Edgar Wallace

MODRÁ RUKA

ODDYCH, Český Těšín, 1997

- 1 -

Edgar Wallace: MODRÁ RUKA

Přeložila Běla Vrbová

Jazykově upravila Dagmar Fabišová, 1997

© Illustration Adam Glajc

© Vydal ODDYCH, Střelniční 54, Český Těšín, 1997

Náklad 1000 výtisků

Vytiskly Těšínské papírny, spol s r. o., Střelniční 54, Český Tě-

šín

Doporučená cena nakladatelem 89 Kč včetně DPH

ISBN 80 — 85941 — 53 – 8

- 2 -

1. KAPITOLA

Pan Septimus Salter stiskl potřetí zvonek na stole a slabě zabru-

čel.

Byl to silný, starší muž, měl tlustou, červenou tvář a bílé licousy,

takže vypadal spíše jako majetný statkář než jako proslulý advokát.

Střih jeho šatů byl hodně staromódní. Vysoký bílý límec a černá hed-

vábná kravata vyboulená nad květovanou vestou byly moderní v roce

1850, kdy pan Salter trochu předstihl svoji dobu, tak dalece, jak to

móda dovolovala. Ale léta přešla, nebyl už módu udávajícím právním

zástupcem, zůstal však věrný vkusu, který mu získal pověst šviháka.

Znovu stiskl zvonek, tentokrát už netrpělivě.

„Překvapím toho chlapíka,“ zabručel, vstal a plížil se do malého

pokojíku, kde obyčejně pracoval jeho tajemník.

Čekal, že místnost bude prázdná, ale nebyla. Židle byla přitažena

k velkému psacímu stolu a na ní klečel mladý muž s lokty opřenými

o stůl a tváří o ruce. Byl ponořen do dokumentů rozházených po sto-

le.

„Steelei,“ řekl pan Salter ostře.

Čtenář se polekaně ohlédl a vyskočil. Byl velmi štíhlý a široký v

ramenou, takže vypadal velice pružně. Jeho opálená tvář výmluvně

hovořila o dnech strávených pod širým nebem; rovný nos, pevná ústa

a silná brada byly charakteristické části „vojenské tváře“, která ztvrd-

la čtyřmi roky války.

Nyní byl trochu zmatený, vypadal spíše jako provinilý školák

než jako válečný pilot, jenž zničil osm nepřátelských aeroplánů a vrá-

til se na letiště s tuctem kulek v těle.

„Skutečně, Steelei,“ řekl pan Salter vyčítavě, „jsi nesmírně

nedbalý. Třikrát jsem na tebe zvonil.“

„Nesmírně toho lituji,“ odpověděl Jim Steele a jeho odzbrojující

úsměv se přímo dotkl srdce starého muže.

„Co jsi tu dělal?“ bručel pan Salter, a dívaje se na papíry na sto-

le, netrpělivě dodal: „Ještě nejsi unaven zkoumáním Dantonova pří-

padu?“

- 3 -

„Ne, pane, nejsem,“ odpověděl Steele klidně. „Mám dojem, že

lady Mary Dantonova bude nalezena, a až bude nalezena, podá nám

tak dostatečné vysvětlení, že možná zmaří —“ odmlčel se v obavě, že

se stává indiskrétní.

Pan Salter se na něj pronikavě podíval a vzal si šňupeček tabáku.

„Nemáš rád pana Groata?“ zeptal se a Jim se zasmál.

„Vlastně na tom nezáleží, mám-li ho rád, nebo nerad,“ odpově-

děl. „Osobně tento druh lidí nepotřebuji. Jedinou omluvou, kterou

může třicetiletý člověk uvést na obranu, proč nebyl ve válce, je, že

byl v té době mrtev.“

„Měl slabé srdce,“ prohodil pan Salter, ale bez velké přesvědči-

vosti.

„Myslím, že ano,“ řekl Jim a nepatrně zkřivil rty. „Na vojně

jsme tomu ale říkali ,zaječí srdce’. Tím trpívali vojáci v předvečer

bitvy a zkrušilo je to, jakmile měli postupovat s kamarády širým po-

lem.“

Pan Salter se podíval na papíry.

„Dej to pryč, Steelei,“ řekl klidně. „Nedostane se ti zadostiuči-

nění pátráním po ženě, která pravděpodobně zmizela, když jsi byl

pětiletým dítětem.“

„Rád bych, pane —“ začal Steele a uvázl v řeči. „Ovšem není to

moje věc,“ usmál se, „nemám právo se vás tázat, ale rád bych slyšel

podrobnosti o jejím zmizení, můžete-li mi věnovat chvilku času a

nenamítáte-li nic proti tomu. Nikdy jsem neměl dost odvahy zeptat se

vás. Jaké jsou skutečné důvody jejího zmizení?“

Pan Salter se zamračil, ale znenáhla se zamračení změnilo v

úsměv.

„Myslím, Steelei, že jsi nejhorším tajemníkem, jakého jsem kdy

měl,“ řekl zoufale. „Kdybych nebyl tvým kmotrem a nebyl morálně

zavázán pomoci ti, napsal bych ti zdvořilý lísteček, že počínaje příš-

tím týdnem nepotřebuji tvé služby.“

Jim se zasmál.

„Očekával jsem, že jsem tady navždy,“ řekl.

Oči starého advokáta se zaleskly. Měl Jima tajně rád, víc, než si

hoch myslel.

- 4 -

Ale neponechával si Jima ve svých službách jenom z přátelství a

ze smyslu pro povinnost. Mladý muž byl pracovitý a velmi spolehli-

vý, i když nebyl schopen slyšet zvonění, byl-li zabrán do oblíbeného

zkoumání.

„Zavři dveře,“ řekl, vztyčil výstražně prst a dodal: „Povím ti ten

příběh, ne však proto, abych ukojil tvoji zvědavost, ale protože dou-

fám, že navždy utlumím tvůj zájem o Dantonovo tajemství, jak tomu

říkáš. Lady Mary byla jedinou dcerou Earla z Plimstocku — tento

titul je nyní zrušen. Provdala se ještě velmi mladá za Jonathana Dan-

tona, milionáře a majitele lodí, ale jejich manželství nebylo šťastné.

Jonathan byl hrdý, zatrpklý a také nemocný člověk. Říkáš, že Digby

Groat má zlé srdce. Dobrá! Jonathan byl ale opravdu zlý. Myslím, že

jeho chatrné zdraví bylo částečně příčinou, že tak drsně zacházel se

ženou. A ani dítě, holčička, která se jim narodila, je nesblížila — a

také žili odděleně. Danton se chystal do Ameriky za obchodem. Před

odjezdem přišel do mé kanceláře — seděl u tohoto stolu — a pode-

psal nejpodivnější závěť, jakou jsem kdy sepsal. Zanechával své

jmění dceři, které byly tenkrát tři nebo čtyři měsíce. Ustanovil, že

pokud dcera zemře, připadnou peníze jeho sestře, paní Groatové, ale

teprve po uplynutí dvaceti let ode dne úmrtí dítěte. Do této doby byla

paní Groatová oprávněna používat výnos z majetku.“

„Proč to tak ustanovil?“ zeptal se udivený Jim.

„Myslím, že je to jasné,“ odpověděl pan Salter. „Myslel tím

úmrtí dítěte v dětství. Předpokládal, že by se lady Mary chtěla vzepřít

jeho poslední vůli. Byla-li závěť takto sepsána — nevysvětlil jsem

všechny podrobnosti — nemohla být platnost závěti popírána před

uplynutím dvaceti let. A také nebyla,“ řekl klidně. „Zatímco byl Dan-

ton v Americe, lady Mary zmizela a dítě také. Nikdo nevěděl, kam

odešla, ale stopa dítěte s chůvou, která je měla z jakéhokoliv důvodu

na starosti, vede do Margatu. Možná, že tam byla také lady Mary,

ačkoliv si tím nejsme jisti. Víme, že chůva, která byla rybářovou dce-

rou a uměla veslovat, si jednoho dne vyjela s dítětem na moře a byla

překvapena mlhou. Všechno nasvědčuje tomu, že loďka byla převr-

žena parolodí, protože byl její roztříštěný vrak vytažen z moře a za

týden byla nalezena chůvina mrtvola. Nikdy jsme se nedozvěděli, co

- 5 -

se stalo s lady Mary. Za den nebo dva po tragédii se Danton vrátil a

paní Groatová mu sdělila, co se stalo. Zabilo ho to.“

„A lady Mary nebyla nikdy spatřena?“

Salter zavrtěl hlavou.

„Tak vidíš, hochu,“ řekl a poklepal mu na rameno, „i kdybys zá-

zrakem nalezl lady Mary, nepodkopal bys postavení paní Groatové a

jejího syna. Pouze drobounká hrdinka tehdejšího dramatu by mohla

mít prospěch z Dantonovy poslední vůle — a ta,“ ztlumil hlas, takže

spíše šeptal, „ta nás neslyší — neslyší.“

Chvíli bylo ticho.

„Jsem si toho vědom,“ řekl klidně Jim Steele, „jenže —“

„Jenže?“

„Mám podivné tušení, že v celé té věci není všechno v pořádku,

a svůj volný čas věnuji odhalení tohoto tajemství.“

Pan Salter se na něj ostře podíval, ale Jim snesl jeho pohled bez

jakéhokoliv záchvěvu.

„Ty jsi měl být detektivem!“ řekl pan Salter ironicky.

„Díky Bohu, byl jsem jím,“ zněla neočekávaná odpověď. „Před

dvěma lety, když Třináctka beztrestně vylupovala banky, jsem nabídl

své služby Scotland Yardu.“

„Tak ty jsi byl detektivem,“ řekl advokát sarkasticky a otvíral

dveře, ale náhle se obrátil. „Proč jsem na tebe vlastně zvonil?“ zeptal

se. „Ach, už si vzpomínám. Chci, abys prohlédl všechny Dantonovy

nájemní smlouvy ohledně cumberlandského panství.“

„Paní Groatová prodává?“ zeptal se Jim.

„Dosud nemůže prodávat,“ odpověděl advokát, „ale třicátého

května, nebude-li řízení soudně zastaveno, jí připadnou Dantonovy

miliony.“

„Nebo jejímu synovi,“ řekl Jim významně. Doprovodil svého

zaměstnavatele do jeho soukromé pracovny, kde byly řady přihrádek

na spisy, odřený nábytek, vyšlapaný koberec a zápach ztuchliny.

„Tak tedy detektiv,“ bručel Salter, když usedal ke stolu. „A čím

ses k novému povolání vyzbrojil?“

Jim se usmál a jeho tvář se úplně změnila.

„Vírou,“ odpověděl klidně.

- 6 -

„Vírou? A k čemu slouží detektivovi víra?“

„Víra je podstatou věcí, v něž doufáme, je samozřejmostí nevi-

děného!“ Jim slavnostně citoval tento úryvek a pan Salter dlouho ne-

promluvil. Pak se podíval na kus papíru, na který naškrábal několik

poznámek, a podal jej Jimovi.

„Pokus se ,vypátrat’ tyto spisy — jsou v ocelové komoře,“ pro-

nesl posměšně, ačkoliv byl velice dojat.

