velká byla

podobnost sklářského dělníka s člověkem, jehož ze všech svých

nepřátel považoval za nejnebezpečnějšího.

„Haló, příteli,“ pravil. „Jak dlouho vám to zasklení bude trvat?“

Sklenář zavrtěl hlavou, vyňal z kapsy zašpiněnou cedulku a

podával mu ji. Scatwell si ji vzal a četl: „Tento muž neumí

anglicky.“

„Ital, že?“ tázal se Scatwell italsky.

„Ano, signore,“ odvětil sklenář ihned. „Jsem zde ve Spojených

státech necelý měsíc. Přijel jsem přímo ze Strezzy k svému bratrovi,

který zde má dobrou práci. A jak je to krásné, že zase jednou slyším

svoji rodnou řeč. Můj bratr totiž mluví většinou jen americky a také

všichni jeho přátelé, kteří nás navštěvují.“

„A myslím, že byste neměl nic proti tomu, kdybyste si mohl

vydělat hodně peněz, že?“ tázal se Scatwell. Byl to náhlý nápad či

spise nenadálé vnuknutí.

„Ano, pane, rád bych si vydělal peníze, hodně peněz, abych se co

nejdříve zase mohl vrátit domů, do Strezzy,“ odvětil sklenář. „Svou

ženu jsem nemohl vzít do Ameriky s sebou, ale slíbil jsem jí, že se k

ní vrátím nejdéle za tři leta. Ano, pane, pro peníze bych učinil

všechno, jen když to bude poctivé. Je to tak, signore, moje rodina je

velmi úctyhodná.“

„V této věci nemusíte mít pražádných obav,“ ujišťoval ho

Scatwell italsky. „Nejde o nic jiného než o malý žert, který bych si

rád stropil s jedním ze svých přátel, rozumíte? A vy byste snad mi

mohl při tom trochu pomoci.“

„Viděl jste toho člověka? A povšiml jste si ho dobře?“ tázal se

Sama dychtivě.

Sam byl překvapen jeho nepochopitelným vzrušením. „Ano,

viděl.“

„A nepozoroval jste na něm nic zvláštního?“

„Ne, nic. Podívejte se na něho vy, Rosie.“ Profesor opustil oba

společníky, ale za chvíli se vrátil. „Nuže?“ tázal se Scatwell.

141

„Nu, odpovídal Rosie, „nevidíte na něm nic pozoruhodného..

Opravdu, drahý příteli.“

„Tedy se na něho podívejte ještě jednou, vy mezku!“ pravil

rozhněvaný Scatwell. „Vždyť ten člověk je dokonalý dvojník toho

Correlliho!“

„Correlliho? Vy myslíte, že je to Correlli?“ tázal se poděšený

Rosie. „A přišel k nám v přestrojení?“

„Neblázněte! Netvrdím nic jiného, než že se mu podobá.“

„A co na tom, ať se mu tedy podobá,“ pravil Sam.

„Není na tom nic jiného, než že nám může být velmi prospěšný,

zvláště mně,“ odvětil Scatwell. „Dejme tomu, že mu přistřihneme

jeho rozcuchané vlasy a že ho upravíme, aby vypadal trochu slušněji

– pak se může vydávat za toho Correlliho, dokonce i na policejním

ředitelství.“

Pan Samuel Featherstone odložil své gumové razítko a zvolna,

nenápadně zamířil do profesorovy studovny, aby si znovu a lépe

prohlédl pilného sklenáře. A když se vrátil, pokrčil rameny.

„Netvrdím ovšem, že se ten člověk ve všem podobá Correllimu,“

pravil,

„neboť jsem si toho poldíka neprohlédl do všech podrobností,

abych to mohl odpřísáhnout, ale –“ pátravě se zahledčl na Scatwella

– „teď nám konečně povězte, co zamýšlíte!“

„Ano, máte pravdu,“ souhlasil profesor. „Musím vědět, co

zamýšlíte, Tome. Nemám ani trochu chuť na nějaké nové, zbytečné

nebezpečí. Shoduji se se Samem, že čím dříve z toho všeho

vyklouzneme, tím lépe pro nás.“

„Můžete se o to pokusit,“ pravil Scatwell, „ale já vás ujišťuji, že z

toho nevyklouzneme, dokud všechno se neskončí. Pravím vám, že

nyní mi jde o něco nesmírně velkého a že jsem již zpola zvítězil.“

„S tím děvčetem budou jen nesnáze,“ pravil profesor. „Nechce

bez odporu přijmout rozkazy – eh – bohů.“

„Ale přijme rozkaz svého otce,“ odvětil Scatwell. „A podaří-li se

mi, abych toho špinavého chlapíka, co teď nám spravuje okna, také

dostat do naší hry, tedy všechno je vyhráno. Dejme tomu, že ta holka

ví, že její otec je zapleten do těch podvodů se Zlatým Hadem a že se

142

obává, že ho také můžeme obvinit z účasti na oné vraždě. Myslíte, že

nebude ochotna ke všemu, jen aby nám zavřela ústa?“

„A kdy se objeví na jevišti Corelli?“ tázal se Sam.

„To všechno se dovíte v pravý čas,“ odvětil Tom vyhýbavě.

„Hlavní věc je, zda ten chlapík převezme tu úlohu a převezme-li ji,

zda vy dva budete stát při mně.“

„K čemu taková pitomá otázka?“ zavrčel Featherstone. „Musíme

stát při vás, nemyslíte? Jděte a promluvte si s ním…“

„Italský sklenář měl jakési pochybnosti – ba dokonce i podezření.

„Snad je to pouhý žert, signore, ale u nás v Itálii by mne takový

žert zavedl přímo do rukou karabinierů. Ne, takové žerty nemám rád,

signore! Ovšem, jsem zde, ve vaší zemi, cizincem, ale myslím, že ani

vaší policii by se to nelíbilo.“

„Vždyť od vás nikdo nežádá, abyste provedl něco proti zákonu,

vy ťulpase,“ pravil Scatwell. „Neučiníte nic jiného, než že se

obléknete do elegantních šatů a ukážete se tam, kde vám naznačím.

Jestliže vás někdo osloví, prostě mu neodpovíte. A za to dostanete

tisíc dolarů.“

Ale sklenář stále ještě odmítavě vrtěl hlavou.

„Ne. Vůbec se mi to nelíbí. Snad byste učinil lépe, signore,

kdybyste si vyhledal někoho, kdo mluví vaší řečí?“ pravil.

Při nabídce patnáctiset dolarů však zakolísal a při dvou tisících se

poddal. Byl to člověk dost chytrý, aby vše rázem pochopil, jakmile

Scatwell se mu zmínil o některých podrobnostech. Pozorně

naslouchal, předkládal rozumné otázky, ale Scatwellův návrh, že by

mohl žít pod společnou střechou s tímto trojlístkem, se setkal s jeho

rozhodným odporem.

„Chápu ovšem, signore,“ pravil, „že se nemohu vrátit do bytu

svého bratra, poněvadž lidé v sousedství by si hned všimli mého

přestrojení. Ale zde také nezůstanu. A ostatně by to ani nebylo

moudré. Váš žert by přestal být žertem, kdyby si někdo všiml, že

jsem se u vás ubytoval. Snad mi můžete opatřit jiné místečko, jen tak

pro přespání?“

„Má pravdu,“ pravil Rosie. „Má úplnou pravdu. Snad by mohl

mít onen pokojík, který jsme najali pro Sama, když hrál úlohu šoféra

pro Wilbura Smitha?“

143

Giuseppe Gatti – tak se jmenoval – byl zaveden do onoho bytu a

profesor, opatřiv si fotografii Petra Correlliho, otištěnou v jednom z

ilustrovaných měsíčníků, vlastoručně vzal mu míru a postaral se mu

o vhodné šaty. Giuseppe prohlašoval, co nejrozhodněji, že se dá

oholit jen svým holičem, kterého dobře zná, neboť je to krajan,

jemuž může důvěřovat – když o desáté téhož večera kdosi zaklepal

na dveře profesorova domu, Sam Featherstone spěchal otevřít a div

neomdlel zděšením.

„Jak – že!“ zakoktal. „Pan Correlli!“

Ale host mu odpověděl italsky a omámeny Featherstone ho hned

vedl ke Scatwellovi.

„Podívejte se na něho!“ pravil. „Rosie, kdo tó je?“ Scatwell

vyskočil a v očích mu zářilo nadšení.

„Vždyť jsem to věděl, že mám pravdu!“ zvolal. „Vždyť ten

člověk by oklamal i policii, ba dokonce i Wilbura Smitha! Schylte se

trochu Giuseppe! Tak! Ramena musíte trochu sklonit, hleďte, takto‘

–“ ukazoval mu nápodobně Petra Correlliho – „a když jdete, musíte

za sebou vléci nohy – asi takto!“

A pak celé hodiny se s ním dřeli, aby ho naučili všem způsobům

a nezpůsobům Petra Correlliho, ale po uplynutí dvou hodin Tom

Scatwell prohlásil, že italská kopie ve všem souhlasí s tuzemským

originálem.

„A co když někdo na mne promluví?“ tázal se Giuseppe.

„Nikdo na vás nepromluví,“ pravil Scatwell. „A kdyby,

neodpovídejte! Ale co nejdříve vás zavedu k jisté mladé lady a

každou otázku, kterou vám předložím v její přítomnosti, odpovíte

jediným anglickým slovem … yes… y-e-s, což znamená ano.“

„Yis,“ opakoval Ital.

