AUTOR, KTERÝ ČTENÁŘE NEZKLAME

Edgar Wallace

DCERY SATANOVY

Krimipříběh, který přečtete

jedním dechem

Osoby s nimiž se seznámíme

JIM BARTHOLOMEW

nadějný mladý muž, jemuž život uštědří lekci, že

v maléru musíte spoléhat jen na sebe

MARGOT CAMERONOVA

oplývá mládím, půvabem a inteligencí, což ji

neušetří zlomyslných nástrah osudu

živý důkaz, že když toho víte o jiných

STEPHEN SANDERSON

příliš mnoho, můžete skončit po čertech

špatně

CECILIE CAMERONOVA

se dovede, jako každá žena, znamenitě

přetvařovat

také jeden z těch, kteří si hrají na někoho

PIETRO VISCONTI

jiného, než doopravdy jsou

1. Zamilovaný bankéř

Pan Jim Bartholomew. připravený ke své podvečerní

projížďce na koni. seděl v jezdeckém úboru na okraji psacího

stolu ve své kanceláři a s povzdechem pohlédl na své

náramkové hodiny.

Říkalo se o něm, když u toho nebyl, že na ředitele

filiálky Jihodevonské agrobanky je příliš mlád. což nebyla tak

zcela nepravda. Do sedla ředitele mu pomohl vyhoupnout se

jeho zesnulý otec svou vlivnou protekcí. O pověst plejboje si

koledoval svou neskrývanou zálibou v honech. společenských

večírcích a půvabných mladých dámách, ale ti. kdo s ním

pracovně jednali, nemohli mu upřít pozoruhodné vědomosti o

bankovních a obchodních operacích i to. že dokázal, bylo-li to

v zájmu banky potřeba, být při jednáních se svými partnery

jaksepatří tvrdý a neústupný.

Jediný člověk, který ho zajímal a znepokojoval, byl jeho

jinak svědomilý zástupce pan Stephan Sanderson, který právě

vstoupil do jeho kanceláře a zastihl svého šéfa s jezdeckým

bičíkem v ruce.

„Zavíráme banku za deset minut, pane,“ řekl mrazivě a

se skrývanou nevolí pohlédl na Jima. Nelíbily se mu jeho

způsoby a plejboje vůbec neměl nikdy v obzvláštní lásce.

Panu Sandersonovi bylo dvaačtyřicet let, byl schopný a

pracovitý a dělal si naděje, že postoupí do ředitelské funkce

moorfordské filiálky, jenže Jimyho jmenování jeho naděje na

povýšení rozmetalo.

Sanderson byl suchar a asketa, neúnavně se pídil po

nových a nových vědomostech a jeho největším potěšením

bylo, mohl-li usednout ke svému stolu a soukat z knih a

oběžníků do své prostorné hlavy užitečné a upotřebitelné

vědomosti. Byl také náramně zvědavý, což Jim Bartholomew

záhy zjistil k velkým rozpakům pana Sandersona.

„Tresory jsou již zavřeny, pane Sandersone.“ pravil Jim.

usmívaje se. „takže teď by pro nás měla nastat ta

nejpříjemnější část dne.“

Pan Sanderson němě přikývl, protože šéfové mívají

odjakživa vždy a ve všem pravdu.

„Nedávno jsem se dověděl z New Yorku, od přítele, s

nímž si dopisuji, o případu nadmíru pozoruhodném,“

pokračoval rozčepýřený Sanderson. a ukázal na obálku.

„Jen se na to podívejte, až budete mít trochu času.“

Bylo na něm vidět, že je vzrušen.

„Děkuji vám, pane Sandersone.“ řekl Jim. „Jsem rád, že

máme v bance člověka vašich nevšedních kvalit,“ a se

smíchem opustil banku.

Pan Sanderson se za ním díval s pootevřenými ústy.

Myslel to jako ironii neboje o tom doopravdy přesvědčen?

Podomek z jízdárny Royal už čekal s připraveným

koněm před bankou na chodníku. Jim vyskočil do sedla,

volným klusem projel městem a pak se rozjel po dlouhém

svahu na okraji rašeliniště.

Na jejím opačném konci stál někdo, koho z dálky

nepoznal. Tušil ale o koho jde. Znovu pobídl koně. sjel po

krátkém srázu a tryskem přeletěl dno prohlubně.

Dívka, která ho na druhém okraji Ďáblovy mísy

očekávala, dosud seděla v pánském sedle. to znamená

obkročmo a vysunula jednu nohu v lesklé jezdecké holínce ze

třmenu a přehodila si ji přes šíji koně. Seděla tedy objímajíc

kolena rukama a s úsměvem, v němž byla i trochu výsměchu

pozorovala přijíždějícího Jima.

Tvář

Margot

Cameronové

vynikala

nevšední

pozoruhodnou krásou a přímo volala po talentovaném mistru

štětce, aby ji zvěčnil i pro potěchu potomků. V jejím poněkud

bledším obličeji vynikaly zářivě modré oči a korálové plné rty.

byla štíhlá s bohatou záplavou zvlněných tmavohnědých vlasů,

které měla volně rozpuštěné k ramenům.

Jim přicválal a kloboukem jí zdálky mával na pozdrav.

„Jestlipak víte. Jime.“ pravila vkládajíc svou pravou

nohu zpět do třmenu, „že když jsem tu na vás čekala,

vnucovala se mi neustále neodbytná myšlenka, že pracujete

jen proto, abyste si vydělal na pohodlné živobytí.“

„Občas dodržuji své úřední hodiny, jestli na to narážíte.“

odpověděl Jim.

Chvíli jeli mlčky bok po boku. než Jim opět promluvil.

„Opravdu hodláte odcestovat již v sobotu?“ zeptal se jí

po chvíli.

Margot přikývla.

„A jak dlouho tam zůstanete?“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Mé plány do budoucna jsou

ještě dost neurčité. Prozatím jsou z velké části určovány tím.

pro co se rozhodnou Frank a Cecilie. Říkali, že se v Anglii na

nějaký čas usadí, možná i na několik let. Frankovi se ne-

zamlouvá můj nápad, že se osamostatním, protože...,“ náhle

se odmlčela.

„Protože?“ zeptal se Jim.

„Protože jinak.“ pokračovala dívka, „bych přirozeně i já

pomýšlela na to. že se v Anglii usadím.“

Dojeli na pusté návrší nad hořejším rašeliništěm. Před

nimi na obzoru se tyčil proti modré obloze šedivý vršek Hay

Tor a pod ním se vinula řeka mezi malými zahradami, které

lemovaly její břehy.

„Zde je jediné místo v celé Anglii, kde se cítím volně a

je mi tu moc dobře,“ pravila dívka a sála svěží čistý vzduch

plnými doušky.

Jim přitáhl koni uzdu. zastavil a bičíkem ukazoval za

rašeliniště.

„Vidíte tam vzadu ten bílý dům — vlastně to ani není

dům. Myslím, že byl původně určen k tomu. aby sloužil jako

letohrádek pro nějakého bohatého šlechtice?“

„Vidím,“ pravila dívka, zastiňujíc si dlaní oči.

„Jmenuje se Tor Towers. Mimochodem — seznámila

jste se již s paní Markhamovou?“

„Markhamovou?“ opakovala dívka a svraštila čelo. „Ne.

myslím, že ještě ne. Proč?“

„Je to vaše krajanka a rovněž dáma nesmírně bohatá.“

„Američanka?“ zdvihla dívka překvapeně obočí. „Dosud

jsme se nesetkaly.“

„Sám jsem ji spatřil pouze jednou. Je zákaznicí naší

banky, ale obyčejně s ní jedná pouze můj zástupce Stephen

Sanderson.“

„Je mladá nebo starší?“

„Docela mladá,“ ožil Jim. „a tak krásná jako — jako —

nu, jistě jste viděla v Louvru obraz .Mrtvý pták od slavného

francouzského malíře Greuze. Nuže, je tak krásná jako tento

obraz a nebýt jejích temných vlasů, věřil bych. že Greuze

namaloval ten slavný obraz podle ní.“

Dívka na něho pohlížela a její krásně vykroužené obočí

se sklenulo tak. že naznačovalo posměch a zároveň

překvapení.

„Hleďme, hleďme,“ pravila s žertovnou přísností. „Tolik

nadšení.“

„Nebuďte pošetilá. Margot.“ řekl Jim. ale přesto se

zarděl.

„Říkám vám. že jsem ji spatřil pouze jednou,“ dodal za

okamžik.

„Jenom jednou? Ale přesto, jak vidím, učinila na vás

nesmazatelný dojem...“

„V jistém smyslu ano,“ připustil Jim. „a v jistém smyslu

zase ne.“

„Nerozumím vám. Jime.“ pravda dívka. „Co jste tím

chtěl říci?“

„Chtěl jsem tím říci jen to, že bych jí mohl obdivovat, že

však přece je v ní něco, co ve vás vyvolává, když si ji chvíli

prohlížíte, podivný pocit smutku.“

Margot se pobaveně zasmála.

„Ze všech cest k mužskému srdci bývá podivný pocit

tajemného smutku, který ženu obestírá, cestou nejkratší,“

konstatovala Margot a krátce pohlédla na Jima. „Není čas.

abychom se vrátili?“

Aniž čekala na jeho odpověď, obrátila koně a zamířila k

úzké cestě směřující rozlehlým údolím k Dartmooru.

„Počkejte, proboha!“

Margot rázně zastavila koně a spatřila v Jimově tváři

něco, nad čím se její srdce rozbušilo.

„Margot. brzy se s vámi rozloučím a pak vás dlouho

nespatřím,“ pravil Jim a jeho hlas se přitom trochu chvěl.

„Odcestujete a bůhvíkdy se opět vrátíte. A až nás opustíte,

toto místo, které vy i já považujeme za tak krásné, se v mých

očích promění ve skličující poušť — promiňte mi to banální

přirovnání. Nestačil jsem si teď vymyslet lepší.“

„Nechápu, proč mi všechno tohle říkáte, pane

Bartholomewe.“ zarazila se dívka a pohlédla mu zpříma do

tváře.

„Protože, když je někdo jako já do vás zamilován,

neměl by mít před dámou svého srdce nižádné tajemství.

Obdivuji vaši trpělivost a takt, že jste mne hned něčím

nepraštila, když jsem začal plácat tyhle blbosti.“

Margot vyslechla jeho nesouvislá slova a v její přitažlivé

tváři se nepohnul ani sval. Ale oči se jí lehce zamžily, jako by

se do nich vkrádaly slzy.

„Jste podivný člověk, Jime,“ pravila něžně. „A nyní, když

jste se mi nabídl, nezbývá mi, než abych řekla, že jsem slíbila

Cecilii, že vás přivedu k nám na čaj.“

Jim si zhluboka oddechl, zasadil koni ostruhy a jedním

skokem byl po jejím boku.

„Vaše pozvání mi lichotí. Přijdu rád.“

„Ale nyní hovořme trochu o krásné paní Markhamové.“

Pak chvíli hovořili o krásné paní Markhamové i o jiných

záležitostech, až konečně projeli kamennými vraty Moor

Housu. onoho půvabného, sídla na pokraji Moorfordu. které si

manželé Cameronovi pronajali, protože vyhovovalo jejich

osobitému vkusu.

♣ ♣ ♣

Frank, vysoký pohledný Američan, asi pětatřicetiletý, se

právě vracel z tenisového hřiště a již zdaleka vítal Jima a svou

sestru.

„Navštívil mne váš pomocník,“ hlásil Jimovi. když koně

byli odvedeni do stáje a Margot se svým společníkem vstoupili

do domu.

„Sanderson?“ tázal se Jim udiveně. „A co u všech čertů

u vás chtěl? Přebral jste snad svůj účet?“

Frank se zasmál.

„Nic takového, ale asi před měsícem mne požádal o

doporučující list k jednomu z mých přátel.

Když jsem totiž se Sandersonem hovořil ve vaší bance,

náhodou jsem se mu zmínil, že John Rogers. náš státní

zástupce, je můj přítel. Rogersovy znalosti zločineckého světa

jsou opravdu neobyčejně široké a jeho kriminologická

knihovna je jedna z nejlepších ve Spojených státech. Prozradil

jsem to vašemu panu Sandersonovi a výsledkem toho bylo

jeho přání, abych mu dal doporučující list k Johnovi Rogersovi

a to vlastně i důvod jeho dnešní návštěvy u mne. John Rogers

mu sdělil důležitá fakta o jednom zamotaném případu a

Sanderson si přál, abych mu vysvětlil jednu nebo dvě věci —

například, jaká je pravomoc guvernérů našich jednotlivých

států a v jakém rozsahu mohou udělovat milost.“

„Po čem vlastně ten chlap zase pátrá?“ divil se Jim.

„Víte. nikdy se mi s ničím nesvěřil. Dosti často se posmívám

jeho pátrání po dosud neodhalených zločincích, což on

nadmíru zle snáší a kdyby mohl, stáhl by ze mne za to zaživa

kůži.“

Frank si odvedl Jima do své pracovny. Vzal se stolu

arch dopisního papíru a pročítal jej.

„Načrtl jsem si o tom několik poznámek po jeho

odchodu,“ pravil, „a opravdu. Jime, ten váš pan Sanderson

není tak velkým výstředníkem, jakým se zdá na první pohled.

Tak například toto: Zde v Anglii existuje v současné době

jakási skupina, kterou pan Sanderson romanticky nazývá

„Silná čtyřka zločinu.“ Tři z nich jsou občané mé drahé vlasti,

čtvrtý prý je Portugalec nebo Španěl, ale vydává se za Itala a

říká si nebo se opravdu jmenuje Romano. Je to darebák

prvního řádu, schopný zavraždit vlastní matku a hodit ji psům.

Ostatní tři, o nichž jsou dost přesné zprávy, jsou pán a paní

Trentonovi. Většinu těchto pozoruhodných faktů vím od

Sandersona. Zmínil se mi také o jednom náramně šikovném

padělateli. jmenuje se Talbot. To jsou ovšem jména, pod nimiž

tito lumpové vystupují, svá práva jména znají jen oni sami...“

„Ale pro všechno na světě, co to má společného…“

kroutil hlavu Jim.

„Nechte mě domluvit.“ přerušil ho Frank. „Povím vám

všechno, budete-li jen trochu trpělivý. Myslím, že ten váš pan

Sanderson se jim opravdu dostal na stopu. Policie téhle země

o jejich neplechách zřejmě neví nic, ale policie americká je

velmi dobře zná. A váš pan Sanderson si zřejmě předsevzal,

že je pomůže vypátrat, odhalí místo jejich pobytu a policie

několika zemí si s úlevou oddechne. Tahle tlupa totiž spáchala

loni loupeže v klenotnických obchodech v Paříži a v Londýně.“

Jim Bartholomew přikývl.

„O tom se mnou ale nemluvil.“ pravil Frank.

„Sandersonův záměr jest tento: Zaplavil policii celého světa

svými dopisy, opatřil si všechny podrobnosti o zlodějích

klenotů a o zlodějích bankovních kont. pokud se už na ně

přišlo a má dokonce i podobizny těchto zločinců. Právě v

tomto směru jsem mu mohl být nápomocen přímluvou u svého

přítele okresního státního zástupce, jenž Sandersonovi poslal

celý šanon nejnovějších informací o těchto gaunerech i s jejich

fotografiemi. Tuto zásilku však Sanderson ještě neobdržel,

aspoň do dnešní své návštěvy u mne. ale víte sám, jak dlouho

chodí sem pošta z Ameriky.“

„Ale co vlastně Sanderson zamýšlí?“ tázal se udiveně

Jim. „Chce se snad státi policistou? nebo se chce proslavit

jako úspěšný soukromý pátrač a škodolibě dokázat, jak je proti

němu policie neschopná. S tím se vám patrně nesvěřil.“

Frank se zasmál.

„Sandersonovým skrytým přáním a jeho největší

ctižádostí je ustavit Ochranný sbor bankéřů,“ pokračoval

Frank, „a já si myslím, že je to docela rozumný nápad. Jeho

členy by se stali vedoucí pracovníci bank, jejich prokuristé.

pokladníci a někteří další zaměstnanci, kteří by pak byli

průběžně prakticky proškolováni v prevenci i v odhalování

bankovních zločinů. Vida. již přichází náš Jones, čaj je už

připraven.“

V hale Frank Cameron rázně změnil téma rozhovoru.

„Tato cesta značně prospěje zdraví mé ženy, aspoň

doufám,“ pokračoval Frank. „Od smrti její sestry není její zdraví

zcela v pořádku.“

Margot se mezitím převlékla z jezdeckého úboru a nyní

se svou švagrovou seděla v salónku. Paní Cameronová

povstala a vyšla oběma mužům na uvítanou vstříc.

Byla to žena sličné postavy, asi třicetiletá, jemných,

ušlechtilých rysů, s velkýma tmavýma očima, obestřenýma

prožívaným zármutkem.

„Díky bohu jsem již hotova s balením svých zavazadel,“

pravila.

„Kdy nás opustíte?“ tázal se Jim. „Zítra?“

„V sobotu časně ráno,“ pravila Cecilie Cameronová a

podala mu šálek čaje. „Autem odjedeme do Southamptonu a

večer před naším odjezdem odešleme napřed svá zavazadla.

Ráda bych tu zůstala do nejposlednějšího okamžiku a krom

toho se mi jízda autem za časného jitra nesmírně líbí.“

„Nařídil jsem. aby na zítřek vám byly vaše peníze v

hotovosti připraveny.“ zasmál se Jim. „Nevím, co tomu řekne

můj generální ředitel, až se doví. že naše banka ztratila

najednou čtyři znamenité klienty.“

„Čtyři?“ tázala se paní Cameronová. „Kdo ještě

odcestuje, krom nás tří?“

„Paní Markhamová z Tor Towersu. Ta Američanka.

Odpluje myslím současně s vámi.“

„Markhamová? Znáš ji. Franku?“

Frank Cameron zavrtěl hlavou.

„Není z New Yorku,“ vysvětloval Jim. „Myslím, že je z

Virginie. Pravidelně navštěvuje náš kraj a nejspíše se zase k

nám vrátí, neboť si u nás deponovala své klenoty. Přál byl si,

aby to nebyla učinila. Její diamanty v ceně sto tisíc liber

šterlinků jsou uloženy v našem trezoru. Jakmile ta krásná

dáma bude na širém moři. odešleme je do naší londýnské

centrály, kde budou uschovány mnohem bezpečněji.“

„Paní Markhamová,“ opakoval Frank.zamyšleně. „Je to

zvláštní, ale nikdy jsme se nesetkali. Je to mladá nebo starší

dáma?“

„Mladá,“ pravil Jim. „Spatřil jsem ji sám pouze jednou a

to ještě na velkou vzdálenost. Správu svých domácích

záležitostí svěřila svému komorníkovi. Je to skvělý gentleman

a jmenuje se Winter. typický služebník ze staré školy.

Sanderson ho seznámil se všemi obchodními záležitostmi,

které máme s paní Markhamovou. takže vím o ní jen málo.

krom toho, že je to dáma velmi příjemná, má tuny peněz, je to

vdova a většinu svého času tráví krajinomalbou. Bude s vámi

na lodi. kde se jistě shledáte s četnými přáteli. Máte

zamluveny pohodlné kabiny?“

Frank přisvědčil.

„Máme kabiny v pořadí B. nejlepší na celé lodi. Ostatně

najde na palubě svou dobrou přítelkyni, paní Dupreidovou.

Jane odcestuje stejným parníkem, že ano?“ obrátil se k své

choti.

„Ano, ráno jsem obdržela její dopis.“

Rozhovor se stočil k parníkům, k cestujícím a k jejich

výstřednostem, leč hovořili pouze Frank Cameron, jeho choť a

Jim.

Margot Cameronová byla neobyčejné mlčenlivá a

zamyšlená a Cecilie záhy si toho povšimla.

„Jak jsi zamlklá. Margot. Co se s tebou děje?“

Margot trhnutím procitla ze svého zasnění.

„Myslím, že je to tím, že stárnu,“ pravila Margot. „Ale v

poslední době mi začíná jít na nervy každá změna prostředí.“

„Ani mně se to příliš nezamlouvá, že musíme

odcestovat, Margot. Musíme vyřídit záležitost dědictví po své

tetě Martě.“

Spatřil, že v očích Jimových se zablýsklo a ušklíbl se.

„Zní to tak, jako bychom plánovali jenom kvůli tomu jet

domů a hned se pak opět vrátit. Ale tak tomu není. Je totiž

nejvyšší čas. abych si prohlédl své doly. na nichž jsem

kapitálově zúčastněn, a to znamená, že celou zimu strávíme v

Kalifornii.“

Jim v duchu zaúpěl.

„Dobrá,“ pravil zachmuřeně. „Ze mne se zatím stane

starousedlík tohoto města a až se vrátíte, snad na různých

budovách najdete desky, připevněné na paměť vašeho

pobytu. Zhloupnu tady bez vás dokonale.“ Pohlédl na Margot,

která dopila čaj a odložila šálek.

„Snad sem zavítá nějaký cirkus,“ utěšovala ho Margot,

„a ty se zamiluješ do jeho krásné krasojezdkyně.“

„Otvírá se pro mne dvojí cesta,“ prohlašoval Jim

slavnostně. „Buď se vrhnu do víru místních radovánek a věnuji

se pěstování ovcí, nebo vyloupím banku a vyhodím město do

povětří. Myšlenka na vyloupení banky je pro mě, nemohu po—

chopit proč. neodbytná a neobyčejně svůdná,“ dodal

zamyšleně. „Diamanty krásné paní Markhamové...“

„Proč stále spojujete jméno paní Markhamové se

slovem krása?“ durdila se Margot Cameronová.

„Protože to nejlépe vystihuje půvab její i skvostů, které

si v našich sejfech deponovala.“

2. Prapodivný prsten

Pohlížel na ruku paní Cameronové a Cecilie se zlehka

zarděla.

„Parádní kousek, co?“ pravil Frank Cameron klidně.

„Dovol, ať jej Jimovi ukáži.“

Váhala, pak stáhla prsten z prstu a podala mu jej.

Byl to široký zlatý kroužek a podle jeho vzhledu se dalo

soudit, že byl spíše vyciselován zlatníkem než ulit. Přistoupil k

oknu. kde bylo víc světla, aby si jej prohlédl pečlivěji.

Tři ženy s hadími hlavami, jemně a překrásně vyřezané,

každý rys jejich zachmuřilých tváří skvěle vymodelovaný,

ačkoliv každá tvář byla sotva větší než osminu palce.

Prohlížel si prsten s obdivem, povšiml si zákrutů hadů a

náznaku křídel a pak jej vrátil paní Cameronové.

„Dcery Satanovy,“ pravil. „Překrásná práce.“

„Satanovy dcery?“ Paní Cameronová se zamračila a její

oči dostaly podivný výraz.

„Ano. ale také by to mohly být tři Fúrie, že? Římská

božstva, která přinášela trest těm, kdož činí zlo.“

„Nikdy jsem neslyšela, že se nazývají Dcery Satanovy,“

pokrčila rameny Cecilie Cameronová. vsunujíc si prsten na

prst. „Satanovy dcery!“

„Mé znalosti mythologie jsou trochu zrezivělé,“ usmál se

Jim. „ale na toto jméno si vzpomínám velmi dobře. Rozhodně

však je to překrásná práce.“ . .

„Máte štěstí, že jste to dnes spatřil,“ pravil Frank. „Má

choť nosí tento prsten pouze v jediný den v roce — ve výroční

den smrti svého otce. Je to tak. drahoušku?“

Paní Cameronová přikývla.

„Můj otec dal takový prsten mé sestře a mně,“ pravila.

„Byl velkým znalcem starobylých předmětů a zhotovil tento

prsten jako přesnou kopii prstenu, který je nyní v pařížském

Louvru. Není to,“ hlas se jí zlomil, „příliš příjemná vzpomínka,

ale chudák otec byl tak hrdý na tento prsten — bylo to jeho

vlastnoruční dílo — a proto jej nosím aspoň jednou za rok na

jeho památku.“

Nezmínila se o své zesnulé sestře, ale Jima to ani

nepřekvapilo.

„Má velkou cenu,“ řekl. „Prsten, který měli v Louvru, byl

ukraden roku 1889, vzpomínáte-li si. a tak dnes váš prsten je

jedinou jeho věrnou kopií na světě.“

Margot povstala, přikročila ke klavíru a tiše něco hrála.

Nějakou jímavou tklivou melodii. Jim již tak si zvykl na její hru

jako na denní potěšení svého života, že rovněž povstal a

přisunul k ní svou židli.

„Ode dneška za týden, kde asi budete?“ odvětil. „Kterou

lodí odplouváte?“

„Parníkem Ceramia.“

„Parníkem Ceramia?“ zvedl obočí. „Velký Bože! Starý

brach Stornoway je na něm prvním důstojníkem a starý

Smythe je tam prvým inženýrem.“

Obrátila se na židli a složila ruce v klíně.

„Kdo jsou ti gentlemani? Lidé mladí jako vy nebo už

postarší páni?“ tázala se. „Franku!“ zvolala přes rameno. Pojď

sem a poslechni si něco o přátelích pana Bartholomewa.“

„Nu,“ vysvětloval Jim. „nejsou to lidé opravdu staří, ale

jsou to moji velmi dobří přátelé. Jak již víte, za světové války

jsem sloužil u vojenského námořnictva. A byl jsem postupně

téměř vším, co si jen dovedete představit na kterékoliv válečné

lodi — od topiče až po důstojníka výzvědné služby.

Stornoway byl kapitánem torpédoborky B 75, byla to

torpédoborka, určená k zvláštním službám a já byl na ní

důstojníkem výzvědné služby. V jedné době jsme hlídkovali u

severního pobřeží Skotska. Smythe byl tehdy strojmistrem a

tak jsme se navzájem všichni tři dost dobře poznali. Když nás

jednoho dne Němci napadli...“

„To chcete říci. že napadli vaši loď?“ zeptala se dívka.

„Povídejte, jak jste z toho vyvázli. Tyhle příběhy mě hrozně

zajímají...“

„Nu. bylo to zkrátka tak — torpédovali nás jednoho

chladného únorového dne a mohu říci. že nás torpédovali

nadmíru přesně. My všichni tři jsme pak byli spolu ve vodě tak

asi dvanáct hodin. Za podobných okolností se lidé přirozeně

seznámí a poznají ještě lépe.“

Margot se zasmála.

„Zachránil jste je tedy z podmořského hrobu?“ tázala se

s jemným posměchem. „Nebo to byli oni, kdo zachránil vás?“

„Nu,

jaksi

jsme

zachraňovali

jeden

druhého,“

vysvětloval Jim rozpačitě.

Margot Cameronová vytušila v této plaché a vyhýbavé

odpovědi celé drama zatajovaného hrdinství, a proto se v

duchu rozhodla, že vyhledá Stornowaye při nejbližší vhodné

příležitosti a že od něho se dozví plnou pravdu o této události.

Jim byl by rád zůstal i na večeři, ale když ho nepozvali,

vycouval z toho tak, že jim sdělil, že musí večer napsat jednu

obsáhlou zprávu pro generální ředitelství své banky.

Margot ho doprovodila před dům.

„Zítra vás ještě spatřím, že?“ zeptala se tiše. ale

nepohlédla na něj. „Nepřijel byste do Southamptonu, abyste se

s námi rozloučil?“

„To je nápad!“ pravil. „Bude to pro mě, myslím to

loučení, strašné bolestivé, ale ano, učiním tak. Přijedu tam

ranním vlakem.“

„Proč byste nejel autem s námi?“

„To nemohu,“ pravil. „V sobotu dopoledne mám v

Londýně nutnou záležitost, ale odjedu tam půlnočním vlakem,

ráno vyhledám našeho generálního ředitele a pak nejbližším

vlakem odjedu do Southamptonu.“

Podával jí ruku a Margot se ohlédla.

Za nimi podkoní přiváděl Jimova koně.

„Dobrou noc,“ řekla opět tím svým tichým, zastřeným

hlasem, který Jima tolik vzrušoval.

Vyhoupl se do sedla a dívka jemně hladila chřípí koně.