Jim vzal papír, prohlédl si jej a chtěl se na něco zeptat. Někdo

však zaklepal na dveře a do pracovny se vplížil písař.

2. KAPITOLA

Pan Salter šibalsky zamžoural očima. „Ano,“ přikývl a Jimovi,

který vstal a chtěl chvatně odejít, řekl: „Pan Groat psal, že chce na-

hlédnout do spisů. Mohl bys ho doprovodit do ohnivzdorné komo-

ry?“

Jim neodpověděl.

V tom okamžiku se otevřely dveře a vstoupil mladý muž.

Jim ho už znal a pokaždé, když se s ním setkal, ho měl méně

rád. Kdyby byl malířem, mohl by zpaměti namalovat jeho podlouh-

lou, žlutou tvář s krátkým černým knírkem, ospalé oči, jeho širokou

bradu a odstávající uši. A přece byl Digby Groat docela hezký muž.

To Jim nemohl popřít. Byl dobrým doporučením pro svého sluhu.

Byl vystrojen od napomádované hlavy až k lakovaným botám. Jeho

kabát měl nejmodernější střih a dokonale mu padl. Cylindr, který dr-

žel v ruce, mohl být použit jako zrcadlo, a když vstoupil do pracov-

ny, naplnila se místnost jemnou vůní Quelques fleurs. Jim skrčil nos.

Nenáviděl muže, kteří používají voňavky.

Digby Groat se díval z advokáta na Steelea lhostejným, ale přece

drzým pohledem, který advokát nenáviděl právě tak jako jeho tajem-

ník.

„Dobré jitro, Saltere,“ řekl.

- 7 -

Z kapsy vyňal hedvábný kapesník, oprášil si židli a bez pozvání

usedl, přičemž položil citrónové rukavice přes ebenovou hůl se zla-

tou rukojetí.

„Znáte pana Steelea, mého tajemníka?“ zeptal se Salter.

Host přikývl.

„Ach ano, byl vyznamenán Viktoriiným křížem, že ano?“ zeptal

se unaveně. „Myslím, že se vám to tu zdá hodně ponuré, Steelei! Po-

dobné místo by mne k smrti znudilo.“

„Myslím, že ano,“ řekl Jim, „ale kdybyste prožil čtyři roky ve

válce, vítal byste toto místo jako klidný útulek.“

„Také si myslím,“ řekl Groat krátce. Nebyl příliš potěšen Jimo-

vou narážkou na to, že se vyhnul válečným svízelím.

„Nuže, doktore Groate —“

„Prosím, neříkejte mi doktore,“ přerušil ho Groat utrápeně. „Byl

bych rád, kdybyste zapomněl, že jsem studoval lékařství a dosáhl

stupně chirurga. Studoval jsem ze zájmu, a zvyknou-li si mne lidé

pokládat za doktora, budu volán každou noční hodinu všelijakými

ubohými nemocnými.“

Pro Jima bylo novinkou, že tento žlutý dandy má chirurgický

doktorát.

„Přicházím se podívat na lakesidské smlouvy, Alstere,“ začal

Groat. „Obdržel jsem — vlastně moje matka obdržela od družstva

nabídku, že by na jejím pozemku postavilo hotel. Domnívám se, že

ve smlouvě je výhrada, která podobné stavby zakazuje. Je-li tomu

tak, pan, tedy starý Danton koupil to panství hovadsky bezmyšlenko-

vitě.“

„Pan Danton nekupoval nic bezmyšlenkovitě — nebo

,hovadsky’ bezmyšlenkovitě,“ řekl pan Salter klidně, „a kdybyste se

o tom v dopise zmínil, vysvětlil bych vám to telefonicky a ušetřil

vám návštěvu. Protože jste už však zde, Steele vás zavede do komory

a můžete si smlouvy prohlédnout podle libosti.“

Groat se opovržlivě podíval na Jima.

„Ví něco o smlouvě?“ zeptal se. „A musím doopravdy sestoupit

do vašeho pekelného sklepa, abych se nachladil a zemřel? Nemůžete

nařídit, aby mi smlouvy přinesl?“

- 8 -

„Půjdete-li do pracovny pana Steelea, snad vám je přinese,“ od-

pověděl Salter, který měl svého klienta právě tak rád jako Jim. Kro-

mě toho bystře tušil, že jakmile se Digby Groat stane vlastníkem

Dantonova jmění, najde si jiného advokáta, aby mu je spravoval. Jim

vzal klíče a vrátil se s náručí spisů. Viděl, že Groat už není u šéfa.

„Poslal jsem ho do tvého pokoje,“ řekl Salter. „Dej mu spisy a

vysvětli mu to. Přijdu, bude-li chtít něco vědět.“

Jim našel mladého muže ve svém pokoji. Prohlížel si knihu, kte-

rou vzal z přihrádky. Když vstoupil Jim, ohlédl se.

„Co je to daktyloskopie?“ zeptal se.

„Nauka o otiscích prstů,“ odpověděl Jim krátce. Nenáviděl jeho

klidné protektorské chování a kromě toho pan Groat prohlížel jeho

soukromou knihovnu.

„O otiscích prstů? Tak?“ řekl Groat a vrátil knihu na místo. „Za-

jímají vás otisky prstů?“

„Trochu,“ odpověděl Jim. „Zde je lakesidská smlouva, pane

Groate. Zběžně jsem ji v komoře prohlédl a zdá se, že tam není po-

známka, která by zakazovala stavbu, o níž jste se zmínil.“

Groat vzal do ruky spisy a obracel list po listu.

„Ne,“ řekl a odložil je. „Tak vy se tedy zajímáte o otisky prstů.

Nevěděl jsem, že se starý Salter zabývá i trestními věcmi.“

„Má zcela malou, obyčejnou advokátní praxi,“ řekl Jim.

„Co je tohle?“ zeptal se Groat.

Vedle Jimova stolu byla přihrádka naplněná silnými, černými

sešity.

„To jsou moje soukromé poznámky,“ odpověděl Jim a Groat se

ohlédl a posměšně se usmál.

„Divím se, kde jste, u čerta, nasbíral tolik poznámek!“ A vytáhl

sešit dříve, než mu v tom mohl Jim zabránit.

„Nehněvejte se,“ řekl Jim pevně, „ale nechtě mé soukromé věci

na pokoji.“

„Promiňte, myslel jsem, že všechno, co je v kanceláři starého

Saltera, se týká jeho klientů.“

- 9 -

„Nejste jediným klientem,“ odpověděl Jim. Nebyl z těch, kteří

nedovedou ovládnout svůj hněv, ale mladý muž těžce zkoušel jeho

trpělivost.

„Co je tohle?“ zeptal se unuděný Groat, když obrátil stránku.

Jim, který stál na druhé straně stolu, ho pozoroval a viděl, jak se

mužova žlutá tvář lehce zbarvila.

„Co je to?“ zeptal se ostře. „Vy jste ale ďábel —“ S velkým úsi-

lím se přemohl a rozesmál se, ale jeho smích byl drsný a vynucený.

„Jste podivuhodný chlapík, Steelei,“ pokračoval s obvyklou bezsta-

rostností. „To je nápad, trápit se podobnými věcmi!“

Vrátil sešit na své místo, rozevřel spisy a zdálo se, že velmi pil-

ně čte, ale Jim ho pozoroval a viděl, že nečte, ačkoliv obracel stránku

po stránce.

„Všechno je v pořádku,“ řekl konečně. Odložil spisy a nasadil si

cylindr. „Přijďte někdy, Steelei, a poobědvejte s námi. Mám báječnou

laboratoř, postavenou za naším domem na Grosvenor Square. Starý

Salter mi říká ,doktore’.“ Zasmál se tomu jako dobrému žertu. „Dob-

rá, až půjdete kolem, ukážu vám něco, co opravňuje můj titul.“

Stál mezi dveřmi s rukou na klice a tmavohnědé oči upíral na

Jima.

„A mimochodem, pane Steelei,“ řekl zdlouhavě, „vaše studia

vás zavádějí do nebezpečného pásma, za jehož prozkoumání by vás

přiměřeně neodměnil ani druhý Viktoriin kříž.“

Pečlivě zavřel dveře. Jim se dlouho mračil.

„Co tím, u čerta, myslel?“ řekl si a vzpomněl si na sešit, do ně-

hož Groat nahlédl a jenž na něho tak divně působil.

Vyňal z poličky sešit, obrátil první stránku a četl: „Několik po-

známek o ,Bandě třinácti’.“

3. KAPITOLA

Odpoledne Jim vstoupil do Salterovy pracovny.

„Jdu nyní na čaj,“ řekl.

- 10 -

Pan Salter se letmo podíval na okázalý číselník hodin, které sly-

šitelně ťukaly na protější stěně.

„Dobrá, Steelei,“ zabručel, „ale chodíš na čaj velmi přesně…

Proč se červenáš? Vězí v tom děvče?“

„Ne, pane,“ odpověděl Jim pomalu. „Někdy při čaji vídávám jis-

tou dívku, ale —“

„Jdi,“ řekl stařec nevrle, „a pozdravuj ji.“

Jim měl zaťaté zuby a byl červený ve tváři, když sestupoval na

Marlborought Street. Zrychlil krok, protože se opozdil, a spokojeně

si oddechl, když vstoupil do klidné čajovny a shledal, že jeho stůl

není dosud obsazen.

Když jeho vzrostlá, atletická postava kráčela místností k malému

výklenku vedoucímu na Regent Street, jenž byl vyhrazen denním

hostům, otočilo se mnoho hlav, protože Jim Steele byl skvělým ty-

pem britského mužství a jeho šedé oči zlomily mnoho něžných srdcí.

Patřil však k lidem, jimž idealismus nedovoluje jen si zahrávat.

Ze školy šel přímo na válečné, tragické jeviště a ve věku, kdy většina

mužů prokazuje pozornosti ženám, byla jeho duše sežehnuta váleč-

ným ohněm.

Posadil se ke stolu a veselá servírka se přišla zeptat, co si přeje.

„Vaše paní ještě nepřišla,“ řekla. Dnes se poprvé zmínila o Eu-

nice Weldonové a Jim se zatvářil upjatě.

„Mladá dáma, která se mnou pívává čaj, není mou paní,“ řekl

trochu chladně, a když viděl, že děvčeti ublížil, se zábleskem veselí v

neodolatelných očích dodal: „To snad vy jí říkáte mladá paní.“

„Promiňte,“ omluvila se servírka a čmárala v bloku, aby zakryla

rozpaky. „Poroučíte si jako obyčejně?“

„Jako obyčejně,“ odpověděl Jim vážně a pak se podíval ke dve-

řím, rychle vyskočil a šel vstříc dívce, která právě vcházela.

Byla útlá, od hlavy až k patě přímá jako čára podle pravítka. Po-

hybovala se s tak přirozenou důstojností, že ti, kteří se potulují po

ulicích, pošilhávají a obtěžují, ustupovali stranou a nechávali ji pro-

jít, a když zahlédli její tvář, proklínali svoji plachost. Měla totiž čis-

tou tvář madony, ale modrooké madony, madony třešňových rtů. By-

la kvetoucím poupětem rozvíjejícím se v letní květ. Živý oheň v safí-

- 11 -

rových očích, hlásající její ženství, byl současně prosbou i výstrahou.