„Ještě trochu cviku,“ volal nadšený Scatwell, „a polovina

Bertramova jmění bude v mé kapse.“

16. Bůh mluví anglicky

Příštího dne odpoledne se Petr Correlli náhodou setkal a José Bert

rámovou. Byla klidná, veselá a svůdná, a nejevila ani známky po oné

duševní trýzni, která ji včera drtila – k Petrovu značnému údivu.

144

„Jak se daří, pane Correlli? Dnes dopoledne jsem vás spatřila na

Broadwayi, ale vy jste si mne ani nevšiml!“

„Na Broadwayi?“ pravil Petr. „Ne, dnes dopoledne jsem na

Broadwayi nebyl. Abych řekl pravdu, od včerejšího večera jsem

téměř ani neopustil svou kancelář.“

Profesor Cavan, jenž José Bertramovou provázel, si ho prohlížel s

neobvyklým zájmem. „Co dnes na mně vidíte, profesore?“ tázal se.

Usmál se, sáhl si na tvář se čtverečkem černé náplasti. „Pořezal

jsem se při holení – hodně mě to zohavuje?“

„Oh ne, ne, pane Correlli. Díval jsem se na vás, ale myslil jsem

při tom na něco jiného, na něco docela jiného. Promiňte.“

Petr se shovívavě usmál a opět se obrátil k dívce.

„Myslím, že jste velmi zaměstnán, pane Correlli?“ pravila.

Petr zavrtěl hlavou.

„Nejsem tolik, abych se nemohl zajímat o záležitosti svých přátel.

Jistě si vzpomenete…“

„Vzpomenu si,“ přerušila ho a zmlkla. Jejich rozhovor pak uvázl

a Petrovi se dokonce zdálo, že dívka touží, aby již skončilo ono náhlé

setkání. Ale bylo to setkání, které – jak se Petrovi zdálo – ji zároveň

nějak psychicky posílilo a vyzbrojilo ji, protože to zřejmě

potřebovala.

Opustili Petra a vstoupili do haly Mezistátní banky. Dívka se

zastavila za jejími velkými dveřmi.

„Jdu navštívit svého otce,“ sdělila svému společníkovi. „A

doufám, profesore, že budete podporovat můj názor. Jistě nevěříte –

ne, není možné, aby muž tak inteligentní, jako jste vy, věřil takovým

– takovým ohavnostem!“

Malý profesor bezmocně rozhodil ruce.

„Věřím vždy jen tomu, o čem jsem přesvědčen, že je to pravda,

drahá pří –“ ‚ telkyně,“ pravil. „A mohu říci jen tolik, že jsou jistá

tajemství, skrytá zraku obyčejných lidí a viditelná pouze těm, kdož

jsou nadáni zvláštním duševním darem.“

„Darem… od bohů?“ dodala suše. „Od bohů,“ opakoval

neobyčejně vážně. Sevřela rty.

„Musím se spoléhat jen na sebe, protože mi nepomůžete, abych

svého otce vyléčila z jeho stihomamu?“

145

„Kdyby to byl stihomam, rád bych vám pomohl, ovšem,“ pravil.

„Ale, drahá přítelkyně, vždyť to žádný stihomam není. Ujišťuji vás,

že váš otec je nadán neobyčejnými duševními dary. Ostatně, já sám –

“ pokračoval slavnostně a rozvážně – „já sám jsem slyšel, jak Pluton

promluvil k vašemu otci – ano, promluvil k němu a to řečí zcela

jasnou a naprosto zřetelnou.“

Pohlížela naň nedůvěřivě, ale profesorův zrak se pod jejím

pátravým zrakem ani nezachvěl.

„Jistě jen žertujete,“ pravila. „Vy, že jste slyšel, jak ta modla…

socha… mluví?“ Přikývl.

„A kdy se Pluto naučil anglicky?“ tázala se.

„Bohové mluví všemi jazyky,“ odvětil profesor prostě.

Pokrčila svými hezkými rameny, rázně se od něho obrátila a

profesor se pak vracel do svého bytu s úsměvem, jenž již neopustil

jeho rty, dokud neprošel dveřmi svého bytu.

Přinášel tentokrát zajímavé zprávy a Scatwell a velkým

povděkem poslouchal, kterak tento jeho podřízený duch popisuje

svůj rozhovor s Correllim.

„Ale přece jen musíte být opatrní, hoši!“ napomínal profesor,

nacpávaje a zapaluje si lulku. „Vzbudíte-li podezření toho Correlliho

a bude-li se ten jeho dvojník ukazovat příliš často a příliš nápadně,

tedy prvým důsledkem toho bude, že policie zahájí pátrání a vašeho

sklenáře strčí za mříže. Mimochodem, kam ten chlap odešel?“

„Asi před hodinou šel domů, do svého nového bytu,“ odvětil

Scatwell.

„Musím vám povědět ještě něco,“ pravil profesor, vzpomínaje si,

„Correlli se při holení řízl do tváře, těsně u levého koutku úst a nyní

tam má čtvereček čemé náplasti. Nezapomeňte na to, až se sejdete s

Giuseppem! Ale krom toho vás musím upozornit, že ten váš hastroš

je oblečen příliš elegantně. Opravdový Correlli vypadá proti němu

spíše jako tulák. Musíte jednat opatrně – ujišťuji vás, že elegantní

Correlli hned vzbudí pozornost!“

Scatwell přikývl.

„Same, hned se rozběhněte do bytu toho chlapíka a řekněte mu,

že ve dne nesmí vycházet, až večer a v noci. A dále mu řekněte, aby

146

si na levou tvář nalepil černou náplast. Ukažte mu kam, Rosie!“

kázal a Rosie ukázal zcela přesné místo a rozměry náplasti.

Sam pak odešel, kam byl poslán a vyhledal signora Giuseppa

Gattiho. Našel ho při četbě otrhané italské detektivky s výrazem

nesnesitelné nudy v hladce vyholených tvářích.

17. Papínek se zlobí

José Bertramová se celý den usilovně snažila, aby si dodala

odvahy. Odpoledne míjelo zvolna, bolestně pomalu. Konečně

zaslechla zašumění automobilu svého otce a za okamžik jeho lehké

kroky v hale a na schodišti do prvého poschodí.

Ale jak má začít – co všechno mu má říci – jak daleko je její otec

zapleten do té strašlivé záležitosti? Po celé odpoledne se

připravovala, ale vše, co si vymyslila, opět zavrhla. George Bertram

byl jí vždy laskavým otcem. Jednal s ní mírně, přátelsky a José ho

milovala. Byl bohat, nesmírně bohat a mohl si dovolit různé

pošetilosti, jenom ne tu pošetilost, kterou nesnášela, nemohla snést.

Přemítala, zda její otec nezešílel a tato myšlenka ji přiměla, aby v

duchu zabědovala. Ale vždyť přece byli také jiní lide, v jejichž

mozcích se octla tak podivná myšlenka – a byli to lidé duševně zcela

zdraví.

Zazvonila a vstoupil Jenkins, anglický sluha jejího otce, jenž u

nich sloužil plných dvacet let.

„Zavřete dveře, Jenkinsi,“ pravila. „Ráda bych se vás otázala na

něco, co se týká mého otce.“

„Ano, slečno,“ pravil Jenkins.

„Víte, že jsem se vás nikdy na nic netázala a ostatně nebylo by

ani správné, abych se vás vyptávala na život svého otce. Ale nyní,

Jenkinsi, se stalo něco nesmírně vážného a přála bych si, abyste mi

pomohl, můžete-li. Co je skryto za zdmi odděleného parku?“

Sluha zavrtěrhlavou.

„Lituji, ale není mi to známo. V celém domě není ani jediného

sluhy, který by tam někdy vkročil. Když pan Bertram koupil tento

dům před dávnými lety – bylo to rok před mým nástupem do jeho

služeb – vnitřní park byl spojen se zahradou. Kdokoliv chtěl, směl

tam vstoupit – i já sám jsem tam byl nesčíslněkrát. Ale před dvěma

147

lety, po našem návratu z Floridy, kde jsme dleli po celou zimu, jsme

shledali, že napříč parku je postavena vysoká zeď a tak vlastně vznikl

takzvaný park vnitřní, Oddělený. Tehdy jste byla ještě v penzionátu.“

Přikývla.

„Pan Bertram dal onu zeď opatřit železnými dveřmi, ale dveře

jsou stále zavřeny a pokud vím, od oné doby již nikdo nevkročil do

jeho uzavřeného parku. Myslím, že si tam dal postavit letohrádek

nebo něco takového,“ pokračoval Jenkins. „Ale sám jsem to

nespatřil, a také nikdo jiný – aspoň nikdo, koho znám.“

„Otec vám zakázal vstup do vnitřního parku?“ Jenkins přisvědčil.

„Ano, miss, nejen mně, ale všemu služebnictvu v tomto domě a

to pod trestem okamžitého propuštění – ačkoliv takové hrozby ani

nebylo třeba, neboť pan Bertram je zaměstnavatelem tak laskavým,

že by úplně postačilo, aby řekl, že si to prostě nepřeje a nikoho z nás

by ani nenapadlo, aby se vzepřel jeho vůli.“

„Ani zahradníci tam nesmějí?“

Sluha zavrtěl hlavou.