„Jime.“ tázala se pojednou, „a jestliže — jestliže —

jestliže opravdu chcete nabýt jmění, pokusíte se o to hodně

rychle, viďte?“

Sklonil se v sedle, položil jí ruku na hlavu a Margot

vzhlédla k němu.

„Bude to něco dábelsky rychlého a také chytrého.“

pravil. „Už to mám zhruba promyšleno.“

3. Zvědavý komorník

Pan Stephen Sanderson obdržel americkou poštou

tlustou obálku a téměř polovinu noci probděl u svého psacího

stolu, kde si vypisoval nová fakta, jež právě obdržel z New

Yorku od Cameronova přítele, srovnával je s bohatým

obsahem svých dřívějších zápisků, pečlivě roztříděných a

seřazených.

Jeho práce spočívala také v tom. že musel co

nejpečlivěji

pročíst

celé

tisíce

novinových

výstřižků,

pojednávajících o vlně zločinů, která zaplavila Francii a Anglii.

Znamenalo to dále, že metody, o nichž tyto novinové výstřižky

referovaly, musel srovnávat s postupy a praktikami, o nichž se

psalo v dopise, poslaném na jeho adresu z New Yorku.

Pracoval neúnavně, až se šedé denní světlo prodralo

záclonami okna a dopadlo na tucet fotografií mužů i žen.

rozložených před ním na psacím stole.

Stephen Sanderson s obdivuhodnou trpělivostí vybíral a

skládal kameny neobyčejné okouzlující mozaiky.

Již pouze jeden, nejvýš dva kameny se mu nehodily do

celkového obrazu. Ulehl ke krátkému spánku a probudil se asi

za čtyři hodiny, osvěžen a posílen nadějí, že co nejdříve doplní

celkový obraz.

Když Jim Bartholomew vstoupil o desáté hodině do své

kanceláře, jeho pomocník již seděl u svého psacího stolu a

Jim si povšiml, že oči Sandersonovy jsou trochu zapadlé a

zčervenalé a všiml si také. že je v náladě mnohem veselejší

než kdykoliv jindy.

„Dobré jitro, pane Sandersone!“ „Dobré jitro, pane

Bartholomewe.“ Jim měl již na špičce jazyku ironickou po-

známku, aby Stephena trochu pozlobil, ale včas ji spolkl.

Pohlížel nyní na svého pomocníka a zástupce s úctou

mnohem větší, než ještě včera před zajímavou rozmluvou s

Frankem Cameronem.

„Je dnes ráno něco nového?“ otázal se Jim. odhodiv

klobouk na věšák. Mokrý plášť pověsil na okno. toho rána

drobně pršelo. „Nic, sire.“ pravil Sanderson.

Byl puntičkářský i ve vnějších projevech povinné úcty k

svému mladému představenému.

„Připravil jsem peníze pro paní Cameronovou a pro

paní Markhamovou.“ oznamoval.

„Oh ano. ale žádná z nich ještě oficiálně nezrušila svůj

účet. že ano?“

„Ano, pane.“ odpověděl Sanderson. „Ale konto paní

Markhamové není příliš vysoké. Asi dva tisíce liber. Trochu

peněz si ale v naší bance ponechá, protože se hodlá vrátit.

Očekávám pana Wintera každým okamžikem. Chcete si s ním

promluvit?“

„A kdo je to. ten pan Winter? Ach ano. už si

vzpomínám. Její komorník. Ne. děkuji, děkuji vám.“ řekl Jim

roztržitě. „Bude-li si však přát se mnou mluvit, jsem ve své

kanceláři.“

Odešel do své pracovny, zavřel za sebou tiše dveře a

Sanderson se vrátil ke své rozdělané práci.

Za malou chvíli se ozvalo zaťukání a do Stephenovy

kanceláře vstoupil jeho pomocník, který seděl v předpokoji.

„Pan Winter. pane.“ ohlásil.

Statný, trochu obézní muž dobrosrdečného vzhledu s

černými licousy, to byl pan Winter. Podal Sandersonovi pravici

a usednuv na jeho vyzvání na protější židli, podal mu růžový

lístek, jejž Sanderson pečlivě zkoumal.

„Nuže,

pane

Wintere,

předpokládám,

že

vaše

zaměstnavatelka je nesmírně rozrušena vyhlídkou na návrat

do Ameriky?“

„Ne, pane.“ usmál se pan Winter.

„Kdy odcestujete?“

„Dnes večer, pane. Autem odjedeme do Bournemouthu

a pak se časně z rána nalodíme na parník do Států.“

„Bude to jistě příjemná plavba, pane Wintere.“

Starší muž si pohladil lysé temeno hlavy a váhal s

odpovědí.

„Nu, pane, snad ano, snad také ne,“ řekl potom opatrně.

„Ještě nikdy jsem nebyl za hranicemi naší staré Anglie a věru

nevím, co si počnu mezi těmi Američany. Ovšem, to se

rozumí, paní Markhamová je velmi roztomilá dáma a jsou—li

tam za velkou louží všichni jako ona, pak tam musí být krásný

život. Ale jak říkám, nikdy jsem nebyl za hranicemi Anglie a

nikdy jsem ještě necestoval parníkem — a proto zcela

přirozeně jsem tím vším trochu, abych tak řekl, vyveden z míry

a trochu nervózní.“

„Nic se nebojte. Wintere, všechno bude v pořádku,“

utěšoval ho Sanderson.

Stiskl tlačítko elektrického zvonku a když vstoupil

úředník, odevzdal mu Winterův šek.

„Proplaťte ten šek ihned a peníze přineste sem,“

přikázal.

„Mám ještě něco, pane,“ řekl komorník a nakloniv se

přes stůl, ztišil hlas: „Paní Markhamová je trochu, jak bych to

řekl, zneklidněna těmi klenoty, které si u vás uložila, a proto

mě požádala, abych se podíval, zda jsou pořádně zabaleny a

zapečetěny. Zkrátka, pane Sandersone, nechci vám nic

nalhávat, uložila mi, abych se přesvědčil, zda jsou u vás a v

bezpečí.“

Sanderson se přinutil k jednomu ze svých vzácných

úsměvů.

„Myslím, že paní Markhamová nemá k obavám a

znepokojení nejmenší důvody,“ řekl. „Ale patrně ty zprávy o

různých loupežích klenotů ji poplašily. Upřímně řečeno, ani se

jí nedivím.“

„Tak to je, pane, máte pravdu,“ přisvědčoval Winter.

„Naše paní říká, že již jednou byla oloupena — v Americe — a

že od těch dob se stále strachuje o své klenoty.“

„Myslím, že ji můžeme uklidnit,“ pravil Sanderson a

přikročil k ocelovým dveřím na konci své kanceláře.

Manipuloval několik okamžiků dvěma klíči, hřmotné,

těžké dveře se rozevřely a Sanderson zmizel v pancéřovém

sklepení.

Vrátil se za minutu s malým balíčkem v hnědém papíře.

„Přejete si, abych jej odpečetil?“ Tázal se, ukazuje na

balíček a na šňůru, kterou balíček byl převázán.

„Ne. pane.“ pravil Winter. „Paní Markhamová mi pouze

uložila, abych vás požádal, abyste natrhl papírový obal. tak

abych viděl dovnitř. Řekla mi. že klenoty jsou ve skleněné

doze.“

„Je to nápad paní Markhamové,“ pravil Sanderson, „a

není to nápad špatný.“

Zachytil růžek papíru a opatrně jej natrhl.

Bylo vidět, že je uvnitř podlouhlá, skleněná krabice.

„Jak vidíte, všechno je v pořádku.“ Pan Winter se sklonil

ke krabičce a uctivě se díval na část širokého diamantového

náhrdelníku, kterou bylo trhlinou papírového obalu zřetelně

vidět.

Diamanty hrály všemi barvami v paprscích dopoledního

slunce.

„Všechno je v nejlepším pořádku, Wintere.“ řekl

Sanderson. „Neporušena, jak vidíte, je i pečeť paní

Markhamové.“

Winter mu ukázal papírový štítek, na němž bylo

napsáno ,Stella Markhamová’ a dnešní datum.

„A k čemu to je?“ tázal se překvapený Sanderson.

Pan Winter se zachechtal.

„Báječná dáma je ta naše paní Markhamová. Myslí na

všechno. Wintere, řekla mi, až pan Sanderson natrhne

papírový obal krabičky, tedy musíte pak natržené místo zalepit

tímto štítkem, aby se nikdo nemohl domnívat, že se tak stalo

bez mého vědomí.“

Naslinil nagumovanou stranu štítku a prohodiv „dovolte,

pane.“ spojil jím obě části natrženého papíru.

„Tam zrovna jde jeden gentleman, kterého paní

Markhamová nemá příliš v oblibě.“ řekl Winter a hlavou ukázal

k oknu, odkud byl výhled na High Street.

Sanderson spatřil záda jakési robustní, kymácivé

postavy.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Statkář Gold. Je to člověk nepříjemný, nevychovaný

hulvát. Věřil byste, že jednou div nevyhodil mou paní ze svého

pozemku, když si tam kreslila nějakou skupinku stromů?“

„Ale jindy, jak ho zase znám já. je to člověk docela

slušný.“ pokrčil rameny Sanderson. „Aspoň pokud mi je

známo.“ dodal.

„Nyní.“ řekl pan Sanderson, nyní odnesu diamanty zpět

do našeho trezoru a vy můžete uklidnit paní Markhamovou, že

její klenoty jsou u nás, o čemž jste se mohl osobně přesvědčit,

v naprostém bezpečí.“

Úředník banky přišel s penězi a opatrný pan Winter

přepočítal je, nikoliv jednou a nikoliv dvakrát, ale aspoň třikrát.

Vložil do kapsy a již se chtěl zvednout k odchodu, když ho

Sanderson zadržel.

„Ještě o něčem bych si rád s vámi pohovořil, pane

Wintere.“ pravil. „Můžete mně poskytnout pět minut svého

vzácného času.“

„S největší radostí.“ přikývl ochotně pan Winter.

viditelně potěšený neobvyklou zdvořilostí pana Sandersona.

„Odcestujete do Ameriky a tam budete mít příležitost,

abyste mi opatřil několik informací, některé z nich ještě za

plavby po moři.“

„Nebudu-li příliš nemocen, pane.“ Přerušil ho Winter.

„Dostanu třeba mořskou nemoc a celou cestu prostonám na

posteli. Ještě jsem se nikdy tak dlouho po moři neplavil.“

„To nebude moře. ale oceán.“ poučil ho vlídně pan

Sanderson. „Jmenuje se Atlantický, můžete se o tom

přesvědčit v každém atlase.“

Věřím vám. pane Sandersone. Opravdu se tak podivně

jmenuje? Slyším to jméno poprvé.“

„To nic.“ mávl shovívavě rukou Sanderson. „Jestli

dostanete mořskou nemoc, uzdravíte se za pár hodin,“ uklidnil

ho pan Sanderson. „Vašimi spolucestujícími budou pán a paní

Cameronovi.“

„Cameronovi?“ opakoval pan Winter.

„Ano, tak se ti lidé jmenují.“

„Nevím, zda je znáte, ale žijí v tomto městě.“

„Oh ano, pane, již vím. To jsou ti Američané,“ přikývl

Winter.“Ano pane. znám je od vidění. Proč se ptáte?“

Sanderson mi vylíčil podrobnosti jeho úkolu. Nemluvil s

ním jen pět minut, ale zcela jistě aspoň dvacet.

Bylo nutné, aby se komorníkovi paní Markhamové

aspoň do jisté míry svěřil se svými záměry a to také učinil. Jim

ve své kanceláři zaslechl jejich tlumené hlasy a nezřetelné

mručení a pohlédnuv hořejší, zasklennou část dveří, spatřil

obrys pana Sandersona a usmál se.

Dopsal svůj dopis, zapečetil jej a odešel do hlavní

místnosti banky.

„Byla zde již paní Cameronová?“ zeptal se muže za

přepážkou.

„Ne, pane, přišel pouze pan Winter. komorník paní

Markhamové, ale ten tady ještě někde je. Asi u pana

Sandersona.“

„Vím, řekněte panu Sandersonovi. že se vrátím asi za

deset minut.“ pravil Jim a opustiv místnost, vykročil na High

Street.

Zamířil směrem k domu Cameronových a celou cestu si

říkal na každém kroku, že si počíná jak mladý, zamilovaný

blázen. Byl již asi v polovině svahu směřujícího k cíli své cesty,

když spatřil auto. které zvolna sjíždělo dolů.

Zastavilo se. když pozdravil a Cecilie Cameronová mu

pokynula, aby si nastoupil dovnitř.

„Kam máte nakvap, tak záhy zrána?“ tázala se se

zdviženým obočím a zařadila rychlost.

Druhým cestujícím v jejím voze byla Margot, ale ta

dobře věděla, kam Jim tolik spěchal, jenže ji zajímalo v této

chvíli, jakou výmluvu si Jim pohotově vymyslí.

„Šel jsem k vašemu domu, abych se ještě jednou s

vámi setkal.“ pravil Jim upřímně, usedaje k nim. „Budete mi tu

všichni, až odjedete, hodně chybět.“

„Nejvíc ze všech asi Margot?“ odvětila Cecilie mírně a

pousmála se.

„Trefila jste do černého.“ doznával Jim a ani se

nezarděl. „Vím. že jsem dokonalý idiot, ale přímo nenávidím

myšlenku, že budete odtud tak daleko.“

„Myslím, že bychom si všichni přáli, abychom zde mohli

zůstat.“ pravila Cecilie. „Dokonce i Margot. Nebo ne?“

„Dokonce i Margot.“ ušklíbla se Margot a napodobila

přitom Ceciliin hlas.

„A nemůžete si vymyslit nějakou záminku, abyste

odcestoval s námi?“ pokračovala paní Cameronová.

„Takovou záminku jsem našel již dávno.“ odpověděl

Jim.

Auto se zastavilo před bankou. Stephen Sanderson stál

ve dveřích a hovořil s panem Winterem.

„A nyní, abych se trochu vrátil k našim počestným

bankovním záležitostem. Já...“

Jim se rázem odmlčel a pohlédl do tváře paní

Cameronové.

Byla smrtelně bledá, z jejích rtů se vytratila všechna

červeň, v celém jejím výrazu byla panika a náhlá hrůza.

Obrátil se a spatřil Sandersona na prahu dveří. Právě

dokončil svůj rozhovor s komorníkem paní Markhamové a také

si již povšiml zastavivšího se auta.

Jim opět pohlédl na Cecilii.

Chvěla se na celém těle jako osika, jako v náhlém

záchvatu zimnice.

„Můj Bože!“ vydechla. „Och. můj Bože!“ opakovala.

Sanderson se vrátil do banky.

„Co se děje. má drahá Cecilie? Pro milosrdenství Boží.

co se ti stalo?“ pravila Margot a objala svou hrůzou ztuhlou

švagrovou.

„Ne nic. Už mi je lépe.“

Jim oněměl údivem.

4. Šok paní Cameronové

Sanderson! Co se asi skrývalo v mysli tohoto muže, že

žena tak sebevědomá jako paní Cecilie Cameronová byla

zachvácena náhlým pocitem hrůzy? Že příčinou její šokující

proměny byl Sanderson, o tom Jim nepochyboval ani okamžik.

Vyskočil z auta a pomohl paní Cameronové vystoupit z

vozu.

„Och, nic to není — jak jsem byla pošetilá.“ pravila

chabým hlasem, když ji zavedl do své kanceláře. „Byl to jen

náhlý slabý záchvat mdloby — někdy tím trpívám. Promiňte

mi. pane Bartholomewe, že jsem se nedokázala ovládnout.“

„Co to vyvolalo, má drahá?“ zeptala se Margot

úzkostlivě.

„Ale nic, zapomeň na to Margot.“ přinutila se paní

Cemeronová k úsměvu.

„Opravdu, nedělej si zbytečné starosti. Jak jsem už

řekla, byl to takový náhodný záchvat mdloby. Vyřídíte moji

záležitost sám, pane Bartholomewe? Já... já... nemyslím, že

bych toužila ji projednávat s vaším zástupcem.“

Jim se ochotně ujal její záležitosti.

Odešel do Sandersonovy kanceláře, kde tento ctihodný

muž seděl u svého stolu, zřejmě ani netuše, jak velkou

zodpovědnost má za úlek paní Cameronové.

„Sám

vyřídím

záležitost

paní

Cameronové,

Sandersone.“ řekl mu Jim.

„Výborně, pane.“ odvětil jeho zástupce. Ale ani

nevzhlédl od své práce. „Právě jsem vyřídil účet paní

Markhamové.“

Jim se vrátil do své kanceláře s bankovkami. Paní

Cameronová se zatím již trochu vzpamatovala a aspoň

navenek nabyla své obvyklé vyrovnanosti.

„Vypadá to. jako by byl dnes podniknut všeobecný útok

na naši banku,“ pravil Jim. „Komorník paní Markhamové si

právě vyzvedl dva tisíce liber pro svoji zaměstnavatelku.“

Přepočítal bankovky.

„Paní Markhamová je ona mladá dáma. která také

cestuje do Ameriky?“ zeptala se Cecilie.

„Myslím, že odjede dnes nebo zítra, ale přeptám se na

to.“ Odešel za Sandersonem.

Vytušil, že zájem Cecilie Cameronové o odjezd paní

Markhamové je pouze záminkou, aby se vzdálil ze své

kanceláře, protože chtěla být chvíli o samotě, aby se ze svého

leknutí vzpamatovala. Proto otálel se svým návratem tak dlou-

ho, jak to bylo jen možné.

Byl trochu překvapen, když shledal, že jeho zástupce a

pomocník je neobyčejně dobře naladěn, aniž Jim byl s to

uhodnout příčinu.

„Ano.“ pravil Jim k dámám. „Paní Markhamová odpluje

zítra a její komorník se ještě před několika okamžiky svěřoval

Sandersonovi se svými obavami z mořské nemoci. Myslím, že

paní Markhamová opustí naše město již dnes.“

Doprovodil obě dámy k autu, rozloučil se s nimi a stál

na chodníku tak dlouho, až mu vůz zmizel z dohledu. Pak se

zvolna vracel do své kanceláře.

Stiskl zvonek do kanceláře Sandersonovy a jeho

přičinlivý úředník se dostavil téměř ihned.

„Sandersone.“ usmál se Jim, „musím se vám omluvit.“

„Vy, pane?“ zvedl obočí překvapený Sanderson.

„Ano.“ odvětil Jim. „Pošetile jsem se posmíval té vaší

malé zálibě a netušil jsem, či vlastně jsem nechápal, jak tato

vaše práce může být významná a důležitá.“

Pan Sanderson hleděl na něho podezíravě.

„Ovšem, pane Bartholomewe, jsou-li vám takové věci k

smíchu...“

„Teď už mi to není k smíchu.“ přerušil ho Jim. „Včera

odpoledne jsem o tom dlouho hovořil s panem Frankem

Cameronem a on, aniž by mi indiskrétně prozradil něco z

vašich tajemství, mi řekl. že systematicky pracujete na tom.

abyste vypátral členy Silné čtyřky, která již podvedla několik

bank.“

„Ano, pane, to je pravda,“ přikývl Sanderson. „Jsem

šťasten, že jsem na dobré stopě. Ale nejsem sám, pátrají po ní

také jiní lidé.“ pokračoval. „Teprve včera jsem dostal dopis od

jistého přítele pana Camerona — je to právník v Americe —

který mi poskytl některé velmi zajímavé údaje a důležitá

sdělení. Největším a nejhorlivějším nepřítelem té Silné čtyřky

je jistá žena, ženský detektiv ve službách ministerstva spra-

vedlnosti Spojených států, která již po čtyři roky sleduje řádění

této tlupy. Jméno oné dámy bohužel zatím neznám. A to, co

vím, bylo mi svěřeno jen důvěrně.“

„Ženský detektiv? To zní opravdu zajímavě.“ divil se

Jim. „Myslíte opravdu, že máte nějakou naději, že ty chlapíky

jednou polapíte?“

Sanderson potřásl hlavou.

„Na takovou otázku je těžká odpověď.“ odpověděl

váhavě. „Je ovšem velmi pravděpodobné, že ona dáma. která

je stopuje tak dlouho, je svému cíli mnohem a mnohem blíž

než já. Má k dispozici jako profesionálka neomezené pro-

středky, je zaštítěna vládou Spojených států a všech

amerických úřadů, může se objevovat ve všech důmyslných

přestrojeních a všechen čas může výlučně jen věnovat svému

pátrání.“

Jimovi se v tomto okamžiku zdálo, že Stephen

Sanderson pociťuje ve svém srdci hněv mnohem hlubší proti

této tajuplné ženě, přesněji povezeno ženskému detektivovi,

než proti oněm hanebným zločincům, jejichž řádění chtěl

překazit a o jejichž záhubu usiloval.

„Mimochodem řečeno, pane — komorník paní

Markhamové, pan Winter, mne před svým odchodem žádal,

abych mu ukázal klenoty jeho zaměstnavatelky,“ pravil

Sanderson a stručně vylíčil průběh komorníkovy návštěvy.

„Čert ven její klenoty.“ pravil Jim. „Kéž by je byla uložila

v Londýně nebo kdekoliv jinde. Rozhodně pošlu ten náhrdelník

do Londýna hned, jakmile paní Markhamová odcestuje,

Sandersone.

Můžete již teď o tom napsat našemu generálnímu

ředitelství a můžete jim sdělit, aby očekávali diamanty paní

Markhamové asi tak v úterý — a pak to sám osobně zařiďte.

Malý výlet do Londýna vám neuškodí, naopak, navštívíte tam

sídlo ústřední policie a pohovoříte si s nimi o tom, na čem

vedle své bankovní agendy vytrvale pracujete.“

Sanderson vděčně přisvědčil.

„Děkuji vám, pane. Musím navštívit Scotland Yard a

pohovořit si s detektivním inspektorem Mc Gintym. Již dlouho

si s ním dopisuji. Zdá se mi. že je to člověk na policajta neoby-

čejně inteligentní.“

„Pravděpodobně ano.“ pravil Jim suše. „Je to

podivuhodné jak často detektivové bývají lidé nadprůměrně

inteligentní.“

5. Rozhovor s Frankem

Měl na vybranou — buď jít domů k samotářskému

obědu, nebo setrvat ve své kanceláři a strávit volné chvíle

meditováním. Leč jídlo, zvláště jídlo o samotě, ho nelákalo a

tak ještě nebyl rozhodnut, co udělá v nejbližších minutách,

když spatřil oknem své kanceláře Cameronovo auto.

Auto zaparkovalo a Frank Cameron zamířil k bance.

Jim Bartholomew mu šel vstříc.

„Rád bych si s vámi promluvil. Jime.“

Viděl na Frankovi, že má něco na srdci, ale že to

nejspíš nebude nic radostného. Když si s Jimem potřásl rukou,

jeho tvář zůstala vážná.

„Nedovedu si vysvětlit, co se s Cecilií vlastně stalo.

Dnes ráno byla přece ve znamenité náladě a dokonce

žertovala o prstenu, který jste si včera prohlížel. Jakže jste to

nazval?“

„Satanovy dcery.“ připomenul mu Jim. „Zní to trochu

morbidně a také snad trochu nevhodně, ale nenapadlo mě nic

jiného.“

„Nu nic. Jak říkám, odjela z domu v nejlepší náladě.“

pokračoval Frank, „ale vrátila se z vaší banky jako učiněná

hromádka neštěstí. Co se jí stalo?“

„To ví jen Bůh!“ odvětil Jim. „Seděl jsem s ní v autě.

když jsem pojednou spatřil, že jí tváře blednou a pomyslil jsem

si. že každým okamžikem omdlí.“

„A byl k tomu nějaký důvod!“

„Žádný, pokud vím.“ pravil Jim. Považoval za lepší,

jestliže do toho nebude zaplétat Sandersona. který podle

všeho vyvolal ono leknutí paní Cameronové.

„Nuže, ať — tak nebo onak, rozhodla se, že zítra do

Ameriky neodcestuje.“

„Velký Bože!“ zvolal Jim a srdce se mu rozbušilo.

„Tedy i já zde musím zůstat, to se rozumí samo sebou.“

pravil Frank. „Ale Margot odjede. Nutno podepsati některé

dokumenty a podepsat je musí bud ona nebo já. Myslím, že se

stejně brzy do Ameriky vrátíme.“

„Margot odcestuje sama?“ tázal se Jim.

„Jinak to nepůjde,“ odvětil Frank.

„Ale tím lépe pro ni — bude mít víc místa na procházky

v zaplacených kabinách. Zakoupil jsem tři sousedící kabiny.“

„Co tomu říká?“

„Není tím příliš potěšena, to se rozumí.“ pravil Frank.

„Naopak, musím po pravdě říci, že je tím dost zarmoucena.

Rád bych, abyste ji navštívil, Jime. Je to hodné děvče... ano,

moje malá sestřička je to nejlepší děvče na světě. Dnes večer

odjede do Southamptonu. Byl bych rád, kdybyste tam mohl

zítra zajet a rozloučit se s ní.

Sám nemohu — nerad bych zde nechal Cecilii o

samotě v jejím nynějším duševním rozpoložení.“

„Ale ovšem, to je samozřejmé.“ odvětil Jim

s neobyčejnou čilostí. „A nemáte potuchy, proč se paní

Cameronová rozhodla, že zůstane? Domníval jsem se, že se

velmi těší na plavbu po moři.“

„Nikdy nebyla cestováním zvlášť nadšena,“ pravil

Frank. „Ale svolila k cestě zcela ochotně. Jak jsme vám již

řekli, jedna z jejích přítelkyň, paní Dupreidová odcestuje

stejnou lodí a tak byla vyhlídka, že se Cecilie nebude nudit.

Strašně mne mrzí, že z toho všeho sešlo. Ale proč, z jakého

důvodu se moje choť rozhodla, že zůstane zde. to ví jen nebe.

Nikdy jsem se nepokoušel hledat důvody ženského rozhodnutí

a možná právě tahle moje zdrženlivost je jednou z příčin, proč

je moje manželství tak šťastné.“

Jim se zasmál.

„Máte nyní trochu času, abyste mne doprovodil domů?“

tázal se Cameron. „Mé auto čeká.“

Za jízdy byl Frank Cameron mnohem sdílnější k Jimovi

Bartholomewovi.

než

kdykoliv

předtím

za

jejich

dvanáctiměsíční známosti, z níž se postupně vyvinulo

přátelství.

„Cecilie se nikdy nesmířila se smrtí své sestry — její

sestra zemřela na tyfus v newyorské City,“ pravil.

„Jak jsem vám již vyprávěl. Cecilie tehdy se vrátila do

New Yorku v poslední chvíli a mohu říci. že k loži své umírající

sestra přišla právě v posledním okamžiku. Celá jejich rodina

vždycky držela pohromadě, a proto často přemítám, zda onen

duševní otřes nezůstal zcela bez následků pro její duševní

zdraví — mluvím teď s vámi velmi důvěrně, Jime. Někdy mne

taková myšlenka trápí až k smrti. Donutil jsem Cecilii. aby

vyhledala znamenitého odborného lékaře, když jsme byli v

New Yorku naposledy, a sám jsem mu řekl. co si o tom

myslím, ale lékař nenašel ani po nejpodrobnějším vyšetření

nejmenší stopy vážnější duševní poruchy a vysvětloval její

stav jako dozvuky prožitého nenového otřesu a napětí nervů.“

Na chvíli se odmlčel a pak se najednou, bez nějakého

přechodu. Jima náhle zeptal:

„Jaké jsou vaše pocity k Margot?“

Jim zrudl.

„Miluji ji.“ přiznal se a jeho hlas zněl dost nevrle.