Dosud vítězoslavně nesla korouhev dětství. Senzitivní ústa, kulatá

dívčí brada, sametově bílé a čisté hrdlo a průhledná, bezvadná pleť

byly dary, které zvyšovaly její půvab.

Její pohled se střetl s Jimovým pohledem. Přistoupila a podávala

mu ruku.

„Opozdila jsem se,“ řekla vesele. „Do ateliéru přišla jakási nud-

ná vévodkyně a dala se fotografovat v sedmnácti různých pozicích.

Nejvšednější lidé dají nejvíc práce.“

Posadila se, svlékla rukavičky a usmála se na servírku.

„Všední lidé se mohou těšit na krásnou fotografii jen tenkrát,

jsou-li ve skutečnosti krásní,“ řekl Jim.

Eunika Weldonová byla zaměstnána u velkého fotografa na Re-

gent Street. S Jimem se kdysi setkala právě v té místnosti, kde nyní

seděli. Vzplanuly závěsy na oknech, a když chtěl Jim oheň uhasit,

popálil si ruku. Eunika mu ji obvázala.

Služba prokázaná mužem ženě vede jenom k seznámení, ale

pomoc poskytnutá ženou muži je jistým začátkem přátelství.

Ženy nedůvěřují službě, kterou jim muži poskytují, a přece se za

ni cítí zavázány.

Od té doby se setkávali téměř denně a pili spolu čaj. Jednou ji

Jim pozval do divadla — jeho pozvání ihned a velmi zdvořile odmít-

la. Potom se už nenamáhal prohloubit jejich známost.

„A jak pokračujete v hledání té zmizelé dámy?“ zeptala se, když

namazala trochu marmelády na tenký, máslem namazaný chléb, který

jí servírka přinesla.

Jim skrčil nos — byla to jeho charakteristická grimasa.

„Dnes mi pan Salter vysvětlil, že na věci by se nic nezměnilo, i

kdybych zmizelou lady nalezl,“ odpověděl.

„Bylo by to báječné, kdyby bylo to dítě nalezeno,“ řekla. „Mys-

lel jste někdy na tuto možnost?“

Přikývl.

„Ale nedoufám v ni,“ řekl a potřásl hlavou. „Bylo by to, jak ří-

káme, báječné, a ještě báječnější by bylo, kdybyste tou ztracenou dě-

dičkou byla vy.“

- 12 -

„V to už teprve nedoufejte,“ řekla a potřásla hlavou. „Jsem dce-

rou chudých, ale počestných rodičů, jak se říká v pohádkových kníž-

kách.“

„Váš otec pocházel z jižní Afriky?“

Přisvědčila.

„Ubohý tatíček byl hudebníkem a na matku se sotva pamatuji,

ale byla to jistě zlatá matka.“

„Kde jste se narodila?“ zeptal se Jim.

Neodpověděla ihned, protože byla plně zaměstnána sendvičem.

„V Kapském Městě — v Rondeboschi, mám-li být přesná,“ řek-

la za okamžik. „Proč vám tolik záleží na tom, abyste nalezl tu zmize-

lou paní?“

„Protože se obávám, že Dantonovy miliony připadnou nejzatvr-

zelejšímu darebákovi na světě.“

Vzpřímila se.

„Dantonovy miliony?“ opakovala pomalu. „Kdo je tedy tím nej-

zatvrzelejším darebákem? Dosud jste mi nikdy neřekl jména těchto

lidí.“

Měla pravdu. Teprve před několika dny se jí Jim Steele zmínil o

svém pátrání.

„Člověk jménem Digby Groat.“

Zděšeně se na něj podívala.

„Co se děje?“ zeptal se překvapeně.

„Když jste mluvil o Dantonovi, vzpomněla jsem si, že náš šéf,

pan Curley, řekl, že paní Groatová je sestrou Jonathana Dantona.“

„Vy znáte Groaty?“ zeptal se rychle.

„Neznám,“ odpověděla pomalu, „vlastně ne docela dobře, jenom

—“ zaváhala, „stala jsem se tajemnicí paní Groatové.“

„To jste mi nikdy neřekla,“ vyčítal a díval se na ni upřeně. Sklo-

pila zrak, a tak si uvědomil, že chybil. „Ovšem, nejste povinna mi o

tom vyprávět, ale —“

„Stalo se to teprve dnes,“ odpověděla. „Pan Groat si objednal

několik fotografií. Jeho matka s ním přišla do ateliéru. Byla tam už

několikrát a teprve dnes jsem se o tom dozvěděla; pan Curley mne

zavolal do kanceláře a sdělil mi, že paní Groatová potřebuje tajemni-

- 13 -

ci a že je to velmi dobré místo. Týdně mi zbude pět liber, protože za-

opatření budu mít v domě.“

„Kdy se paní Groatová rozhodla, že potřebuje sekretářku?“ ze-

ptal se Jim a nyní se podivila zase ona.

„Nevím, proč se ptáte?“

„Před měsícem byla u nás v kanceláři,“ odpověděl Jim, „a pan

Salter jí radil, aby si vzala tajemnici, která by se starala o účty. Řekla,

že nenávidí myšlenku, že by měla v domě někoho, kdo není ani slu-

hou, ani přítelem rodiny.“

„Dobrá, změnila svůj názor,“ usmála se dívka.

„Teď se už tedy nebudeme vídat u čaje… Kdy nastoupíte?“

„Zítra,“ zněla skličující odpověď.

Jim se vrátil do kanceláře více než smutný. Zdálo se mu, že z je-

ho života odešlo něco hlubokého a silného.

„Ty ses, blázne, zamiloval,“ bručel.

Vzal tlustý deník, který v kanceláři vedl, a divoce rozevřel jeho

desky.

Pan Salter už odešel domů — vždy odcházíval dříve. Jim si za-

pálil dýmku a začal podle naškrábaných poznámek, které mu šéf ne-

chal na stole, zapisovat, co se toho dne stalo. Po posledním zápisu

ještě prohlížel stolek, nepřehlédl-li nějaký útržek.

Stůl pana Saltera býval obyčejně v pořádku. Pan Salter měl ve

zvyku ukládat důležité poznámky. Jim obracel zákoníky, neztratil-li

se nějaký důležitý záznam. Mezi dvěma svazky našel zápisník se zla-

tou ořízkou, ale nepamatoval si, že by jej kdy viděl. Otevřel jej a

shledal, že je to deník z roku 1901. Pan Salter si psával poznámky o

své četbě. Používal podivné zkratky, které nedovedl rozluštit ani pí-

sař.

Jim zvědavě obracel listy a divil se, že tak metodický muž, ja-

kým advokát je, nechá povalovat svůj deník.

Věděl, že v železné pokladně v advokátově pracovně byly řady

podobných zápisníků, a možná, že jej starý pán vyňal, aby osvěžil

svou paměť. Písmo bylo pro Jima španělskou vesnicí, takže ani necí-

til výčitky svědomí, že obrací stránky naplněné nerozluštitelnou a

nesrozumitelnou čmáranicí, tu a tam přerušenou obyčejným písmem.

- 14 -

Náhle se zarazil, protože u záhlaví „4. června“ byl velmi dlouhý

zápis. Zdálo se, že to bylo ke zkratkovému zápisu připsáno dodateč-

ně, protože to bylo napsáno zeleným inkoustem. Před půldruhým

rokem totiž řekl lékař panu Salterovi, který trpěl neobvyklou formou

astigmatismu, že zelený inkoust bude pro něj viditelnější, a od té do-

by jiný nepoužíval.

Jim začal číst zápis dříve, než si uvědomil, že se čtením zaměst-

navatelových soukromých poznámek dopouští neodpustitelného skut-

ku.

„Měsíc vězení, zostřený těžkou prací. Hollowayská věznice.

Propuštěna 2. června. Madge Bensonová. 14, Palmer’s Terrace, Pad-

dington. 74, Highcliffe Gardens, Margate. Dlouhý výslech lodaře,

jemuž patřila ,Saucy Belle’. Dále stopa nevede.“

Tím zápis končil.

„Co to, proboha, znamená?“ šeptal Jim. „To si musím pozname-

nat.“

Nyní si uvědomil, že se dopouští něčeho, co by mohlo být na-

zváno nečestným, ale byl tak zaujat novou stopou, že překonal svůj

odpor.

Zápis se zřejmě týkal zmizelé lady Mary. Nemohl si domyslet,

kdo byla ona Madge Bensonová, o níž se zmiňovala zpráva hollo-

wayské věznice.

Opsal si záznam ze zápisníku na zadní stranu navštívenky, pak

se vrátil do své pracovny, zavřel stůl a šel domů, spřádaje plány pro

válečné tažení.

Bydlel v malém domě s vyhlídkou do Regent’s Parku. Vlastně

jeho byt neměl vyhlídku, ale jeho okna vedla do stěn jiných domů a

do hlubokého zářezu, kterým vedla londýnská, vnitrozemní a skotská

železnice. Kolejnice byly tak blízko, že cestující mu mohli z vozu

podat penny. Ale nájemné bylo poloviční než v jiných, příznivěji po-

ložených bytech. A také byl jeho byt menší než kterýkoliv jiný. Měl

malý, soukromý příjem dvou nebo tří liber týdně. Kdyby je přidal ke

svému platu, mohl by si dopřát více pohodlí. Tři místnosti, v nichž

- 15 -

bydlel, byly naplněny bezcenným starým nábytkem, který zachránil

při ztroskotání domu, když bezstarostný otec zemřel a zanechal právě

tolik, kolik bylo třeba k zaplacení četných dluhů.

Jim vystoupil ze zdviže ve čtvrtém poschodí, strčil klíč do zám-

ku a vtom zaslechl, že se protější dveře otevírají. Obrátil se tedy.

Starší žena, která vyšla, byla oblečena do ošetřovatelské unifor-

my. Přívětivě mu pokynula.

„Jak se vede vaší nemocné, sestřičko?“ zeptal se Jim.

„Dobře, nebo spíše tak dobře, jak se může stále ležící paní vést,“

odpověděla žena s úsměvem. „Je vám velmi vděčná za knihy, které

jste jí poslal.“

„Ubohá duše,“ řekl Jim. „Jistě je hrozné, nemůže-li vycházet.“

Ošetřovatelka souhlasila.

„Myslím, že je to hrozné, ale paní Faneové to nevadí. Za sedm

let byste si na to také zvykl.“

Ozvalo se klepání, a tak se podívala nahoru.

„Listonoš,“ řekla. „Myslela jsem, že už odešel. Raději počkám,

až sejde dolů.“

Listonoš jel zdviží až do šestého poschodí a přicházel dolů. Ko-

nečně slyšeli jeho těžký krok a za okamžik se objevil.

„Pro vás nic nemám,“ řekl, když se podíval na Jima a na svazek

dopisů, který držel v ruce.