„Nikoli, ani zahradníci, Je tam plocha asi stopadesát akrů

pozemků a všechno je nyní zarostlé divokým býlím.“ Přemýšlela,

bradu opírajíc do dlaně. „A co tomu říká služebnictvo?“ tázala se.

„Nu,“ odpovídal Jenkins váhavě, „říkají tomu všelicos. Někteří z

nich říkají, že pan Bertram si zařídil –“

Odmlčel se ve velkých rozpacích, ale dívka se mírně usmála.

„Že si zařídil ještě jeden byt?“ pravila. „U muže tak bohatého by

to nebylo pranic neobvyklého! Ale myslím, že takovou slabou

stránku u mého otce předpokládat nemusíme.“

A tak z této rozmluvy s Jenkinsem zvěděla jen velmi málo, co by

jí ještě nebylo známo. Odešla do své ložnice, aby se převlékla k

večeři. Se svým otcem jen málokdy večeřívala sama, bez hostí.

Obvykle byl pozván profesor nebo některý z Bertramových

obchodních přátel, ač v poslední době obchodní přátelé jen zřídka

bývali zváni k večernímu stolu George Bertrama. Tentokrát však otec

a dcera večeřeli sami.

Po celou večeři George Bertram byl velmi zamyšlen a stísněn. V

jednom okamžiku postřehl, že se dívka naň pozorně dívá a sklopil

oči, jako by byl přistižen při činu, za který by se musel stydět. Téměř

148

spolu ani nemluvili a jakmile večeře skončila, Bertram povstal, jak

bylo zvykem, kdykoliv jedli sami, aby na celý zbytek večera odešel

do své pracovny.

Ale dívka ho zadržela.

„Otče, ráda bych si s tebou trochu promluvila, než půjdeš spát,“

pravila. „Se mnou, má drahá?“ pravil v mírném údivu. „Potřebuješ

snad něco? Myslel jsem, že tvůj účet v bance –“

„Nejde o peníze,“ usmála se, „ani o nové šaty či o společnost, o

nic tak ryze ženského. Jde o tebe, drahý papá!“

„O mne, má drahá?“

Do krvavá zrudl. Zdálo se jí, že si počíná přímo dětinsky a nebylo

to poprvé co ho přistihla při takovém počínání, leč vždy byla tím

nejen udivena, ale také neobyčejně stísněna.

„Ráda bych si s tebou promluvila o Zlatém Hadovi, Vládci

podsvětí,“ pravila klidně, chápajíc pudově, že ovládá situaci.

„O – o – o Zlatém Hadovi,“ zakoktal. „Ale má drahá, to je

záležitost – hm – to je záležitost, která zcela jistě je trochu – trochu mimo rámec tvého chápání.“

„Myslím, že to je věc, která je také trochu mimo pochopení tvé,

drahý papá,“ pravila mírně.

Nikdy se na ni nerozzlobil, a to nejhorší, co se stát mohlo, se stalo

právě nyní. Octl se asi v onom myšlenkovém stavu, který leží

uprostřed mezi spravedlivým hněvem a soucitem k sobě samotnému,

a který může být nazván rozdurděním. Nikdy se na ni nerozhněval za

meze takového rozdurdční, ale nyní se na ni rozdurdil doopravdy.

„Stále se vzpíráš mým přáním, José,“ pravil s odvážným, ale

zcela marným pokusem a přísnost hlasu. „Ano, stále se vzpíráš mým

přáním! Včera večer se mi zdálo, že jsi tak něžná, že jsem již byl

přesvědčen, že bohové promluvili k tobě tak, jako promluvili ke

mně.“

V jeho tvářích se objevil výraz, který jim dodával neobyčejného

oduševnění a téměř nadzemského výrazu. Dívka ho pozorovala v

němém údivu, s ústy mírně pootevřenými.

„Chápu, že je to pro tebe těžké, abys uvěřila, že bohové ti vyvolili

chotě a že ve vašem štěstí najdu odměnu za své dary pro Plutonovu

chudinu, ale –“

149

„Zadrž, prosím tě,“ přerušila ho. „Bohové promluvili? Ale, papá,

což opravdu nechápeš, co vlastně mluvíš? Strašně jsi mne poděsil,

když jsi mi onoho večera pravil tak prostě, že bohové mi vyvolili

chotě a když druhého dne zrána jsem se tě na to tázala, mluvils tak

vážně a tak srdečně, mluvils o nesmírných částkách peněz, které jsi

vyhodil –“

Položil jí ruku na rameno.

„Z příkazu Plutonova ony peníze byly odevzdány do rukou těch,

kdo jsou v přízni bohů a peněz nejvíce potřebují,“ pravil se

vzrůstajícím nadšením. „Někdy jsou peníze odevzdány nejchudŠím z

chudých, jindy přijde poselství, že musí být odevzdány do rukou

desátého muže, kterého potkám, když věžní hodiny odbijí určitou

hodinu, jindy jsou vystřeleny k nebi z luku a dopadnou tam, kam se

nebi zlíbí.“

Povstala, obešla stůl, usedla mu na kolena a objala ho kol šíje.

„Ano, ano, papá,“ pravila, „něco jsi mi o tom řekl, řekl jsi mi, jak

bůh ti nařídil, abys velkou částku peněz nechal na Filadelfském

nádraží.“

„Ne, ne – to ne! Bůh mluvil o Sedmé ulici –“

Málem by se byla rozesmála, ale mnohem více jí bylo do pláče.

„Byk> to na Sedmé ulici,“ pokračoval slavnostně, „v chrámu

Merkurově, v paláci Rychlosti, odkud lidé jsou ohnivými oři

odnášeni do všech koutů světa.“

„Ano, ano, vím, papá,“ uklidňovala ho, „Filadelfské nádraží více

nebo méně odpovídá tomuto popisu. A vím, že peníze měly být

zanechány právě tam. Ale jaký zázrak měly učinit?“

Rozpačitě na ni pohlížel, jako by si nebyl jist, co od ní může

očekávat, neboť byl až dětinsky citlivý k nebezpečí, že by se mu

mohla vysmát.“

„Měly se dostat do rukou bytosti, která je nesmírně potřebuje,“

odvětil úsečně. „Prosím, nepleť se do těchto záležitostí, José!“

„A přece se dostaly do rukou mých,“ přerušila ho klidně. „A já je

nepotřebuji-ještě ne.“

„Do tvých rukou?“

150

„Viděla jsem, jak tam jsou ty peníze ponechány. Pozorovala jsem

tvého posla a onomu muži, kterému odevzdal balíček s penězi, jsem

jej opět odňala.“

„Ale – ale,“ pravil, „nerozumím –“.

„Opakuji, že se dostaly do mých rukou a pokud vím, ještě jsem to

nezaplatila životem.“

Přikročila k příborníku a otevřela malou krabici, kterou si před

večeří přinesla ze svého pokoje. Z krabice vyňala tlustý svazek

bankovek a položila je na stůl před svého otce.

„Doufám, že bohové se nikdy nedopustí omylu?“ pravila. „Tyto

peníze nebyly by se dostaly do mých rukou, kdyby předem nebyly

určeny pro mně, že?“

Zarděl se hněvem při posměšku, jenž se ozýval v jejím hlase.

„Proč jsi vzala tyto peníze?“ tázal se chraptivě. „Abych zachránila

život muže, kterému byly určeny,“ pravila. „Abys zachránila…“

„Abych zachránila život člověka, kterému byly určeny,“

opakovala. George Bertram pohlížel na ni nechápavě, v ohromení.

Byl tak udiven, že rázem zapomněl ha záchvat svého hněvu.

„Vysvětli mi to, José, ano,“ pravil.

Stála vedle něho, opírajíc se oběma rukama o stůl a pohlížela mu

do očí.

„Otče,“ pravila klidně, „věř mi, že se nechci posmívat, ale říká se,

že ti, kdož jsou bohy milováni, umírají mladí. Je však zcela jisto, že

umírají rychle. Slyšel jsi někdy o zločinu, který byl pak nazván

vraždou v Higginsově činžáku?“

Zamračil se.

„Vzpomínám si na ten případ,“ pravil. „Ano. Ale co to má

společného s touto věcí?“

„Má to společné aspoň to,“ pravila, „že ona ubohá žena byla

zavražděna jen proto, aby vrahové se mohli zmocnit oněch peněz,

které jsi vydal, domnívaje se, že konáš dílo milosrdenství.“

„Nemožno,“ vzdychl, „já –“

„Jistý detektiv, který se zmocnil jiného balíčku tvých bankovek,

byl zpola zavražděn a oloupen. Pravím ti, otče, že ony peníze, které

jsi vydal k cíli milosrdenství, jak tomu říkáš, které jsi vydal z

podnětu profesora Cavana, vždy za sebou zanechaly stopu surového

151

zločinu. Byli zavražděni muži i ženy, byli přepadeni, uneseni, byly

páchány loupeže – a to všechno ve jménu bohů!“

Rázem vyskočil.

„Nevěřím ani jedinému slovu,“ zvolal, ba téměř křičel. „Ne,

neotřeseš mojí vírou, José! Jsou věci, které pochopit prostě

nemůžeš!“

„Já,“ – začala.

„Již ani slova,“ bouřil. „Ne, neotřeseš mojí vírou!“ dodal a prchl z

jídelny.