„To jsem si myslil,“ přikývl Frank klidně. „Dobře — a co

hodláte učinit?“

„Požádám ji. aby se stala mou ženou, ale nepožádám ji

o to jako ředitel filiálky banky, který má roční příjem, jež je tak

velký, že je ho možné vidět je pod drobnohledem...“

„Víte, že Margot má své vlastní nemalé jmění?“

„Právě proto,“ pravil Jim klidně. „Mám nekonečnou

důvěru ve svou — ve svou šťastnou hvězdu, chcete-li. Dám se

s chutí do práce a jakmile Margot odtud odcestuje, ihned se

zřeknu svého místa ředitele filiálky naší banky a chopím se

něčeho, na čem se dá víc vydělat. Vím, drahý příteli, že právě

teď mi chcete říci,“ položil mu ruku na koleno, „chcete mi říci,

že byste věděl o neobyčejně výhodném místu pro mne — vím

o vás, že jste muž velmi bohatý a odvažuji se tvrdit, že byste

mi docela snadno mohl opatřit nějaké místo, kde bych

vydělával velké peníze — ale něco takového nechci. Vy byste

pak jistě mnou opovrhoval, kdybych přijal vaši případnou

protekční nabídku. Nemám pravdu?“

„Máte,“ pravil Frank po chvíli ticha. „A ctím vás pro toto

vaše rozhodnutí. Jime. Jsem pevně přesvědčen, že vyniknete

a uplatníte se a znám ještě někoho, kdo se mnou sdílí tuto víru

ve vás.“

Oběd proběhl v přátelské, uvolněné atmosféře, a když

se pak Jim vracel do banky, odnášel si dvojí možnost, ba

téměř jistotu pro své budoucí štěstí:

Zůstanou-li manželé Cameronovi zde, Margot se sem

zcela jistě brzy vrátí.

Vrátí-li se Margot, on, Jim Bartholomew udělá vše, aby

zde s ním už zůstala. Zde nebo někde jinde, kde si bude přát.

Bylo to opravdu podivuhodné, jak mu tohle předsevzetí

vlévalo netušenou energii do žil.

Margot přijela do banky odpoledne, aby se rozloučila.

Pravděpodobně zvolila to veřejné místo proto, poněvadž si

nebyla zcela jista, jak by si asi počínala, kdyby se spolu loučili

na místě osamělejším.

„Cecilie se rozhodla, že odjede do Skotska. Měla dnes

odpoledne dlouhou, dlouhou rozmluvu s Frankem.“ pravila

Margot. „a když pak Frank vyšel ze své pracovny, jeho pohled

byl neobyčejné vážný. Ať tak nebo onak, Cecilie již odjela.

Právě jsem ji odvezla na nádraží.“

„Již odjela?“ pravil udivený Jim. „A Frank?“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Ne.“ odvětila, „odjela sama.“

„Rád bych věděl, co ji tenkrát tak polekalo a poplašilo.

Co to jen mohlo být? Netušíte to?“

Margot pohlédla na Jima.

„Také jsem o tom pořád dokola přemýšlela.

Nemáte dojem, že to přišlo, když uviděla vašeho pana

Sandersona?“ Jim přisvědčil.

„Také jsem měl ten dojem, že to bylo v té chvíli, ale je

mi záhadou, proč,“ pravil. „Pokud vím, dříve ještě nikdy

Sandersona nespatřila.“

„Jsem si jista, že ne,“ přikývla dívka. „Mluvili jsme spolu

o vás asi před dvěma nebo třemi dny a vyprávěla jsem jí o

páně Sandersonově zálibě v detektivních dedukcích a o jeho

zájmu o kriminalistiku vůbec, a mohu říci, že byla tím velmi

rozveselena. Při této příležitosti mně řekla, že vašeho

zástupce nezná, že ho nikdy neviděla.“

Podávala Jimovi ruku.

„Sbohem, Jime,“ pravila něžně. „Myslím, že se brzy

vrátím.“

Uchopil její ruku do svých dlaní, ale jen ztěží mohl

promluvit.

„Tušíte, co v této chvíli asi cítím, viďte?“ pohlédl jí do

očí.

Přikývla.

„Nepolíbíte mne, Jime?“

Pozvedla k němu tvář a Jim ji vzal do náručí a něžně ji

políbil na rty.

6. Kam zmizela Cecilie?

Margot odjela za oceán a nebylo tu nic. co by jeho

zármutek přehlušilo. Byl nepříčetně popuzen, když po návratu

do banky zaslechl, jak si Sanderson při práci tiše pobrukuje

nějakou veselou melodii, zatímco Jimovo srdce přetékalo v té

chvíli sklíčeností a smutkem.

„Co to tady vyluzujete za podivné zvuky. Sandersone?

Kdo je má poslouchat?“ nevydržel to Jim a zaťukal na tenkou

přepážku, která obě kanceláře oddělovala. „Okamžitě s tím

přestaňte.“

Pak si uvědomil, že je zbytečně příkrý a vešel k němu

dovnitř.

„Jak jste daleko se svým detektivním pátráním po Silné

čtyřce?“ zeptal se mírně. „Dospěl jste k nějakým závěrům při

studiu materiálů o jejich řádění?“

„Právě jsem sčítal výši všech odměn, vypsaných na

dopadení a usvědčení těch chlapíků.“ usmál se Sanderson.

„Co byste asi řekl. kolik to dělá dohromady?“

„Nemám potuchy.“

„Dohromady je to sto dvacet tisíc liber šterlinků,“ pravil

pan Sanderson důrazně. „Třeba italská vláda nabízí padesát

tisíc liber šterlinků za navrácení slavných diamantů Negrettiů.

Byl to majetek italské koruny. A vévoda...“

„Tak vidíte, Sandersone, kde leží klíč k bohatství. Jen

se umět pro něj shýbnout, viďte? Máte na okamžik čas?

Pojďte se mnou.“

Jim se vrátil do své kanceláře a Sanderson ho

následoval.

„Vidím, že máte něco na srdci. Sandersone. Čtu vám to

na nose. Tak ven s tím! Co je to?“

„Rád bych vás požádal, pane Bartholomewe. abyste

něco potřebného učinil,“ pravil.

„Poslouchám.“

„Napište našemu generálnímu ředitelství a požádejte je.

aby nám sem poslali ještě jeden revolver. Máme tu dosud

pouze jediný — ten, který je ve vašem psacím stole. Víte. že

spím v tomto domě nahoře bez jakékoli zbraně?“

„Zde tedy máte ten kanón.“ pravil Jim a otevřel

přihrádku svého psacího stolu, podal mu Coltův revolver s

nápadně dlouhou hlavní. „Ale dejte si pozor — je nabitý!“

„Uložte svůj revolver zpět do své zásuvky, pane. Ale

nechtě ji otevřenu, já si jej dnes večer od vás pak vezmu.“

„A proč vlastně chcete mít ten revolver?“ tázal se Jim

zvědavě.

„Poněvadž mám jakési podivné neblahé tušení, že dříve

či později se utkáme s železnou pěstí Silné čtyřky.“ odvětil

Sanderson s důrazem.

„Nesmysl! Co by u všech čertů, ta vaše Silná čtyřka

hledala v takovém zapadlém hnízdě? Snad aby ukradla koše

na papíry?“ pokusil se o žert.

„V naší bance jsou uloženy diamanty v ceně sto tisíc

liber.“ připomněl mu Sanderson.

„U všech čertů, zapomněl jsem na to jak na smrt!

Myslím, že máte pravdu. Ale nezapomeňte. Sandersone.

nejpozději v úterý musíte ty diamanty převést do Londýna.“

V tom okamžiku vešel do banky jejich ctěný zákazník.

Byl to zámožný farmář Sturgeon. jenž měl aspoň tisíc akrů

polností v sousedství města.

„Nebudu dlouho zdržovat.“ řekl a položil na stůl svou

šekovou knížku.

Jim. stoje na prahu své kanceláře mu přátelsky pokynul.

„Haló, Bartholomewe, jsem rád, že vás vidím.“

zahlaholil Sturgeon. „Před půlhodinou jsem spatřil na nádraží

jednu z vašich přítelkyň, vystupovala právě z vlaku.“

„Mám tolik přítelkyň, že mě v tom okamžiku nenapadá,

o které z nich mluvíte.“ pokrčil Jim rameny. „Která to byla?“

„Mluvím o paní Cameronové,“ zněla překvapující

odpověď.

„Paní Cameronová? Nesmysl,“ pravil Jim nedůvěřivě.

„Paní Cameronová odjela přece do Londýna.“

„Tím bych si na vašem místě nebyl tak jist,“ odvětil

statkář. „Já vám říkám, že na nádraží vystoupila z vlaku a pak

nasedla do svého auta, které na ni čekalo venku před nádražní

budovou.“

Jim Bartholomew odešel do své kanceláře a zavřel za

sebou dveře.

Paní Cameronová odjela vlakem ve tři odpoledne, který

má spojení na severní express do Bristolu. Odjela hodinu před

Margot. která použila exeterského vlaku, projíždějícího

Yeovolem do Southamptonu.

Na okamžik se mu zatajil dech. neboť měl divoký

nápad, že by to mohla být Margot.

Ale paní Cameronová? Kroutil nedůvěřivě hlavou.

Frank by mu to mohl vysvětlit, pomyslil si Jim. až se

spolu setkají při večeři. Paní Cameronová by sotva změnila

svůj cestovní plán, aniž by o tom svého chotě předem

uvědomila. Vzpomněl si také. že Frank se snad zmínil o cestě

své choti do Skotska, ale jen letmo a ničím nevysvětloval její

rozhodnutí. Bylo to všechno nějak zašmodrchané a podivné...

7. Smrtící výstřely

Když tohoto večera přišel pěšky do Frankova domu. jak

bylo domluveno, na večeři, říkal si po tom. co slyšel od

statkáře Sturgeona. že tam třeba znovu spatří Cecilii

Cameronovou. Ale zklamal se ve svém očekávání, paní

Cameronovou nespatřil. Frank se také o ní ani nezmínil, což

bylo rovněž dost neobvyklé, neboť Frank Cameron nebyl nikdy

unaven povídáním o své atraktivní manželce.

Byla to večeře smutná. Jim strašlivě postrádal svoji

přítelkyni Margot. Rozhovořil se o ní a mluvil zcela otevřeně a

jeho hostitel ho v tom povzbuzoval. Jimovi se zdálo, že Frank

Cameron se snaží, aby hovor odvrátil od své choti a jednou,

když Jim se náhodně zmínil jaké obtíže asi paní Cameronová

měla se spojením s expresním vlakem do Skotska, Frank

okamžitě nenápadně změnil téma rozhovoru.

Jim se tohoto večera vracel domů se srdcem

zneklidněným nepřítomností sličné Margot, a s pocitem

naprosté opuštěnosti. Znovu si uvědomoval, jak mnoho ta

přepůvabná mladá dáma pro něj znamená.

Drobně mrholilo a Jim nechal svůj plášť v kanceláři.

Cesta k domu. kde bydlel, vedla kolem jeho banky. Zrychlil

krok. předběhl jiného chodce. Jak se ukázalo, byl to inspektor

místní policie.

„Zatracené

počasí,

pane

Bartholomewe.“

pravil

inspektor. „Nebylo to auto pana Camerona. které jsem před

půlhodinou spatřil na High Street?“

Ukazoval na červené zadní světlo auta na protější

straně ulice. „Není to zase ono?“

„Ne. to není auto pana Camerona. Stojí tam už

dlouho?“

„Asi půl hodiny.“ pravil inspektor. „Myslím, že to bude

vůz nějakého statkáře z okolí. Víte. dnes tu někde pořádají

dobročinný koncert.“

Rada města Moorfordu. uznávajíc potřebu značné

šetrnosti, rozhodla se. že v noci. kdy svítí měsíc, pouliční

svítilny nebudou rozžaty a poněvadž tato noc byla úředně nocí

měsíční — ačkoliv ten se skryl za těžkými mraky, a nebyl

vůbec vidět a navíc ještě pršelo — pouliční lampy nesvítily.

Když se ocitli před hlavními dveřmi do banky, vyňal z

kapsy klíč a odemkl je.

„Jdete ještě do práce, pane?“

„Ne. jdu si tam jen pro zapomenutý plášť.“ odvětil Jim.

Inspektor kráčel dále. Jim zavřel za sebou dveře.

Inspektor náhodou pohlédl vzhůru k oknům prvního

poschodí, kde nad kancelářskými místnostmi banky byly

obytné místnosti a spatřil světlo v oknech, za nimiž pan

Stephen Sanderson měl svůj hlavní stan. Ke svému nemalému

údivu spatřil inspektor rozžaté světlo také v přízemí, kde byla

kancelář ředitelova zástupce.

Nevzdálil se od budovy banky ani dvanáct yardů, když

zaslechl výstřel.

Rázně se obrátil, naslouchal, žádný zvuk se neozval.

Žádný výkřik. Přece se však nedalo pochybovat, že to výstřel

byl. Inspektor starý voják a nemohl se mýlit. Rychle se vrátil k

bance a nakoukl zeleně natřenými okenicemi dovnitř.

Spatřil stín postavy, odrážející se od skleněných dveří

Sandersonovy kanceláře a zaklepal.

Pak přikročil ke dveřím. Byly dokořán, ačkoliv si

vzpomínal docela určitě, že zaslechl, kterak je Bartholomew za

sebou zavírá.

Vyňal z kapsy elektrickou svítilnu a vkročil dovnitř. V

chodbě po levé straně stiskl kliku a ocitl se v soukromé

kanceláři Jima Bartholomewa. I tato místnost byla prázdná,

klíč trčel v zámku.

„Kdo je to?“ ozval se hlas.

„Inspektor Brown. Stalo se tu něco?“

„Pojďte prosím dál. inspektore.“

Policista prošel kanceláří, otevřel zasklené dveře,

vedoucí do Sandersonovy kanceláře a zastavil se na jejich

prahu.

Jim Bartholomew klečel na podlaze a hleděl na postavu

ležící na podlaze vedle psacího stolu.

„Milosrdný Bože.“ zvolal inspektor, „vždyť to je pan

Sanderson. Je zraněn?“

„Je mrtev.“ odvětil Jim a pohlédl na revolver ve své

ruce. „Můj revolver ho usmrtil. Zaslechl jsem výstřel, právě

když jsem otvíral své dveře.“ pokračoval Jim. „a vběhl jsem

ihned do této místnosti. Nikdo tu nebyl.“

Povstal a přikročil ke dvéřím Sandersonovy kanceláře,

které se otvíraly do chodby, vedoucí k postranním dveřím na

ulici. Ani ty nebyly kupodivu zamčeny.

„Vrah uprchl nejspíš tudy.“ pravil Jim. Jděte rychle na

ulici Browne. já zatím prohledám dům. Ten člověk, nemůže být

ještě daleko.

Bylo zjevné, že vrah uprchl toutéž chodbou, kterou oba

muži vstoupili do domu. Sandersonův vrah nebyl patrně ani

tucet stop vzdálen od inspektora, když Brown vstoupil

postranními dveřmi, jež prchající nechal dokořán při svém

útěku, ale když inspektor vyběhl na ulici, nebylo nikde živé

duše.

Daleko na ulici, směrem k jinému konci města, zářilo

drobné, červené světlo. Bylo to ono auto, jež Jim a Brown

spatřili zaparkované u protějšího chodníku.

Inspektor viděl, jak se led prudce rozjelo a záhy mu

zmizelo z očí.

Jim nic nevypátral. Zjistil pouze, že zde byly dvě osoby.

To znamená, že tu Sanderson měl nějakou návštěvu. Na stole

byly dva prázdné kávové koflíky a na misce jednoho z nich

našel oharek cigarety oné značky, kterou Sanderson kouříval.

Jiných stop či známek po pachateli tu nebylo. Jim opět

přistoupil k mrtvému muži a sklonil se nad ním.

Sanderson byl zastřelen zblízka. Smrt byla jistě

okamžitá a z výrazu tváře oběti se dalo usoudit, že smrtící

výstřel přišel ve chvíli, kdy o tom nevěděl. Takový dojem

aspoň Jim měl, když se znovu zadíval na Sandersonův obličej.

Přitom, blesklo mu hlavou, jak byl veselý ten den. prozpěvoval

si. což Jima po Margotině odjezdu zbytečně rozčílilo.

Jedna ruka mrtvého muže ležela natažena a otevřená,

dlaní k podlaze, pěst druhé ruky byla sevřena. Mezi

ukazováčkem a palcem uviděl Jim malý útržek papíru. Vyňal

jej a odnesl k psacímu stolu, kde si ho prohlížel při světle stolní

lampy. Byl to útržek nějaké fotografie, její okraj byl dlouhý asi

palec a půl.

Tvář na nalezeném snímku chyběla, byla na něm vidět

ruka a bylo zřejmé, že je to ruka ženy.

Jim, když si ji pozorněji prohlédl, zavrávoral a kolena se

pod ním prolomila. Vytřeštil nevěřícně oči. ale byla to pravda.

Na prstu této ruky neznámé ženy byl prsten, jediný prsten

tohoto druhu na celém světě. Ne. pochybnosti byly vyloučeny,

bohužel. Byl to prsten, který si nedávno Jim u Cameronových

prohlížel u okna. Prsten s třemi Fúriemi — Dcerami noci nebo

také Dcerami Satanovými.

Paní Cameronová!

Nechť Sandersona zabil kdokoli, zabil ho jen proto, aby

mu tuto fotografii ukradl. Ale jak k ní ten nebohý muž přišel?

Pojednou, jako bleskem si Jim vzpomněl na svazek fotografií,

které Sandersonovi poslal státní zástupce z New Yorku.

To

zděšení

paní

Cameronové.

když

spatřila

Sandersona...

Náhlá změna jejích cestovních plánů... Vystoupila

opravdu na tom nádraží, jak tvrdí jeho klient, z vlaku ve chvíli,

když měla být údajně na cestě nejdřív do Ameriky a potom ke

známým do Skotska?

Těžce dopadl do křesla, hlavu sklonil do dlaní a chvěl

se na celém těle. jako by ho přepadl zimniční záchvat.

Zaslechl na chodbě těžké kroky. Rychle vložil útržek

fofografie do kapsy vesty, povstal a vykročil vstříc policejnímu

inspektorovi.

„Musím dojít pro doktora, pane Bartholomewe. policejní

lékař je dnes mimo město, tak nezbývá, než zavolat doktora

Greye z Oldshotu. Zůstanete zde?“

Jim přisvědčil. Přál si být chvíli o samotě, aby mohl v

klidu o všem přemýšlet.

Uplynulo asi půl hodiny než se policejní inspektor opět

vrátil, tentokráte provázen lékařem ' a jiným policejním

konstáblem, kterého odvolal z pouliční hlídky.

Ale na policejního inspektora Browna tu čekalo nové

překvapení.

Dveře byly dokořán — Jim Bartholomew zmizel. Na

psacím stole v místnosti, kde ležel zavražděný muž, byl klíč a

arch papíru, na němž bylo napsáno:

„Telegrafujte do Tivertonu naší bance, aby poslali

úředníka, který převezme správu této filiálky. Odevzdejte mu

tento klíč.“

Policejní inspektor vytřeštil oči na lékaře a na konstábla.

„Tomu nerozumím,“ pravil udiveným hlasem. „Proč pan

Bartholomew odešel? A kam šel?“

Vysvětlení obou otázek se záhy dostavilo.

Ve dvě hodiny v noci policejní inspektor Brown obdržel

zprávu, že pan Bartholomew nastoupil do vlaku, odjíždějícího

do Exeteru, a to na poslední chvíli těsně před tím. než se vlak

rozjel.

V deset hodin dopoledne příštího dne po inspektorově

pilném telegramu, přijel bankovní úředník z londýnské

centrály, který hned provedl rychlou prohlídku pancéřového

sklepem'.

Vrátil se odtamtud s pomačkaným balíčkem v ruce.

položil jej na stůl a pak prohlížel depozitní knihu.

„Depozitum

číslo

šedesát

čtyři.“

četl

zvolna.

„Diamantový náhrdelník, majetek paní Stelly Markhamové z

Tor Towersu. Uloženo v bance 19. září. Cena sto dvanáct tisíc

liber, pojištěno bankou. Depozitní pojišťovně proplaceno pře-

dem.“

Pohlédl znovu na balíček. Pečeti byly porušeny, šňůry

přetrhány, hnědý papírový obal roztržen. Uvnitř byla skleněná

dóza — byla však prázdná.

Ještě téhož odpoledne byl vydán zatykači rozkaz na

Jamesa Bartholomewa, podezřelého vraždy a loupeže.

Jeho popis byl rozšířen po celé Británii a všem

parníkům, které odpluly tohoto dne, byl zaslán dotaz, zda se

hledaný muž nenachází na jejich palubě.

Odpovědi zněly: „Ne, na naší lodi hledaný muž není.“

8. Cesta přes Atlantik

Margot Cameronová, opírajíc se o zábradlí paluby

zaoceánského parníku Ceramie úzkostlivě pátrala po nábřeží,

zda někde spatří Jima.

Slíbil jí. že se s ní přijde rozloučit a Margot věděla, že

jen nějaká mimořádně závažná okolnost by mu mohla zabránit

ve splnění daného slibu. Jima nikde nespatřila a bylo jí do

pláče, když poslední údery lodního zvonu ohlašovaly, že loď již

vypluje a že paluby musí opustit všichni, kdož nejsou v

seznamu cestujících.

Ještě stála u zábradlí své lodi, když odrazila od

southamptonského nábřeží, neboť si do poslední chvíle naivně

namlouvala, že se Jim přece jen třeba objeví. Teprve, když loď

proplula kolem Netlye, smutně si povzdychla a odešla dolů ke

kabinám zakoupeným jejím bratrem.

Jejich rozlehlost a strašlivá prázdnota je zvyšovala její

pocit osamělosti a byla by se rozplakala zármutkem. Ale

setřásla tuto slabost, převlékla se do jiných šatů, učesala se,

vzala si nějakou knihu ke čtení, aby přišla na jiné myšlenky.

Pak vyšla na palubu, aby si tam našla nějakou židli a mohla si

v klidu číst.

Stevard ji přinesl přikrývky, aby jí nebylo zima.

Pohodlné palubní židle byly označeny štítky se jménem

cestujících v jednotlivých kabinách.

„Paní Dupreidová.“ četla na jednom z nich a vzpomněla

si. že Ceciliina přítelkyně měla cestovat za oceán s nimi.

Odložila knihu a sestoupila po schůdkách dolů do

kanceláře lodního pokladníka.

„Paní Dupreidová?“ listoval lodní úředník ve velké

knize.

„Ano, madam má kabinu číslo dvě stě deset,

paluba C.“

Margot poděkovala, zdviží vyjela na palubu C a začala ji

hledat.

Kabina číslo dvě stě deset byla ve střední části lodi.

Margot zaklepala na dveře. Objevila se komorná.

„Je paní Dupreidová uvnitř?“ tázala se Margot.

„Ano, madam,“ odvětila komorná, „ale dnes nikoho

nepřijímá.“

„Řekněte jí, že je zde slečna Cameronová.“

„Paní Dupreidová ví, že jste na palubě, madam,“ pravila

komorná, „a uložila mi. abych vás poprosila, abyste ji dnes

omluvila. Necítí se dobře a potřebuje si nutně odpočinout.“

Margot byla odmítavou odpovědí trochu dotčena a s

obvyklým, chladně zdvořilým projevem politování se vrátila ke

své knize na promenádní palubě.

Cestující se již vraceli od oběda — teprve si uvědomila,

že jej promeškala — a usedali do svých křesel, aby se kochali

pohledem na otevřené moře a povídali si. Posadila se i

Margot. Viděla, jak stevard přináší přikrývku mladé štíhlé ženě.

která seděla vedle ní.

Margot na ni zvědavě pohlédla.

Byla to mladá žena, neobyčejně hezká, asi dvacet

osmiletá, jak Margot usoudila z jejího vzhledu, oduševnělých

tváří a černých, hlubokých očí. o nichž se Margot zdálo, že se

jí dívají, když na ni pohlédla, až na samé dno duše.

Margot si také všimla, že je nápadně elegantně

oblečena a přečetla si titul knihy v její ruce. Byla to kniha

vzpomínek bývalého policejního úředníka v New Yorku. Ale

mladá dáma neměla na četbu zřejmě chuť. Místo toho se

obrátila k Margot, a k jejímu velkému překvapení se otázala:

„Jste slečna Cameronová, viďte?“

„Ano,“ usmála se Margot. odkládajíc knihu.

„Zaslechla jsem, že jste na palubě se svým bratrem a s

jeho chotí. Jsem vaše sousedka. Jmenuji se Stella

Markhamová.“

„Oh ano, viděla jsem v Anglii váš dům.“ Vzpomněla si

na projížďku na koních s Jimem, když ji ukázal tenkrát na

honosný bílý dům nedaleko rašelinišť. Proč, vtírala se jí znovu

neodbytná otázka, si nenašel čas. aby se s ní před vyplutím

rozloučil? Co ho asi zdrželo? Znovu se jí zmocňoval smutek.

Kdyby jí aspoň poslal na loď telegram...

„Váš bratr a jeho choť jsou zde s vámi?“

„Pán a paní Cameronovi nejsou na tomto parníku,“

odvětila Margot. „Změnili své plány na poslední chvíli.“

„Bude to tedy pro vás nudná cesta.“ pravila Stella

Markhamová.

„Nijak zvlášť mi to nevadí, vystačím si docela sama.“

odvětila.

Tím jejich rozhovor skončil a obě sáhly po svých

knihách.

Za chvíli Stella Markhamová přerušila mlčení.

„Vaše švagrová byla z oněch dvou lidí. s nimiž jsem si

přála se seznámit.“ řekla a pak se opravila. „Ze tří lidí. chtěla

jsem říci. Tou třetí osobou jste vy. slečno Cameronová.“

dodala taktně a jemně se usmála.

„A kdo je ten druhý mezi mou sestrou a mnou?“ zeptala

se se zájmem Margot. Odpověď, jaké se jí dostalo, vůbec

neočekávala.

„Byla bych se ráda seznámila s ředitelem filiálky místní

agrobanky. Je to pan Bartholomew. Od chvíle, kdy jsem na

tomto parníku, lituji toho, že odjíždím a tohoto pozoruhodného

muže.

0 němž jsem tolik slyšela, jsem neměla příležitost

osobně poznat.“

„Proč vás ten pán tolik zujímá?“ tázala se udivená

Margot. modlíc se v duchu, aby pronikavé oči paní Stelly

Markhamové nepostřehly její jemné zardění. které cítila na

tvářích.

„Bylo mi řečeno, že je to muž zábavný, který za války

projevil velkou statečnost — a navíc je velmi pohledný a

společenský.“ odpověděla paní Markhamová a Margot sevřela

rty.

„V jídelně sedím u jednoho stolu s prvním důstojníkem,

panem Stornowayem a on se hned rozhovořil o panu

Bartholomewovi v samých superlativech, jakmile zaslechl,

že jsem pobývala v Moorfordu.“

„Ptáte se. zda umí stát na hlavě a zpívat při tom

dvojsmyslné kuplety?“ tázala se Margot chladně. „Ne, to

myslím nedokáže. Aspoň o tom nevím.“ řekla Margot a sáhla

po své knize.

Opět to byla paní Markhamová, která přerušila mlčení.

„Jsem asi ten nejpošetilejší tvor na světě,“ pravila.

Nudím se a budu se nudit tak dlouho, dokud nenaleznu něco,

co dá mému životu smysl, vnitřní naplnění. Zatím jsem ho

nikde nenašla. Nenávidím Anglii a nenávidím Ameriku. Ale

nejvíce ze všeho nenávidím Paříž.“

„Co takhle Grónsko? To jste vynechala,“ uštěpačně se

zeptala Margot. Paní Stella Markhamová jí byla čím dál

protivnější. „Grónsko prý je nadmíru zábavné.“

Mladá dáma trochu ztuhla. „Ještě nikdy jsem se

nesetkala s nikým, kdo pobýval v Grónsku,“ pravila a vrátila se

ke knize.

Margot se za chvíli zvedla, procházela se po palubě a

pak sestoupila zdviží na palubu F, kde měl kancelář lodní

pokladník.

Její rozhovor s paní Markhamovou jí připomněl, že

přece jen ji mohl Jim poslat přání šťastné cesty nebo vysvětlit,

proč se nemohl před vyplutím přijít s ní rozloučit, jak jí to slíbil.