„Slečna Madge Bensonová — to jste vy, sestřičko, není-liž prav-

da?“

„Ano,“ řekla žena prudce, vzala mu dopis z ruky, pozdravila Ji-

ma a odcházela dolů.

Madge Bensonová! Toto jméno našel v Salterově deníku.

4. KAPITOLA

„Jsem k smrti unaven tvými názory o téhle věci, matko,“ řekl

Digby Groat a naléval si sklenku vína. „Musí ti stačit, že si přeji,

abys přijala nějakou dívku jako tajemnici. Je mi lhostejné, dáš-li jí

- 16 -

něco na práci, nebo ne. Ale ať uděláš cokoliv, nesmíš v ní vzbudit

dojem, že je zde k jinému účelu než k psaní a zařazování dopisů.“

Žena, která seděla na druhém konci stolu, vypadala mnohem

starší, než ve skutečnosti byla. Janě Groatové bylo něco přes šedesát

let, ale lidé si mysleli, že je o dvacet let starší. Její žlutá tvář byla

scvrklá a vrásčité, žilnaté ruce, v této chvíli složené v klíně, byly

kostnaté a ošklivé. Pouze tmavé oči si zachovaly lesk. Její tělo bylo

zkřivené a podlézavý, vyděšený pohled budil spíše soucit. Nedívala

se na syna — velmi zřídka se na někoho podívala.

„Bude to vyzvědačka, bude to vyzvědačka,“ mumlala.

„Přestaň s tím děvčetem,“ zavrčel, „ať máme také chvilku pro

sebe. Rád bych ti, matko, něco řekl.“

Její rozpačitý pohled bloudil zleva doprava, ale synovi se vyhý-

bal. V jeho tónu byla výhrůžka, na kterou byla až příliš zvyklá.

„Podívej se na tohle!“

Vyňal z kapsy věc, jež se ve svitu lampy leskla a třpytila.

„Co je to?“ fňukala, ale nepodívala se na to.

„Je to diamantový náramek,“ řekl přísně, „a patří lady Waltha-

mové. Byli jsme u Walthamů minulý týden. Podívej se na něj!“

Jeho hlas zněl ostře a skřípavě, dopadal na její hlavu tak, že se

dala do pláče.

„Našel jsem jej ve tvém pokoji.“ Jeho mírný způsob řeči zmizel.

„Jsi zlodějka!“ syčel přes stůl. „Copak nemůžeš přemoct svůj zvyk?“

„Tolik se mi líbil,“ kňourala a po vrásčité tváři jí tekly slzy.

„Snad víš, že služebná lady Walthamové byla zatčena pro krádež

tohoto šperku a že bude pravděpodobně na půl roku uvězněna?“

„Nemohla jsem odolat pokušení,“ fňukala a kroužila náramkem

po stole.

„Posílám jej zpátky a musím jim říct, že byl asi nedopatřením

dán do tvé kabelky. Nedělám to pro záchranu toho děvčete, ale proto,

abych se vyhnul řadě nepříjemností.“

„Vím, proč jsi sem povolal to děvče,“ štkala, „bude mě sledo-

vat.“

Jeho rty se zkroutily v posměch.

- 17 -

„Bude tě sledovat,“ řekl pohrdavě a vstal. „Teď poslouchej,“ je-

ho hlas se znovu přiostřil, „zanecháš svého zvyku, brát si věci, které

se ti líbí. Očekávám, že v příštích volbách budu zvolen do parlamen-

tu, a nechci mít své postavení ohroženo starou, bláznivou klepto-

mankou. Není-li ve tvém mozku všechno v pořádku,“ dodal význam-

ně, „mám blízko za domem malou laboratoř a mohu ti pomoct.“

Hrůzou klesla zpátky a její tvář zpopelavěla.

„Snad — snad bys to neudělal — můj vlastní syn?“ koktala. „Už

budu hodná. Už je všechno v pořádku, Digby… To jenom…“

Usmál se, ale nebyl to úsměv, který by působil radost.

„Snad je to slabý nával,“ řekl konečně, „nějaký nepatrný tlak

kosti na některou buňku. To bychom mohli dát snadno do pořádku,

matko!“

Ale stará paní odstrčila židli a utekla z místnosti dřív, než skon-

čil. Vzal šperk, pohrdavě si jej prohlédl a dal do kapsy. Věděl už dáv-

no o jejích podivných sklonech ke krádeži a snažil se je — jak si

myslel — úspěšně potlačit.

Odešel do knihovny, krásného pokoje, kde byla kolem krbu stří-

brná mříž, drahocenné skříně na knihy z palisandrového dřeva a

vzácný nábytek, a napsal lady Walthamové dopis. Otočil jej kolem

náramku, dopis i šperk pečlivě zabalil do malé krabičky a zazvonil.

Objevil se muž středního věku s chmurnou, odpornou tváří.

„Ihned toto odevzdej, Jacksone,“ řekl Digby. „Stařena jde dnes

večer na koncert a přeji si, abys důkladně prohledal její pokoj, až

odejde.“

Muž přikývl.

„Už jsem všechno bedlivě prohledal, pane Groate,“ řekl, „ale nic

jsem nenašel.“

Byl již na odchodu, když jej Digby zavolal zpátky.

„Řekl jsi hospodyni, aby připravila pokoj pro slečnu Weldo-

novou?“

„Ano, pane,“ zněla odpověď. „Chtěla jí vykázat pokoj v horním

patře mezi služebnictvem, ale zakázal jsem jí to.“

- 18 -

„Chci, aby dostala nejlepší pokoj v celém domě,“ řekl Groat.

„Dohlédni, aby měla v pokoji hodně květin, a přenes tam skříň na

knihy a čínský stolek z mého pokoje.“

Muž přisvědčil.

„A co klíč, pane?“ tázal se po chvilce váhání.

„Klíč?“ opakoval Digby a pohlédl na muže. „Klíč od jejího po-

koje?“

Sluha přikývl.

„Přejete si, aby se dveře zavíraly?“ zeptal se významně.

Groatovy rty se stáhly v posměšek.

„Ty jsi ale blázen!“ řekl. „Ovšem, že potřebuji, aby se dveře za-

víraly. Dej tam třeba i závoru.“

Muž se díval udiveně. Mezi oběma bylo zřejmě něco víc než

obyčejné styky, jaké bývají mezi zaměstnavatelem a sluhou.

„Nikdy ses nesetkal s mužem jménem Steele?“ změnil Digby

téma rozhovoru.

Jackson zavrtěl hlavou.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Je to advokátní koncipient. Podívej se trochu na něho, budeš-li

mít chvíli času… Ne, raději řekni — řekni Bronsonovi. Bydlí ve Fea-

therdale Mansions.“

Muž přisvědčil a Digby sestoupil dolů ze schodů k čekajícímu

automobilu.

Eunika Weldonová složila svých několik věcí; vůz na ni čekal

přede dveřmi. Nelitovala, že opouští ztuchlý, neúhledný byt, který byl

dva roky jejím domovem, a její loučení s rozcuchanou domácí, jež se

asi vždy upravovala s šíleným spěchem, bylo rychle odbyto. Necítila

jako Jim Steele odpor ke svým novým zaměstnavatelům. Byla příliš

mladá, než aby tušila v novém místě začátek dobrodružství zahrnují-

cího všechny druhy překvapujících možností. Povzdechla si, když si

uvědomila, že drobná setkání u čajového stolku, která byla tak milou

stránkou jejího života, nyní skončila. Pokusí se ji znovu spatřit?

Jistě bude mít určité hodiny nebo celé odpoledne volno, ale teď

si se zděšením vzpomněla, že nezná jeho adresu. Ale snad zná on je-

- 19 -

jí. Tato myšlenka ji posilnila, protože by ho ráda znovu spatřila. Sta-

čilo zavřít oči a jeho pěkná tvář, jeho pravdivé, usměvavé oči se na ni

dívaly. Jeho pohyby ramen při chůzi, zvuk jeho hlasu, všechny jeho

charakteristické znaky si dovedla představit.

A myšlenka, že by ho už nikdy neměla spatřit…

„Chci ho vidět — chci,“ šeptala si, když vůz zastavil před vý-

stavním portálem čísla 409 na Grosvenor Square.

Byla trochu poplašena armádou služebnictva, která jí přišla po-

moci, a současně i potěšena uctivostí, s jakou s ní jednali.

„Paní Groatová vás ihned přijme, slečno,“ řekl směle vyhlížející

muž, jehož jméno, jak se později dozvěděla, bylo Jackson.

Byla uvedena do malého salónku, jenž se zdál být v dívčiných

očích chudě zařízen, ale v očích paní Groatové byl přepychovým.

Stařena se zlobila pro každé penny, které bylo vydáno na ozdobu

a nábytek, a jenom strach před synem jí bránil, že nehubovala na kaž-

dý účet, jenž jí byl předložen k proplacení. Setkání Euniku zklamalo.

Viděla předtím paní Groatovou jen v ateliéru, když byla nádher-

ně oděna. Nyní viděla žlutou tvář chatrně oblečené stařeny dívající se

na ni tmavým, pátravým zrakem.

„Ach, vy jste tedy ta dívka, která má být mojí tajemnicí?“ šepta-

la žalostně. „Ukázali vám váš pokoj?“

„Ještě ne, paní Groatová.“

„Doufám, že budete mít pohodlí,“ řekla paní Groatová hlasem, z

něhož bylo patrno, že od svého osudu nečeká příliš mnoho.

„Kdy se ujmu svých povinností?“ zeptala se zklamaná Eunika.

„Až bude čas,“ odpověděla stařena drsně. Podívala se na dívku.

„Jste hezká,“ řekla s nechutí a Eunika se zarděla. Lichotka zazněla

spíše jako urážka. „Asi je to nutné,“ dodala roztržitě.

„Proč?“ zeptala se dívka roztomile.

Pomyslela si, že stařena je slabomyslná, a ztratila všechno

nadšení pro své nové místo.

„Jen tak,“ odpověděla stařena a pokývnutím hlavy ji propustila.

Pokoj, do něhož byla Eunika uvedena, ji zbavil řeči.

„Jste si jistá, že je to můj pokoj?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Ano, slečno,“ odpověděla hospodyně.

- 20 -

„Ten je krásný!“ řekla Eunika.

Pokoj by byl pozoruhodný, i kdyby byl v paláci. Stěny byly vy-

čalouněny hedvábným brokátem a nábytek byl překrásný. Úzká fran-

couzská postel, pracně vyřezávaná a pozlacená, zvala k odpočinku.

Hedvábné záclony visely po obou stranách francouzských oken, jimiž

viděla veselý balkón s přeplněnými květinovými truhlíky. Na podlaze

byl modrý plyšový koberec, který pokrýval celý pokoj. Rozhlížela se

s otevřenými ústy po nádheře nového domova. Starožitný toaletní

stolek ve francouzském slohu Ludvíka XIV., vykládaný zlatem, a

stejně starožitná skříň stály jistě malé jmění. U jednoho okna stál roz-

tomilý psací stolek a skříňka naplněná knihami, na které dosáhla, i

když ležela na lůžku.

„Víte jistě, že je to můj pokoj?“ zeptala se znovu.