18. Dívka s pistolí

Dívka ho následovala o něco pomaleji a než vstoupila do haly,

její otecjiž zmizel. Odešla do první poschodí, do své ložnice, zavřela

za sebou na klíč. Byla rozhodnuta, že rozřeší záhadu zakázaného

vnitřního, odděleného parku. Z přihrádky toaletního stolku vyňala

malý revolver, otevřela nábojnici a vsunula do ní několik nábojů.

Revolver zasunula do kapsy, zhasla světlo, otevřela skleněné

dveře a vykročila na balkon. Nebylo vyloučeno, že otec zůstane po

celý večer doma, jak nasvědčovalo světlo v jeho pracovně. Musela

počkat celou hodinu, než světlo zhaslo. Ale za několik okamžiků

spatřila otcovu temnou postavu, kráčející po stezce, která vedla k

vnitřnímu parku. Rychle se vrátila z balkonu do ložnice, tiše vešla do

haly v prvním poschodí, sestoupila po schodišti, prošla hlavními

dveřmi, vběhla na trávník, jenž ztlumil její kroky a kde byla chráněna

keři.

Otec jí zmizel mezi hustými keři, které zpola zakrývaly zeď a v

příštím okamžiku zaslechla zaskřípění klíče, vsunutého do zámku. Za

vteřinu dveře ve zdi přibouchly a dívka mohla vykročit již odvážněji.

Již několikráte si prohlédla tuto hradbu,, která ji oddělovala od

zakázaného parku, ale až dosud ji nikdy ani nenapadlo, aby se

vzepřela otcovu přání.

Byla to zeď, vysoká aspoň dvanáct stop a dvířka, kterými George

Bertram prošel, byla nízká a úzká. José Bertramová již dříve

provedla svoji obhlídku a vykonala své přípravy. Asi padesát kroků

vlevo od dvířek byla hustá skupina olší, zamířila k ní, přinesla si z ní lehký žebřík z jasanového dřeva, opřela jej o zeď, zlehka a snadno

152

vylezla na její vrchol, posadila se naň obkročmo, žebřík vysunula k

sobě a spustila jej na druhou stranu.

Než přikročila k dalšímu pátrání, provedla prvou obhlídku tohoto

neznámého okolí a zamířila k vnitřní straně dvířek. Vedla od nich

stezka kamsi do neznáma. Ale to bylo také vše, co potřebovala vědět.

Bylo pro ni neobyčejně důležité, aby opět nalezla zpáteční cestu k

žebříku, ale jakmile si zjistila, že ji najde, bez váhání se mohla vydat na svoji výzkumnou výpravu.

Stezka se zřetelně odrážela v trávě a měsíční paprsky poskytovaly

tolik světla, že dívka mohl jít bez rozpaku vpřed, aniž by si musela

vypomáhat světlem baterky, která vedle malého revolveru tvořila její

výzbroj pro noční výpravu.

Pojednou, zcela neočekávaně, se před ní objevil řecký chrám.

Zarazila se a udiveně se zahleděla na tuto malou budovu. Byla to

malá, ale dokonalá kopie chrámu v Athénách a jistě byla mnohem

krásnější než by si byla představovala.

„Ubohý Pluto,“ pomyslila si dívka a při této myšlence pocítila

prvý a jediný záchvěv veselosti od oné chvíle, kdy pro ni započala

tato záležitost, tak tísnivá a trýznivá. „Ubohý Pluto, musí se nechat

uctívat v chrámě Pallady Athény!“

Rozhlédla se pozorně a opatrně, ale nikoho nespatřila.

V malém chrámu nezazářilo ani jediné světlo a pravděpodobně

nikdo neuznal za nutné, aby chrám byl hlídán proti nepovolaným

návštěvám. Tiše se rozběhla po trávníku a pak vzhůru, po nízkých

stupních, vedoucích k vnějšímu sloupořadí chrámu.

Těžké, dřevěné dveře, příliš velké v poměru k celkovým

rozměrům malé budovy, byly dokořán; po špičkách jimi prošla. Octla

se před těžkou, sametovou záclonou, která však nedosahovala až ke

stropu. Mezerou mezi stropem a záclonou pronikalo matné světlo.

Dřvka přikročila těsně k zácloně a poněkud ji odsunula.

Nyní pohlížela do chrámové lodi, po obou stranách ozdobené

sloupořadím a zakončené oltářem, na němž zářila zlatá socha; ale její

oči byly hned připoutány k oběma mužům, kteří ve zbožném postoji

stáli před modlou. Zcela snadno poznala, kdo je muž menší postavy,

stojící po boku jejího otce, ačkoliv oba byli oděni v hábity a hlavy

měly zahaleny v kapucích.

153

Tento muž menší postavy nyní mluvil, krásným, zvučným

hlasem, podle něhož dívka by ho poznala i v křiku celého davu.

„Oh, Plutone, Dárce bohatství,“ volal, paže rozpínaje k prosbě,

„dej znamení tomuto věřícímu! Ó, mluv, Háde, Vládce podsvětí,

ochránce štěstěny!“

Nastalo tíživé ticho, dívka napínala sluch, ale nic se neozývalo.

Pojednou však zcela neočekávaně se ozval hlas – dutý, dunivý hlas,

jenž, jak se zdálo, vycházel přímo z úst zlaté modly.

„Oh, cizince, nezapomeň na svůj slib! Přísahals přede mnou a

před Prosperinou, že dáš svou dceru mému vyvolenci. Chvíle se

blíží. Zdar a štěstí tě ozáří svými paprsky a u stolu bohů bude místo

také pro tebe, mého služebníka.“

Dívčino srdce divoce bušilo. Cítila, že se zhroutí, neodejde-li

hned na svěží vzduch a že snad již nepovstane, a v hlavě jí vířilo i

když prošla těžkými dveřmi. Potácela se dolů po schodišti a sklesla

do trávy.

To tedy bylo ono tajemství a odtud tedy bylo ono vnuknutí! José

se vzpamatovala, napínajíc veškerou svou vůli; namáhavě povstala a

pak, ačkoliv kolena se jí chvěla, rozběhla se k zadní stěně chrámu.

Očekávala, že za chrámem uvidí onoho muže, jehož hlas se ozýval z

modly Zlatého Hádu, ale nespatřila nikoho. Stanula v naprostém

údivu a před tímto problémem zmizel její strach a zděšení.

Kdyby byla věděla, že v jednom rohu této budovy za sádrovými

sloupy je větrací šachta, ona šachta, kterou se až po střechu vyšplhal

Frank Alwyn – jí neznámý – tedy pravděpodobně tuto šachtu by

přijala jako vysvětlení. Ale pravda byla, že větrací šachta neměla nic

společného s tajuplným hlasem, jenž se ozýval ze zlaté modly.

Rychle přemýšlela, Onen hlas, jenž se vydával za hlas Plutonův,

za hlas Vládce podsvětí, byl jí jaksi známý. Zněl tak jako by – jako

by … Pojednou jako bleskem pochopila všechno – byl to hlas,

ozývající se mluvící rourou! Jestliže taková mluvící roura se táhla z

vnějšku chrámu, tedy musí ji nalézt v jedné čáře s přesným středem

vnitřku, to je se středem oltáře, na němž stála zlatá modla. Zhruba

odhadla vzdálenost a zahájila pátrání, ale po mluvící rouře nikde ani

známky.

154

Poklekla, přitiskla ucho k zemi a za tuto námahu byla odměněna

matným zvukem, jenž se podobal jakémusi mručení. Rozhlédla se,

zda by nenašla nějaký nástroj, ale musela se spokojit s kusem dřeva,

s nímž podnikla svůj útok na zem.

Její pátrání se záhy setkalo s výsledkem. Sotva šest stop pod

povrchem půdy našla úzkou rouru, která se táhla přímo od středu

chrámu k malé houštině, vzdálené asi padesát yardů.

Opatrně zamířila k tomuto lesíku, pečlivě dbajíc, aby zamezila i

sebemenší šustot, a když se konečně octla u jeho okraje, plížila se od

stromu ke stromu, blíže a blíže k jeho středu. Každým okamžikem se

zastavila a naslouchala, ale nic se neozývalo. Ale pojednou, právě

když se chystala k novému kroku, zaslechla hlasité zabručení a byla

tím překvapena tak, že div nevzkřikla.

Ozvalo se to téměř u jejích nohou a bylo to zabzučení mnohem

hlučnější než by mohl učinit hmyz, byť i sebe hněvivější a sebe větší.

Byl to signál! Zatajila dech při tomto vysvětlení tajuplných zjevů v

chrámu, při vysvětlení tak prostém. Ovšem, samozřejmě, onen

člověk v chrámu musí dávat nějaké znamení svému pomocníkovi,

kdy má promluvit – a jako důkaz této její teorie zcela blízko vedle ní

zaduněl hlas:

„Takto praví Vládce podsvětí –“

Rychle vyňala z kapsy svou malou, ale silnou elektrickou

lampičku a její paprsky vrhla směrem, odkud se ozýval hlas. Na zemi

ležel jakýsi muž a k ústům si přidržoval konec ohebné mluvící roury.

Měla ještě právě tolik času, aby si povšimla malé cementové šachty,

v níž patrně byla mluvící roura a v níž také asi byl skryt signálový

aparát – a již onen muž odhodil ohebný konec roury a se zuřivým

zaklením se vzpřímil.