A ne-li. jistě tu bude telegram od jejího bratra. V kanceláři

lodního pokladníka byl telegram od Franka, ne ale od Jima a

rovněž žádná zpráva od Cecilie. Margot si vzpomněla, že

Cecilie může být na cestě do Skotska k přátelům. Jí řekla. že

je navštíví a pár dní se tam zdrží, než se vrátí s Frankem do

Ameriky.

Jestliže se nemohl Jim dostavit, aby se s ní rozloučil,

tedy přece mohl jí poslat na loď aspoň telegram. Proč tak

neučinil? Nedokázala to pochopit a pokazilo jí to náladu.

Margot si vzpomněla, že Stornoway je jedním z oněch

důstojníků, o nichž Jim jednou vyprávěl. Týkalo se to útoku

Němců na jeho loď. kdy byl pan Stornoway z těch mála. kteří

se tenkrát zachránili.

„Znáte ho?“

„Koho. Pana Stornowaye?. Ne. neznám.“

„Toho jsem teď nemyslela,“

„Tedy pana Bartholomewa? Ano. znám ho.“

„Je opravdu tak zábavný?“

Když se oblékla, opět vyhledala lodního pokladního.

„Ne. nic na vaše jméno nedošlo. Lituji.“ řekl omluvně,

jako kdyby se něčím provinil. Když viděl její zklamanou tvář.

aby ji trochu rozptýlil, rozhlédl se kolem a ztišil hlas:

„Než jste přišla, dostali jsme na loď příkaz, abychom

znovu zkontrolovali jména a počet cestujících na palubě.

Dostaly ho i jiné britské lodě. Scotland Yard vyhlásil celostátní

pátrání po muži

podezřelém z vraždy bankovního úředníka a krádeže

diamantů.“

9. Nečekaný pasažér

Margot se zachvěla. „Už jste začali po něm pátrat?“

Zasmál se.

„Ještě ne, nebyl čas. Policejní příkaz přišel před chvílí.

Bude to perná práce, cestujících je na palubě kolem šesti set.“

Dívka se s účastí usmála. „Opravdu tak mnoho?“ „Ano. Navíc

musíme tu kontrolu provádět diskrétně. Nemůžeme přece

uprostřed noci vzbudit všechny cestující a prohlédnout si jed-

noho po druhém. Soukromě si myslím, že hledaný muž na

našem parníku není. Denně vyplouvají od britských břehů

stovky, možná tisíce lodí, nejrůznějšími směry.“

Úředník pak Margot ujistil, že jakmile by přišel pro ni

telegram, okamžitě jí ho doručí.

S touto odpovědí se musela spokojit. Dopolední

bohoslužba na lodi trvala necelou hodinu a pak. odpoledne

chvíli podřimovala a četla si. Opět spatřila paní Stellu

Markhamovou. Nemohla se jí vyhnout, její židle na palubě

stála vedle její. Prohodily spolu několik nic neříkajících vět. pak

viděly, jak se po palubě kymácivě pohybuje nějaký muž.

„To je můj ubohý komorník,“ pravila paní Markhamová.

„Má mořskou nemoc, chudák.“ „Cestuje první třídou?“ tázala s

Margot překvapeně, neboť se nehodí, aby služebnictvo ces-

tovalo stejnou třídou jako jejich zaměstnavatelé. Je třeba

respektovat společenské rozdíly. Paní Markhamová přikývla.

„Ano, proč ne?“ tázala se chladně. „Kdybych si vzala s sebou

oblíbeného psa, i on by cestoval první třídou, abych ho měla

neustále nablízku. Komorníka potřebuji každou chvíli, aby mi

podal to či ono. Proto cestuje první třídou, je to praktičtější.“

„Jak vidím, jste velká demokratka,“ pravila Margot

zdvořile a paní Markhamová na ni chladně pohlédla.

„Nesnáším lidi ironické a sarkastické,“ pravila.

„Musíte mne jistě mít plné zuby,“ zasmála se Margot a

na rtech Stelly Markhamové se rovněž zavlnil jemný pobavený

úsměv.

„Ne, tak to není,“ řekla „jste mladá a příjemná a dala

bych celé dva milióny za to, kdybych mohla si vyměnit můj

život za váš.

„Třeba bych byla pro, co vy víte?“ smála se

Margot.

„To si nemyslím. Pro vás peníze nic neznamenají. Jste

příjemná, mladá a bohatá. To vám nestačí?“

Když odcházely do svých kabin, aby se převlékly k

večeři, Margot si vzpomněla, že se dnes ještě nepřeptala, jak

se sluší a patří na zdraví paní Dupreidové. Zamířila k její

kabině.

Ve dveřích se opět setkala s její komornou, která jí byla

od pohledu svou tvrdou, arogantní tváří protivná.

„Paní Dupreidové se daří již lépe a nyní právě spí,

madam,“ pravila komorná. „Dnes večer se snad půjde po

palubě trochu projít, aby se před spaním nadýchala čestvého

vzduchu.“

Margot odešla s pocitem, že splnila svou povinnost.

Pondělí bylo přesnou kopií neděle, krom toho, že

počasí bylo teplejší a víc cestujících se vyhřívalo v jasných

paprscích slunce na hořejší palubě ve svých rozkládacích

křeslech.

„V noci na dnešek zažila jsem vzrušující dobrodružství,“

svěřovala se Margot paní Markhamová, když si sedla vedle ní.

Ztišila hlas: „Ještě teď se nemohu z toho vzpamatovat.“

„To zní tajuplně,“ poznamenala Margot. „Moje kabina je

právě na této promenádní palubě,“ pokračovala paní

Markhamová, „a moje okna se otvírají na onu část promenády,

která je pod kapitánovým můstkem. Je to trochu nepříjemné,

zapomeneme-li

stáhnouti

záclony

a

ještě

mnohem

nepříjemnější, jestliže se po promenádní palubě po zhasnutí

světel potulují párky milenců. Myslím, že hovory o lásce jsou

tou nevětší pošetilostí a největším dětinstvím na tomto světě,

co říkáte?“

„Nevím,“ pravila Margot klidně, „dosud jsem žádné

takové hovory nevyslechla.“

Paní Markhamová na ni pohlédla a usmála se.

„Nuže, první dobrodružství se mi přihodilo, když jsem

byla po večeři na palubě: Má komorná odešla na procházku na

přídi lodi. S mladými komornými je vždy potíž, zvláště

dovedou-li si získat přízeň mužských cestujících. Nakláněla se

přes zábradlí, pohlížejíc dolů na lidi ze třetí třídy a pojednou

spatřila někoho v mé kabině. Moje ložnice je nejblíže k místu,

kde právě stála. Jedny dvéře vedou do mého salónku a druhé

do koupelny. Komorná se náhodou ohlédla a jak byla

překvapena, když spatřila jakousi ženu, rozhlížející se v mé

ložnici!“

„Co to bylo za ženu?“

„Nu, popis komorné o oné ženě je velmi neurčitý. Říká.

že měla hustý závoj, což zní sice velmi romanticky, ale pokud

jde o identifikaci, není to k ničemu. Až dosud jsem nespatřila

mezi cestujícími žádnou ženu s hustým závojem, ačkoliv je

zde několik dam. které by takovým způsobem mohly zkrášlit

okolí, kdybychom neviděly jejich nepřívětivé obličeje.“

„A co se stalo pak?“ tázala se Margot.

„Ona žena zřejmě zpozorovala, že má komorná se dívá

okénkem z paluby do kabiny a odvrátila se. Komorná běžela

rychle, jak dovedla, ke dveřím do mého salónku a když

vstoupila dovnitř, nikde nebylo ani stopy po jakékoliv ženě.

nechť již se závojem či bez závoje.“

„Patrně to byl někdo, kdo si popletl dveře, a když se

ocitl ve vaší kabině, poznal svůj omyl a vrátil se do své.“

„I já jsem tak uvažovala.“ pravila paní Markhamová.

„Ale asi kolem dvanácté v noci jsem vykonala svoji závěrečnou

procházku po palubě s panem Winterem, je to můj komorník,

však jste ho viděla a důstojným panem Pricem, farářem

odněkud z Texasu. Hovořili jsme o věcech docela všedních a

bezvýznamných, však sama jistě víte. o čem se hovořívá s

náhodnými spolucestujícími na lodi. Pak se ozvalo osm úderů

zvonu, to je znamení k vystřídání noční hlídky. Popřála jsem

panu Pricemu dobré noci a odešli jsme k mým kabinám.

Komorník Winter mne dovedl až ke dveřím mé kabiny.

Když jsem přistoupila ke dveřím a otevřela je, byla jsem

překvapena, že je uvnitř světlo. A tu jsem uviděla jakousi ruku,

ušpiněnou a vyčuhující z rukávu jakési, myslím modré blůzy,

jak rychle sáhla po vypínači a byla tma. Pan Winter je muž

velmi odvážný, ač podle jeho vzhledu by to o něm nikdo

neřekl. Ihned vskočil do kabiny, rozsvítil a pak běžel do

ložnice, kde byla ještě tma. V okamžiku, kdy přeskočil její

práh, spatřil jakéhosi muže, jak proklouzl oknem na přední

palubu jako úhoř, přeskočil zábradlí a zmizel na palubě třetí

třídy.“

„Milosrdné nebe!“ zvolala poděšená dívka. „A kdo to

byl?“

„Byl to námořník — asi někdo z posádky lodi.

Samozřejmě volala jsem hned stížnost kapitánovi.“

„A co myslíte, že u vás hledal? Chtěl něco ukrást?“

tázala se Margot.

Paní Markhamová přikývla.

„Zacházím velmi nedbale se svými drobnými klenoty,“

pravila, „a leželo jich tam několik, ale zřejmě jsme ho vyrušili,

neboť mi nic nechybí.“

„Viděla jste mu do tváře?“

„Ne. neviděla, ale pan Winter tvrdí, že to mohl být,

podle té špíny na ruce, možná někdo z kotelny, uhelného

skladiště, nebo třeba nějaký topič. Jeho tváře a jeho ruce byly

černé a měl modrou, volnou blůzu, jakou obyčejně nosívají

topiči na lodích, poháněných uhlím nebo naftou.

Kapitán lodi vzal stížnost vážně a okamžitě nařídil, aby

se všichni topiči seřadili na zadní palubě a pan Winter se

pokusil o identifikaci toho darebáka.

Ale pokus se setkal s nezdarem. Pan Winter nepoznal

nikoho a tak pouze stevardu, jemuž byla svěřena péče o tuto

stranu kabin, se dostalo přísného pokárání a napomenutí, aby

si více všímal lidí na palubě cestujících první třídy.

Tohoto večera zůstala na palubě neobvykle dlouho. Již

dávno většina cestujících, kteří se tu procházeli a kochali se

pohledem na oceán, na jehož hladině se odrážely milióny

hvězd, už odešla spát do svých kabin, ale Margot Cameronová

si ještě četla pod žárovkou na promenádní palubě.

Spatřila paní Markhamovou, která, opírajíc se o paži

věrného komorníka, konala svou závěrečnou zdravotní

procházku. Oba záhy zmizeli. Většina lodních světel již byla

zhasnuta a pouze tu a tam. v dlouhých přestávkách, žárovky

poskytovaly

trochu

osvětlení

posledním

promenujícím

cestujícím.

Již se rozhodla, že půjde také spát, když spatřila

jakéhosi muže. jenž se zvolna blížil směrem k ní od zádi lodi.

Byl ve večerním úboru a kráčel těsně podél zábradlí a chvílemi

se zastavoval, aby se pokochal pohledem na hvězdné nebe a

jeho odraz na temné hladině.

Teprve když byl hodně blízko a obrátil tvář, Margot

vyskočila s výkřikem, plným překvapení.

Nebyl to nikdo jiný než Jim Bartholomew.

10. Švihácký pan Visconti

„Jime,“ vydechla, a natáhla k němu obě ruce. „Jak je

možné, že ty...“

„Tiše! Jen tiše,“ zašeptal. „A neříkejte mi Jime.“

„Dobře, Jime... promiňte. Jak vás mám oslovovat?“

„Říkejte mi Johne Wilkinsone.“ odvětil jí. „Je to velmi

hezké jméno.“

„Ale Jime. co se stalo? Co to znamená? Proč jste na

této lodi? Tolik mi bylo líto, že jste tenkrát před vyplutím za

mnou nepřišel.“

Rozhlédl se.

„Pojďte sem. k zábradlí,“ pravil. „Nakloňte se dolů a

pohovoříme si spolu.“

„Margot.“ pokračoval tichým, nesmírně vážným hlasem.

„Nyní potřebuji, abyste mi byla opravdovou přítelkyní.“

„O to mne snad nemusíte žádat,“ chvěla se vzrušením.

„Musím vás požádat o mnohem víc. O víc, než dosud

kterýkoliv muž požádal kteroukoliv ženu,“ pokračoval.

„Nejdříve vás tedy prosím, abyste se každého večera zde se

mnou setkala.“

„Ale proč bych se nemohla s vámi setkat i ve dne?“

„Poněvadž.“ pravil, „jsou proti tomu mnohé důvody,

které vy — bohudík — neznáte.“

Srdce jí divoce bušilo, strachovala se — strachovala se

o něho. Tisíceré zmatené myšlenky jí překotně prolétly hlavou

a přece se o nic nepřiblížila k rozluštění této záhady.

„Nerozumím tomu.“ pravila a položila mu dlaň na ruku.

„Ale důvěřuji vám — a vy jste se mnou na této lodi. Jakže jste

říkal, že se jmenujete?“

„John Wilkinson. Je to jméno všední, ale jiné mne

nenapadlo.“

„A kde je vaše kabina?“ Zasmál se.

„Nemám žádnou.“ pravil.

„Ale Jime...“

Stiskl jí ruku.

„Drahoušku,“ pravil, „před čtyřmi dny jsem vás mohl

požádat o ruku. Neučinil jsem správně, jestliže jsem nenaléhal

na vás, abyste se stala mou ženou. Byla to moje chyba. Onen

druh marnivé ješitnosti, kterou my muži nazýváme hrdostí, mi

zabránil, abych vás požádal o vaši ruku, poněvadž máte

mnoho peněz a já mám peněz velmi málo. A dnes se mi zdá,

že mi nejen hrozí nebezpečí, že vás ztratím navždy, ale že

také zlomím vaše srdce, nebudete-li pevná, nebudete-li mi

důvěřovati. A jestliže já, s Boží pomocí, do čtyř dnů všechno

zase napravím.“

„Do čtyř dnů?“ opakovala po něm.

Přikývl.

„Zní to podivně, že? pravil. „Ale já musím napravit

spoustu věcí, a to do čtyř dnů, jinak jsem prohrál a všemu

bude konec. A nyní, Margot, drahoušku, máte ve mne tak

velkou důvěru a věříte mi?“

Přikývla a přitiskla se k němu.

„A nyní jděte spát, má drahá, a já také zmizím. Tam

přichází lodní inspektor, má oči jako rys. a já příliš netoužím po

jeho společnosti... Dobrou noc.“

Políbil špičky jejích prstů.

Margot odešla do kabiny s pocity velké radosti, že Jim jí

je nablízku, ale i obavami, strachem o muže, jehož milovala a

miluje. Muže, jemuž hrozí velké nebezpečí.

Druhého dne dopoledne vyhledala hlavního stevarda a

výsledkem její porady s touto důležitou osobností bylo. že

opustila své osamělé místo v jídelně a usedla u stolu lodního

pokladníka. U onoho stolu bylo místo ještě pro tři jiné cestující,

z nichž dva se neobjevili po celou dobu plavby a třetí, malý

americký Němec, se najedl téměř vždy mnohem dříve než se

Margot dostavila.

„Ještě nikdy nebyl stůl tak opuštěný,“ pravil lodní

pokladník. „Ani nevíte, jak jsem vám vděčen, slečno

Cameronová. Pokud proti tomu nic nemáte, budeme mít ještě

jednoho společníka u stolu — italského důstojníka. Viděla jste

ho již?“

„Třeba ano. jenže si nějak nevzpomínám... Viděla jsem

nějakého mladého muže v cizí uniformě a jezdeckých

kalhotách a naleštěných holínkách ...“

„Ano. pak je to on,“ usmál se pokladník. „Myslím, že v

nich chodí i spát — v jiných kalhotách jsem ho ještě neviděl.“

Margot se již rozpomněla na onoho čiperného

důstojníka italského generálního štábu. v šedé uniformě, zářící

zlatem, a obdivovala jeho lakované jezdecké boty a bezvadný

střih jeho blůzy s vysokým límcem.

Jmenuje se Visconti, Pietro Visconti, je to švihák,

známý v celé Itálii. Myslím, že je vojenským přidělencem u

některého italského vyslanectví. Cestuje na diplomatický pas.“

Za několik okamžiků se objevil italský důstojník, o němž

hovořili. Byl to malý chlapík, bystrých očí. velmi uhlazeného

chování a měl tu neobyčejnou schopnost, že se dovedl uklonit

až v pasu tak. až to vzbuzovalo obavy, že se přelomí. Mluvil

plynně anglicky a pokud jde o jeho konverzační zběhlost a

míru zábavy, kterou poskytoval, byl by vyhověl i náročnosti

paní Stelly Markhamové.

Margot byla záhy zbavena nebezpečí, že kapitán Pietro

Visconti se pokusí navázat s ní důvěrnější vztah. neboť se jí

svěřil ještě téhož odpoledne, že je šíleně, vášnivě zamilován

— do jiné dámy. při kterémžto prohlášení si Margot zhluboka a

spokojeně oddychla.

Onou šťastnou mladou dámou nebyl nikdo jiný než paní

Markhamová. o jejíchž očích, postavě a kráse, o čistotě její

pleti, o jejím vzdělání, duchaplnosti a o ušlechtilosti jejích

způsobů kapitán Pietro Visconti dokázal pět nadšené ódy a

chvalozpěvy, aniž své téma vyčerpal, skoro celou půlhodinu.

Margot ráda uvítala toto rozptýlení, předešlé dny byly

pro ni až příliš zdlouhavé a ani tento den neutíkal rychleji.

Po obědě se pokusila chvíli usnout, aby byla svěží a

veselá při večerní schůzce s Jimem. ale spánek jí byl osudem

odepřen. Když se vrátila na promenádní palubu, nečekal tam

nikdo jiný než švihácký Ital od jejího nového stolu, kapitán Vis-

conti.

11. Reverend Price

Nové rozptýlení se dostavilo, když jí večer paní

Markhamová představila ctihodného pana Charlesa Price.

Bylo to pro ni příjemné překvapení, neboť reverend Charles

Price byl vzdělaný, příjemný muž. jenž se ani nepokusil, aby ji

poučoval o spáse její duše. ba dokonce jí ani nenapomenul,

když si zapalovala cigaretu. Sám škrtl sirkou. Pravil, že

cestoval po Evropě kvůli svému pochroumanému zdraví.

„Nervy?“ tázala se dívka klidně a reverend Charles

Price byl překvapen její otázkou.

„Ano. Jak jste to uhodla?“ divil se.

„Poněvadž jste stále tak neklidný,“ zasmála se. „Po

celou dobu. co se mnou hovoříte, pořád se kolem sebe těkavě

rozhlížíte a trhnete sebou při každém podezřelém zvuku.“

Přikývl.

„Svatá pravda.“ potřásl šedivějící hlavou. „Myslím, že

dobrodružství, jejž zažila paní Markhamová. mi opět trochu

pocuchalo mé churavé nervy, jak se říká. Přímo mne děsí

pomyšlení, že ona či kterákoli jiná žena musela prožít něco ta-

kového, ačkoli paní Markhamová se sama tomu jen směje.“

Stevard rozvážel čaj na malém vozíku a podal jim šálky.

„Myslím, že se vracíte domů ke svým přátelům.“ řekl

reverend.

„Ano. aspoň v jistém smyslu.“ odvětila . „Ale vlastně je

to cesta, kterou bych nazvala obchodní. A pak se opět vrátím

do Anglie — aspoň doufám.“

Napadlo ji. že nyní nemusí s návratem tolik spěchat.

Neměla ovšem ani potuchy, co bude Jim hledat v New Yorku.

Proč je na této lodi — tato otázka se vymykala její nejbarvitější

obrazotvornosti. Vzpomněla si. a vzpomněla si na to již

mnohokrát s bušícím srdcem, že příští čtyři dny budou mít. jak

řekl doslova, pro jeho budoucnost rozhodující význam.

A kde Jim po celou tu dobu je? Proč se nedostaví na

palubu s ostatními cestujícími?

Nerozuměla tomu a pan Price. když dopil svůj čaj. se k

ní nachýlil:

„Myslím, že vy sama byste měla trochu léčit své nervy,

slečno Cameronová.“ pravil. „Zdá se, že také nejsou asi v

ideálním pořádku.“

Při večeři našla na stole kromě lodního bulletinu také

seznam cestujících. Pečlivě pročetla dlouhé sloupce jmen a

dospěla ke konci s údivem ve tváři.

Jim na tomto seznamu nebyl — ani pod svým vlastním

jménem, ani jako John Wilkinson.

„Hledáte někoho, slečno Cameronová?“ tázal se

pokladník, když ji viděl zahloubanou do dlouhých sloupců jmen

cestujících.

„Já — vlastně ano,“ řekla tak lhostejně, jak to dokázala.

„Jeden z mých přátel mi řekl, že snad odcestuje touto lodí —

pan Wilkinson. Pan John Wilkinson.“

Pokladník zavrtěl hlavou.

„Ne, nemáme mezi sebou žádného Wilkinsona, ani v

první, ani v druhé, ani ve třetí třídě. Vím to jistě, právě dnes

jsem kontroloval všechny pasy a jejich jména porovnával s

tímto seznamem.

„Není zde?“ pravila nedůvěřivě.

Opět zavrtěl hlavou.

„Ne,“ pravil důrazně. „Mezi našimi cestujícími není ani

jediný Wilkinson. což je událost opravdu neobvyklá, neboť to

jméno se vyskytuje až příliš často — i když se nám jednou

dokonce stalo, že jsme na lodi neměli ani jediného Smitha,“

dodal s úsměvem.

Pokladník musel tohoto večera opustit jídelnu dříve než

obvykle, neboť měl mnoho práce v kanceláři, o to víc, že jeho

zástupce ochuravěl,

„Mimochodem řečeno, slečno Cameronová.“ pravil, již

na odchodu, „kdybyste si dnes v noci přála spatřit něco, co

snad ještě neznáte a kdybyste tak dlouho odolala spánku,

zavedl bych vás do rádiové kabiny.“

V očích dívčiných zajiskřilo.

„Miluji rádio.“ pravila. „Nebudu vám tam překážet?“

Zavrtěl hlavou.

„I lodní pokladník někdy mívá chvíle volného času.“

pravil žertovně. „Dostavíte-li se tedy na hořejší palubu o půl

jedné. zavedu vás do operátorovy kabiny.“

Měla s Jimem smluvenu schůzku na půlnoc a čekala,

že to bude hovor krátký. Přikývla tedy.

O půl dvanácté odešla na promenádní palubu a pět

minut před půlnocí Jim zvolna přicházel podél zábradlí. Tohoto

večera se častěji zastavoval, aby se vyklonil přes zábradlí a

tak skryl svou tvář. protože počasí bylo velmi klidné a ještě

mnoho cestujících se na palubě osvěžovalo nočním

vzduchem.

Vyšla mu vstříc a povšimla si. že se zastavil v pološeru

uprostřed dvou světel a naklání se přes zábradlí.

Byl v korektním večerním úboru, jako předešlé noci. ale

Margot si pomyslila, že tvář má trochu unavenou a přepadlou.

„Dnes mi bylo trochu horko.“ pravil, když se

ho tázala, zda není churav, „a byl jsem ve — ve své

kabině.“

„Rozloučil jste se s Frankem, než jste opustil Anglii?“

Zavrtěl hlavou.

„Neměl jsem kdy.“ pravil. „Odjel jsem teprve v pátek v

noci.“

Obrátil se k ní s nečekanou otázkou:

„Margot, řekla byste mi něco o své švagrové?“

„O Cecilii?“ tázala se udiveně.

Přikývl.

„Ale, můj drahý, víte již o ní vše. Vzala si Franka asi

před sedmi lety —“

„A čím byla před svým sňatkem? —“

„Co tím míníte? Byla bohatá — je dcerou Henricka

Bensona, jenž byl umělcem a vydělal velké jmění. Jistě si

vzpomínáte, že zhotovil onen prsten, který jste nazval „Dcery

Satanovy.“

Přisvědčil.

„A nic jiného nevíte o její rodině?“ „Nic, krom toho, že

její sestra, kterou nesmírně milovala, se jako osmnáctileté

děvče nešťastně provdala. Ale příliš mnoho o ní nevím, neboť

Cecilie se vyhýbá hovorům o těchto věcech. Vím pouze, že

uprchlá z koleje s nějakým šoférem nebo s někým, a to

přirozeně není předmět, o jakém by ráda hovořila. Ostatně, ta

ubohá dívka již zemřela.“

„Vím,“ pravil Jim. „Není vám známo, co se stalo s jejím

manželem?“ Margot váhala.

„Ani tím nejsem si zcela jista, ale zdá se mi, že to byl

člověk velmi zlý — a — za nějaký zločin se dostal do žaláře.

Nikdo mi to otevřeně neřekl, je to jen můj dojem, protože

Cecilie o těch věcech nerada mluví. Magdin život — její sestra

se jmenovala Magda —její život byl tragedií. A proč se mne na

to vše tážete, Jime?“

Sklonil se k ní. rozhlédl se kolem sebe a políbil ji na

ucho.

„Modlete se za mne. Margot. v příštích třech dnech

modlete se za mne stále, neboť teď už jde o můj život.“

Stiskla mu ruku.

„Budu na vás neustále myslet a modlit se za vás.“

ujistila ho a stiskla mu ruku.

„A důvěřujte mi. nechť uslyšíte cokoli.“

Přikývla.

„A nyní jděte spát, drahoušku, já také co nejrychleji

prchnu do své skrýše.“

Již odcházela, když ji Jim uchopil za ruku a přitáhl ji k

zábradlí. Dva cestující, mladí muži. zabráni v rozhovor, zvolna

kráčeli kolem. Zdálo se jí. že někde jednoho z nich již spatřila,

druhý byl cizí. Byli to nejspíš zámožní cestující první třídy,

ničím se nelišící od jiných lidí tohoto druhu, ale to. jak se náhle

vynořili z přítmí, mělo na Jima podivuhodný účinek.

„Stalo se něco?“ zašeptala, když odešli. „Znáte je?“

„Jednoho z nich.“ pravil Jim zachmuřeně. „Toho

chlapíka, který byl blíže k nám.“

„A kdo to je?“

Zavrtěl hlavou.

„Ani nevím.“ pravil klidně. „Když jsem ho spatřil

naposledy, slyšel na jméno Nosáč. Ale celkem myslím, že ani

ten člověk, který ho takto oslovoval, to nevěděl docela jisté.

Jděte, drahoušku, musím už odtud.“

Záhy po půlnoci ji vyhledal lodní pokladník a vedl ji

úzkou chodbou k bezdrátové kabině mezi dvěma obrovskými

komíny Ceramie.

Byla to dusná, malá kabina, zářivě osvětlená, neboť dvě

mocné žárovky na operátorově stole zvyšovaly jas žárovek na

stropě. Operátor, mladý muž s brýlemi, jí vysvětloval činnost

svých přístrojů, a za okamžik již seděla na židli, s přilbou na

hlavě s dvěma naslouchátky a nadšeně naslouchala jemným,

pronikavým zvukům, podobným kňourání.

„Je to parník Campania.“ vysvětloval operátor. „Je asi tři

sta mil před námi.“

,,To je neuvěřitelné.“ divila se dívka. „A co je ten jiný

zvuk?“

Operátor prodlužoval délku vlny. aby ji zachytil. Byla to

řada tenkých, téměř nezřetelných zvuků, připomínajících

hvízdání.

„Je to radiostanice v Aberdeenu. Poslední stanice,

kterou ještě zaslechneme ze své staré vlasti. Zítra již budeme

mimo její dosah. A právě odtamtud očekáváme dnes nové

zprávy.“ dodal. „Promiňte, slečno, dovolíte zajisté, abych si je

zapsal.“

Připevnil si naslouchátka na hlavu, usedl a jeho ruka

pracovala s ebonitovým klíčem.