„Ano, slečno,“ odpověděla hospodyně a otevřela dveře. „Zde je

vaše koupelna. Máme koupelnu u každého pokoje. Pan Groat přesta-

věl dům, když se sem nastěhoval.“

Dívka otevřela francouzské okno a vyšla na balkón, který vedl

podél domu na velký balkón upravený nad podjezdem. Zjistila, že se

na něj vcházelo z plošiny na schodech.

Pana Groata nespatřila ani odpoledne a stará paní ležela, neboť ji

šíleně bolela hlava. Ani večer se s Digbym nesetkala. Povečeřela o

samotě.

„Pan Groat se dosud nevrátil,“ vysvětlil jí Jackson, který na ni

čekal. „Máte úplné pohodlí, slečno?“

„Úplné, děkuji,“ odpověděla.

V zevnějšku tohoto muže bylo něco, co se jí nelíbilo. Nescháze-

la mu uctivost ani se nechoval důvěrně, ale v jeho vystoupení bylo

něco panovačného — spíše se zdálo, že ve svém postavení setrvává

jen z finančního zájmu, a byla ráda, když bylo po večeři. Odešla do

svého pokoje trochu rozmrzelá, že se nesetkala se svým zaměstnava-

telem. Chtěla se pana Groata zeptat na mnoho věcí a hlavně se chtěla

dozvědět, kdy bude mít volno.

Zhasla světlo, otevřela francouzské okno a vyšla do chladné,

vonné noci. Poslední zásvit slunce dosud otálel na nebi. Náměstí bylo

- 21 -

osvětleno; nepřetržitý proud automobilů plynul pod okny, neboť Gro-

svenor Square spojuje Oxford Street a Piccadilly.

Hvězdy se třpytily na čisté obloze jako miliony mihotavých te-

ček. Pod vyšperkovaným hávem severské oblohy nabývají londýnské

střechy, věže a komíny tajuplnosti a půvabu, jež může rozptýlit jen

denní světlo. A v majestátní samotě noci Euničino srdce tak vzplanu-

lo, že ani nedýchala. Ale kouzlo hvězd jí nevehnalo krev do tváře, ani

hudba stromů, nýbrž problesknutí pocitu, že její druhá polovina, nád-

herný odštěpek z celku, od něhož byl i její život oddělen, spí snad

někde v temnotě, snad — přála by si to — na ni myslí. Zcela zřetelně

viděla jeho tvář, viděla něžnou laskavost jeho očí, ucítila v dlani stisk

jeho silných, opálených prstů.

S povzdechem podobným spíše zaštkání zavřela okno, zatáhla

hedvábné záclony a tak zastřela nesmrtelnou nádheru přírody.

Za pět minut usnula.

Jak dlouho spala, nevěděla. Jistě ale několik hodin. Provoz se už

uklidnil a z venku sem nedoléhal ani hlásek, kromě zvuku vzdále-

ných automobilových houkaček. Byla tma. Eunice se zdálo, že je ně-

kdo v pokoji.

Posadila se na lůžku a mrazivé zachvění jí proběhlo po zádech.

Někdo je v pokoji! Natáhla se, aby rozsvítila, a málem by vykřikla,

neboť se dotkla ruky, studené, štíhlé ruky, která ležela na jejím sto-

lečku. Ztuhla. Pak se ruka náhle odtáhla. Kroužky na záclonách za-

šramotily, v nočním soumraku se mihla nějaká postava a Eunika, tře-

souc se na celém těle, vyskočila z postele a rozsvítila.

Místnost byla prázdná, ale francouzské okno bylo otevřená. Na

stole vedle postele viděla šedý lístek. Vzala jej třesoucí se rukou a

četla:

„Někdo, kdo vás miluje, vás zapřísahá životem i ctí, abyste

opustila tento dům!“

Podpis tam nebyl, jen malá, modrá ruka.

Upustila lístek na postel a dlouho stála vyděšeně bez hnutí, až

náhle vklouzla do županu, otevřela dveře a vyběhla na chodbu. Nad

- 22 -

schodištěm hořelo mdlé světlo. Byla zachvácena hrůzou, a aniž vědě-

la, co dělá, běžela dolů po schodech.

Musí najít nějakou živou bytost, nějakou skutečnost, aby se jí

mohla zachytit. Ale dům byl tichý.

V hale hořela lampa a v jejím světle viděla staré hodiny. Matně

si uvědomila, jak slavnostně tikají. Byly tři hodiny. Někdo je snad

přece v domě vzhůru! Služky snad už vstaly, myslela si, a šíleně letě-

la do chodby, kde, jak se domnívala, najde vchod do pokoje služeb-

ných. Otevřela dveře a stála v jiné chodbě, ozářené jediným světlem.

Na druhém konci byla chodba uzavřena bílými dveřmi. Běžela k nim

a pokusila se je otevřít. Nebyla tam klika — byly to podivné dveře.

Nebyly ze dřeva, ale z vycpané plachtoviny.

Zděšeně se zastavila. Z místnosti za vycpanými dveřmi vycháze-

lo smrtelné kňučení, tak pronikavé, tak bolestné, že se jí zdálo, že se

jí krev mění v led.

Znovu se ozval skřek. Obrátila se a stejnou cestou, kterou přišla,

letěla zpět do haly k hlavním dveřím. Její chvějící se prsty hmataly

po závorce. Konečně povolila a dveře se otevřely. Vyhlédla ven na

široké schody a zastavila se, neboť na nich seděl nějaký muž.

V okamžiku, kdy se dveře otevřely, se obrátil a světlo z haly jej

ozářilo. Byl to Jim Steele.

5. KAPITOLA

Jim vyskočil a díval se v nepopsatelném překvapení na neočeká-

vané zjevení. Chvíli stáli proti sobě, oba oněmělí strachem a překva-

pením.

Myslela si, že ještě patří k hroznému snu, že je obrazem, který

zpředla její obrazotvornost a že v okamžiku zmizí.

„Jime, pane Steelei!“ vydechla.

Skokem byl u ní a objal její ramena.

„Stalo se vám něco?“ zeptal se spěšně a jeho úzkostlivý hlas

zněl téměř drsně.

- 23 -

Hrůzou se chvěla a skryla tvář na jeho prsou.

„Ach, to bylo hrozné, hrozné,“ šeptala a v jejím tichém hlase vy-

tušil stín hrůzy.

„Mohu se vás zeptat, co tím míníte?“ tázal se něžně.

Dívka se náhle otočila.

Ve dveřích se objevil muž. V první vteřině ho nepoznala. Také

Jim, jenž Digbyho znal, ho nemohl v jeho nynějším nezvyklém odě-

vu poznat. Byl oblečen do dlouhého bílého kabátu, který jej zahalo-

val od hlavy až k patám, na hlavě měl bílou čepici, jež mu tak přilé-

hala, že nebyly vidět žádné vlasy. Pruhy bílé gumy svíraly jeho ruká-

vy na zápěstí a obě ruce vězely v hnědých gumových rukavicích.

„Smím se vás zeptat, slečno Weldonová, proč stojíte přede

dveřmi po půlnoci v oděvu, o němž si myslím, že se nehodí právě na

ulici? Snad byste mohla jít dovnitř a vysvětlit mi to,“ řekl a ustoupil

dovnitř. „Podobné zábavy nejsou na Grosvenor Square zvykem.“

Dívka postoupila pomalu do chodby, stále svírajíc Jimovo rámě.

Digby zabouchl dveře.

„Ach, pan Steele je tu také,“ řekl Digby s ironickým překvape-

ním. „Vy jste skutečně časný návštěvník.“

Jim neřekl ani slovo. Věnoval se jen dívce. Třásla se na celém

těle. Vyhledal pro ni židli.

„Je zde třeba něco vysvětlit,“ řekl chladně, „ale myslím, že o vy-

světlení požádám já vás, pane Groate.“

„Mne?“ Pan Groat zřejmě nebyl připraven na podobnou žádost.

„V minutě vysvětlím, proč jsem tady,“ řekl Jim. „Několik oka-

mžiků jsem stál před domem, najednou se rozletěly dveře a slečna

Weldonová, nesmírně poděšená, vyběhla ven. Snad mi vysvětlíte, co

ji tak vyděsilo?“

V jeho hlase zněla chladný výhrůžka. Digbymu Groatovi se ne-

líbila.

„Nevím, co ji tak vyděsilo,“ odpověděl. „Pracoval jsem v labo-

ratoři asi půl hodiny, a když jsem slyšel otevírat dveře, řekl jsem si,

že asi není všechno v pořádku.“

- 24 -

Dívka se konečně vzpamatovala a do tváře se jí vrátilo trochu

barvy. Hlas se jí však ještě třásl, když vyprávěla o noční příhodě. Oba

muži pozorně naslouchali.

Jim bedlivě střežil Digbyův výraz a v duchu byl přesvědčen, že

Groat ví o návštěvě v dívčině pokoji právě tak málo jako on. Když

skončila, Groat zavrtěl hlavou.

„Strašný křik, který jste slyšela z mé laboratoře,“ usmál se, „mo-

hu snadno vysvětlit. Nikomu nebylo ublíženo — a byla-li někomu

působena bolest, bylo to pro jeho dobro. Když jsem se v noci vrátil

domů, shledal jsem, že si můj psík vrazil do packy kousek skla. Vy-

tahoval jsem mu ho.“

S ulehčením si oddechla.

„Velice lituji, že jsem natropila tolik hluku,“ řekla kajícně. „By-

la jsem však tak vyděšena!“

„Víte jistě, že byl někdo ve vašem pokoji?“ zeptal se Digby.

„Docela jistě!“ Ale o lístku nepověděla.

„Dostal se tam francouzským oknem z balkónu?“

Přikývla.

„Mohu prohlédnout váš pokoj?“

Okamžik váhala.

„Půjdu jej tedy uklidit,“ řekla. Vzpomněla si na lístek na posteli

a velmi se obávala, aby jej nečetl.

Jim Steele šel bez pozvání za Digbym nahoru do krásného poko-

je. Nádhera pokoje, závěsy a drahocenný nábytek jej překvapily a do-

jem, jaký na něj učinily, Digbyho Groata nepotěšil.

„Ano, okno je otevřené. Jste si jistá, že jste jej zavřela?“

Dívka přikývla.

„Otevřela jsem oba větráky, aby sem šel vzduch, ale dveře jsem

zavřela. Jsem si tím jistá.“

„Ale pokud přišla ta osoba z balkónu, jak se tam dostala?“ ze-

ptal se Digby.

Otevřel dveře a vešel do tmy. Prošel balkónem až na čtverhran-

nou plochu nad vchodem. Zde bylo okno, které vedlo na plošinu na

schodech. Přesvědčil se, že je nejen zasunuta závorka, ale že je za-

vřeno i na klíč.

- 25 -

„Podivné,“ bručel.

Jeho první myšlenkou bylo, že jeho podivínská matka prohledá-

vala pokoj kvůli nějaké křiklavé tretce, která dráždila její choutky.

Ale stařena nebyla tak pružná, aby mohla sešplhat z balkónu. Také by

neměla odvahu k nočnímu vpádu.