„Mluvím přímo z Plutonem, nebo z některým z jeho trabantů?“

tázala se dívka posměšně.

„Miss Bertramová!“ zvolal a dívka ho nyní poznala.

„Již chápu,“ pravila, „jste profesorův komorník, že?“

Stále k němu upírala vějíř elektrických paprsků; zcela klidně si

oprašoval kolena a v chladnokrevném klidu tohoto muže, právě

přistiženého při hanebné zradě, páchané na jejím otci, bylo něco, co

její srdce naplňovalo nepřekonatelným odporem.

155

„No, co bych tedy zapíral!“ pravil. „Přistihla jste mně a to je

všechno. A takv miss Bertramová, myslím, že nyní je vám známo

vše, co jste vůbec kdy mohla vypátrat o Zlatém Hadovi.“

„Myslím, že nyní vím vše, co jsme mohla vypátrat o vás,“

pravila. „A zítra, jestliže v této zemi ještě platí zákon –“

„O zákonu raději ani nemluvte,“ pravil chladné. „Nikomu z nás

by to neprospělo, ale zvláště ne vašemu otci.“

„Jak to myslíte?“ tázala se.

„Radím vám, abyste si počínala jako rozumná dívka a abyste si

pomyslila, že to všechno se vám jen zdálo. Tím si jen usnadníte svoji

povinnost, abyste se tvářila, jako byste nic nebyla vypátrala a abyste

ve všem uposlechla pokynů boha.“

„A provdala se za jeho vyvolence, že?“ pravila opovržlivě. „A

provdala se za jeho vyvolence, ano,“ pravil, přikyvuje hlavou.

„Náhodou jsme to já.“ Pohlížela naň, neschopna slov.

„Tím si uspoříte mnohé nesnáze a svému otci uspoříte něco

mnohem horšího,“ pokračoval. „Je to tak, miss Bertramová, musíte

být rozumná, musíte být rozumná už proto, protože vy jste ta jediná

osoba na celém světě, která může zachránit pana Bertrama, aby nebyl

zapleten do té záležitosti a která nás všechny může dostat ze všech

nesnází.“

„I kdybych to chtěla učinit – ale nechci,“ rozhorlila se, „přece

bych vám nemohla pomoci – ne, nikomu z vás. Můj otec se

neprovinil žádným z oněch zločinů, které vy jste spáchali.“

„To byste ovšem musela nejdříve dokázat a ujišťuji vás, že by to

nebylo tak snadné, jak si myslíte,“ odvětil.

„Ani pak bych vás nemohla zachránit,“ pravila. „Na vaší stopě je

muž, který neustane, dokud se nepostará, abyste se octli tam, kam

náležíte.“

„A zase na vaší stopě je muž,“ odpovídal Tom Scatwell

protáhlým hlasem a ušklíbaje se, „který neustane, dokud se vás

nezmocní. Mám tím na mysli téhož člověka jako vy – Petra

Correlliho.“

Třeštila naň oči noční tmou, neboť již před chvílí zhasla svoji

elektrickou svítilnu.

„Ne – nerozumím vám.“

156

„Nerozumíte mi, co? Oh, Rosie není žádný blázen.“

„Rosie?“ opakovala udiveně.

„Mluvím teď o profesorovi. Povídám, že to není žádný blázen a

ačkoliv je to snad největší darebák na celém světě, přece jen je to

současně také nejdokonalejší čtenář lidských myšlenek a nejbystřejší

psycholog, s jakým byste se kdy mohla setkat. Rosie zpozoroval, jak

Correlli na vás pohlíží a ihned rozpoznal jeho případ.“

Zrudla a nyní byla vděčna za tmu, zakrývající její tváře.

„Šílíte!“ pravila. „Chcete mne urážet – vrátím se k svému otci.“

„Ještě okamžik, miss Bertramová,“ pravil a položil jí ruku na

rameno. „Af ten Petr Correlli vás miluje nebo ne, na tom nezáleží. To

je jeho věc a myslím, že se s ní dovedu vypořádat – po našem sňatku.

Za mne se provdáte, za mne se provdat musíte, ať se vám to líbí nebo

ne, leč byste chtěla jednoho krásného dne spatřit, jak před porotní

soud přivádějí vašeho otce, obžalovaného z vraždy. A kromě toho,

jaký by to byl strašlivý poprask a run na jeho banku, až by se

veřejnost dověděla, že na to svoje bláznění vyhodil téměř celý milion

dolarů – rozumíte mi, že?“

„Rozumím,“ pravila a vrátila se domů.

Scatwell se ani nepokusil, aby ji zadržel

19. Srdce v zajetí

O jedné příštího odpoledne Petr Correlli, přivolán telefonicky, se

dostavil do Bertramova sídla. Dívka mu sama otevřela dveře a Petr

pohlédnuv do jejích bledých, ztrhaných tváří hned pochopil, že se

přihodilo něco neobyčejně vážného. Nezavedla ho do svého salonku,

ale do knihovny a Correlli, procházeje halou, spatřil jakéhosi muže,

sestupujícího po schodišti, v němž ihned poznal jednoho z nejlepších

newyorských lékařů.

„Papá měl záchvat,“ pravila tiše. „A lékaři se obávají, že uplyne

několik měsíců, než se opět zotaví.“

Její oči byly zrudlé a rty se jí chvěly. Petr Correlli chápal, že za

takovýchto okolností nemohl by jí říci nic, kromě obvyklého projevu

soustrasti a proto raději mlčel.

„A já – jsem ve velkých nesnázích, v nesmírných nesnázích, pane

Correlli,“ pravila.

157

Usedla do nízkého křesla, skrčila se nad ohníčkem, hořícím za

mřížemi krbu a ani jednou nepohlédla Petrovi do očí.

„Kdysi jste mi řekl, abych pro vás ihned poslala, kdykoliv by mi

hrozilo něco zlého a že vždy mi rád pomůžete!“

„Vzkázala jste pro mně a jednala jste správně.“ Stál vzpřímen u

krbu, opíraje se loktem o jeho římsu a pohlížel dolů na dívku,

schoulenou v křesle. „Povězte mi vše, co mi říci můžete a dovolte,

abych sám vytušil, co mi říci nechcete. Kdy byl váš otec postižen

záchvatem“

„

„Asi před dvěma hodinami,“ odpovídala tiše. „Myslím, že se

rozhněval – kvůli mně. Hleďte, pane Correlli, v noci na dnešek jsem

mu musela něco říci a nebylo to snadné ani pro něho ani pro mne.“

„Byl v chrámu?“ tázal se Petr.

Rychle pohlédla k němu.

„Znáte tedy ten chrám?“ tázala se a Petr se usmál.

„Nebylo mi ovšem známo, že je to zde, ale něco takového jsem

tušil.“

Zvolna přikývla.

„Můj otec byl v rukou té tlupy již celá dvě léta,“ pravila. „A já

jsem mu musela říci vše, co jsme vypátrala. Byl to strašlivý výjev.“

Nenaznačovala blíže, o které tlupě mluví, ale Petr Correlli věděl,

koho má při tom na mysli.

„Ubohý papá, vždy se zajímal o zašlé vyznání, ba dokonce napsal

o tom malou knížku. Bylo vám to známo?“

„Ano, bylo mi to známo,“ odvětil Petr prostě.

„Jeho spisek se nazývá Podsvětí. A myslím,“ pokračovala, „že

právě tato knížka upoutala pozornost těch lidí á že prostřednictvím

profesora můj otec byl pak zapleten do jejich ohavných pletich.

Nevím, kdo je profesor – pro mne byl to vždy pouze zábavný,

dobromyslný, trochu ješitný mužík, někdy snad také trochu

odpudivý, ale zcela jistě nejposlednější člověk na celém světě,

kterého bych považovala za schopného tak ničemných záměrů. Bylo

mi známo, že otec a profesor uzavřeli dobré a pevné přátelství, neboť

profesor k nám docházel na večeři téměř denně a tomu jsem byla

ráda, vždyť můj ubohý papá měl jen málo přátel a velmi málo

158

osobních zálib. Ba, dokonce poskytlo mi to také jakýsi pocit ulehčení

–“ smutně še usmála – „že jsem se jím nemusela příliš zabývati a

měla jsem také trochu volného času pro sebe. Jistě se seznámili již

tehdy, když jsem byla ještě v penzionátu, neboť když jsem se vrátila

domů, jejich přátelství bylo téměř nerozlučné – a náš park byl

rozdělen vysokou zdí.“

„Rozumím,“ přikývl Petr. „Mimochodem – víte, v jakém stavu

jsou finanční záležitosti vašeho otce?“

„Myslím, že v tomto směru není důvodu k obavám,“ odvětila.

„Vím velmi dobře, že papá je nesmírně bohat. Má nebohá matka mi

zanechala milion dolarů, který je uložen na bezpečném místě, takže

já sama jsem zcela neodvislá od finančního stavu mého otce a jeho

banky. Ale jak jsem řekla, papá je nesmírně bohat a zcela snadno

může postrádat oněch peněz, které si dal vylákat těmi hanebníky.“

„Ještě na něco bych se vás rád otázal, aby moje mysl byla prosta

již všech obav. Přál bych si,“ pravil, „abyste mi co nejrozhodněji

prohlásila, že současně s vaším objevem v parku zmizely z vaší

hlavy všechny vzpomínky na onen nesmyslný návrh, abyste se

provdala za vyvolence bodů.“

Ale dívka mu, k jeho největšímu překvapení, neodpovídala a

vyhýbala se jeho pohledu.