Pojednou započal psát. Za okamžik se otočil na lodního

pokladníka, který stál za ním.

„Nevím, zda to stojí za to. abych to zapisoval, pane.

První důstojník mi řekl. že do našeho časopisu se nesmí

dostat žádná zmínka o vraždě v Moorfordu.“

„O vraždě v Moorfordu?“ zhrozila se Margot. „A proč?

Co se tam stalo?“

„Nevím proč. ale první důstojník zprávu o ní vyškrtl i z

našeho časopisu.“ pravil pokladník. „Myslím, že to učinil proto,

aby zbytečně nevyplašil toho zločince, jestliže je náhodou na

naší lodi. Byla to vražda v bance.“

Margot vstala a když o tom slyšela, opřela se zády o

stěnu kabiny, jinak by se byla zapotácela. Tváře jí smrtelně

zbledly, ale nikdo si toho naštěstí nepovšiml.

„Zástupce ředitele moorfordské filiálky — jmenoval se

Stephenson nebo Sanderson — byl zastřelen a ředitel filiálky,

jakýsi Bartholomew. byl přistižen s revolverem v ruce. Patrně

to nějak vysvětlil, neboť policejní inspektor dosvědčil, že se s

ním rozešel teprve několik minut před výstřelem, ale téže noci

Bartholomew zmizel a odnesl si s sebou démantový

náhrdelník v ceně sto dvanácti tisíci liber, který — jaká to divná

náhoda — byl majetkem jedné dámy, jež cestuje naší lodí.

Právě dnes večer jsme obdrželi bezdrátovou depeši, která jí

podává zprávu o její ztrátě a zítra ráno sám jí to sdělím.“

„A co — co se stalo s Bartholomewem?“ tázala se dívka

přidušeným hlasem.

„Zmizel.“ pravil pokladník krče rameny.

Margot vykročila ke dveřím, ale podlomila se pod ní

kolena a byla by upadla, kdyby ji včas pokladník nebyl zachytil.

12. Mdloby mladé dámy

„Jakže, slečno Cameronová.“ pravil znepokojen, „velmi

lituji, že jsem vás sem zavedl. Tato světla jsou pro vás patrně

příliš ostrá a je zde i pekelně dusno.“

Zavedl ji na člunovou palubu a přinesl jí křeslo.

„Počkejte tady okamžik, přinesu vám sklenici vody.“

pravil a spěchal dolů.

Ze stínu člunu vykročila postava a Margot zpozorovala

zákmit bílé košile.

„Jime.“ zašeptala ve smrtelné úzkosti. „Jime!“

Přistoupil k ní zcela tiše. a nyní viděla, že je bosý.

„Oh, Jime. již o tom všem. co se stalo v Morfordu. vím!

Co to znamená, co to všechno znamená?“ zasténala.

„Již o tom víte?“ zeptal se a zůstal klidný.

Přikývla.

„Ale důvěřujete mi. Margot. že?“

Zhluboka si povzdechla a zvolna k němu zvedla hlavu.

„Ano. Jime. důvěřuji vám.“

Jim se k ní sklonil, po několik krátkých vteřin ji držel v

náručí a jejich rty se spojily.

Hluk pokladníkových bot na schůdkách s mosaznými

okraji ho přinutil, aby zmizel rychle ve stínu mezi záchrannými

čluny.

„Cítím se již lépe.“ pravila, když od pokladníka chvějící

se rukou přijímala sklenici.

„Ale nevypadáte, že by vám bylo o mnoho lépe.“ pravil

pokladník. „Ani nevíte, jak toho lituji — měl jsem přece vědět,

že v té kabině je příliš velké horko a dusno a vy jste tak jemná,

křehká bytost...“

„Ach ne. všechno je zase v pořádku.“ ujišťovala ho.

„Byla to jen a jen moje vina. opravdu. Dnes večer jsem vypila

možná příliš mnoho vína.“

„Jaké je to doznání!“ pravil rozhořčeně. „Ale

zapomínáte, že sedíte u mého stolu, slečno Cameronová.

vždyť jste ho nevypila ani kapku. Několikrát jsem vám chtěl

trochu nalít, ale pokaždé jste odmítla.“

Zasmála se. ale v jejím smíchu bylo znát. že je to smích

trochu vynucený.

Pokladníkovi se ulevilo, když ji předával do rukou její

komorné.

Vrah! Vrah!

Tato slova jí zněla v uších, když se po celou noc na

lůžku převalovala z boku na bok. Šumot vody narážející o

boky lodi. sténání větru, útočícího na lodní příď a komíny, to

vše jakoby opakovalo pouze toto jediné slovo — vrah!

Ne. to není možné! Jim to zcela jistě nespáchal. Jim.

jenž tak posměšně říkával, že by mohl být bankovním lupičem.

Je to nesmyslné, absurdní.

Je to tragické, ale přece jako by v tom všem bylo

racionální jádro. Na Jima byl vydán zatykač. A není jeho útěk

doznáním viny?

Co by teď měla učinit?

Tisíckráte si opakovala tuto otázku a nikdy nanalézala

uspokojivou odpověď. Mohla mít pouze důvěru k němu a čekat

— ale kde Jim je? V které části této lodi se skrývá? Jak mohl

uniknout pátrání inspektorů, kteří dvakrát denně prohlédnou

každý yard na této lodi. kteří vnikli do všech člunů a do

nejtajnějších míst lodi. Aby se přesvědčili, že nikde není slepý

pasažér!

Mohla si klást tyto otázky, mohla si klást celou řadu

otázek jiných a přece na žádnou nenašla odpověď.

Bylo již téměř šest hodin ráno. když na chvíli usnula, ale

pak spala až do oběda. Potom se šla projít po promenádní

palubě.

„Už na vás netrpělivě čekám.“ vítala ji Stella

Markhamová. „Mám zase šokující novinky.“

Margot věděla, jaké jsou to novinky, a v tom okamžiku

strašlivě nenáviděla tuto nudnou ženu, nenáviděla ji jako ještě

žádného jiného živoucího tvora. Nebýt jejích prokletých

diamantů, onen zločin by nebyl nikdy spáchán. Proč si je

neuložila někam jinam? V Londýně. Paříži. Bruselu nebo v

New Yorku?

Tázavě na ni pohlédla.

„Ano? Co se stalo?“

„Můj velký diamantový náhrdelník je ztracen —

ukraden, má drahá. A ukradl ho ředitel banky.“ pravila paní

Markhamová. „Ovšem, banka mi musí ztrátu plně nahradit,

poněvadž náhrdelník byl pojištěn. Byl osazen nejkrásnějšími

kameny, jaké jsem kdy viděla...“

Obočí mladé ženy se vztyčilo, ale pak se zasmála.

„Oh, zapomněla jsem.“ pravila, „že onen zábavný ředitel

banky, který se jich zmocnil, byl váš přítel...“

„Stále jest mým přítelem.“ rozplameňovala se Margot.

„Jak je to zajímavé — znát takové kriminální typy.“

posmívala se Stella Markhamová.

„Nevím, co těmi řečmi sledujete.“ zuřila už Margot.

„Vše. co vím je. že vaše ješitnost a nedostatek prozíravosti

zavinily zkázu dobrého člověka a možná i smrt jednoho

úctyhodného muže.“

„Smrt?“ Úsměv zmizel z tváře paní Markhamové a její

oči dostaly polekaný výraz.

„Kdo je mrtev?“

„Pan Stephen Sanderson. ředitelův zástupce. Byl

zastřelen ve své kanceláři večer před naším odplutím.“

„Pane Bože.“ zašeptala. „Zastřelen! Ne.

ne!“ Omdlela.

Tak strašlivá byla změna v jejím vzezření, že Margot

poděšeně k ní přiskočila a uchopila ji za rameno.

„Co je vám?“ tázala se. Ale paní Markhamová

neodpovídala.

Jen potřásla hlavou, pak se pod ní podlomila kolena a

na čele jí vyrazily krůpěje potu.

13. Proč Jim nepřišel?

Když Margot Cameronová později vzpomínala na dny.

které následovaly, vždy jí to připadalo jako vzpomínka na zlé.

tíživé sny.

Téhož dne před půlnocí čekala na Jima na obvyklém

místě, ale on se nedostavil. Dříve předtím se setkala s panem

Pricem a s paní Markhamovou, kteří se procházeli po palubě.

Paní Markhamová se již úplně zotavila či aspoň prohlašovala,

že se již úplně zotavila z lehkého záchvatu mdloby. Omluvila

se jí, že ji zbytečně znepokojovala, ale Margot si dobře všimla

temných kruhů kolem jejích očí.

„Vím, že je to ode mne pošetilé,“ vysvětlovala paní

Markhamová. „ale nesnesu sebemenší zmínky o násilné smrti,

abych hned neomdlela. A ta vaše zpráva.“ dodala, „mne dojala

tím více. že jsem toho ubohého muže osobně znala.

„Paní Markhamová mi již sdělila tu smutnou novinu.“

pravil ctihodný pan Price. „Je to strašné, opravdu strašné.“

smutně potřásal svou šedivějící hlavou a z jeho hlasu zazníval

tón hlubokého pohoršení.

„Tím

se

snad

také

vysvětluje.“

začala

paní

Markhamová.

„Co še tím vysvětluje?“ tázal se pan Price. když se

odmlčela.

„Vysvětluje se snad tím to. co vám dnes řekl náš

palubní stevard.“

„Oh, ano.“ pravil pan Price. upíraje zrak kamsi do dálky

na širé moře.

„Co to bylo?“ tázala se Margot.

„Řekl mi. že na tomto parníku jsou dva detektivové, ale

nedovedla jsem dosud vypátrat, zda jsou mezi cestujícími

první třídy.“

Margot Cameronová byla zachvácena novým strachem.

„Detektivové?“ tázala se chvějícím se hlasem.

„Winter, můj komorník je snad zná. neboť je z onoho

druhu lidí. kteří se nesmírně rádi stýkají s detektivy.“

„Je to strašné.“ konstatoval pan Price pohoršené. Zdálo

se. že smutná událost v bance ho nesmírně dojala.

„Já — eh — myslím, že půjdu spát. Omluvíte-li mne, mé

dámy.“ dodal.

Rázně se obrátil a opustil je.

„Mám ráda toho gentlemana.“ pravila Margot. „Nevím

ani proč, ale mám ho ráda.“

„Opravdu?“ pravila paní Markhamová lhostejně. „Ano, je

to docela roztomilý člověk. Máte pravdu.“

„Váš komorník tu dnes večer někde nablízku není?“

„Ne — má mořskou nemoc.“ odvětila paní Markhamová

stroze. „Dnes ráno jsme měli vlnobití, jak víte, a pana Wintera

to zahnalo do jeho kabiny.“

Když se rozešli. Margot odešla na místo, ke schůzce

smluvené s Jimem. Cekala dlouho a ještě tam vyčkávala, když

se na palubu dostavila četa uklizečů, aby zametla palubu a vy-

prázdnila odpadkové koše. Musela odejít po dlouhém marném

čekání.

Uchýlila se do své kabiny a rozplakala se. Nemohla

usnout, a proto asi o páté hodině ranní, když již svítalo a

okrouhlými okny do její ložnice dopadly první paprsky

probouzejícího se dne. seskočila s lůžka, oblékla se a odešla

na palubu.

Zdviže v tak časné hodině ranní ještě nepracovaly, a

proto musela po širokém schodišti pěšky vystoupit na horní

palubu. Když byla v poschodí, kde je paluba C. vzpomněla si

na paní Dupreidovou a i při svém zármutku a stísněné náladě

usmála se nápadu, že by ji mohla navštívit v pět hodin ráno.

Jak by jí asi přivítala?

Přesto se obrátila a pohlédla dolů dlouhou chodbou,

vedoucí ke kabinám cestujících.

Dveře kabiny paní Dupreidové byly dokořán a uvnitř

hořela elektrická žárovka. „Třeba.“ napadlo Margot. „paní

Dupreidová také nemůže spát.“

Po okamžiku váhání Margot zaklepala na otevřené

dveře.

Nikdo neodpovídal. Nahlédla dovnitř. Kabina byla

prázdná. A co více. lůžko bylo odestláno a bylo zřejmé, že po

celou noc nikdo na ně neulehl. Margot se zamračila. Paní

Dupreidová je třeba na palubě, pomyslila si Margot a rozběhla

se po schodišti nahoru.

Horní paluba byla prázdná. Margot nespatřila nikoho,

krom hlídkujícího lodního ubytovatele, jenž na ni pohlédl

lhostejně a bez zájmu, neboť si již dávno zvykl na všelijaké

výstřednosti cestujících. Přešel okolo ní. ale pak se obrátil,

vrátil se a otázal se jí. zda by si přála trochu kávy.

„Nemyslím, že stevardi jsou již vzhůru, ale nějak vám ji.

Přejete-li si, opatřím.“

Vděčně přijala jeho nabídku.

Přisunul jí pak křeslo, urovnal podušky a přikrývky a

Margot se začal docela líbit pobyt na opuštěné palubě a

pozorovat probouzející se den nad líně se převalujícím

oceánem.

„Za chvíli se objeví mazači.“ poučil ji námořník. „Víte.

kdo to je?“

„Mazači? Nemám tušení. Nějaké vyskakující ryby?“

„To jsou ti chlapíci, kteří mají na starosti lodní stroje,

dříve jsme jim říkávali topiči, a je tam pěkné horko, tam dole.

to vám mohu říci. Jistě aspoň 140 stupňů Fahrenheita.

Nedávno odtamtud museli vynésti jednoho muže a trvalo to

celé dvě hodiny, než se zase vzpamatoval.“

„Ubozí lidé.“ pravila Margot s citem. „Je to strašlivé, že

my, cestující první třídy, kteří zde žijeme v takovém přepychu

a vedle nás žijí lidé. kteří, aby se uživili, musejí, chudáci, těžce

pracovat...“

„Synové Marty!“ pravil ubytovatel. „Nebo synové Marie.

Nejsem si tím zcela jist. Jistý chlapík napsal kdysi překrásnou

báseň o tom. jak jedni lidé se musejí plahočit. aby ti druzí se

mohli bezstarostně radovat ze života.“

Margot přikývla.

Když četa mazačů šla kolem a ona si je zvědavě

prohlížela, div že jí šálek kávy nevypadl z ruky.

Musela vynaložit všechnu duševní sílu. všechno

sebeovládání. aby potlačila výkřik, jenž se jí dral na rty. neboť

jeden muž v této malé četě, bosý a prostovlasý. dívající se

před sebe. byl Jim Bartholomew. Měl na sobě ušpiněnou mod-

rou pracovní blůzu a kalhoty dole s otřepanými okraji, které mu

sahaly jen nad kotníky...

14. Ospalá paní Dupreidová

Prošel kolem ní s ostatními svými druhy rychlým

krokem a Margot prostě oněměla.

Lodní ubytovatel hovořil s uctivou horlivostí o všelikých

nerovnostech v životě lidí a jejího vzrušení si nevšiml.

„Ano, slečno, někteří z nás pracují tam dole u kotlů a jiní

zase krásně si spí v kabinách první třídy. Ale mnozí z těch.

kteří pracují tam dole ve strojovně, znají příjemný pocit

potěšení, o němž cestující první třídy nemají ani potuchy. Jsou

tam dole mnozí lidé. o nichž plným právem můžeme říci, že

jsou to právě tak dobří gentlemani, jako ti nejlepší cestující v

první třídě. Jen si pomyslete, slečno, jsou to přece lidští

tvorové jako vy nebo já... lidé milující...“

„Oh ne —“ pravila dívka zadržujíc ho rukou.

„Lituji, slečno, jestliže jsem vás rozrušil.“ pravil

překvapený lodní ubytovatel polichocen, že jeho výmluvnost

vzbudila u mladé dámy tak silný dojem.

„Dovolíte mi, abych vám přinesl nový šálek?“

Vzal jí koflík z ruky a odešel.

Tak tomu tedy je!

A tím se vysvětlovalo vše. Jim Bertholomew je topičem

na této lodi!

A pak jako bleskem jí projela hlavou myšlenka. Vrchní

inženýr a první důstojník na tomto parníku jsou jeho dobří

přátelé! Byl to přece první důstojník, jenž umlčel a potlačil na

lodi všechny zprávy o vraždě v bance. Jistě o něm oba věděli,

vzali ho na tuto loď, ač se přitom vydávali v nebezpečí všeho

druhu, jen aby zachránili muže, jenž kdysi, nedbaje života

svého, zachránil životy jejich.

A Jim je teď tam dole! V tom pekelném horku.

Vzpomněla si na vyprávění o jistém muži, jenž byl ze

strojovny vyvlečen v bezvědomí, a po celé dvě hodiny se

nemohl probrat. Zachvěla se při této myšlence.

A Jim je tam dole právě v tomto okamžiku!

A pak si také vzpomněla na záhadného Nosáče. Když

se jí Jim o něm na lodi letmo zmínil, řekl. ho viděl

vysvlečeného po pás. Je tedy také topičem? Všechny její

myšlenky se neustále vracely k Jimovi.

Rychle přemítala a stejně rychle počítala. Odešel-li tam

dolů o páté hodině ranní, tedy o deváté hodině dopoledne jeho

směna končí. A jistě nepřijde na řadu dříve, než odpoledne.

Leč odpoledne je největší horko a pokladník jí již jednou řekl.

že nyní jim nastanou zvlášť perné hodiny. Přála si. aby se jí

nebyl o tom ani zmínil. Ale pak hned litovala svého přání.

Snad služba u strojů zabrala Jimovi celý včerejší večer,

takže se nemohl dostavit na smluvenou schůzku.

Její tušení bylo v této době velmi blízko pravdě. Jim

Bartholomew opravdu byl ve službě po celý večer hluboko do

noci v ovzduší, které se nedá ani vylíčit. A činil to všechno pro

něco a pro někoho.

Věděla to. Věděla také. že nic nečiní jen pro sebe. Bylo

to — pro koho jiného. Ne-li pro ni?

Usmívala se. když jí lodní ubytovatel přinášel šálek

vřelé kávy. Usmívala se. když za hodinu ulehla na lůžko k

lehkému spánku, usmívala se. když o třetí hodině toho

odpoledne procitla a poslední myšlenka, s níž usínala, byla

první myšlenkou, která ji vítala při procitnutí — Jim

Bartholomew, uprchlý před trestající spravedlností, jenž

pracuje tam dole. v dusivém žáru lodní strojovny.

A usmála se. Byl to úsměv pýchy a hrdosti.

Paměť jí přivolala vzpomínku na dnešní jitro, vzpomínku

na její návštěvu u paní Dupreidové. Jakmile se převlékla,

zamířila ke kabině Ceciliiny přítelkyně a zaťukala na dveře.

Komorná, kterou již znala a nelíbila se Margot. otevřela

hned na první zaklepání.

„Paní Dupreidová spí.“ oznámila stroze. „V noci na

dnešek velmi špatně spala.“

„Opravdu?“ tázala se Margot zdvořile. „A v kolik hodin

šla spát?“

Nic jí po tom nebylo, věděla, že její otázka je dotěrná.

„Šla spát již před půlnocí.“ pravila komorná a Margot

pak odešla na promenádní palubu, dokonale udivena tím. co

slyšela.

Je snad paní Dupreidová také opředena nějakým

tajemstvím? přemítala.

K Stelle Markhamové se chovala mnohem zdvořileji a

laskavěji než obvykle. Tato sličná mladá dáma v posledních

dvaceti čtyřech hodinách pozbyla trochu své hrdosti a

uštěpačnosti. Z jejího hlasu již úplné zmizel onen nádech

nestoudnosti. který Margot dříve tolik urážel a Margot si

pomyslila, že paní Markhamová je nyní mnohem lidštější než

bývala dříve.

„Děkuji vám. ale spala jsem velmi špatně,“ odpovídala

paní Markhamová na její otázku. „Tuto loď přímo nenávidím a

jsou někdy chvíle.“ hlas se jí chvěl vášní, „že prosím nebe. aby

tato loď již byla na dně moře.“

„Požádejte o to kapitána, snad vám vyjde vstříc a udělá

vám to k vůli.“ pravila Margot uštěpačně. „Říká se o něm, že je

nadmíru galantní a velmi ochotný k půvabným dámám.“

Paní Markhamová na ni vrhla rychlý pohled, ale hněv v

jejích očích se hned změnil v úsměv.

„Mluvím jen samé pošetilosti, vím.“ pravila, „a zasloužila

jsem si tuto důtku. — Jaké je dnes horko!“

Horko opravdu bylo, hladina moře byla hladká jak

zrcadlo, neboť předpověď lodního ubytovatele, že do

poledních hodin se počasí vyjasní, se splnila přímo zázračně.

Obloha nad parníkem byla zářivě modrá bez poskvrnky a

pouze malé skupiny mořských trav poskvrňovaly safírovou

čistotu oceánu.

„A máme-li horko my, zde na palubě, tedy bych opravdu

ráda věděla, jak je asi tam dole, ve strojovně.“ pokračovala

paní Markhamová lhostejným hlasem. „Slyšela jsem, že jeden

z těch topičů nebo mazačů, či jak jim vlastně říkají, dnes v

poledne zemřel na srdeční záchvat. Otázala jsem se na to

lodního lékaře, když jsem se s ním setkala cestou k obědu, ale

on mi to popřel, to se rozumí samo sebou. Lodní důstojníci a

vůbec nikdo z lodní posádky vám neřeknou pravdu o takových

věcech.“

„A myslím, že tato cesta zabije i mne.“ pravila Margot

nejistě a povstala a odešla k zábradlí.

Za malou chvíli se Margot vrátila. Věděla, že mrtvý muž

nebyl Jim.

„A jak s daří vašemu komorníkovi?“ tázala se. „Také

zemřel na srdeční záchvat?“

Paní Markhamová pokračovala v háčkování, oči upírajíc

na své jehlice.

„Ne,“ pravila po chvíli, „můj komorník je zřejmě

nesmrtelný.“

V jejím hlase bylo něco. co přimělo Margot, aby na ni

pozorně pohlédla.

„Co tím chcete říci?“

„Chci tím říci, že dobrý komorník nikdy neumírá,“ pravila

paní Markhamová.

Margot se rozhlédla po palubě.

„Zdá se mi. že je to tak dávno, co jsem ho zde viděla

naposledy.“

Paní Markhamová zavrtěla hlavou.

„Ovšem, nyní již neopouští svou kabinu. Vida, přichází

jeden z vašich přátel!“

„Není to můj přítel.“ opravila ji Margot rychle, když

spatřila přicházejícího kapitána Pietra Viscontiho, jenž se

usmíval již z dálky a sebevědomě zářil ve své skvělé uniformě.

„Podivný

chlapík,“

pravila

paní

Markhamová,

soustřeďujíc všechnu svoji pozornost k háčkování.

Vyfintěný důstojník se zastavil na dva tři kroky před

nimi, vojensky pozdravil obě dámy a potřásl si rukou s Margot.

„A dnes jste nebyla u oběda, slečno.“ řekl vyčítavě. „Byl

jsem již celý zoufalý. Procházím se na této straně lodi.

procházím se na straně druhé, ale nikde vás nevidím.

Vyšplhám se tedy po žebříku na člunovou palubu, a procházím

se tam. ale ani tam vás nevidím. Pátrám ve společenské hale

a v zimní zahradě, ale ne, nejste ani tu, ani onde.“

15. Zasahuje Scotland Yard

Tento den nebyl pro Jima Bartholomewa prost

dobrodružství. Jeho směna byla vystřídána a již vykročil do

úzké chodby, vedoucí k příbytkům mužstva v podpalubí na

přídi, když mu kdosi zezadu poklepal na rameno. Ohlédnuv se.

spatřil zamaštěný a začernalý obličej muže. po jehož boku

pracoval celé odpoledne.

„Rád bych si s vámi pohovořil,“ řekl topič tiše. „Pojďte

se mnou do umývárny.“

Umývárna byla prostá místnost se sprchami a dlouhou

řadou umývadel, a v této chvíli byla úplně opuštěna.

„Co jste dělal na promenádní palubě včera v noci?“

pravil muž, jemuž říkali „Nosáč.“

„A totéž bych se mohl ptát já vás,“ odsekl mu Jim.

Nosáč si ho zamyšleně prohlížel.

„Ovšem.“ pravil pojednou, „jste Bartholomew.“

„To je hezké jméno.“ odvětil Jim. „Jenže nemusí to být

jméno moje.“

„O tom se teď nepřeme.“ navrhl Nosáč. „Usedněme

někam — jsem k smrti unaven, ale musím si s vámi promluvit.

Vyhledali si dvě židle a posadili se.

„Abych vám řekl pravdu.“ začal Nosáč, „jsem detektiv

ze Scotland Yardu a ačkoli nemohu tvrdit, že bych pátral právě

po vás. tedy přece jen mám plnou moc. abych vás zatkl a

patrně tak učiním, ačkoliv naše ředitelství nevěří, že jste

spáchal tu vraždu a ukradl démantový náhrdelník — můj

kamarád, mimochodem řečeno, obdržel o té záležitosti co

nejpodrobnější radiotelegrafickou zprávu. A tak to nejlepší, co

můžete učinit, pane Bartholomewe je. Povíte-li mi vše, co o

tom víte a budete-li se mnou mluvit upřímně. Nesmíte

zbytečně plýtvat časem, tak vhodná příležitost se vám snad již

nikdy nenaskytne, neboť zítra, nejdéle pozítří opustím topírnu.

Zjistil jsem totiž, že nikdo z těch lidí. které stíhám, není v lodní

posádce.“

Výmluvy byly by bývaly marné a tak Jim pověděl

detektivovi vše, do nejmenších podrobností. Celou hodinu

seděli zde, v opuštěné umývárně, detektiv ho chvílemi

přerušoval otázkami, na které mu Jim ochotně odpovídal. Když

si věci vyjasnili a vstali, muž ze Scotland Yardu položil ruku na

Jimovo rameno.

„Na této lodi je jistě aspoň jeden člověk, kterého zatknu

ještě dříve, než tato kocábka vpluje do ústí Hudsonu. Co byste

tomu řekl, Bartholomewe. kdybyste to byl vy?“

„Byl bych velmi zarmoucen, kdybyste se musel vrátit

domů s prázdnýma rukama.“ odvětil mu Jim zdvořile.

Jednotvárný život na lodi byl již příliš únavný pro Margot

Cameronovou. a se stále vzrůstající netrpělivostí tato dívka po

celý den a večer čekala na okamžik, kdy zase uvidí svého

Jima.

Opět zaujala své místo u zábradlí v nejtemnější části

paluby a Jim se tentokráte dostavil.

Byl ve večerním úboru. Slušel mu převýborně.

Přistoupila těsně k němu. „Jak se věci daří.“ zeptala se

dychtivě.

„Docela dobře.“ odvětil.

„Ten ďábelský vrchní stevard mne zde může spatřit.“

dodal za okamžik — a je to ten nejposlednější člověk na světě,

s nímž bych se chtěl sejít, neboť na neštěstí mne zná. Chtěla

byste se na věky věkův kompromitovat tím. že byste mne

doprovodila na člunovou palubu?“

„Myslím, že jsem se již kompromitovala,“ pravila dívka a

její ruka vklouzla pod jeho paži.

Cesta na člunovou palubu vedla po úzkých schůdkách.

Na člunové palubě byly ještě dva nebo tři párky, ve stínu

člunů, a Margot s Jimem šli směrem k přídi, kde se člunová

paluba úží a kde jsou na podlaze na mnohých místech vzpěry

a železné kruhy.

Mezi dvěma čluny byla úzká plošina a právě tam oba

zamířili.

„A nyní bych byla opravdu ráda. kdybyste mi řekl vše.

co se přihodilo.“ pravila Margot. Jim jí stručně vylíčil události

od oné chvíle, kdy nalezl Sandersonovu mrtvolu.