„Jsem přesvědčen, slečno Weldonová, že se vám to zdálo,“ řekl

s úsměvem. „Radím vám, abyste ulehla a usnula. Lituji, že příchod

do mého domu byl tak nepěkný.“

Nevšímal si nenadálého objevení Jima Steelea a promluvil na

něj, až když popřál dívce dobrou noc a sešel znovu do haly.

„To je zvláštní shoda, pane Steelei, že jste zde. Co jste tam dě-

lal? Studoval daktyloskopii?“

„Něco podobného,“ odpověděl Jim chladnokrevně.

Pan Groat vyňal z kapsy cigaretu a zapálil si ji.

„Řekl bych, že vaše dílo spěchá, když se musíte tak časně toulat

po Grosvenor Square!“

„Ale jděte!“ řekl Jim a Digby se náhle zasmál.

„Jste ale podivný chlapík,“ řekl. „Pojďte se se mnou podívat do

mé laboratoře.“

Jim byl na laboratoř zvědavý a pozvání mu poskytlo příležitost

prozkoumat příčinu příšerného křiku, který Eunika slyšela.

Prošli dlouhou chodbou a vycpanými dveřmi vstoupili do pro-

storného přístavku, jehož stěny byly z bílých, sklovinou polévaných

cihel. Nebyly tam okna; ve dne sem padalo světlo skleněnou stře-

chou, která byla nyní zakryta modrými záclonkami, a místnost byla

osvětlena silnými lampami, jež visely nad malým stolkem. Nebyl to

však obyčejný stolek — měl železné nohy na gumových kolečkách.

Na železné, smaltované desce byly v určitých vzdálenostech připev-

něny šroubovité svěráky.

Jima nezajímal ani tak stůl jako to, co bylo na něm. Na stole le-

žel pes připoutaný dvěma železy přes krk a přes nejužší část těla a

přivázaný provazy za nohy. Hrubosrstý teriér upíral na Jima oči s tak

lidským výrazem, že Jim úplně porozuměl prosbě, s níž se na něho

ubohé zvíře obracelo.

„Váš pes, co?“ řekl Jim.

- 26 -

Digby přisvědčil.

„Ano,“ odpověděl. „Proč?“

„Už jste mu vytáhl sklo z tlapky?“

„Ne docela,“ odpověděl Digby chladně.

„Mimochodem, nepečujete příliš o jeho čistotu,“ řekl Jim a Dig-

by se obrátil.

„Nač, u čerta, narážíte?“ zeptal se.

„Domnívám se jen, že to není váš pes, ale ubohý, zatoulavší se

teriér, kterého jste před půl hodinou sebral na ulici a vlákal do svého

domu.“

„No a —“

„Ušetřím vám rozpaky, řeknu-li vám, že jsem vás viděl, jak jste

ho chytal.“

Digbyovy oči se zúžily.

„Tak vy jste mě viděl,“ řekl tiše. „Tedy jste mne sledoval?“

„Ne právě sledoval,“ odpověděl Jim klidně, „ale ukájel jsem

svoji zvědavost.“ Mírně hladil psa za ušima.

Digby se dal do smíchu.

„Nuže, když to tedy víte, mohl bych vám také říct, že jsem od-

straňoval jeho sensitivní nervstvo. Byl jsem vždycky zvědavý —“

Jim se rozhlížel.

„Kde máte uspávací prostředek?“ zeptal se zdvořile, ale byl

mnohem nebezpečnější, kdykoli jeho hlas přešel do tohoto mírného

tónu.

„Uspávací prostředek? Dobrý Bože! Snad si nemyslíte, že budu

vyhazovat peníze za chloroform pro psa?“ Jeho prsty se vztáhly k

hlavě ubohého zvířete a pes se natáhl a chňapl po mučitelově ruce.

„Zatracené zvíře!“ řekl Digby a hledal ručník. Vzal gumovou pásku a

natáhl ji přes psovu tlamu a nos. „Tak se nadýchej,“ smál se. „Mys-

lím, že přestane výt. Jste tak trochu zbabělý, viďte, pane Steelei? Ne-

víte, co lékařská věda získává experimenty se zvířaty?“

„Uznávám cenu vivisekce za určitých podmínek,“ odpověděl

Jim chladně, „ale svědomití doktoři, kteří provádějí pokusy na zvířa-

tech, je zbavují citlivosti, než použijí nůž, a všichni, svědomití i ne-

- 27 -

svědomití, žádají živnostenský úřad o úřední povolení, než začnou s

pokusy. Kde máte povolení?“

Digbyova tvář se zachmuřila.

„Podívejte se, přece jste na mne nepřišel pouštět hrůzu. Přivedl

jsem vás, abych vám ukázal laboratoř.“

„A kdybyste mne nepřivedl,“ přerušil ho Jim, „přišel bych sem

sám, protože jsem nebyl spokojen s vaší odpovědí. Ach ano, řeknete

mi, že pes byl jenom poděšen a vyl, když jste mu dával pekelný svě-

rák na krk. Nyní vám něco povím, pane Groate: dávám vám tři minu-

ty na uvolnění svěráku.“

Digbyova žlutá tvář zrudla vztekem.

„A pokud to neudělám?“ vydechl.

„Pak vás dám tam, kde je teď pes,“ odpověděl Jim. „A, prosím,

nechtějte se přesvědčit, že bych to dokázal.“

Chvíli bylo ticho.

„Pusťte psa ze svěráku!“ nařídil Jim.

Digby se na něho podíval.

Okamžik na sebe upřeně zírali a v příští minutě byl pes na svo-

bodě.

Jim vzal třesoucí se zvíře do náruče a hladil jeho hlavu. Digby

ho zlostně pozoroval a vzteky cenil zuby.

„To si zapamatuji,“ vrčel. „Přísahám, že budete litovat dne, kdy

jste se se mnou setkal.“

Jimovy klidné oči se setkaly s mužovým pohledem.

„Nikdy v životě jsem se nebál výhrůžky,“ řekl klidně. „Možná,

že se ani nyní nelekám. Uznávám, vivisekce je za určitých podmínek

dovolena, ale lidé, jako jste vy, kteří bezcitně trápí zvířata z náklon-

nosti ke krutosti, zneuctívají nejušlechtilejší povolání. Trýzníte, abys-

te ukojil svoji zvědavost. Nemáte nejmenší úmysl použít získané vě-

domosti k dobru trpícího lidstva. Když jsem vstoupil do laboratoře,“

řekl a přistoupil ke dveřím, „byla zde dvě zvířata. To větší tady ne-

chávám.“ Zabouchl vycpané dveře a vyšel do chodby.

Groatova marnivost byla neodpustitelně raněna. Náhle ke svému

překvapení slyšel, jak se návštěvníkovy kroky zase blíží.

„Zavřel jste domovní dveře, když jsme šli nahoru?“

- 28 -

Digby vytáhl obočí. Na okamžik zapomněl na právě utrpěnou

urážku.

„Ano — proč se ptáte?“

„Nyní jsou dokořán,“ odpověděl Jim. „Váš půlnoční host šel

domů!“

6. KAPITOLA

V radostném ranním slunci zmizel všechen Euničin strach a cíti-

la se hluboce zahanbena, že v noci způsobila takové pobouření. A

přece zde byl lístek. Vyňala ho zpod polštáře a znovu ho četla s roz-

pačitě staženým obočím. Někdo byl jistě v pokoji, ale nemohla jej

považovat za nepřítele. Tu ji napadla myšlenka, že se jí až srdce za-

stavilo. Nebyl to snad Jim? Zavrtěla hlavou. Ačkoliv si byla jistá, že

to Jim nebyl, začervenala se při této myšlence. To nebyla jeho ruka,

které se dotkla. Pamatovala si její tvar a obrys — byla teplá a pevná,

skoro elektrická. Ruka, které se dotkla, byla ruka někoho starého, tím

si byla jistá.

Sešla dolů k snídani a zastihla Groata stojícího u krbu, dobrác-

kého, bezvadně oděného muže, na němž nebyly znát stopy únavy,

ačkoliv ulehl teprve ve čtyři hodiny.

Vesele ji pozdravil.

„Dobré jitro, slečno Weldonová,“ řekl. „Doufám, že jste se už

zotavila z nočního polekání.“

„Velice jsem vás poděsila,“ řekla s lítostivým úsměvem. „Velmi

mne to mrzí.“

„Nesmysl!“ řekl srdečně. „Jsem jenom rád, že zde byl váš přítel

Steele a uklidnil vás. Mimochodem, musím se vám, slečno Weldo-

nová, omluvit. Dnes v noci jsem lhal.“

Dívala se na něho s široce otevřenýma očima.

„Lhal jste, pane Groate?“ podivila se a pak se smíchem dodala:

„Jsem přesvědčena, že to nebyla vážná lež.“

- 29 -

„To je pravda. Řekl jsem vám, že si můj psíček vrazil sklo do

tlapky. Věřte, že to nebyl můj pes, ale pes, kterého jsem našel na uli-

ci. Zamýšlel jsem s ním dělat pokusy — víte, že jsem doktorem?“

Zachvěla se.

„A proto ten hluk?“ zeptala se se zkřivenou tváří.

Zavrtěl hlavou.

„Ne, byl jenom postrašen — nebylo mu vůbec ublíženo a ani

jsem neměl v úmyslu ublížit mu. Váš přítel mě ale přemluvil, abych

tu chudinku pustil.“

S ulehčením si oddechla.

„To jsem ráda,“ řekla. „Byla jsem nesmírně poděšena.“

Slabě se zasmál, když usedal ke stolu.

„Steele si myslel, že dělám pokusy bez chloroformu — to je

ovšem nemyslitelné. Je těžké přesvědčit nezasvěcence, jakou nesmír-

nou pomocí jsou tyto experimenty pro lékařskou vědu. Ovšem,“ řekl

nenuceně, „jsou prováděny bez nejmenší bolesti zvířete. Neměl bych

myslet na trápení psíka, ale měl bych si uvědomit, že trápím vás.“

„Vím, že byste to neudělal,“ řekla vřele.

Digby byl moudrým mužem. Věděl, že Jim by se mohl s dívkou

znovu setkat a vyprávěl by jí o scéně v laboratoři. Bylo nutné, aby ji

popsal dříve, protože dívka, kterou přivedl do svého domu pro svoji

zábavu, byla mnohem roztomilejší, než jak se mu zdálo, a přál si s ní

dobře vycházet.

Digby byl znalcem ženské krásy a dost se obával ranního setká-

ní. Krása ženy zřídka přežívá prudké osvětlení, které šedé východní

světlo vrhá na její půvab. Nikdy nepocítil lásku, ačkoliv jeho životem

prošlo mnoho žen. Eunika by znamenala něco víc než rozkošné dob-

rodružství, které by obveselilo jeden nebo dva jednotvárné týdny.

Myslel si, že překonala těžkou zkoušku znamenitě. Něžná pleť,

nedotčena umělými přípravky, byla bezvadná, svítící a oživené oči

zářily zdravím, ruce, které ležely na stole, když mu naslouchala, měly

dokonalý a krásný tvar.