„Snad přece nemyslíte –“ pravil udiveně. y

„Myslím, že tento sňatek není vyloučen,“ pravila stísněným,

přece však pevným hlasem. „Nechápete, pane Correlli, že nápad,

abych se provdala za vyvolence-bohů, jak mu říkají, vznikl u té tlupy

a že k tomuto účelu byl mezi nimi vybrán člověk, jenž se k tomu

nejlépe hodí?“

„To jsem ovšem sám vytušil,“ pravil, „ale právě proto je aspoň

deset tisíc důvodů, aby nebyl splněn takový slib, ať je to slib vašeho

otce nebo slib váš. Pane na nebi! Vždyť je to šílenství!“

„Nechápete, pane Correlli, že jsem vydána na milost a nemilost

těch tří mužů? Všichni tři mohou svědčit proti mému otci – a co by

zmohlo jeho popírání –oh, je to děsné!“

Zakryla si tváře dlaněmi.

„Mohou zaplést vašeho otce do oněch vražd, to asi máte na

mysli,“ pravil Petr a José Bertramová přikývla. „Domníváte se, že

159

postačí, abyste se provdala za onoho z nich, který pravděpodobně je

jejich vůdcem a že pak všichni nechají vašeho otce na pokoji? Nu,

miss Bertramová, vidím, že neznáte metody takových darebáků.

Ostatně, celá tato záležitost již není v rukou vašich, ale v rukou

příslušných úřadů. Teď již nejde o to, zda ti lidé zahájí nový život, až budou mít k tomu dost peněz a nejde také o to, zda před policií

promluví nebo budou mlčet. Máme dosti důkazů …“

„Mýlíte, se, pane Correlli,“ pravila klidně. „Nemáte žádných

důkazů, máte jen své domněnky. Pouze můj otec by mohl dokázat, že

ti lidé ho podvedli a on … on …“

Odmlčela se a přitiskla kapesník ke rtům.

Petr zamyšleně vyňal doutník z kapsy, ukousl jeho špičku a

zapálil si.

„Je mnoho na tom, co jste řekla. A právě to, o čem jste se

zmínila, nás neobyčejně mrzí. Je to podivné, ale přece jen pravdivé,

že až dosud nemáme žádného usvědčujícího důkazu. Nikdo nespatřil

ty muže, co zastřelili paní Lastovou a nikdo také nespatřil muže, kteří

srazili k zemi Wilbura Smitha nebo unesli Franka Alwyna. Ovšem,

podezření proti nim je silné, ale ani podezření nejsilnější nepostačí

pro odsouzení.

Předvídali jsme všechny obtíže – předvídali jsme je i tehdy, kdy

jsme si byli zcela jisti, že ta tlupa je již v našich rukou. Stále jsme

však doufali, že nějakým neočekávaným způsobem se vyplní mezera

v našich důkazech a ti lidé nám budou vydáni na milost a nemilost.

Ale až dosud je pouze jediná osoba, které se může týkat

bezprostřední podezření… a to jste vy.“

„Já?“ tázala se nechápavě.

„Mám proti vám aspoň třikrát více důkazů, než kolik je třeba k

vašemu odsouzení a přece vím, že jste byla naprosto nevinným

nástrojem v rukou špatných lidí. A vím také, že dojde-li k nejhoršímu

a že nebudou-li mít ti lidé zvláště pádný důvod, aby mlčeli, bez

váhání zapletou vašeho otce i do vraždy, a to tak důkladně, že každý

jeho pokus dokázat svou nevinu bude předem marný.“

Dívka povstala.

160

„Vidíte sám,“ zoufale zalomila rukama, „že kvůli svému otci

musím podporovat zájmy těch lidí, i kdyby to znamenalo – můj

sňatek.“

Vyřkla obě slova s největšími nesnázemi. Petr dosud skloněný u

římsy krbu, zvolna se vzpřímil. Na rtech byl úsměv, ale v jeho čích

byl tvrdý záblesk, jenž ji okouzloval.

„Nu dobrá, miss Bertramová,“ pravil, „tuším, že na účet Zlatého

Hádu bude nutno zapsat ještě několik tragédií.“

„Co tím chcete říci?“

„Pouze to, co jsme již řekl,“ odpovídal Petr zvolna. „V té tlupě

jsou jen tři lidé – Rosie Cavan, to je profesor; Tom Scatwell, jiný

dareba z Anglie a Sam Feathersone. Snad si opatřili ještě nějakého

pomocníka, když chtěli přepadnout Wilbura Smitha, a snad íc tomuto

cíli si získali nějaké místního umělce – není vyloučeno, neboť

Wilbur není příliš oblíben v newyorském světě zločinců. Ale tlupu,

jakožto pevný svazek, tvoří pouze tito tři muži. Tři muži!“ opakoval

rozvážně. „A jestliže ta celá věc nevezme obrat mnohem veselejší,

než jak se dosud slibuje, tedy k celé té ďábelské práci připojím ještě

tři tragédie – tři nenapravitelná neštěstí…“

V prvním okamžiku mu neporozuměla, ale pak lehce vzkřikla

„Oh!“, přikročila k němu, položila mu obě ruce na ramena a

pozvedla k němu své smrtelně bledé tváře.

„Nic takového neučiníte,“ pravila vzrušeně. „Slyšíte? Ne, nechci!

Raději bych se sama octla před soudem, raději bych, aby i můj otec

byl odsouzen, než abyste se dopustil takového zločinu! Nesmíte to

učinit!“ zvolala. „Slibte mi, že to neučiníte – slibte mi to!“

Uchopil její dlaně a zahleděl se do jejích očí.

„Petře!“

Toto oslovení ho elektrizovalo a dech se mu zatajil. „Nechcete-li,

aby mi srdce puklo bolestí, nechcete-li, abych se zalkla hanbou z

toho, že já jsem zavinila, že jste vydal svůj život do takového

nebezpečí, musíte vypudit ze své hlavy tak zoufalý záměr. Raději je

postavte před soud …“

Nebyl schopen slov a dívka, nechápajíc důvod tohoto jeho

mlčení, napínala všechny své síly, aby otřásla jeho úmyslem.

161

„Ne, musí být nějaké jiné východisko,“ pokračovala. „Prosím,

hledejte je – kvůli mně. Právě teď jste mně nazval José a vím, že mne

máte rád!“

Pojednou byla sevřena v jeho náručí.

„Ze vás mám rád? Mé drahé děťátko, kdyby ti lidé byli postavili

do onoho chrámu vaši sochu, nyní bych se tam k vám modlil.“

„Kvůli mně byste tedy zbožňoval i modlu? Petře, slibujete mi, že

to neučiníte? Drahý Petře…“

Pozvedl ji do výše a přitiskl k její horké tváři své rty.

„Snad je tedy nezastřelím,“ zamručel ji do ucha. „Snad je jenom

otrávím.“

A dívka se znovu zasmála, možná trochu hystericky – pochopila,

že teď jednu bitvu vyhrála…

20. Pan Miller a pan Dorè

Tom Scatwell se oblékal s neobyčejnou pečlivostí. Byl to

devětatřicetiletý muž, hezkého vzhledu, statné postavy. Dnes však

nebyl v nej lepší náladě. „Kdy se vrátíte, Tome?“ tázal se Rosie.

„Před třetí nebo před čtvrtou se asi nevrátím,“ pravil Scatwell.

Zavazadla jsou připravena?“

„Všechno je připraveno,“ ujišťoval profesor. „A kdy myslíte, že

odtud vyrazíme?“

„O to se nestarejte!“ odvětil Tom. „Řeknu vám to včas.“

„Dnes odpluje parník …“ navrhoval Rosie. „Ten nás nemusí

zajímat, zamíříme do Kanady.“

Rosie ho pozoroval, jak se upravuje a češe si vlasy vpředu i

vzadu a vybírá si nákrčník.

„Tome,“ pravil pojednou, „mám málo peněz. Mohl byste mi dát

šek?“

„Kolik potřebujete?“

„Oh, ještě nevím –“ odpovídal profesor nejisté.

„Dobrá, tedy si to rozmyslete!“ zavrčel Scatwell, pohlížeje na

hodinky.

„Očekáváte někoho, Tome?“ tázal se profesor.

Tom se k němu zuřivě obrátil.

162

„A co je vám do toho, Rosie,“ zasyčel. „Vy jste dnes dotěrný jako

krysa. U všech čertů, proč se pletete do mých záležitostí! Dnes si

vůči mně počínáte, jako byste mně podezíral, že vás chci zradit.“

Profesor se zasmál drobným titěrným smíchem.

„Oh ne, Tome, to ne,“ ujišťoval, „něco takového by mne ani ve

snu nenapadlo. Kdyby se někdo odvážil tvrdit o vás něco takového,

Tome, tedy – srazil bych ho k zemi.“

„Starého čerta byste srazil k zemi!“ odvětil Tom opovržlivě. „Ale

musíte-li už to vědět, tedy vám to řeknu. Cekám na toho sklenáře –

slyšíte, zvonek! Uveďte ho sem a pak nás nechte o samotě!“

Oblékl si kabát a ještě se prohlížel ve vysokém zrcadle, když se

na prahu objevil jeho host.