„Jednomu nerozumím. Proč Cecilie vystoupila tenkrát

na nádraží a vstoupila do svého auta. a proč jste to neřekl

Frankovi?“

„Domníval jsem se, že to ví.“ odvětil Jim. „Byl jsem tím

ovšem nesmírně udiven. Řekla vám sama, že odcestuje do

Skotska někdy dříve?“

„Ne.“ pravila Margot. „Rozhodl se pro její odcestování

za rozhovoru s Frankem v jeho pracovně. Jistě to byl rozhovor

nesmírně vážný, neboť Frank po něm vypadal velmi neklidně a

ubohá Cecilie byla bledá jako smrt. Ale dosud jste mi neřekl

vše.“

„Ne, neřekl.“ odvětil a na chvíli zmlkl. „Jsou ještě dvě

podrobnosti.“ pokračoval. „Jednu z nich vám řeknu a druhou si

ponechám na pozdější dobu. Neřeknu vám, co se přihodilo,

když mne policejní inspektor zanechal o samotě s mrtvolou,

ale za to vám řeknu docela něco jiného a přál bych si. abyste

mi pomohla při řešení této záhady: Když jsem prohlížel tělo

ubohého Sandersona, spatřil jsem v jeho dlani útržek papíru.

Rozevřel jsem mu ruku a z ní jsem vyňal růžek fotografie,

která mu zřejmě byla vytržena z pěsti.“

„A čí to byla fotografie?“

„To nemohu říci — nevím. Byl to pouze roh podobizny,

jak jsem již řekl. A na fotografii zbyla pouze ženská ruka.“

Mluvil zcela klidně.

„Nuže?“ naléhala Margot.

„Byla to ženská ruka a na této ruce.“ pravil Jim. „byl

prsten.“

Dívka ho sevřela za rameno.

„Snad ne — Dcery Satanovy?“ tázala se šeptem.

„Ano. Dcery Noci.“ odvětil. „Nebo také Dcery Satanovy.“

16. Atentát na palubě

„Cecilie.“ přemýšlela Margot nahlas. „To je přece onen

prsten, který...“

„Ano. o tom se nedalo pochybovat.“ pravil. „Jakmile

jsem se dostal na tuto loď, vypůjčil jsem si lupu hlavního

inženýra a zvětšovací sklo ukázalo zcela jasně každou

podrobnost vyřezávaných tváří na prstenu.“

Neodpovídala a oba chvíli stáli mlčky, opírajíce se o

zábradlí a pozorujíce vodu. šumící za lodními šrouby.

„A neřekl byste mi něco více o tom. co se přihodilo

vám?“

„Za svítání jsem přijel do Southamptonu a šel jsem

přímo na tuto loď. Věděl jsem. že je zde Smith. hlavní inženýr.

Jakmile jsem se s ním shledal, vysvětlil jsem popravdě, co se

stalo a sdělil mu také všechna svá podezření. Zavolal

Stornowaye dolů do své kabiny a pak jsme všichni tři hovořili

velmi podrobně o celé věci. Jsou to báječní hoši. ti dva!

Pomohli mi. Spím v kabině hlavního inženýra — mimochodem

řečeno, na této palubě.“ pravil. „Její stevard byl zasvěcen do

našeho tajemství. I on je můj starý přítel.“

„A co se stane, až připlujeme do New Yorku?“

„Nevím.“ pokrčil rameny. Jsou zde na lodi dva

detektivové, ale nemyslím, že pasou zrovna po mně.

„A koho tedy hledají?“

„Hledají Silnou čtyřku. Řekl jsem vám již. jaká byla

domněnka nebohého Sandersona. Chudák — téměř poslední

slova, která jsem od něho zaslechl, byl součet všech odměn,

vypsaných na polapení Silné čtyřky.“

„Nevím, co si mám o tom všem myslet.“ pravila Margot

po chvilce. „Fotografie toho prstenu mne děsí a ohromuje. Je

to jediný prsten tohoto druhu na celém světě. Frank mi to

často řekl. Přece to nemohla být...“

Nedokončila větu a Jim se nepokusil, aby ji dokončil za

ni.

„Myslíte si snad, že Cecilie mohla spáchat tu strašlivou

věc?“ tázala se po chvíli mlčení.

„Ze zastřelila Sandersona? Milosrdný Bože. to snad

ne!“

„Myslíte si, že ho znala? Téměř se mi zdá jisté, že ano.

Vzpomínáte si. jak se zděsila, když ho onoho dne uviděla ze

svého auta?“

Chvíli neodpovídal.

„Kdybych byl vámi, zapudil bych ze své hlavy jakoukoliv

myšlenku o vině vaší švagrové,“ pravil konečně. „Jsem pevně

přesvědčen, že vaše švagrová nemá na oné vraždě účast o

nic větší než vy nebo já.“

Pojednou se ozval ze tmy za nimi dušený výkřik — jako

kdyby to byl výkřik skrčeného zvířete. Pak uslyšeli dupot a pád

něčeho těžkého.

Hned po prvém výkřiku se Jim okamžitě uchýlil do stínu

do tmy a dívka klopýtala za ním. Spatřila, že se sklání nad

temným předmětem, ležícím na podlaze.

Rozškrtl sirku a pohlédl dolů.

„Kdo je tento gentleman?“ tázal se.

Podívala se mu přes rameno a zachvěla se při pohledu

na krev. která vytékala tenkým praménkem z hlavy ležícího

muže. „Pane na nebi — to je pan Price,“ zvolala. „Ten farář z

Texasu či Oklahomy...“

Zřejmě nikdo nezaslechl výkřik, nikdo sem nepřiběhl.

byli stále sami.

Jim pozvedl nataženou postavu a opřel ji o lavičku u

člunu. Raněný muž zasténal.

„Jak je vám?“ zeptal se ho Jim a sklonil se k jeho

ústům.

Zprvu se zdálo, že raněný muž ještě docela nenabyl

vědomí, neboť neodpovídal. Postupně se ale vzpamatovával.

S novým zasténáním a Jimovou pomocí se ztěžka zvedal na

nohy.

„Strašné, strašné!“ zamručel a opět opakoval, „strašné,

strašné!“

„Je vám již o něco lépe. pane Price?“ tázala se Margot.

„Ano. je mi již trochu lépe. Nešťastná náhoda — zakopl

jsem o tyto železné kruhy — je všude kolem zatracená tma.“

„Kdo vám to udělal?“ otázal se Jim.

„A co mi měl někdo udělat?“ odpověděl otázkou pan

Price.

„Kdo vás srazil k zemi?“ ptal se Jim, „Přece mi nechcete

namluvit, že jste náhodou zakopl o tyto železné kruhy, vždyť

jsem slyšel, jak s někým zápasíte a křičíte o pomoc.“ Rozškrtl

novou sirku. „A někdo vás chtěl uškrtit — na vašem hrdle jsou

ještě vidět stopy jeho prstů.“

„Obávám se. že se vám něco zdálo, pane, nikdo mě

neškrtil, opravdu. Ale děkuji vám za vaši laskavou pozornost.“

pravil Price a potácel se k žebříku, opíraje se cestou o čluny.

„Hm!“ pravil Jim. „Evidentně teď nemluví pravdu. Ale

nic, hlavně, že to přežil. Měl z pekla štěstí.“

„Štěstí?“ opakovala Margot. „A proč štěstí?“

„Opravdu měl štěstí,“ pravil Jim a hlas se mu chvěl.

„Kdoví, zda si v té tmě útočník nespletl toho muže s někým

jiným...“

Opatrně kráčel úzkou chodbou mezi čluny a pak se

zastavil. Margot ho následovala. Stáli před kabinou lodního

radiotelegrafisty.

„Nyní bychom si mohli promluvit s gentlemanem, který

tam pracuje.“

Prošel úzkými dveřmi a vystoupil po několika stupních k

„Veřejné kanceláři,“ kde cestující odevzdávají své rádiové

depeše a zaplatí příslušné poplatky.

Za malým otvorem pokladny seděl operátor ve vestě a s

vykasanými rukávy.

„Pan Price u vás před chvílí měnil své peníze?“ zeptal

se Jim lhostejným hlasem.

„Ano, dostal ode mne dolar a padesát centů nazpátek.“

„Domníval jsem se. že vám dal desetidolarovou

bankovku.“ hádal Jim.

„Ano. to také učinil, pane. ale poplatek za jeho

radiodepeši činil osm dolarů padesát centů.“

Jim mu poděkoval a odešel.

„Co to všechno znamená?“ tázala se udivená Margot.

když se vrátili na člunovou palubu.

„Chtěl jsem zjistit délku jeho radiodepeše a také to, zda

vůbec poslal nějakou depeši. Nyní tedy víme. že zaplatil osm

dolarů padesát centů, takže vyslal zhruba čtyřicet slov. A to je

přece depeše dost dlouhá. Odevzdal radiooperátorovi svou

depeši a když opustil jeho kabinu, nějací lidé se na něho

vrhli... Nyní si dovedu živě představit, jak je pan Price šťasten,

že není v této chvíli někde na mořském dně.“

„Jime,“ pravila Margot. když se loučili, „ráda bych se vás

zeptala ještě na něco. Jestliže vše skončí tak, jak podle vůle

boží skončit má a vy budete očištěn v očích tohoto

podezíravého světa, jak dlouho ještě chcete...“

Jen s největšími obtížemi hledala slova, jimiž by

vyjádřila své myšlenky.

„Ožením se s vámi tak rychle, jak to jen bude možné.“

pravil Jim. „I kdybych si měl od vás vypůjčit peníze na

zaplacení svatebních poplatků.“

17. Přepychová bonboniéra

Ještě dva dny plavby a budou u břehů Hudsonu.

Druhý den po oné události s panem Pricern odešla na

promenádní palubu hned po snídani a první člověk, kterého

spatřila, byl pan Price. Seděl zcela klidně ve svém křesle a četl

si v objemné knize úctyhodného vzhledu. Pozdraviv jí, dotkl se

své obvázané hlavy.

„Obávám se. že jsem vás včera příliš poděsil,“ pravil.

„Ale bylo to ode mne hloupé, že jsem se sám potuloval po

místech, kde jsem ještě předtím nebyl a nedával na sebe víc

pozor.“

„Myslím, že kdybyste se byl potuloval zcela sám. dnes

byste byl docela zdráv.“ pravila.

Zasmál se. ale jeho smích zněl nepřesvědčivě, „Jak

vidím, váš přítel vás již přesvědčil, že na mne byl spáchán

atentát.“ pravil. „Ale věřte mi, že je to mýlka. Říkáte, že jste

zaslechli nějaké výkřiky, ale snad to byli ti pošetilí mladí

lidé.kteří se škádlili na druhé straně paluby. Sám jsem již

několikráte zaslechl něco takového a vždy jsem tím byl

poděšen.“

„Byl na vás spáchán atentát, pane Price — a můj přítel

přece neřekl před vámi ani jedno slovo o tom, že zaslechl váš

výkřik,“ naléhala, vážně pokyvujíc hlavou. „Někdo vás napadl,

když viděl, že jste posílal dlouhou radiodepeši do New Yorku.“

Rozčileně sebou trhl a upustil knihu. Pak se zvedl a

pohlédl jí do očí.

„Nejste snad náhodou slečna Withersová?“ pravil, ale

tak tiše, že sotva zaslechla jeho slova.

Zavrtěla hlavou.

Přicházel kapitán Pietro Visconti a odvedl si Margot.

„Nemám rád toho kněze,“ pravil, „a vůbec nemám rád

žádného kněze.“ Zamyšleně si potahoval knírek. „Jsou to vlci v

rouše beránčím. A mladým lidem ti pokrytci ani trochu nerozu-

mí.“ ušklíbl se.

Byl toho dopoledne v náladě velmi sdílné a když vedle

Margot seděl v křesle paní Markhamové. rozpovídal se

nadšeně o Itálii a Milánu. svém domovu, své kariéře v armádě,

o válce a své účasti v bitvě u Tagliamenta a pak začal také

chválit přednosti Washingtonu a Margot se ho otázala, zda už

někdy dříve v hlavním městě Spojených států byl.

Přikývl.

„Již několikrát, ale ne jako přidělenec největšího

válečnického národa na světě.“

Usmála se té jeho vlastenecké nadsázce a kapitán,

když si všiml jejího jemného úsměvu, s vážnou tváří ji poučil,

že to byli Římané, kdo naučili celý svět válečnému umění.

Musel

opustit

své

křeslo,

neboť

paní

Stella

Markhamová se právě objevila na palubě.

Vypadala tak. jako by po celou noc nespala a její první

slova také potvrdila její dojem.

„Dnes ráno jsem viděla východ slunce.“ pravila.

„Nádherný, než opomenutelný zážitek, slečno Cameronová.

věřte mi...“

„Já jej spatřila již dvakrát.“ zasmála se Margot. „Trpíte

nespavostí?“

Paní Markhamová zavrtěla hlavou. „Spím špatně od té

doby, co jsem opustila Tor Towers.“ pravila a pozvedla oči k

obloze. „Milosrdné nebe. proč jsem jen odtamtud odjížděla.“

„Ale vrátíte se tam. Nebo ne?“ „Myslím, že se tam budu

muset vrátit.“ pravila paní Markhamová po chvilce mlčení.

„Ostatně, budu se tam muset vrátit, jestliže otázka pojištění

mých ukradených klenotů se neobejde bez mé přítomnosti.

Těch, které jsem si uložila v bance, které stojí v čele pan Jim

Bartholomew. Zaslala jsem už příslušné pokyny své advokátní

kanceláři v Londýně a požádala jsem je. aby si tu věc vzali na

starost. Vida, kdo to k nám jde?“

Byl to pan Winter, ale ne veselý, jako obvykle. Mračil

se. jako kdyby ho trápily nějaké starosti.

Zastavil se a uctivě se uklonil. „Došla pro vás depeše —

položil jsem ji na stůl ve vaší kabině, madam.“

Podruhé Margot spatřila paní Markhamovou až v

pozdních odpoledních hodinách. Sešly se ve společenské

hale. kde Margot popíjela čaj a naslouchala koncertu lodní

kapely, avšak její srdce a myšlenky dlely dole ve strojovně,

neboť každé otočení lodního šroubu jí připomínalo onoho

muže, jehož milovala a jehož budoucnost, jak se jí svěřil,

visela na vlásku.

Paní Markhamová vplula do společenské haly, zářivě

krásná v tak obdivuhodně apartních večerních šatech, že se

na ní se závistí upřely všechny ženské oči.

Přisunula si křeslo k Margot.

„Kde bydlíte v New Yorku, má drahá?“

Margot jí sdělila adresu svého hotelu.

„Ráda bych vás tam navštívila.“ pravila paní

Markhamová.

„Odjedu do Richmondu, ale za týden, nejdéle za deset

dnů se vrátím do New Yorku a vyhledám vás tam.“

Margot z tónu jejího hlasu zaregistrovala, že

se chování Stelly Markhamové k ní nápadně změnilo.

Dříve se k ní chovala téměř jako její ochránkyně.

shovívavě a hrdě, nyní se snažila o opravdové přátelství. A

další její hovor to potvrdil. Mluvila o Devonshire, naléhala, aby

jí Margot vyprávěla o životě v Moor House a srdečně litovala,

že se neseznámily za svého pobytu v Anglii.

„Myslím, že v New Yorku bude na vás někdo v přístavu

čekat?“

„Ano.“ pravila Margot. „patrně advokát mého bratra.

Vlastně jsem si zcela jista, že tam bude.“

„Kdo je jeho advokát?“ ptala se paní Markhamová se

zájmem. „Mými advokáty jsou pánové Peak a Jackson.“

„Frankovým advokátem je John B. Rogers. Dříve býval

okresním státním zástupcem.“

„Znám ho.“ přikývla Stella, znám ho aspoň z doslechu.

Ostatně, v New Yorku ho zná kdekdo.“

„Ano. myslím, že ve svém oboru je to jednička a i jinak

je to osobnost velmi oblíbená.“

„Odjedu do Richmondu hned po přistání.“ sdělovala jí

paní Markhamová. „Mám s sebou krabici pařížských

cukrovinek a slíbila jsem. že ji odevzdám své přítelkyni ještě

téhož dne, kdy přistaneme.“

„Můžete ji doručit poslem.“

„To bohužel nemohou, neznám totiž přesnou adresu

své přítelkyně. Ujednaly jsme si. že mne navštíví v hotelu a

náhodou je to týž hotel. v němž se hodláte ubytovat i vy. Ráda

bych vás požádala, abyste ji můj dárek odevzdala sama a

řekla správci hotelu, aby k vám poslal každého, kdo by se po

mně dotazoval.“

„Ale ovšem, učiním to velmi ráda.“ pravila Margot s

úsměvem.

Ve skutečnosti neměla příliš ráda takové drobné úkoly,

ale její odmítnutí by bylo projevem nezdvořilosti a Margot

taková nebyla.

„Odevzdám vám tedy svoji krabici s těmi sladkostmi než

opustím loď.“ pravila paní Markhamová. „Snad mne navštívíte

v mé kabině mám některé nové šaty. které bych vám ráda

ukázala. Proč bychom nešly do mé kabiny vlastně hned teď.

co myslíte?“

Margot byla zvědava, jako každá žena. na šatník jiných

žen a proto bez váhání vyhověla jejímu pozvání. Kabiny paní

Markhamové byly na palubě A byly to dvě místnosti, ložnice a

salónek, přičemž ložnice byla blíž k lodní přídi. Byl to příbytek

velmi příjemný, ačkoliv v mnohém ohledu ne tak příjemný, jako

kabina Margotina. Šaty. které jí Stella Markhamová předvedla,

byly překrásné a samy již stály za tuto návštěvu.

Margot se již loučila, když ji paní Markhamová volala

zpět.

„Snad byste si mohla tu věc pro mou přítelkyni odnesl

hned.“ pravila a vyňala zpod lůžka oplechovanou skříňku.

Chtěla vsunout klíč do zámku, ale nešlo to. Pozvedla ji

blíž k světlu.

„Někdo si s líni hrál.“ pravila a Margot viděla, jak jí tváře

ztuhly.

Po malé chvíli se její úsilí podařilo. Otočila klíčem,

nadzvedla víko. vyňala z ocelové skříňky plochý, okrouhlý

balíček, strhla jeho papírový obal a objevila se krásná,

hedvábím polepená krabice, jejíž víko bylo ozdobeno nějakými

obrázky. Nadzdvihla víko a ukázala kolekci nejrozkošnějších

cukrovinek, jaké Margot kdy spatřila.

„Nezazlíváte mi, že vás tak obtěžuji?“ zeptala se paní

Markhamová.

„Naprosto ne.“ pravila Margot srdečně a čekala, až paní

Stella opět zabalí krabici do papíru a obváže zlatočervenou

hedvábnou šňůrou.

Odnesla si balíček do své kabiny a uložila jej do vaku.

Stella Markhamová ji udivovala. Její povaha se jí zdála

velmi náladová a rozporuplná. Jednou byla k Margot laskavá a

vlídná, jindy chladná jak ocel. Názory, které vyslovovala.

Margot občas popuzovaly, jindy zas jen žasla nad jejími přes-

nými postřehy a vtipnými poznámkami. Věru, zvláštní,

nevšední osobnost tahle paní Markhamová...

Když uložila krabici ve své kajutě, vrátila se na

promenádní palubu. Stella Markhamová již ji očekávala.

„Musím vás ještě na něco upozornit.“ pravila. „Na

pařížské cukrovinky je v Americe uvaleno značné clo a

napadlo mi. že kdyby váš přítel, okresní státní zástupce, s

vámi prošel celnicí, tedy zcela jisté v průvodu osobnosti tak

známé vás nikdo nebude obtěžovat přísnou prohlídkou.“

Margol se zasmála.

„I mne to napadlo.“ pravila.

Když se po obědě vrátila Margot do své kabiny, ucítila

tam závan tabákového kouře.

Zazvonila a objevila se pokojská.

„Kdo tady kouřil?“

Nikdo,

madam,

pokud

vím.“

odvětila

pokojská

překvapeně.

Margot pokrčila nos a ušklíbla se.

„Nic bych proti tomu neměla, kdyby kouřil slušný tabák,

ale tenhle zápach je ohavný.“

Nemohla se ubránit dojmu, že již tento druh tabákového

dýmu cítila někdy dříve. Našla tu na zemi vedle křesla malou

hromádku doutníkového popele, jenž byl zřejmě odklepnut a

neroztříštil se při dopadu na podlahu. Pečlivě jej sebrala a pak

v hlubokém zamyšlení se vrátila na palubu.

Spatřila kapitána Pietro Viscontiho. Seděl o samotě,

zamířila přímo k němu.

„Kapitáne Visconti.“ uhodila na něj. „co jste hledal dnes

odpoledne v mých kabinách?“

Vyskočil a obličej se mu protáhl údivem.

„Ve vašich kabinách, madam?“ vykoktal překvapeně a

vypoulil oči.

Rozbalila útržek papíru a ukázala mu popel z doutníku.

Kapitán se zasmál.

„Och, jak vidím, jste něco jako Sherlock Holmes.

Objevila jste doutníkový popel, že? Ale to není popel z mého

doutníku. Mé doutníky jsou, abych tak řekl, dosti zvláštní...

Takové smetí bych nevzal do úst.“

„Dosti zvláštní? Nerozumím vám,“ — „Jsou to doutníky

italské,“ vysvětloval. „Ale všiml jsem si, že kupodivu na této

lodi je několik mužů. kteří kouří týž druh doutníků. Mohl bych

vám jich ukázat aspoň tucet. Co bych já hledal ve vašich

kabinách, slečno Cameronová? Vždyť ani nevím, kde jsou.“

Margot nezbývalo, než se mu omluvit a tvářit se, že mu

věří. Nebylo pravděpodobné, že by vstoupil do jejích kabin

úmyslně a ještě s doutníkem v ústech.

Jestliže vstoupil do jejích kabin — tedy proč? Byl to

problém, jehož rozřešení si odložila až do večerní schůzky s

Jimem.

Druhé překvapení na ni čekalo po večeři.

Napadlo ji. že má-li odevzdati cukrovinky, které

převzala, musí přece znát jméno osoby, která si pro ně přijde a

zamířila do kabin paní Markhamové.

Paní Markhamová byla zřejmě uvnitř, neboť Margot

spatřila světlo klíčovou dírkou a zaslechla také nezřetelné

hlasy. Zaklepala a současně stiskla kliku, nepochybujíc, že

hned spatří paní Stellu Markhamovou.

Avšak dveře byly zamčeny zevnitř na klíč. Za vteřinu

zaslechla hlas.

„Kdo je tam?“

Byl to hlas Stelly Markhamové. ale byl to hlas tak

podivný, že Margot jej jen stěží poznávala.

„To jsem já. Margot Cameronová.“ pravila. „Ráda bych

se vás na něco zeptala.“

„Okamžik.“

Světlo v kabině náhle zhaslo a dveře se otevřely jen o

dvě pídě. Ale i v pološeru Margot zpozorovala, že oči mladé

ženy jsou zarudlé pláčem.

„Co se stalo, má drahá?“ zeptala se Stella.

„Ráda bych věděla jméno oné osoby, která si ke mně

přijde pro krabici s těmi cukrovinkami.“

„Povím vám je později, má drahá. Nyní mi prominete,

viďte?“

Zavřela jí dveře před nosem a Margot opět zaslechla

zevnitř šepot hlasů. Druhá osoba v kabině byla zřejmě žena a

nebyla to komorná paní Markhamové. protože se s ní před

chvílí setkala na palubě.

Kdo tedy byla ona tajuplná návštěvnice u paní

Markhamové. když nestála o to. aby ji Margot spatřila?

Margot nebyla příliš zvědavá, ale umínila si. že si teď

bude všímat všech podrobností. Třeba, i když nevěděla jak.

tím pomůže i Jimovi Bartholomewovi.

Změnila své rozhodnutí vrátit se na promenádní palubu

a stoupla si tak, aby viděla ženu. která navštívila paní

Markhamovou. Pak ji, asi za půl hodiny, také spatřila. Ona

osoba nezamířila do společenského salónu, ale zabočila do

postranní chodby, odkud vedlo úzké schodiště na dolní

palubu.

Šla nenápadně za ní.

Byla to paní Dupreidová,

přítelkyně Cecilie Cameronové!

Margot si nic z toho nedokázala vysvětlit. Počká, až se

setká s Jimem a všechno mu řekne. Nepochybovala, že ho to

bude zajímat. Možná, že to nějak souvisí s jeho problémem.

Uvidí večer.

Ale přesto ji celá věc nepřestala zneklidňovat. Proč paní

Dupreidová navštívila paní Stellu Markhamovou a proč Stella

Markhamová plakala? Jaká to spleť záhad!

Odešla do nejklidnějšího místa na celé lodi. to jest do

knihovny, vybrala si román Waltera Scotta a v jeho vylíčení

povah neživotných hrdinů a hrdinek hledala jakési uklidnění.

V jedenáct večer, i když schůzku s Jimem měla

domluvenou na půlnoc, odešla na hořejší palubu.

Tohoto večera byla paluba úplně opuštěna. V lodním

salónu byla v plném proudu taneční zábava a přilákala většinu

mladých lidí. Když Margot kráčela temnou chodbou mezi čluny

a lodními nástavky, řekla si v duchu, že nezastihne-li Jima, v

což ani nedoufala, protože se tam měli setkat až za hodinu,

vrátí se opět na promenádní palubu.

Ale Jim tam již byl!

Zastavila se. celá ohromená, když ho spatřila. Noc byla

sice temná, jeho postavu však přece jen zahlédla zcela

zřetelně. Stál u zábradlí na konci dlouhé řady člunů — a

Margot téměř zavzlykla.

V jeho náručí byla žena!

Margot ztuhla a promnula si oči — ne. nemohla

pochybovat o tom. co viděla! Nemohla se mýlit — byl to

opravdu Jim Bartholomew. viděla zřetelně hlavu, celou jeho

postavu.

Byl to její Jim.

Šeptal jakási povzbuzující slova své společnici. Slyšela

jeho něžný šepot a tichý pláč té ženy.

Margot sevřela spánky do dlaní. Šílí nebo sní?

Patrně sebou pohnula, neboť oba lidé se rázem oddělili

a neznámá žena zmizela ve tmě.

„Jime!“ oslovila ho tlumeně a slzy se jí draly do očí.

„Ano, drahoušku. Ještě jsem vás neočekával.“

„To vidím, že jste mne ještě neočekával. Neřeknete mi.

Jime. kdo byla ta žena?“

Mlčel.

„Kdo to byl? Čekám na vaši odpověd.“

„To vám nemohu říci. drahoušku.“

„Neříkejte mi drahoušku.“ začal se jí zmocňovat vztek.

„Jime, kdo byla ta žena? Povíte mi to?“

„Nemohu vám to říci.“ opakoval.

„Tedy si to zjistím sama.“

Obrátila se a rozběhla se po palubě, nedbajíc, zda

klopýtne o železné druhy.

První osbou. kterou spatřila u dveří do salónu, poznala

hned — byla to paní Markhamová. Hovořila s kapitánem

Viscontim a znuděně se ovívala vějířem, dívajíc se otevřenými

dveřmi společenské haly na tančící párky.

Margot

se

rozběhla

chodbou.

Zahlédla

paní

Dupreidovou v okamžiku, kdy tato dáma mizela ve své kabině.

Margot zaklepala na její dveře.

„Kdo je tam?“ tázal se přidušený hlas.

„To jsem já. Margot Cameronová.“

„Lituji, ale nemohu vás dnes přijmout, jsem churava.“

„Musím s vámi mluvit, paní Dupreidová.“ nedala se

odbýt Margot. „Jsem Margot Cameronová a Cecilie je moje

švagrová.“

„Nemůžete dovnitř,“ odporoval ženský hlas, ale Margot

stiskla kliku, vkročila do kabiny a zabouchla za sebou dveře.

„A nyní.“ zvolala. „Jakže — to jsi ty, Cecilie?“

Byla to Cecilie Cameronová. v šatech pošpiněných

kolomazí a dehtem, se vzdorným pohledem v očích.

18. Margot soptí vztekem

„A nyní mi laskavě řekni.“ vyzvala ji Margot, těžce

usedající na židli, „co vlastně znamená ta celá prokletá

záhada?“

„Margot!“ zvolala Cecilie pohoršeně.