Avšak ona se o Digbyho ani nezajímala, ani ji neodpuzoval. Byl

skutečným mužem, jeden z tisíců, které potkáváme v předsíni života;

některých si všimneme, jiné nepozorujeme, někteří nás zajímají, jiní

- 30 -

odpuzují. Někteří se dají do hovoru, jiní ve spěchu přejdou, zmizí

podivnými vrátky a už se nikdy neobjeví. Digby se také dal „do roz-

hovoru“, avšak kdyby zmizel z dohledu těmi tajemnými dvířky, ani

by toho nelitovala, ani by tím nebyla zarmoucena.

„Matka nikdy nepřichází ke snídani,“ řekl Digby při jídle. „Mys-

líte, že se vám bude vaše práce líbit?“

„Nevím dosud, jaká bude,“ odpověděla a oči jí zasvítily.

„Matka je dost podivínská,“ řekl, „dokonce trochu výstřední, ale

doufám, že vycítíte, jakým způsobem se s ní lze shodnout. A pak ne-

bude vaše práce příliš těžká. Doufám, že později budete schopna

asistovat při mém antropologickém třídění.“

„To zní hrozně důležitě. Co to znamená?“

„Připravuji studii o tváři a tvaru hlavy,“ odpověděl nenuceně. „A

obstaral jsem si tisíce fotografií ze všech končin světa. Bude jich asi

milion. Tato věda je v naší vlasti velmi zanedbávána. Zdá se, že je

vyhrazeným monopolem Italů. Snad jste slyšela o Montegazovi a

Lombrosovi?“

Přikývla.

„To jsou velcí kriminální vědátoři, že ano?“ řekla k jeho pře-

kvapení.

„Vidím, že o nich něco víte. Ano, myslím, že byste je mohla na-

zvat kriminálními vědátory.“

„To zní úžasně,“ řekla dívka a dívala se na něho s obdivem.

„Ráda bych vám pomohla, dovolí-li to vaše matka.“

„Ach, ta vám to dovolí!“

Její ruka ležela vábivě na stole blízko jeho ruky, ale nepohnul se.

Byl bystrý, přesný pozorovatel lidské povahy. Věděl, že kdyby se jí

dotkl, udělal by špatný tah ve hře. Kdyby to byla jiná žena — ano,

jeho ruka by jemně sevřela její ruku, zasmáli by se v rozpacích, podí-

val by se na ni a to ostatní už by bylo snadné. Ale věděl, že by večer

odešla, kdyby u ní takto postupoval. Počká, Eunika stojí za čekání. Je

nádherná, hodná milování, myslel si. V lovu spočívá půl životní ra-

dosti a lov není nic jiného než jakési vášnivé očekávání. Mnoho

mužů nachází největší radost v předtuchách, které budou dříve či

později uskutečněny, a Digby Groat k nim patřil.

- 31 -

Vzhlédla a viděla, že na ni upírá svůj zářící pohled. Zarděla se. S

velkým sebezapřením se podívala podruhé a spatřila lhostejného člo-

věka.

Divila se, co se jí to poprvé zdálo.

7. KAPITOLA

První dny nového zaměstnání byly pro Euniku Weldonovou vel-

mi kruté. Paní Groatová ji nepřetěžovala prací — naopak, Eunika

zpozorovala, že ji stařena nadobro odmítá zaměstnat. Třetího dne při

snídani o tom řekla Digbymu Groatovi.

„Obávám se, že zde nemám nic na práci. Je to hřích, brát od vás

peníze.“

„Proč?“ zeptal se rychle.

„Vaše matka dává přednost vlastnoručně psaným dopisům,“ od-

pověděla dívka, „a zdá se, že ani těch není mnoho.“

„Nesmysl!“ řekl ostře, a když viděl, že dívku polekal, přešel do

mírnějšího tónu. „Víte, matka není zvyklá přijímat jakoukoli službu.

Patří k ženám, které si raději všechno udělají samy, a svojí nezávis-

lostí se tak uštvala, že je jako stín. Má stovky věcí, které by vám

mohla uložit. Musíte mít strpení se starou ženou, slečno Weldonová,

trvá dlouho, než začne důvěřovat cizí osobě.“

„To chápu,“ přisvědčila.

„Ubohá matka je ustrašena svou vlastní povýšeností,“ usmál se,

„ale jsem přesvědčen, že až vás pozná, budete plně vytížena.“

Po ranní snídani šel přímo do matčina salónku. Zastihl ji v oblé-

káme skrčenou u okna. Zavřel opatrně dveře. Matka se na něj podíva-

la se zábleskem bázně v oku.

„Proč neukládáš dívce práci?“ zeptal se ostře.

„Nemám pro ni práci,“ naříkala. „Drahoušku, je to velké vydání

— nevidím ji tu ráda.“

„Ode dneška jí budeš ukládat práci!“ řekl. „A nechtěj, abych to

musel říkat dvakrát.“

- 32 -

„Je tady jen proto, aby mne sledovala,“ řekla nevrle paní Groa-

tová. „Víš, že nikdy nepíšu. Nenapsala jsem jediný dopis od té doby,

co jsem psala advokátovi.“

„Najdeš pro ni nějakou práci,“ opakoval Digby Groat. „Rozu-

míš? Dej jí všechny účty za poslední dva roky a poruč jí, aby je roz-

třídila a zaznamenala. Svěř jí bankovní účet. Nařiď jí, aby porovnala

šeky s pokladními útržky. Něco jí ulož! Proklatě! Nebudu ti to přece

říkat denně!“

„Udělám to, udělám to,“ odpověděla spěšně. „Jsi ke mně velmi

krutý, hochu. Nenávidím tento dům,“ řekla náhle důrazně. „Nenávi-

dím lidi v něm. Podívala jsem se dnes ráno do jejího pokoje a je to

tam jako v paláci. Zařízení toho pokoje stálo jistě tisíce liber — a to

všechno pro služebnou! Nesmysl!“

„To nevadí,“ řekl, „najdi pro ni na zítřek a na příštích čtrnáct

dnů nějaké zaměstnání!“

Dívka byla překvapena, že hned ráno pro ni poslala paní Groa-

tová.

„Mám pro vás jednu nebo dvě nepatrné úlohy, slečno… nikdy si

nemohu vzpomenout na vaše jméno.“

„Jmenuji se Eunika,“ řekla dívka s úsměvem.

„Jméno Eunika se mi nelíbí,“ bručela stařena. „Před vámi jsem

měla Lolu. Byla to cizinka. Měla jsem radost, když odešla… A jaké

je vaše příjmení?“

„Weldonová,“ odpověděla dívka vesele. „Říkejte mi Euniko,

nebo Weldonová — nebo jak chcete, paní Groatová.“

Stařena zafuněla.

Před ní ležela velká zásuvka naplněná šeky, které byly posílány

z banky.

„Prohlédněte to,“ řekla, „a něco s tím udělejte. Nevím ale co.“

„Snad je chcete spojit s pokladními útržky?“

„Ano, ano, to jsem chtěla,“ řekla paní Groatová. „Nemusíte to

ale dělat tady, není-liž pravda…? Ale ano, dělejte to raději zde,“

opravila se rychle. „Nemám ráda, hrabe-li se mi služebnictvo v mých

účtech.“

- 33 -

Eunika vytáhla zásuvku na stůl, sebrala útržky šekových knížek

a pomocí lahvičky s lepidlem se dala do práce. Stařena se na ni díva-

la.

Aby měla větší pohodlí, sňala ze zápěstí zlaté hodinky — dárek

nebožtíka otce. Šedé oči paní Groatové se soustředily na ně a za-

chmuřenou tváří se mihl zásvit života.

Zdálo se, že to bude práce na dlouho, ale Eunika dovedla praco-

vat metodicky a skončila svůj úkol právě ve chvíli, kdy gong zval k

lunči.

„Prosím, paní Groatová,“ řekla s úsměvem, „myslela jsem, že

toho bude hromada. Zde jsou všechny vaše šeky.“ Odnesla zásuvku a

hledala hodinky, ale ty zmizely.

V tom okamžiku se otevřely dveře a vstoupil Digby.

„Haló, slečno Weldonová,“ řekl s povzbuzujícím úsměvem.

„Jdu k lunči… Neslyšela jsi gong, matko? Měla jsi slečnu Weldono-

vou propustit!“

Ale dívka se dosud rozhlížela.

„Ztratila jste něco?“ zeptal se Digby rychle.

„Hodinky. Před několika minutami jsem je odložila a zdá se, že

zmizely,“ odpověděla.

„Snad jsou v zásuvce,“ blábolila stařena a vyhýbala se synovu

pohledu.

Digby se chvíli díval, pak se obrátil k Eunice.

„Povězte, prosím, Jacksonovi, aby na třetí hodinu připravil můj

vůz,“ řekl zdvořile.

Počkal, až se dveře za dívkou zavřely, a pak se zeptal:

„Kde jsou hodinky?“

„Hodinky, Digby?“ třásla se žena.

„Ovšem, hodinky!“ řekl a zrudl vztekem.

Neochotně sáhla rukou do kapsy a vytáhla je.

„Byly tak hezké,“ fňukala a Digby jí je vyrval z ruky.

Za minutu se Eunika vrátila.

„Našli jsme vaše hodinky,“ řekl s úsměvem. „Shodila jste je pod

stůl.“

- 34 -

„Myslela jsem, že jsem se tam dívala,“ řekla. „Nejsou to cenné

hodinky, ale slouží ke dvěma účelům.“

Chtěla si hodinky připnout.

„Jaký je ten druhý účel?“ zeptal se Digby.

„Zakrývají velmi ošklivou jizvu,“ odpověděla a nastavila zápěs-

tí. „Podívejte se —-“ ukázala prstem na kulaté červené znamení veli-

ké asi jako šestipence. Vypadalo jako spálenina.

„To je divné,“ řekl Digby, když si prohlížel znamení, a náhle

uslyšel matčin potlačovaný vzdech. Její tvář byla strhaná, rty zkřive-

ny a oči upřeny na dívčino zápěstí.

„Digby, Digby,“ její hlas se podobal chroptění. „Ach, můj Bo-

že!“ Klesla na stůl, a než ji mohl Digby uchopit, upadla nehybně na

zem.

Přistoupil k matce a pak pomalu otočil hlavu k poděšené dívce.

„To způsobila jizva na vaší ruce,“ řekl zvolna. „Co to zname-

ná?“

8. KAPITOLA

Nehoda s jizvou a podivný účinek, jaký měla na paní Groato-

vou, poděsily Jima právě tak, jako trápily dívku. Zase se jí to snažil

vysvětlit svou teorií, ale ona se smála.

„Ovšemže odejdu,“ řekla, „musím však počkat, až uspořádám

věci paní Groatové. Jsou tam hromady dopisů a dokumentů, z nichž

mám vytvořit seznam. A pak by se mi zdálo neslušné, abych utekla,

když je ubohá paní tak nemocná. A domněnka, že bych mohla být

dědičkou, je zhola nemožná. Moji rodiče pocházeli z jižní Afriky…

Jime, vy jste na detektiva příliš romantický.“

Dopřál si přepych dovézt ji taxíkem domů na Grosvenor Square.