„Posaďte se, Giuseppe,“ pravil italsky. „Opozdil jste se!“

„Musel jsme čekat na taxík. Věřte mi, signore, trvalo hodně

dlouho, než jsme se k tomu odhodlal.“

„K čemu jste se odhodlal?“

„Abych si zavolal taxík,“ odpověděl Giuseppe. „Obával jsem se,

že ten šo* fér se na mne podívá a řekne: hleďme, je to ten chudý Ital,

má vůbec peníze na zaplacení?“

„Ale peníze jste dostal, ne?“ pravil Scatwell. „A nyní

poslouchejte. Zavezu vás do jistého velkého domu za New Yorkem.

Tam se setkáte s mladou dámou, která vás bude považovat za někoho

jiného. Půjde o takový zábavný žert.“

„A co mám při tom dělat?“

„Budete tiše sedět a mlčet,“ poučoval ho Tom Scatwell. Jde o to,

aby vás tam uviděli a noc víc. Jestliže vás ta mladá lady osloví,

odpovíte „Yes“ – ano.“

„Yes,“ Zamňoukal Giuseppe anglicky. Tom spokojeně přikývl.

„A teď Giuseppe, půjdeme. Mé auto čeká před dveřmi. Dbejte,

aby vás nikdo nespatřil – má to být překvapení, rozumíte?“

„Rozumím, signore!“ odvětil Giuseppe a zamířil ke dveřím.

Scatwell šel za nim.

V předsíni čekal profesor, přívětivě se usmívaje, s otevřenou

šekovou knížkou v ruce. Scatwell zaváhal.

„Nemůže to počkat?“ tázal se. „A kolik vlastně chcete?“

„Řekněme sto dolarů, Tome,“ škemral profesor.

163

„Tak si to napište!“ pravil Scatwell nevrle a pak naškrabal na šek

své jméno.

Domovní dveře za ním zabouchly a za okamžik profesor zaslechl

zavrčení rozjíždějícího se auta.

Přiskočil k oknu a díval se, jak auto zmizelo. Pak zvedl telefon a

vytočil číslo.

„Za dvacet pět minut,“ zněl jeho vzkaz.

Vyběhl do haly a zavolal: „Same!“

Pan Sam Feathersone se objevil za vteřinu.

„V kolik hodin ten parník odpluje?“ tázal se profesor.

„O půl dvanácté.“

„Dobrá! Máme tedy ještě dosti času. Objednal jste kabinu první

třídy?“

„To se rozumí. Objednal jsem ji u Bostonské agentury na jména

Miller a Dore. Zde jsou lístky.“ Vyňal z kapsy koženou kapesní

knížku.

„Tedy je všechno v pořádku,“ pravil profesor rychle, „a teď

vyplňte prázdný šek!“

„Kolik tam mám napsat?“

„Napište ho na čtyřicet pět tisíc,“ pravil profesor. „Něco mu

nechat musíme,“ zašklebil se.

Zatímco Featherstone vyplňoval šek, profesor si odstřihoval

plnovous.

„Ještě nikdy jste mně neviděl oholeného, viďte, Same? Nu, dobrá

– jsem zvědav, jak se vám budu líbit.“

Featherstone odešel se šekem a za dvacet minut se vrátil s tlustým

svazkem bankovek.

„A co uděláme s tím, co je uloženo v pancéřové skříni v bance?“

tázal se.

„Na těch bankovkách je vytištěn Zlatý Hádes a peníze s takovým

znamením bych po kapsách nerad nosil. Čtyřicet pět tisíc dolarů je

mnoho peněz, Same. Není to všechno, co bychom si zasloužili, ale

postačí to, abychom se dostali odtud a klidně žili. Jak se vám líbím?“

Obrátil k němu své čistě oholené, zarůžovčlé tváře.

„Pane Bože!“ pravil Sam, opravdu překvapen. „To jste vy? Nikdy

bych vás nebyl poznal.“ Profesor se podíval z okna.

164

„Právě přijel náš taxík,“ pravil. „Kde jsou naše vaky?“

„Všechno je připraveno,“ ujišťoval Sam. „Sneste je tedy dolů, jdu

za vámi.“

Naposledy se rozhlédl a byl to žalostný pohled, když se loučil se

svojí knihovnou, rozhodně nikoli skromnou, neboť Rosie Cavanagh

opravdu knihy miloval. Pak opustil dům a zavřel za sebou na klíč.

Za pět hodin, když parník Mauretania již nořil svou příď do vln

širého moře, profesor se zamyšleně škrabal po bradě a podotkl

smutným hlasem:

„Ale přece jen jsem měl Tomovi zanechat vzkaz na

rozloučenou.“

„To by byla zbytečná zdvořilost,“ uklidnil ho Sam …

21. V sedmém nebi I

Dalo-li se říci ve prospěch Torna Scatwella, pak jen to, že dovedl

hrát o velkou sázku a hrál odvážně. Byl to muž bez jakéhokoli

svědomí a pocitu milosrdenství, leč nemilosrdnost bývá obvykle

spojena i s jakousi odvahou a statečností. Měl předtuchu, že kolem

něho se zatahuje hustá síť a pouze jediná, mistrovská rána může

zachránit všechny jeho pečlivě vykoumané záměry před fiaskem.

Jeho společník švitořil po celou cestu k Bertramovu domu.

Každou chvíli vyprávěl něco o rodné Itálii, o své ženě, kterou tam

zanechal, ale Scatwell byl zamlklý a odpovídal jen jednoslabičně –

myslel jen na svůj plán.

Když auto zabočilo na příjezdovou cestu k Bertramovu domu, dal

mu poslední pokyny.

„Zůstanete v autě, které zastavím v malé vzdálenosti od domu.

Až uvidíte, že se vracím s mladou dámou, vystoupíte z auta a

postavíte se u dveří, ale nepromluvíte, ani se neusmějete, zkrátka

zůstanete stát, jak jsem vám řekl. Rozuměl jste?“

„Ano, pane.“

Auto se zastavilo asi padesát yardů od domovních dveří.

Tomovým šoférem obvykle býval Sam Feetherstone, ale tentokrát

Scatwell najal šoféra z garáže a také pro něho měl pokyny.

„Mládenče,“ pravil, „teď slezete a vrátíte se pěšky za vrata. Až

vás budu potřebovat, pošlu pro vás.“

165

„Přejete si, abych auto nechal zde?“ tázal se překvapený šofér.

„Co když –“

„Nehádejte se se mnou a udělejte, co jsme vám řekl,“ pravil

Scatwell. „Za ty prachy, co za to dostanete, musíte poslouchat na

slovo.“

Šofér zasalutoval a odešel.

„Nezapomeňte, Giuseppe: Až mne uvidíte s tou mladou lady,

vystoupíte hned z auta.“

„Ano, signore,“ přisvědčil Giuseppe.

José věděla – bůhví, odkud to věděla – že ji Scatwell navštíví

toho dopoledne. Hned po snídani odešla na dlouhou přízemní

verandu před domem, kde se neklidně procházela, až zaslechla motor

Scatwellova auta dříve, než se objevilo.

Zvolna mu vyšla vstříc.

„Tušila jsem, že dnes přijedete,“ pravila, tak klidně a

sebevědomě, že se nemohl ubránit obdivu.

Stál před ní s kloboukem v ruce, trochu rozčilen, neboť teď mu

šlo, jak se obrazně říká, o všechno…

„Jak se daří vašemu panu otci?“ přívětivě se usmál.

„Prosím, nemluvte o mém otci,“ opětovala mu úsměv. „Teď není

vhodná chvíle pro zdvořilé dotazy, pane Scatwelli. Jaký je váš

návrh?“

„Nepůjdeme dovnitř?“ tázal se.

„Můžeme mluvit i zde,“ odvětila. „Tak jaký je váš návrh?“

„Velmi prostý, slečno Bertramová. „Pokud jde o nás, rádi

bychom se dostali z našich nesnází – a zabránili něčemu ještě

horšímu. Mám důvod k obavám. Že policie již je na naší stopě, a

počítám, že mi zbývá pouze asi tak čtyřicet osm hodin, abych se

dostal za mexickou hranici. Abych řekl pravdu, jsem již vlastně na

cestě…“

„I se svými přáteli?“

Ušklíbl se.

„V tomhle případě se musí každý postarat sám o sebe. Ať se druzí

z toho dostanou, jak sami dovedou. Vrátím se do New Yorku,

vyzvednu si z banky své peníze a pak …“ Pokrčil rameny.

„A pak?“

166

„Všechno závisí jen na vás, slečno Bertramová. Nepřeji si, ani

nezamýšlím odjet odtud sám. Doufám, že sám také odtud neodjedu.