„Nemohu.“ pravila Cecilie. „Mohu ti říci jen tolik, že

Frank ví, že jsem zde.“

„To je útěcha.“ zkřivila Margot ironicky rty. „Jestliže

Frank ví, že jsi zde, proč jsi tedy tady?“

„Rozhodla jsem se, že odcestuji touto lodí a šťastnou

náhodou se stalo, že má přítelkyně paní Dupreidová mohla

svůj odjezd odložit a zůstat v severním Devonu. Jistě si

vzpomínáš, že jsme se pro ni měli zastavit autem cestou do

přístavu.“

Margot přikývla.

„Měla jsem s Frankem vážný rozhovor. Řekla jsem mu

některé věci a Frank uznal, že snad bude nejlépe, odcestuji-li.

Z určitých důvodů jsem však nemohla odcestovat pod vlastním

jménem... Chtěla jsem být sama. potřebovala jsem, abych byla

sama a měla volné ruce k práci, kterou jsem si předsevzala.

Navštívila jsem paní Dupreidovou a ona svolila. Půjčila mi

zároveň svůj cestovní pas s tím. že mi přenechává i svoji

kabinu na lodi a odcestuje za mnou až o několik dnů později,

až jí pošlu cestovní pas zpátky.“

„Ale proč jsi byla v kabině paní Markhamové?“

Cecilie zavrtěla hlavou.

„Musíš mi důvěřovat ve všem. má drahá. Nemohu ti v

této chvíli všechno říci, i když bych si to, věř mi. moc přála.“

„Ale ano. důvěřuji ti.“ řekla Margot. „Důvěřovala jsem

Jimovi a důvěřuji tobě.

Ale důvěřuji i vlastním očím a těmi jsem vás oba spatřila

před chvílí v situaci neobyčejně kompromitující. drahá

Cecilie.“

„Musela jsem se u někoho vyplakat.“ pravila její

švagrová. „Byla jsem překvapena, když jsem se s ním setkala

— trochu jsem se procházela na hořejší palubě, neboť ve dne

se musím mít na pozoru a náhodou jsem se s ním srazila již

včera večer. Hovořili jsme...“

„Ano.“ pravila Margot suše. „Byl to, jak jsem viděla,

rozhovor velmi roztomilý. Opravdu, má drahá Cecilie.

nezazlívám Jimovi, že si získal tvoje přátelství a účast. Neřekl

ti sám, kolik přátelství a účasti nyní potřebuje?“

„Ano.“ přikývla Cecilie. „ubohý Jim.“

„A doufám, že jsi mu také vyjádřila svou účast.“

„Ovšem.“ odvětila Cecilie rozhořčeně.

„A on se potom rozplakal nad tebou, že?“ pokračovala

nemilosrdně Margot.

„Chvílemi se mi zdá. Margot, že nemáš ani trochu

srdce. Ale, drahoušku, jsem tak šťastna, že tě zde vidím.“

uchopila dívku do náručí a přitiskla ji k sobě. „Byl to zde

pekelný život.“

„Tiše.“ napomínala Margot. „jen se mi tu zase nerozplač

— chci znát o všem pravdu. Kdy se mi svěříš se všemi

podrobnostmi tohoto skandálu?“

Cecilie na ni zamyšleně pohlížela.

„Snad v onen den, kdy vplujeme do newyorského

doku.“ pravila. „Jestliže...“ zaváhala.

„Jestliže co?“

„Jestliže vše skončí dobře.“ řekla Cecilie opatrně.

„A víš“ — nyní Margot zaváhala — „víš něco o té

fotografii, co držel zavražděný Sanderson v ruce?“

Cecilie přikývla.

„Jim mi o tom řekl.“

„Setkala jsi se se Sandersonem někdy dřív?“ Cecilie

stála k ní zády a zavrtěla hlavou. „Odložme tenhle náš

rozhovor na pozdější dobu, má drahá, ano? Uděláš mi to k

vůli?“

Margot neodpověděla, otočila se a vyběhla na horní

palubu, kde nechala rozpačitého Jima.

„Ah, to jste vy,“ pravil Jim. „Doufám, že jste onu mladou

dámu nazavraždila?“

Dívka se zachvěla.

„Nemluvme o zabíjení lidí,“ odporovala. „Cecilii mám

upřímně ráda, ale to, jak jste ji držel v náručí, bylo. jak se říká.

pro mne jako blesk z čistého nebe. Hodně vám smáčela košili,

když se na vaší hrudi vyplakala?“

„Nemohl jsem přece tu košili přitom svléknout.“ řekl Jim

klidně a Margot se musela proti své vůli zasmát.

Odešli pak na známé malé místo mezi čluny.

„Kdy se vrátíte ke svému topičskému řemeslu?“ zeptala

se Margot.

„Neposmívejte se mi. Věřte mi. že tahle má zábava je

pramálo veselá. Ale když jste již zde. svěřím se vám s jedním

tajemstvím, leč neřeknu-li vám vše, co byste chtěla vědět,

nesmíte se mne na nic víc ptát. Slibujete?“

„Slibuji.“ přikývla.

„Za prvé. rád bych vám řekl. jak jsem vám řekl již

jednou, že jsem neukradl klenoty paní Stelly Markhamové. Její

náhrdelník byl ukraden lidmi, jimž ubohý Sanderson říkal

„Silná čtyřka.“ Je to tlupa čtyř zločinců, kteří vždy pracují spolu

a provedli všechny největší krádeže klenotů, které v poslední

době způsobily tak velký poplach a povyk v Evropě. A jeden

člen z téhle bandy ukradl klenoty paní Markhamové.

„A kdo jsou ti lidé ze Silné čtyřky?“ tázala se. „Je to

zakázaná otázka?“

„Je to otázka zakázaná, poněvadž je na ni i odpověď

velmi těžká. Víme již. že existují dva lidé. manželský párek,

kteří si říkají pán a paní Trentonovi. Oba již nějakou dobu byli

na zotavené v různých trestnicích Spojených států —

Sanderson mi to řekl. A snad právě v této chvíli se procházejí

po palubě druhé a třetí třídy této lodi dva detektivové ze

Scotland Yardu, kteří pátrají po onom gentlemanu a jeho lady.

Třetí z této čtveřice je jakýsi Španěl. jmenuje se Antonio

Romano, čtvrtým členem Silné čtyřky, který je u této malé

organizace tím. co stavitelé nazývají klíčovým kamenem

oblouku, bez něhož by se celý oblouk zřítil, člen snad

nejdůležitější, ačkoliv není vůdcem — tím je Trenton — je

jakýsi pan Talhot. Tento gentleman je neobyčejně dovedný

padělatel dokumentů a zvláště se specializoval na výrobu

dokumentů, jimiž si může opatřit cizí klenoty. Je zcela jisto, že

dva z této čtveřice jsou na palubě naší lodi. Ti dva lidé ze

Scotland Yardu to vědí a možná už vědí nebo budou brzy

znát. kteří naši spolucestující to jsou.“

„Jak to víte?“

„Poněvadž jeden z oněch dvou lidí ze Scotland Yardu

pracuje se mnou v mé směně.“ zněla překvapující odpověď.

„Jako topič?“ tázala se dívka a pak dodala rychle: „Je to

ten. kterému jste říkal Nosáč?“

„Ano. podezříval jsem ho z něčeho takového hned.

jakmile jsem ho onoho večera spatřil na palubě a když se mne

tázal, zda jsem Jim Bartholomew. stíhaný zatykačem pro

vraždu —“

Margot zbledla.

„Neprozradil jste se mu. že ne?“ pravila s úzkostí v

hlase.

„Naopak, neskrýval jsem to před ním.“ odvětil Jim. „Nic

se nelekejte, drahoušku. Jistě se nedomníváte, že se chci ve

strojovně parolodi skrývat celý svůj život. Jestliže se mi

nepodaří objasnit celou tuto záhadu ještě dříve než naše cesta

skončí, pak se vrátím do Anglie, předstoupím před své soudce

a dokáži jim jiným způsobem, že jsem ani nezastřelil

Sanderosna. ani neukradl klenoty paní Markhamové.“

Jemně ji políbil a její zděšený strach rázem zmizel.

„Zešedivým, než tato loď vpluje do newyorkského

přístavu.“ Trpce se pousmála.

„A já tam dole zrudnu, jako bych byl opařen vařícím

olejem.“ pravil Jim. „Mám pokračovat?“

„Oh, ano, prosím.“

„Dobrá, beztak mi již příliš mnoho nezbývá.“ pravil. „A

chci vás ještě uklidnit tím, že kdybych se nebyl seržantu

Rawsonovi prozradil a nebyl se mu svěřil s celou pravdou, měl

bych pramalou naději, že v New Yorku vystoupím na břeh

Spojených států. Až zakotvíme před Ellis Islandem, celá

armáda amerických detektivů se přiřítí na naši palubu a bude

hledat tu Silnou čtyřku mezi cestujícími. Věru, nechtěl bych být

v kůži těch darebáků, když jeden z nich přece jen...“

„Ano?“ zvědavě na něj pohlédla.

„..se dal na pokání a nabídl státnímu zástupci své

svědectví. Poslal radiodepeši do Wasingtonu onoho večera,

kdy byl za to málem zavražděn.“

Margot by byla vzkřikla údivem, ale Jim ji přitiskl ruku na

ústa.

„Pan Price?“ zašeptala.

„Price nebo Talbot. Ano, jeden z nich.

Stane se korunním svědkem obžaloby a dal bych vše.

co mám, kdybych znal přesný obsah jeho depeše. Talbot má

nyní všechny trumfy proti těm darebákům ve svých rukou a

domnívám se, že chce také paní Markhamové vrátit ten její

prokletý diamantový obojek. Doufám, že jej pak dá na krk

svému psovi, má-li nějakého.“ dodal zlobně.

„Ale Jime.“ zasmála se. „Víte, že celá ta cesta se mi teď

najednou docela zamlouvá? Ano, je to báječná plavba.“

„Opravdu.“ opičil se po ní posměšně. „Kdybyste věděla,

jak jsem celý opruzený od pasu vzhůru...“ Změnil výraz hlasu:

„Ale ano, máte pravdu, přece jen to stálo za to.“

Opíral se o zábradlí a díval se na dolní vysunutou

palubu zadumaně a zamyšleně. Asi ve vzdálenosti dvaceti

yardů od něho seděl v křesle pod lodní svítilnou jakýsi mladý

gentleman v bezvadném večerním úboru a s nejlhostej—

nějším výrazem ve tváři nedbale vyfukoval namodralý dým

svého doutníku.

Margot v něm poznala cestujícího, kterého na

promenádní palubě spatřila ve společnosti záhadného

„Nosáče.“

„Všimla jste si toho jinocha?“ tázal se jí Jim. když odešli

o několik kroků dále.

„Ano.“

„To je ten druhý detektiv. Nyní je jeho úkolem co

nejpilněji střežit pana Price alias Talbota tak. aby nikdo z té

tlupy mu nemohl ublížit. Však jste sama viděla, že včera večer

ho téměř zabili.“

„Jaké to má nádherné časy. Srovnáme-li jeho život s

životem jeho kolegy z detektivního branže dole v lodní

strojovně.“ pravila Margot.

Jim se zasmál.

„Metali los. a on vyhrál první třídu, takže můj přítel

Nosáč musel dolů, do toho horoucího pekla.“ Pravil.

Třikrát obešli promenádní palubu a pan Price se stále

ještě nakláněl přes zábradlí, s hlavou nachýlenou ke hrudi, s

pohledem upřeným dolů na moře.

Když obešli palubu počtvrté. Jim se zastavil před malým

strážcem.

„Ten náš přítel.“ — pohodil hlavou směrem k Pricovi.

„stojí tam již hezky dlouho, že?“

Detektiv oklepal popel z cigarety a pohlédl označeným

směrem.

„Ano, již asi půl hodiny.“

„Přiblížil se k němu někdo?“

„Ne, nikdo se k němu nepřiblížil.“ pravil detektiv.

„Ovšem, mnoho lidí přešlo ale kolem něj, jako vy teď před

chvílí.

„Rád bych věděl, o čem asi přemýšlí.“ pravil Jim.

„Ubohý muž.“ pravila dívka soucitně.

„Není ubohý, naopak, může o sobě právem tvrdit, že

má velké štěstí.“ odvětil detektiv, usmívaje se. „Dnes obdržel

depeši od vlády Spojených států, která mu sděluje, že mu

bude poskytnuta milost, a že státní zástupce počítá s jeho svě-

dectvím pro soud nad těmi darebáky.“

Přistoupil k zamyšlené postavě a položil jí ruku na

rameno.

„Nuže, pane Price.“ pravil, „neměl byste jít už spát?“

Price neodpovídal a detektiv přistoupil k němu ještě

blíže a pohlédl mu do tváře.

Pak se obrátil a volným krokem, s rukama v kaspách.

se vrátil k oběma mladým lidem.

„Myslím,

slečno

Cameronová.“

pravil,

„myslím.“

pokračoval zvolna, „že nastal už čas. abyste šla dolů do své

kabiny. Je již pozdě...“

Jim na něho pohlédl. Margot se podívala na Jima a

přisvědčila.

„Je...je raněn?“ zašeptala.

„Oh ne. myslím, že je to jen lehký záchvat mdloby nebo

něco takového.“ pravil detektiv. „To se často stává, ale ti lidé

bývají pak nesmírně nešťastni, že je někdo, tím spíše dáma.

spatřil v takovém stavu.“

Přijala tuto lež jako pravdu a odešla do své kabiny.

A pak Jim a detektiv přikročili k Talbotovi a položili

mrtvého muže na podlahu. Detektiv opatrně vytáhl z jeho

srdce dlouhou tenkou dýku.

19. Vetřelec v kabině

Nikde na celém světě se tajemství nezachovává tak

dokonale jako na parníku, neboť celá lodní posádka, od

kapitána až po posledního uklizeče, jsou rození spiklenci a

mají vypěstovaný odpor k prozrazování tajemství.

A tak, když ráno cestující usedli v jídelně k snídani,

nikdo z nich nevěděl, k jaké tragédii v noci na jejich lodi došlo.

Ráno o půl deváté, kdy pan Price obvykle přicházel k

snídani, měl na stole po levé straně své židle složený

ubrousek, horké rohlídky a šálek, do něhož číšník naléval z

konvice kávu. Ale pan Price k snídani nepřišel...

Pan Winter. komorník paní Markhamové. byl jedním z

těch, kdo se pídili po tom, kde pan Price vězí, když tak dlouho

nejde. Šel do kuřárny a zeptal se stevarda, kde je.

Stevard nejen věděl, že pan Price je již aspoň dvanáct

hodin mrtev, ale také pomáhal odnést jeho mrtvolu do oné

temné místnosti u lodního kýlu.

Však panu Winterovi odpověděl, že pan Price byl v

kuřárně ještě před malou chvílí a že odešel odtud před

okamžikem.

Paní Markhamová se přišla také nadýchat vzduchu na

palubu, tváříc se tak unaveně, že se téměř zdálo, že počasí

vážně ohrožuje její zdravotní stav.

„Bojím se opravdu, že narazíme na ledovou kru nebo

na něco takového.“ přisedla si k Margot.

„Oh ne, nic se nebojte.“ pravila Margot. „Myslím, že se

stále něčeho obáváte, a pokaždé zbytečně. Řekněte mi. paní

Markhamová, byla jste někdy v životě opravdu hodně

šťastná?“

Stella Markhamová obrátila k ní svůj obličej a bylo vidět,

jak se jí Margotina otázka najednou dotkla.

„Myslím, že ani nevím, co štěstí vlastně je. Nikdy jsem

nebyla šťastná a nikdy šťastná nebudu.“

Margot zmlkla. Viděla, jak se ňadra rnladé ženy dmou

náhlým vzrušením.

„Lituji.“ pravila, „nechtěla jsem se vás dotknout. Byla to

opravdu dětinská otázka.“

„Ovšem, chápu.“ hněv paní Markhamové již zmizel.

Položila jí ruku na rameno. „Dnes večer nemám nějak nervy v

pořádku. Raději se vrátím do kabiny a pokusím se něco si

přečíst.“

Před kabinou na ni čekal její komorník pan Winter.

„Máte klíč, madam?“ zeptal se.

Vyhledala klíč v kabelce, vsunula ho do zámku a

otevřela dveře. V jejím salónku byla úplná tma. Rovněž v

ložnici byla tma. Paní Markhamová otočila vypínačem za

dveřmi ložnice a ještě, když jej držela v ruce. zaslechla jakýsi

pohyb.

U otevřeného kulatého okénka stál nějaký muž,

chystaje se k útěku. Byl ve večerním úboru, ale dolejší

polovinu obličeje měl zakrytou šátkem.

„Wintere,“ vzkřikla paní Markhamová a komorník byl

hned u ní.

Maskovaný muž se obrátil a hleděl do ústí komorníkova

revolveru.

„Proč jste sem vtrhl?“

Jimův pohled přelétl rozházené předměty, a na rtech

mladého muže se objevil přívětivý úsměv.

„Myslím, že je to otázka zbytečná. Doufám, že už vám

došlo, že jsem sem nepřišel, abych tu uklízel.“

„Můžete jít.“ řekla mu Stella Markhamová. Byla.ve tváři

ještě bledší než Winter.

„Počkejte.“ zvolal Winter a mířil mu svým revolverem na

břicho.

„Ať táhne ke všem čertům. Wintere. Nechtě ho odejít!“

Jim se usmál a beze slova vyšel ven.

Na promenádní palubě již Margot nezastihl a tak odešel

na člunovou palubu, kde jí našel převlečenou do teplého

tvídového kostýmu.

„Opravdu, myslím, že již půjdu dolů. že půjdu spát.

dobrou noc Jime.“ vytrhla se mu pak a běžela ke schodišti. Jim

se obrátil a zamířil opačným směrem.

Ještě jednou se obrátila. Vtom zahlédla, jak se ze stínu

člunů vynořila nějaká postava, která zezadu zamířila k Jimovi.

Pak zaslechla temný úder a viděla, že se Jim bezvládně

skácel na zábradlí.

Chtěla vzkřiknout, ale nemohla. Než se jí výkřik vydral z

úst. neznámý útočník se sklonil k Jimovi. uchopil ho za nohy a

nadzdvihl, používaje zábradlí jako opery. Výše a výše — a

Margot ze všech sil vykřikla.

Ale bylo již příliš pozdě. Když temná postava uskočila

zpět do stínu člunů. Jim se překotil přes zábradlí a Margot

zaslechla temný úder, když jeho tělo dopadlo na vodní hladinu.

Opět vykřikla a rozběhla se dolů. ke kormidlu lodi. Když

přiběhla na konec paluby, vyšplhala se rychle na zábradlí,

odhodila plášť, podkasala si sukni a tam, kde spatřila zmítat se

ve vlnách temné tělo ve svitu bočních světel, skočila do vody.

Voda nebyla zdaleka tak studená, jak očekávala. V

okamžiku byla na povrchu a rozhlédla se. Spatřila tmavé

obrysy Jimových ramen a přibližovala se k němu právě včas,

než se ponořil. Její paže ho objaly ve chvíli, kdy je hlídka u

kormidla parníku spatřila. A pak něco udeřilo do hladiny asi tři

yardy od Margot.

Ohlédla se a spatřila červený, fosforující záchranný pás

a vlekla Jima k němu. Když vzhlédla vzhůru a spatřila

mohutnou záď Cerarnie tyčící se nad nimi, parník ostře zabočil

vpravo a hukot jeho šroubů rázem ustal

Zaslechla

hlasy

na

palubě,

zaskřípění

jeřábů,

spouštějících člun a zoufale se přitiskla k záchrannému pásu.

Jim již nabyl vědomí. Zahákovala jeho paži do

záchranného pásu a snažila se. aby se udržela nad hladinou

šlapáním vody. Zdálo se. že loď je několik mil od ní a Margot

neviděla spouštět člun. ale reflektory stále pátraly po hladině.

Najednou dívka zaslechla údery vesel spuštěného člunu, jenž

se k nim rychle blížil.

Vytáhli Jima do člunu a dívka ho následovala. Byla

oděna jen zcela lehce, leč nevzpomněla si na to. dokud

záchranný člun nebyl vytažen až k zábradlí hořejší paluby. Pak

jí kdosi přehodil teplý plášť přes ramena a Margot. protože

věděla, že Jim je u svých přátel na lodi v dobrých rukou,

běžela dolů do své kabiny.

Rychle si připravila horkou koupel a převlékla se. Pak

se vrátila na palubu, aby zjistila, co se stalo s Jimem.

Zastihla ho ve středu kroužku zvědavých cestujících,

převlečeného do suchých šatů a žasla. s jakou bravurou

dokáže pan Jim Bartholomew lhát.

„Zdříml jsem si tam. opíral jsem se přitom o zábradlí a

pak jsem ve spánku spadl dolů.“ vyprávěl. „A slečna

Cameronová mne spatřila — na nic jiného si už nevzpomínám,

dokud jsem nenabyl vědomí v ostré záři reflektorů, a pak jsem

ovšem zjistil, že mne slečna Cameronová drží za uši.“

Lodní ubytovatel, jenž měl v osudnou chvíli službu, byl

svědkem Jimova pádu do vody a byl to on. jenž jim hodil

záchranný pás. To si zjistil Jim o něco později. Doktor mu

ovázal hlavu a sdělil Margot. k jejímu velkému uspokojení, že

poranění není vážné.

„A vám. Margot.“ pravil Jim, když se s ní ocitl o samotě,

„jsem povinován za více než za svůj život...“

„Jednoho krásného dne vám předložím za to mastný

účet.“ přerušila ho spěšně. „A nyní se vrátím do své kabiny —

jak vidím, daří se vám již docela dobře, když dokážete

napovídat tolik zbytečností.“ dodala, stiskla mu ruku a opustila

ho.

Hlava se mu trochu točila, když se druhého dne

probudil. Nyní bydlel s oběma muži ze Scotland Yardu v

prostorné kabině pro tři osoby na palubě F. Návštěva lékaře,

nový obvaz a několik prášků změnilo stav otupělosti v docela

již snesitelné bolení hlavy.

Téhož rána pan Winter vyhledal velitele lodi a obžaloval

pana Jima Bartholomewa z násilného vniknutí do kabiny své

nepřítomné zaměstnavatelky a z pokusu o krádež jejích

cenností. v čemž mu statečně zabránil.

Kapitán vyslechl jeho stížnost pozorně a zdvořile a

sdělil mu. že celá záležitost byla již předána do rukou

příslušných úřadů.

„Předpokládám, že víte. pane.“ pravil s nechutí a

popuzeně, „že ten chlap Bartholomew je psanec prchající před

trestající rukou spravedlnosti a že policii bylo již nařízeno, aby

ho. jakmile se naskytne vhodná možnost, ihned zatkla pro

zločin vraždy.“

„Vím to všechno velmi dobře.“ přisvědčil kapitán

zdvořile. „Jste snad policejní úředník?“

„Ne, pane. to nejsem.“ odvětil pan Winter důstojně.

„Dobrá, na této lodi jsou tedy jiní policejní úředníci, jimž

tato věc byla svěřena a kteří učiní, co uznají za nutné.“ pravil

kapitán. „Můžete být úplně klidný, vykonají svou povinnost do

posledního puntíku.“

Visconti, líně se procházeje po palubě, vystavoval na

odiv svoji štíhlou postavu a skvělou uniformu, spatřil zdálky

paní Stellu a spěchal ji pozdravit.

„Doprovodíte mne do mé kabiny, kapitáne Visconti?“

zeptala se svůdně.

„Madam —“ hluboko se uklonil — „opravdu byste mi

poskytla tak veliké štěstí?“

Zavřela za ním dveře a ukázala mu na pohovku.

„Nabídl své svědectví státnímu zástupci.“ řekl Tony po

chvíli mlčení.

,,Ale jak — a kdy?“

Muž. jemuž říkala Tony. pokrčil svými elegantními

rameny.

„Ruplo mu v bedně asi před měsícem. Však to víte

sama. Víte, že jsem z něj nespouštěl oči po celou dobu, co byl

v Paříži a ani v Londýně mi neunikl jediný jeho krok. Zjištění,

že na tomto parníku jsou dva detektivové, které ani neznáme,

ho patrně naplnilo panikou a totálně se z toho pomátl, neboť již

dva dny po našem vyplutí poslal jakousi předběžnou nabídku

telegraficky do Washingtonu. Tázal se. zda by státní zástupce

byl ochoten přijmout svědectví od jednoho člena tlupy a zda by

pak měl zrádce naději, že dostane milost. Když obdržel na

tento svůj dotaz odpověď — patrně příznivou, poslal do Was-

hingtonu novou depeši, tentokrát mnohem delší. Winter ho

spatřil, když ji psal. a vytušil, co asi obsahuje. Ten blázen

Talbot si ve své kabině uschoval opisy obou depeší a Winter je

u něj našel.

Žena mlčela.

„Kdo jsou ti detektivové?“ tázala se.

„Znáte je?“

Přikývl.

„Jedním z nich je člověk, který pracoval ve strojovně s

Jimem Bartholomewem a druhý cestoval po celou plavbu v

první třídě s námi.“

„A jste si jist. že nás hledají?“

„Nevím, zda hledají vás —“ pravil, „myslím. že nikoliv.

Talbot jim ve své rádiové depeši nenaznačil, že jste zde.“

„Ale oni se to dozvědí.“ řekla polekaně. Tony vstal z

pohovky, tiše k ní přikročil a položil jí ruku na rameno.

„Je z toho všeho pro vás ještě východisko. Winter...“

nedokončil větu a zamyšleně si hryzl rty.

„Co tím míníte?“ rychle k němu vzhlédla.

„Míním tím. že nic z toho. co jsme až dosud provedli,

nemůže být kladeno za vinu vám. I ta náhrdelníková záležitost

v Moorfordu — jmenuje se tak to hnízdo, že?“

Přikývla.

“… nemůže být svalována na vás. To všechno provedl

pouze Winter. A proč to vlastně provedl?“ tázal se pojednou.

„Vždycky jsem se domníval, že ty diamanty patří opravdu

vám.“

Opět přikývla.

„Je to jediný počestný majetek, který jsem nabyla za

celý svůj život.“ pravila trpce.

„Kdosi, kdo mne měl rád. mi dopomohl k výhodné koupi

pozemků v západních státech Unie a k ještě výhodnějšímu

prodeji, a ony diamanty jsem si mohla pak počestně koupit.

Všechny své peníze jsem vložila do diamantů, Winter mi to

poradil.“

„Smím vám ještě něco říci?“ řekl a nachýlil se k ní.

Stella k němu vzhlédla a v jejím zraku bylo zděšení.

„Nesmírně vás miluji a vím, že jednám špatně, když

vám to nyní říkám, protože jsem člověk s ohavnou, strašlivou

minulostí... Ale zbožňuji vás,“ odmlčel se a pak pokračoval:

„Učiním vše, abych vás zachránil, jestliže tahle naše cesta

skončí špatně.“

Dveře se prudce otevřely a dovnitř vstoupil Winter.

Jeho tvář byla rudá potlačovanou zuřivostí.

„Nuže?“ zasyčel na Tonnyho. „Co tady hledáte?“

Tony se usmál.

„Od vás bych očekával více zdvořilosti. Wintere.“ pravil

přívětivě, „a od vašich očí trochu přátelštější pohled.“

„Poslyšte. Tony...nemluvte se mnou tak drze. Nevíte, co

ten maják znamená pro vás i pro mne?“ tázal se Winter. V

jeho očích byl zlomyslný a nenávistný pohled, když je znovu

upřel na muže v italské uniformě.

„A proč bych s vámi nemohl mluvit tak trochu drze?“

tázal se Tony.

Jeho sebevědomí nepokleslo ani o vlas; tvářil se tak

lhostejně a tak nedbale, že každý by se dal jeho nedbalým

tónem řeči oklamat. Ne ale Winter, jenž dobře věděl, že palec,

zaháknutý do kapsy těchto širokých jezdeckých kalhot se do-

týká rukojeti tenkého a dlouhého nože a že Tony by bodl

mnohem a mnohem dříve, než by falešný komorník stačil

sáhnout do kapsy, kde měl svůj revolver.