Pojedete-li se mnou jako má žena, všechno bude mnohem

jednodušší. Myslím, že jste jediná osoba na celém světě, která by

mne mohla usvědčit. Můj sňatek s vámi oloupí státního zástupce o

nejdůležitějšího, vlastně o jediného svědka, pro případ, že by došlo k

přelíčení, neboť žena – víte sama – nesmí svědčit proti svému muži.“

„Chápu,“ pravila. „Dejme tomu, že svolím. Jaká ale bude moje

odměna, kromě oné pochybné cti, že s vámi budu sdílet vaše jméno,

jméno zločince?“

„Očistím vašeho otce,“ pravil. „Slečno Bertramová, neexistuje

žádný důkaz – ani v jeho prospěch, ani proti němu. Učiníte-li, co

požaduji, slíbíte-li, že se za mne provdáte, učiním za to před naším

společným přítelem důležité prohlášení, které úplně očistí jméno

vašeho pana otce.“

„Před naším společným přítelem?“ zdvihla obočí. „O kom

mluvíte?“

„O Petru Correllim,“ odvětil. „Přivezl jsem ho s sebou.“

Přitiskla si ruku ke rtům, jako by chtěla potlačit výkřik údivu,

zrudla a opět zbledla.

„Pana Correlliho?“ opakovala chvějícím se hlasem. „Ne…

nerozumím.“

„Ano, zde je,“ pravil Scatwell, spokojen dojmem, jejž vyvolal.

„Ale jak by mohl vyslechnout vaše prohlášení a nezatknout vás? Ne,

není to pravda – to je nějaká léčka!“ Zpola se odvrátil.

„Pojďte se mnou, nemusíte se ničeho obávat. Zavedu vás od

vašeho domu jen několik kroků. Jak my dva, Petr Correlli a já, jsme

se o všem dohodli. Ano, u newyorské policie neslouží jen samí

andělé.“

Zrudla potlačovaným hněvem.

„Co tím chcete říci?“ zvolala. „Tvrdíte snad, že jste pana

Correlliho podplatil?“

„Nepředkládám vám žádné teorie, ale konstatuji jen prostou

skutečnost.“ Petr Opravdu zradil svou povinnost a napomáhá tomu

darebákovi k útěku? Zachvěla se při té představě. Zamířili k

167

příjezdové cestě a spatřili auto. Vystoupil z něj jakýsi muž. „Kdo to

je?“ zašeptala.

Když došli k zaparkovanému vozu, vykřikla: „Petře!“

„Tak vidíte, slečno Bertramová,“ řekl spokojeně Tom. „Zde v

přítomnosti pana Correlliho, chci dostát svému slibu. Znáte obsah

prohlášení, které chci před vámi učinit?“ pravil, obraceje se k muži,

stojícímu vedle auta.

„Yes,“ přikývl muž.

Ten hlas se podobal hlasu Petrovu – ale jakoby to nebyl jeho hlas,

pomyslila si dívka. Ale byla by přísahala, že je to Petr – snědé tváře,

ponachýlená ramena, čiperné, veselé oči – vše jako u Petra

Correlliho.

„Prohlašuji s plnou odpovědností,“ pokračoval Scatwell, „že pan

Bertram nemá nic společného se všemi oněmi zločiny, které byly

spáchány ve jménu Zlatého Háda. Pan Bertram je stejně nevinen,

jako jeho dcera. Byl jsem to, kdo zastřelil paní Lastovou, kdo unesl

Franka Alwyna, herce a také Wilbura Smitha. Při všech těchto třech

případech mi pomáhal Rosie Cavan a Sam Featherstone. Stačí vám

to?“ obrátil se k dívce.

Nebyla schopna slov. Oči upírala do Petrovy tváře a němě

přikývla.

„Nuže, slečno Bertramová, jste i vy ochotna splnit naši úmluvu?“

„Ano,“ řekla tiše, ale stále nemohla odvrátit zrak od Petra. Jak je

to divné, že tu stojí tak lhostejně a vše, co slyší, přijímá tak klidně…

„Za deset minut vás odvezu svým vozem,“ pravil Scatwell.

„A proč ne hned?“

Scatwell sebou škubl, obrátil se a vytřeštil oči na Giuseppe

Gattiho. „Proč čekat deset minut?“ usmál se Ital.

„Kdo… kdo jste?“ tázal se Scatwell chraptivé.

„Proč ta zbytečná otázka? – Vždyť jste mne právě teď sám

představil. Jsem Petr Correlli.“

„Kde je Gatti?“ zašeptal Scatwell.

„Jaký Gatti? Žádný Gatti tu není. Protože ani neexistuje,“ pravil

Petr klidně. „Dostavil jsem se do vašeho bytu, abych opravil okna,

která jsem den před tím sám rozbil, poněvadž jsem nesmírně toužil,

abych se podíval, jak vlastně vypadáte a jak to u vás vypadá, když

168

jste všichni doma. Kdekdo v Londýně vám dosvědčí, že italsky

hovořím lépe než rodilý Ital. Protože…“

Scatwell dovedl jednat neobyčejně rychle a Petr odskočil stranou

v posledním zlomku vteřiny. Střela prolétla křovím a než mohl

Correlli sáhnout do kapsy pro svůj revolver, Scatwell se již prodral

živým plotem, jímž byl vrouben široký předjezd a zmizel jim z očí.

Petr se ani nepokusil ho pronásledovat.

„Doufám,“ obrátil se k dívce, ale vtom se ozvaly za sebou tři

výstřely. Petr si zhluboka oddychl.

„S výhradou, že Wilbur Smith nepozbyl v tomto okamžiku své

obvyklé střelecké dovednosti,“ pravil prostě, „slyšeli jsme dnes o

Zlatém Hadovi naposled.“

Dívka ho objala a přitiskla svou tvář k jeho. Cítili se oba v

sedmém nebi a ani si nevšimli, jak se za chvíli objevili wilbur Smith

a Frank Alwyn mezi stromy, ještě s revolvery v rukou, a usmívali se

tomu, co uviděli.

Neboť jen v laciných kýčovitých románech se krásná bankéřova

dcera zamiluje do samorostlého a nezámožného policajta…

* * *

Když si myslíte, že štěstí se za peníze koupit nedá, nevíte, kde

nakupoval.

(A ndré Chapelain)

Sobectví neznamená žít tak, jak si člověk přeje, nýbrž žádat od

bližních, aby žili tak, jak si přejeme my. (Ruth Rendellová)

Jsou chvíle, kdy se všechno daří Neboj se, to přejde. (Jules

Renard)

Tajemství úspěchu: vybrat si z dvou možností třetí. (Jean

Rostand)

Nač ztrácet čas odporováním ženě? Stačí chvíli počkat. Sama

změní názor. (Jean Anouilh)

Ideální žena je taková, která nás nepodvádí, ale je tak nádherná,

jako by to stále dělala. (Charles Aznavour)

Kdo ví, co všechno by byl Kolumbus neobjevil, kdyby mu nebyla v

cestě stála Amerika. (Stanislav Jerzy Lee)

Lex Brice

169

S čím vrah nepočítal

Může on, majitel největší banky v mèste, něco takového udělat?

Není vyhnutí, musí! Ten Lump Fetterson si nezaslouží nic jiného,

než smrt. Jak to ale narafičit, abych zůstal mimo podezření?

Filip Stoddard seděl v pracovně pohodlné vily, kterou si dal

postavit před šestadvaceti lety, a upřeně zíral na revolver, který ležel na naleštěné desce psacího stolu.

jak se stalo, že věci dospěly až do tak drastického stádia?

Filipa Stoddarda život naučil nevybírat si v prostředcích, když šlo

o dosažení stanovených cílů. Tím dominantním byl v jeho životě

blahobyt, prestižní společenské postavení, možnost zasahovat do

životů jiných lidí, požitek z toho jimi manipulovat. Když se dral

nahoru, nelítostně ničil existence všech, kdo mu stáli v cestě, některé

slabší, méně odolné jedince dohnal dokonce k sebevraždě…

I Fetterson v honbě za bohatstvím byl ochoten jít přes mrtvoly.

Ale ne proto Stoddard Fettersona hluboce nenáviděl, to nebyl ten

hlavní, rozhodující důvod…

Co bylo přes generační předěl oběma společné, bylo korektní,

kultivované, důvěru vzbuzující vystupování. Oba měli pevný stisk

ruky, dokázali se každému podívat zpříma do očí, chovat se a jednat

jako lidé veskrze solidní, poctiví, jimž se příčí pletichy a intrikaření.

Jenže zatímco Filip na kariéře tvrdě pracoval celý život, Fetterson se

flákal a velkopansky rozhazoval své tenčící se dědictví.

Vstal a šel k oknu. Venku se už setmělo, prostornou pěstěnou

zahradu zaléval bledý svit měsíce, který jí propůjčoval jakési

příznačné kouzlo. Proč, přemýšlel Stoddard, Fetterson jeho dceru

uhání a nenechá na pokoji? Z jeho strany nejde o citové věci, ale o

dědictví, které jí jednou, možná už brzy, připadne? Marně se snažil

Filip přesvědčit Margaretu, že Fetterson je v podstatě lump a

darebák, který ji může zničit život. Nepůsobily na ni ani zprávy

soukromých detektivů, které najal, aby prošťárali Fettersonovu

minulost, ani zjištění, Že byl už jednou ženatý, a nějaký čas seděl ve

federálním vězení za podvody.

Ubohá Margaret…

170

Celá Matka! Po ní podědila i její nepříliš půvabný zevnějšek –

měla dost daleko k tomu, čemu se říká hezké děvče. A roky

ubíhaly… Ne, že by se kolem ní nerojili mladí muži jako včely na

česnu úlu. Stoddardovy milióny byly příliš silným magnetem pro

chamtivé lovce věna a jiné hochštaplery. Marga –

171