Winter se přinutil k úsměvu.

„Dobrá, žertuje tedy dál a buďme hodně veselí, chcete-

li.“ Pravil. „Ale já vám povídám, že k tomu nemáte nejmenší

důvody.“

„A co řekl kapitán?“ tázala se paní Markhamová.

„Co myslíte, že řekl?“ zavrčel Winter. „Div jsem se nad

tím nezbláznil, co mi odpověděl. Připravil jste všechno. Tony?“

Španěl přikývl.

„Démantový náhrdelník?“

Španěl opět přikývl.

„Kdy jste mu jej dala?“ zvedl Winter podezíravě obočí.

„Oh, včera,“ odvětila žena.

„To je lež!“ zvolal. „Kde je ten náhrdelník?“

Vykročil směrem k ložnici.

„Můžete si ušetřit svou námahu,“ pronesla Stella

Markhamová chladně. „Náhrdelník byl ukryt na bezpečném

místě.“

Jeho těžká, nepříjemná tvář se svraštila a rty se mu

protáhly do tenké, zlověstné přímky.

Rázem se obrátil a přiskočil k ní. Leč dřív než ji jeho

ruka mohla uchopit za rameno, ozvalo se tiché zaklepání na

dveře.

„Kdo je to?“ tázal se Winter.

Paní Markhamová mu uklouzla, po špičkách přikročila

ke dveřím, ale Winter ji předstihl, odsunul ji stranou a otevřel.

Cecilie stála na prahu a jejich oči se na okamžik setkaly.

Hněv a zuřivost zmizela s tváří Winterových a místo

nich se zvolna objevil lstivý úsměv.

„Jen vstupte, paní Cameronová.“ pravil zdvořile.

Zdálo se. že Cecilie nevidí nikoho kromě Stelly; kráčela

přímo k ní.

„Nuže.“ ozval se opět Winter. „co vlastně chcete učinit,

abyste své sestře pomohla z nesnází?“

Cecilie se k němu poděšeně obrátila.

„Je...je v nebezpečí?“ tázala se tiše.

„My všichni jsme v nebezpečí, což to nechápete?“

zavrčel falešný komorník.

„Učiním vše. co bude v mých silách.“ pravila Cecilie

Cameronová unaveně.

„My všichni musíme teď učinit vše. co je v našich

silách.“ odsekl Winter navztekaně. „Ale nemůžete zachránit

svoji sestru, nepokusíte-li se, abyste také zachránila jejího

muže.“

Nesklopila oči. ale pevně čelila jeho pohledu.

„Myslím, že něco mohu učinit. Proti ní není vznesena

žádná žaloba a pro ony dva detektivy, kteří jsou na této lodi, je

moje sestra osobou zcela bezvýznamnou.“

„Odkud to víte?“ vybafl na ní Winter.

Tony. dosud mlčenlivý pozorovatel, se usmál.

„Paní Cameronová měla krátký rozhovor s panem

Bartholomewem,“ usmál se. „A co nám nyní tvrdí, posiluje mé

nejlepší naděje.“

„Vaše naděje?“ Winter se k němu obrátil s nechápavým

výrazem v očích.

„Ano. moje naděje.“ pravil Španěl „Přeji si. aby madam

nebyla zapletena do celé té záležitosti, jestliže se do ní vmísí

také policie.“

John Winter na něho upřeně hleděl.

„Ah tak, tak to tedy je.“ pravil tiše. „To tedy je pravý

význam vašich sesterských návštěv a schůzek, proto tedy k

vám přicházela každého večera a vy jste mi tvrdila, že vás

pouze přemlouvá, abyste takového života zanechala! Lhala

jste mi. co? Již vidím, že jste se všichni smluvili, že svalíte

všechno na mne, když Talbot je mrtev. A tenhle špinavý plán

jste ukul vy. Tony, co?“

„Jste padlý na hlavu?“ odvětil Tony klidně. „Nechť se s

vámi stane cokoli, já budu muset sdílet váš osud a nevyváznu

z toho. Mám nepříjemné tušení, že mi bude při tom horko.“

Winter se zvolna obrátil ke své ženě.

Seděla na pohovce, opírajíc hlavu o rámě své sestry, a

její oči byly zavřeny. Bylo něco dojemného v únavě jejích tváří

a zapadlých očí, ale pan Winter nebyl žádná citlivka a měkota.

„Myslíte si. že se vám podaří utajit celý ten skandál a že

já budu tím velkým hlupákem, který dobrovolně půjde hnít do

kriminálu, zatímco moje drahocenná žena si bude hrát na

vznešenou lady v Anglii nebo v New Yorku, pak jste se ve mně

strašlivě mýlila,“ pravil, ztěžka oddychuje. „Vězíte v tom všem

se mnou až po uši. Stello nebo Magdo, či jaké je vlastně to

vaše bláznivé jméno.

A jsem odhodlán, že budu svědčit proti vám a dokáži,

že jste se zúčastnila každého našeho loupežného podniku v

Evropě...“

„A já jsem taky odhodlán, že budu svědčit a dokáži, že

je to všechno prokletá lež.“ přerušil ho malý Španěl.

„Vy?“ zaječel John Winter.

„A proč ne?“ pokrčil lhostejně rameny Tony. „Budu

přece svědkem aspoň tak úctyhodným. jako vy sám.“

„Dobrá.“

A John Winter se obrátil ke dveřím.

Ale pojednou zuřivost, kterou dosud krotil a ovládl,

propukla v něm silou, ohavně zaklel, přiskočil ke své zbledlé

ženě a jeho dlaně již byly na jejím hrdle, když pojednou ucítil

podivnou bolest pod levou lopatkou a ostré, žhavé cuknutí,

které ho donutilo, aby zaječel a rychle se obrátil.

„Nepíchl jsem vás hlouběji, než asi milimetr,“ pravil

Tony klidně.

John Winter sklopil oči a viděl dlouhé, tenké ostří ve

Španělově ruce.

„Šlo pouze o milimetr. A teď si představte, drahý

Wintere. kdybych do vás vjel tímto instrumentem takových

sedmdesát pět milimetrů.“

Winter neodpověděl.

Otevřel dveře a vypotácel se na chodbu, a když obě

ženy pohlédly na Tonyho, jeho ruce byly opět prázdné a

dlouhý nůž tajuplně zmizel.

20. Břehy jsou v dohledu

„Už se blíží hodně rychle konec naší cesty.“ pravil Jim

Bartholomew.

Oba stáli na přídi na palubě za kapitánovou kajutou,

slyšeli hukot lodních šroubů, jejichž otáčky se slyšitelně

zpomalovaly.

Margot se dotkla Jimova ramena.

„Můj drahý, ráda bych...ráda bych se vás na něco

otázala.

„Co se stane s paní Markhamovou?“ ostře na něho

pohlédla.

„Povězte mi pravdu, co se s ní teď stane.“

„Víte. kdo to je?“

Přisvědčila.

„Cecilie mi to řekla dnes ráno. Paní Markhamová je její

sestra...ona Magda, o níž se tvrdilo, že je mrtva, a řekla mi. že

je provdána za toho strašlivého muže. jenž se vydává za jejího

komorníka.“

„Ví o tom Frank?“

„Ano.“ přisvědčila. „Cecilie Frankovi řekla vše onoho

dne. kdy předstírala, že odcestuje do Skotska. Frank jí stál

věrně po boku. A co se stane s paní Markhamovou?“ naléhala.

„Nic.“ odvětil Jim. „Ona malá tlupa, kterou chudák

Sanderson nazýval Silnou čtyřkou zločinu, nikdy nebyla pod

tím jménem známa policii, ať již v Londýně či Americe. Policie

obou států stíhala pouze Talbota, Trentona a Romana...“

Pozdvihla obočí.

„Romano?“ pravila. „Míníte tím toho našeho elegantního

malého důstojníka od italské jízdy?“

„Ano. je to ten gentleman.“ pravil Jim zachmuřeně. „Ale

v žádném zatykači není jméno paní Trentonové. Celý Scotland

Yard ji vždy považoval pouze za jakousi nevinnou oběť a ze

svého rozhovoru s oběma detektivy jsem zjistil. že takový je i

názor americké policie. Abychom nabyli jistoty ještě větší,

jeden z obou detektivů včera ráno poslal telegraficky šifrovaný

dotaz do Washingtonu a obdržel odpověď, která je z hlediska

paní Trentonové zcela uspokojivá. Jediným nebezpečím by

bylo.“ dodal zamyšleně, „kdyby se Trenton z pouhé

zlomyslnosti a mstivosti pokusil, aby paní — aby svoji ženu

pevně připoutal ke svému osudu. Ten člověk je horší než

ďábel.“

Margot se zachvěla.

„Není to hrozné pomyšlení? Utekla s ním z otcovského

domu, když ještě byla pouhá školačka — ubohá žena, jak již

byla potrestána za svoji pošetilost!“

„Doufám, že její trest pro ni je již skončen,“ pravil Jim a

v jeho slovech bylo více pravdy, než Margot mohla vytušit.

Winter se vrátil do kabiny své ženy a právě balil

zavazadla, kdy loď snížila najednou rychlost.

„Proč plujeme pomaleji?“ tázala se Stella zneklidněně.

„Kapitán to ví.“ zasyčel Winter, „já ne...“

Paní Markhamová pokrčila rameny.

„Opravdu. Wintere. jste již prostě nesnesitelný. Po celou

tuto cestu jsem se usilovně snažila, abych vás zachránila, ale

vy jste všechno mé úsilí mařil vždy novými a novými zločiny.“

„Až budu potřebovat od vás nějakou radu. tak vás o ni

požádám.“ odvětil. „Ale nyní držte jazyk za zuby a seďte tiše.

Musím si s vámi vyřídit ještě nějakou maličkost. S vámi — a s

Tonym.“

Pilně se zaměstnával ukládáním svršků do svých

zavazadel. Paní Markhamová seděla s rukama v klíně a dívala

se do prázdna.

„Jednoho dne,“ pravila smutně, „půjdu cestou, kterou

odešel Talbot. Tam, kam jste chtěl poslat Jima Bartholomewa.“

Přikročil k oknu její ložnice a vyhlédl na hladinu. Malý

člun plul plnou rychlostí k lodi a Winterův obličej najednou

zbledl.

„Je to policejní člun.“ konstatoval přitlumeným hlasem.

Opět pokrčila rameny a zamířila ke dveřím.

„Kam zase jdete?“

„Na palubu.“

„Vraťte se.“ vzkřikl. A když ho neuposlechla, zrudl

vztekem a náhlým podezřením a rozběhl se za ní.

Běžel chodbou, vyběhl na horní palubu, stále se po ní

rozhlížeje. Nespatřil ji. za to spatřil něco jiného a při tomto

pohledu mu krev ztuhla v žilách.

Tony stál ve vzdálenosti asi deseti kroků od vchodu do

salónu a byl středem zájmu skupiny mužů. kteří vystoupili na

palubu parníku z policejního člunu, který před chvílí přirazil k

boku Ceramie. Ačkoliv se Tony usmíval a zdvořile s nimi

rozmlouval, ruka jednoho z detektivů pevně svírala Španělovu

paži. To vysvětlovalo všechno dokonale.

Obrátil se jako bleskem, aby se co nejrychleji vrátil

odkud přišel, ale v úzké chodbě již stál čtvrtý cizinec a za ním

Jim Bartholomew.

„Hledáme vás. Trentone.“ pravil detektiv, „a jste-li jen

trochu rozumný, nedopustíte se zbytečných hloupostí.

Napřáhněte ruce.“

Cvakla pouta. Hra byla dohrána.

„Dobrá, můžete mít tři živé.“

Detektivové ještě nespoutali Tonyho Romana; stál nyní

zdánlivě zcela lhostejně a jeho hubená osmahlá tvář se

usmívala.

Najednou napnul všechny své svaly, vyprostil se z ruky.

která svírala jeho paži a současně vyskočil vpřed a všichni,

kdo se na něho dívali, si pomyslili, že se jen chce rozloučit se

svým druhem v neštěstí, neboť ho na vteřinu sevřel do náručí.

„To stačí.“ pravil policejní komisař ostře, „chopte se toho

muže, Rileyi.“

Pak se podíval do tváří Trentonových — brada

domnělého komorníka se opírala o Španělovo rameno a celý

jeho obličej byl zkřiven bolestí a hrůzou.

„Ano. to opravdu stačí.“ pravil Romano. Když o krok

poodstoupil. Trenton se bezvládně sesul na podlahu.

„A zde. gentlemani, je můj nůž.“ pravil Spaněl přívětivě,

odhazuje dlouhou ocelovou zbraň. Spoutali mu ruce ocelovými

náramky.

„O Trentona se již nemusíte starat.“ řekl.

Policisté se skláněli nad ležící postavou a snažili se.

aby zastavili krev. proudící z rány ve Winterových zádech. „Je

mrtev, ujišťuji vás. Stejným způsobem zemřel i můj někdejší

přítel Talbot. Nelituji jich. Hned od počátku mi byla protivná

myšlenka, že s takovým člověkem zasednu na lavici

obžalovaných.“

Odvlekli ho dolů na palubu F. kde rychle prohledali jeho

kabinu.

„Myslím, že většinu klenotů, které si tito gentlemani

vezli do Spojených států, najdete v jezdeckých kalhotách

našeho přítele Romana.“ pravil Jim klidně.

„Ovšem, k čemu jinému bych nosil na lodi nabírané

jezdecké rajtky.“ ušklíbl se Tony. „Tento gentleman má úplnou

pravdu, komisaři, a kalhoty, které vidíte.“ ukázal na ně spouta-

nýma rukama, „tyto kalhoty mají cenu tří miliónů dolarů.“

Na otevřeném konci paluby F spustili lodní můstek do

policejního člunu. A Romano, když ho odváděli, se obrátil k

Jimovi.

„Mé uctivé pozdravy všem, kdo se mnou jednali

laskavě.“ pravil.

Pohlížel mu zpříma do očí a Jim pochopil, že tento

pozdrav patří Stelle Markhamové.

„Omluvíte mne u slečny Cameronové? Vnikl jsem do její

kabiny, abych nabyl duševního klidu. Bylo tam něco. co jsem

doufal, že najdu. Uklidnil jsem se. ta věc je tam stále.“

21. Jak to všechno bylo

A tak odvedli Tonyho Romana a s ním odnesli oba

mrtvé muže. Cestující parníku Ceramie se teprve teď poprvé

dověděli o tragédii, která se odehrála za jejich cesty, aniž co

tušili.

Jim vyhledal Stellu. Nebyla sama. Cecilie byla s ní a

něžně ji objímala.

„Hledají mne?“ zeptala se Stella Markhamová polekaně.

Jim zavrtěl hlavou.

Váhal, zda by jí měl říci, co Španěl provedl a čím zmařil

i poslední naději, aby unikl elektrickému křeslu.

„Nemusel jsem jim vysvětlovat vaši přítomnost na této

lodi. paní Trentonová.“ pravil. „Jediný muž. který vás mohl do

nějakého maléru škodolibě zatáhnout, je mrtev.“

Přikývla.

„Tony ...Tony to učinil, aby mne zachránil!“

Když se večer téhož dne shromáždili v Ceciliinu salonku

v hotelu. Stella jim vyprávěla svůj příběh.

„Uprchla jsem ze školy se svým — se svým mužem. Byl

mnohem starší než já a myslím, že jsem byla jím jakoby

hypnotizována. Zcela jistě to bylo velké šílenství. Nebyl na

stejné společenské úrovni jako má rodina. Ale nedostatek jeho

dobrého vychování mohl být omluven a svou inteligencí a svou

schopností mohl se vyšvihnout velmi vysoko. Ale John Winter

Trenton byl vždy darebák. Trvalo hodně dlouho, než jsem

poznala tuto hořkou pravdu, ale když jsem ji poznala, myslím,

že jsem jí nebyla tak poděšena, jako bych měla být. Dokázal

vždy vše tak skvěle vysvětlit, všemu dodat dokonce i jakýsi

půvab... Vidím, že omlouvám sama sebe.“ pravila krčíc

rameny. „Šla jsem tedy s ním. Trpně jsem se zúčastnila

většiny jeho hanebných podvodů a on dlouho řádil bez obav

před trestem. Pak jakýsi důvtipný ženský detektiv vyslídil naše

stopy...“

Jim se usmál.

„Proč se usmíváte?“

„Je to dost podivné.“ pravil. „Když jsem začal chápat

některé nejasnosti této historie, zdálo se mi zprvu, že tou

důvtipnou detektivkou jste vy.“

Stella zavrtěla hlavou.

„Ne, nikdy neodjela z Ameriky. Zatkla nás již v Americe.

Wintera a mne. A v oněch dnech, když jsme vyčkávali na

soudní přelíčení, dala jsem tajně vědět své sestře, co se ze

mne stalo. Po několik let se Winter omezoval jen na drobné

podvody, ale pak se pustil do větších podniků takových druhů,

hlavně s pomocí Talbotovou. A když jsme byli propuštěni,

odjeli jsme do Evropy a tam zahájili celou řadu loupeží, které

jsou vám již známy. Winter byl mozkem a plánovačem všech

akcí. Tony a Talbot realizovali pak všechny jeho plány. Já

sama neměla nic na práci, než abych se vydávala za

vznešenou dámu. Pronajímali jsme si nádherná letní sídla,

někdy na severu Anglie, někdy na jihu a z těchto míst tlupa

rozhodila svoje sítě. Winter se přitom navenek vydával za

mého komorníka.“ Mírně se usmála. „Je v tom jakási ironie

osudu — vždyť jsem to byla já. která jsem byla nevolnicí

tohoto člověka. Je mrtev.“ vzkřikla vášnivě, „a jsem šťastna, že

je mrtev. Kdybych ho mohla srazit do pekla těmito svýma

rukama...“ Povstala, všechna se chvějíc vášní a pak z jejích

očí vytryskly přívaly slz.

„Myslím, že víme vše. co jsme měli vědět, paní

Cameronová.“ pravil Jim. „a váš choť to ví již také?“

„Řekla jsem mu to.“ pravila Cecilie.

Jim je opustil, odváděje si Margot.

Když kráčeli ke zdviži, dívka se otázala.

„Proč jste prohledával její kabinu, Jime? Samozřejmě,

vy jste byl tím tajuplným námořníkem, kterého spatřila, když

prchal oknem na palubu. Očekával jste. že u ní něco najdete?“

„Očekával jsem, že u ní najdu dvě věci.“ pravil. „A jednu

jsem také nalezl — druhý prsten. Dcery noci nebo také —

Dcery Satanovy. Vzpomínáte si. jak nám Cecilie vyprávěla, že

jejich otec dal oběma svým dcerám stejné prsteny? Našel

jsem jej při své druhé návštěvě. Ale onu druhou věc. kterou

jsem hledal, jsem nenalezl a tento můj nezdar jest mým

nejžalostnějším zklamáním. Víte snad. že až dosud jsme

neobjevili ony klenoty, které paní Markhamová uložila v naší

bance a které jsou dnes patrně jejím jediným majetkem, i

kdyby byly možná ukradené! Mimochodem, naše banka je za

ně odpovědná obnosem stodvanácti tisíc liber. A zde je ten

prsten.“

Vyňal z kapsy u vesty prsten a podával jej dívce. Byl to

prsten, který byl k nerozeznání podoben prstenu paní

Cameronové. Margot si jej položila do dlaně a obdivovala jeho

originalitu i kvalitu zlatníkovy práce.

„Onen útržek, jejž jsem nalezl v sevřené pěsti ubohého

Sandersona. byl částí fotografie paní Markhamové a na její

ruce byl právě tento prsten. Sanderson ji snad náhodou spatřil

a úplně oklamán počestným vzhledem Winterovým. pozval ho

k sobě téhož večera, kdy paní Markhamová odjížděla z

Moorfordu. chtěje ho jako poctivého gentlemana, jak o něm byl

přesvědčen, použít jako pomocníka při svém pátrání. Myslím,

že podezříval Stellu podle její podobnosti s fotografií a že

žádal Wintera. aby dosvědčil totožnost policejní fotografie se

svou zaměstnavatelkou. Zdá se mi. že tato moje domněnka je

pravdivá a správná. Neznám nic. co by bylo s ní v rozporu.

Oba účastníci oné večerní schůzky se nyní již setkali — a to

na věčnosti.“

„A co sestálo pak?“

„Winter tedy přišel k Sandersonovi do jeho kanceláře.

Paní Markhamová patrně vyčkávala v autě — ale to není zcela

jisté. Winter byl pravděpodobně poděšen, když spatřil její

fotografii, neboť jestliže by byla prokázána její totožnost, byl by

prozrazen i on. Ve svém zoufalství asi hrozil Sandersonovi.

jenž k své obraně vytáhl můj revolver. Došlo k zápasu, což

jsem poznal podle převržené židle. Winter, muž neobyčejné

síly, se jistě zmocnil revolveru, zastřelil Sandersona. vytrhl mu

fotografii z ruky a utekl chodbou právě ve chvíli, kdy jsem já

vstupoval dveřmi do své kanceláře,“

„Ale klenoty? — Co bylo dále?“

„Hned vám povím, co asi následovalo.“ pokračoval Jim.

„Když jsem tam stál. dívaje se na mrtvého Sandersona.

měl jsem pocit, že paní Markhamová je nějakým způsobem

spojena s tou neblahou událostí. Vzal jsem své klíče, otevřel

jsem pancéřové sklepení bezpečně jsem očekával, že zjistím,

že balíček paní Markhamové zmizel. Sanderson mně sdělil

téhož dne dopoledne, že ho Winter navštívil v jeho kanceláři,

aby si prohlédl balíček a aby na něj přilepil papírovou pečeť. A

také mi sdělil, že Winter odvrátil jeho pozornost k muži. jenž

stál před oknem kanceláře a o němž tvrdil, že ho jeho

zaměstnavatelka nemá ráda. Ale nalezl jsem hledaný balíček,

odnesl jsem jej na svůj stůl a nedbaje svých přesných

povinností ředitele banky a strážce svěřeného majetku, přetrhl

jsem pečeť, strhl papírový obal a zjistil jsem to. co jsem

očekával — skleněná doza na klenoty byla prázdná.“

„Jak se to stalo?“ tázala se dívka.

„Winter provedl docela obyčejnou kejklířskou záměnu.

Přinesl si dopoledne onoho dne do banky balíček stejného

vzhledu a stejně zapečetěný, a když se mu podařilo odvrátit

Sandersonovu pozornost tím. že ho přiměl, aby vyhlédl

oknem, balíček s diamanty nahradil krabicí prázdnou. Jakmile

jsem to zjistil, hned jsem pochopil, že za celou událostí vězí

jen Winter a pochopil jsem také, jak Sandersona oklamal. Po-

myslil jsem si. že paní Markhamová patrně již odjela a že

Winter sní odjíždí do Southamptonu. Musel jsem jednat rychle.

Vzal jsem dvě stě liber ze své soukromé pokladny, řítil jsem se

domů, uchopil jsem své zavazadlo, které bylo již připraveno

pro moji cestu do Londýna — jak víte. hodlal jsem jet do

Londýna — a ještě v poslední chvíli jsem zachytil poslední

rychlík do Exeteru. A to ostatní je vám již známo.“

„A co jste chtěl nalézt na této lodi?“

Zasmál se.

„Chtěl jsem zde nalézt vraha a byl jsem si také jist. že tu

najdu vás.“ sympaticky se usmál.

Jak ten člověk dovede mluvit o zločinci a o mně jedním

dechem, napadlo ji pobaveně. A přitom ještě očekává, že ho

budu milovat a že se s ním budu mazlit...

„A také vám prozradím.“ pravil Jim „to jediné, co

povzbuzovalo, jediné co zachovávalo svěžest mé mysli a

veselost mého srdce, byla jistota, že jste zde blízko mne.“

Pohlížela na něho pátravým. hloubavým pohledem.

Třikrát se již otevřely dveře zdviže, ve které teď stáli, ale

zdvořilého upozornění sluhy „Račte vstoupit“ si nikdo z nich

nevšímal.

„Mluvíte pravdu. Jime?“

„Ovšem, mluvím pravdu.“ pravil rozhořčeně nad její

otázkou.

„Ale to je báječné.“ pravila něžně a dodala: „Neřekl jste

mi však. co jste našel. Co se stalo s náhrdelníkem?“

Zoufale rozhodil ruce.

„Překrásné jezdecké kalhoty Tonyho Romana skrývaly

tolik klenotů, že i úctyhodný klenotník by s nimi vystačil asi na

deset let.“ pravil. „Ale mezi všemi těmi krásami nebylo nic, co

by se aspoň trochu podobalo diamantovému obojku pro labutí

šíji paní Markhamové. A to.“ pravil střízlivě, „vrhá jakési

chmury na její budoucnost. A nyní bych rád věděl...“

„Ubohá paní Markhamová. ubohá Cecilie! Jak to

všechno pro ně skončí?“

„To ví jen Bůh.“ odvětil.

„Mimochodem řečeno, ráda bych nyní věděla, kdo je

ona přítelkyně paní Markhamové v New Yorku. Ona dívka,

které mám odevzdat propašovanou krabici francouzských

cukrovinek, jak mě o to na lodi požádala.“

„Jaká její přítelkyně v New Yorku?“ tázal se Jim s

náhlým zájmem.

„Oh, jakási mladá žena. která si prý přijde pro tu krabici

do hotelu...“

Jim ji uchopil za ruku, že až málem vykřikla.

„Kde je ta krabice?“ zeptal se netrpělivě.

„Snad nechcete...“

„Hned mi ji ukažte.“

Běželi spolu po schodech a pak dlouhou hotelovou

chodbou a Jim následoval ji do jejího pokoje.

Otevřela svůj vak. vyňala krabici a chvějícími se prsty

strhla její papírový obal.

Jim nadzdvihl víko a tváře se mu prodloužily.

„Jsou to cukrovinky.“ pravil, „ledaže...“

Zaklepal prstem na dno krabice, pak odsunul všechny

cukrovinky, nadzdvihl dno a z něho vyňal něco. co se třpytilo

stříbrným a duhovým leskem, až přecházely oči.

„Drahoušku.“ pravil, „tím je rozhodnuto i o naší

budoucnosti.“

„O naší budoucnosti bylo rozhodnuto již tehdy, když jste

byl zachráněn ze svého mořského hrobu.“

„Zapomněl jsem.“ pohladil ji po rameni. „Máte pravdu.

Mimochodem. Tony se vplížil do vaší kabiny, že?“

„Ten Ital? Ano.“ pravila překvapeně. „Obviňovala jsem

ho — proč se tážete?“

„Vnikl do vaší kabiny, aby se přesvědčil, zda tam ta

krabice ještě je. Tyto diamanty jsou pravým majetkem Stelly

Markhamové a Tony byl znepokojen jejich osudem. Patrně se

domníval, že je Stella svěřila do vaší péče a prohledával vaši

kabinu, aby našel duševní klid. To jsou jeho vlastní slova.

Miloval ji nesmírně.“

„Miloval ji?“ opakovala Margot nedůvěřivě.

„Miloval ji a zachránil ji. jako jste zachránila vy mne.

když jste se pro mne vrhla do vln oceánu bez ohledu na

překrásnou večerní toaletu z Paříže, kterou jste si tím pádem

nadobro zničila.“

Přísně na něho pohlédla.

„Tvářil jste se. jako byste byl pozbyl vědomí, pane Jime

Bartholomewe.“

„A vy se tomu divíte?“ usmál se Jim...

Edgar Wallace: DCERY SATANOVY. Překlad F. H. a J. M.

Redakce a úpravy textu Jan Koestler. Grafická úprava a

obálka

Miloslav

Spěvák.

Vydala

Siesta,

soukromé

nakladatelství Jaroslava Mazala, Mánesova 72.

Praha 2 - Vinohrady. PSČ 120 00. Dopor. cena ke dni vydání

16.90 Kč. Distribuce PNS a firma Discobolos (Radek Hnilica).

Vondroušova 1189. Praha 6. PSČ 163 00. tel. 301 56 51

ISBN 80—901378—2—2