Právě dojeli k domu a loučil se s ní u dveří.

Zatímco mluvili na schodech, dveře se otevřely a Jackson vy-

provázel nějakého muže. Byl malý, zavalitý a měl ohromný hnědý

vous. Jackson zřejmě mladou dvojici neviděl a také se na ni neohlédl,

- 35 -

Jackson zřejmě mladou dvojici neviděl a také se na ni neohlédl, ale

řekl hlasitě:

„Pan Groat se vrátí domů v sedm hodin, pane Villo.“

„Vyřiďte mu, že jsem ho přišel navštívit,“ řekl vousatý muž

dunivým hlasem a přešel kolem Jima, aniž by si všiml, že zde stojí.

„Kdo je ten pán s licousy?“ zeptal se Jim, ale dívka nevěděla.

Jim nebyl spokojen s dívčiným vyprávěním o svém původu. V

Kapském Městě byl zaměstnán jako architekt jeho bývalý spolužák, a

jakmile se vrátil do kanceláře, ihned mu poslal dlouhý kabelogram se

zaplacenou odpovědí. Věděl, že se honí za stíny, ale nyní měl alespoň

drobnosti, které mohl stopovat. Domů se vrátil trochu stísněn bezna-

dějností vytčeného úkolu.

Nazítří obdržel zprávu od dívky, v níž sdělovala, že odpoledne

nemůže odejít z domu. Den se stal tak bezvýznamný, prázdný — tím

spíše, že odpoledne obdržel odpověď na svůj kabelogram. Odpověď

zničila všechny jeho romantické sny, jimiž spojoval Euniku Weldo-

novou s Dan tónovými miliony. Zpráva byla jasná:

„Eunika May Weldonová se narodila 12. června 1899 v Rode-

boschi. Rodiče: Henry William Weldon, hudebník, a Margarety May

Weldonová. Byla pokřtěna ve Weslaynské kapli v Rondeboschi a oba

rodiče už jsou mrtví.“

Posledním dvěma řádkům se velmi podivil:

„Podobná zpráva o původu Euniky Weldonové byla žádána před

půl rokem firmou ,Sellengers a Co., Brade Street Buildings’/“

„Sellengers a spol.,“ řekl si Jim zamyšleně. Zde byla nová záha-

da. Kdo mohl žádat zprávy o dívce? Otevřel telefonní seznam a pro-

hlížel jména. Bylo tam několik Sellengerů, ale ani jeden v Brade

Streetu.

Vzal si klobouk, zavolal na taxi a jel na Brade Street, jenž je

blízko banky, a bez nesnází nalezl Brade Street Buildings. Byla to

- 36 -

středně velká kancelářská budova a z návěstí na dveřích zjistil, že

firma Sellengers a Co. zabírá místnost číslo 6 v přízemí.

Kancelář však byla zavřená. Vyhledal domovníka.

„Ne, pane,“ řekl muž a potřásal hlavou. „Sellengerovi nemají

otevřeno. Vlastně tady nikdo nikdy není, kromě noci.“

„V noci?“ podivil se Jim. „To je podivná doba k úřadování!“

Domovník se na něho nemilostivě podíval.

„Myslím, že je to jejich věc, jak provozují svůj obchod, pane,“

řekl rozzlobeně.

Jimovi se podařilo rozhněvaného strážce uklidnit a pak se do-

zvěděl, že Sellengerovi jsou privilegovanými nájemníky,

Stížnost Sellengerových přivodila propuštění jeho předchůdkyně

— zvědavost domovnice, co Sellengerovi dělají tak pozdě v noci,

měla za následek, že byla bez okolků propuštěna.

„Myslím, že obchodují s cizími akciemi,“ řekl domovník. „Při-

chází sem množství kabelogramů, ale nikdy jsem pána neviděl. Cho-

dívá postranními dveřmi.“

Byl tedy ještě jiný příchod do Sellengerových kanceláří, jenž ve-

dl na malý dvorek přiléhající k postrannímu průjezdu. Sellengerovi

byli jedinými nájemníky, kteří měli dvojí možnost příchodu a odcho-

du, a také, jak se zdálo, byli jedinými, kteří směli pracovat v noci.

„I směnárník v druhém poschodí je nucen zavřít v osm hodin,“

vysvětloval domovník, „a je to dost obtížné, protože v době čilé po-

ptávky by měli práce, že by tu mohli zůstat až do dvanácti. Ale v osm

hodin musí odejít se všemi, jak to má domluveno s majitelem. Činže

jsou vysoké a v nynější době je málo kancelářských místností k pro-

najmutí. Bylo to velmi přísné i za dob pana Dantona.“

„Za dob pana Dantona?“ opakoval Jim rychle. „Tato budova mu

patřila? Míníte Dantona — milionáře a majitele lodí?“

Muž přisvědčil.

„Ano, pane,“ odpověděl dost potěšen, že řekl něco, co vyvolalo

zájem. „Prodal jej — nebo se jej nějakým způsobem zbavil před ně-

kolika lety. Náhodou to vím, protože jsem býval v tomto domě po-

slíčkem, a pamatuji se na pana Dantona — měl kancelář v prvním

patře. Ale byla to báječná kancelář!“

- 37 -

„A kdo ji má nyní?“

„Cizinec jménem Levenský. Ostatně — nikdy zde nebývá.“

Jim považoval zprávy za tak významné, že šel navštívit pana

Saltera do bytu. Ale pan Salter věděl o Brade Street Buildings jen to,

že to byl Dantonův soukromý obchodní podnik. Přešel do jeho rukou

po likvidaci podivné společnosti a naložil s majetkem bez rady pana

Saltera & Saltera.

To byl nový, nepopsaný list.

9. KAPITOLA

„Dnes nepřijdu do kanceláře, pane. Musím si vyřídit několik vě-

cí,“ řekl Jim a Salter si šňupnul.

„Důležité věci, Steelei?“ zeptal se zdvořile.

„Ne příliš, pane,“ odpověděl Jim. Zdálo se mu, že pan Salter tu-

ší, jaké „věci“ to byly.

„Dobrá,“ řekl Salter, nasadil si brýle a posadil se ke stolu k prá-

ci.

„Jenom na něco bych se rád zeptal, a vlastně proto přicházím,

neboť nemohu svoji nepřítomnost vysvětlit telefonicky.“

Pan Salter trpělivě odložil pero.

„Nemohu porozumět, proč má ten chlapík Groat tolik španěl-

ských přátel,“ řekl Jim. „Například se často schází s kontesou Man-

zanou — slyšel jste o ní, pane?“

„Viděl jsem kdysi její jméno v novinách,“ odpověděl pan Salter.

„Pak zná několik Španělů, zvláště jednoho jménem Villa. Groat

také mluví plynně španělsky.“

„To je podivné,“ řekl pan Salter a opřel se o opěradlo židle. „Je-

ho pradědeček měl ovšem mnoho španělských přátel. Snad bude v

pozadí nějaká rodinná spojitost. Starý Danton, totiž otec Jonathana

Dantona, vydělal většinu svých peněz ve Španělsku a Střední Ameri-

ce — a i jeho dům býval plný grandů. Dantonové byli podivná rodi-

na. Žili v neprodyšném obydlí a řekl bych, že do dne své smrti ne-

- 38 -

promluvil Jonathan Danton se svou sestrou za dvacet let víc než tucet

slov. Ale nebyli zlými lidmi. Bylo to jejich zvykem. Znám několik

rodin, které žily stejným způsobem. Byla to zpátečnická rodina s vy-

vinutým smyslem pro čest.“

„Zanechal starý Danton paní Groatové peníze? Byla jedním z

jeho dvou dětí, že ano?“

„Nezanechal jí ani penny,“ odpověděl pan Salter. „Žila doslova

z dobročinnosti svého bratra. Nikdy jsem nepochopil, proč na ni sta-

řec tak zanevřel. Jonathan o tom věděl tak málo jako já. Často o tom

se mnou hovořil a divil se, čím mohla sestra vzbudit starcovu nená-

vist. Jeho otec nám to nikdy neřekl — nechtěl dokonce o dceři ani

mluvit. Starcovo lakotné jednání k paní Groatové asi Jonathana Dan-

tona přimělo, že sepsal svou poslední vůli tak, jak jsme viděli.“

„Snad byl příčinou starcova hněvu její sňatek s Groatem? Groat

ničím nebyl — byl lodním písařem v Dantonově liverpoolské kance-

láři. Člověk, jemuž bylo nevolno v dobré společnosti, protože neměl

u svého jména titul, a jenž se zoufale bál své ženy. Jedině ubohá lady

Mary k němu byla laskavá. Jeho žena ho — nevím proč — nenávidě-

la. Dost podivné, že po smrti zanechal všechno své jmění vzdálené-

mu synovci — a zanechal asi pět tisíc liber. Odkud je měl, nevím…

Ale teď už jdi, Steelei. Kdykoliv přijdeš do kanceláře,“ řekl pan Sal-

ter zoufale, „vytahuješ ze mne předivo vzpomínek, které mají hodně

daleko k advokátní praxi.“

Jimova první ranní návštěva platila ministerstvu vnitra. Byl zvě-

dav, jak se vysvětlí tajemství Madge Bensonové. Ani Scotland Yard,

ani ředitelství věznic nepodalo neoficiálnímu tazateli zprávy, jaké by

si přál. V zoufalství se proto obrátil na ministerský sekretariát. Na-

štěstí tam měl přítele — právníka ve středních letech, jehož poznal ve

Francii — a pátrání, které prováděl spolu s důkazy, že nechce ukojit

pouze svou zvědavost, mu poskytlo záminku k návštěvě.

Pan Fenningleigh ho přijal ve své pracovně s vřelostí, která do-

kazovala, že nezapomněl, že jej kdysi zachránil před vážným zraně-

ním, ne-li dokonce před smrtí, neboť Jim ho jednou v noci odtáhl do

úkrytu, když byla britskému hlavnímu stanu věnována nevítaná po-

zornost deseti německých bomb.

- 39 -

„Posaďte se, Steelei. Nemohu vám říct mnoho,“ začal úředník a

vybral kus papíru z psací podložky, „a nevím, mám-li vám to říct.

Ale zde je zpráva, kterou mi poslala věznice.“

Jim vzal kus papíru z právníkovy ruky a četl tyto řádky:

„Madge Bensonová, 26 let, služebná. Kvůli krádeži měsíc vězení

zostřeného těžkou prací. Odsouzena v Marylebonu 5. června 1898.

Uvězněna v Hollowayi. Propuštěna 2. července 1898.“

„Pro krádež?“ řekl Jim zamyšleně. „Myslím, že to není vhodný

způsob, jak odnaučit krást!“

Pan Fenningleigh potřásl hlavou.

„Snad bych vás měl odkázat na vězeňského dozorce v Maryle-

bonu. Tito lidé mají pozoruhodnou paměť na tváře. O zprávu ať radě-

ji požádá pan Salter — jemu jako právníkovi ji spíše podají.“

Ale to právě Jim nechtěl udělat.

10. KAPITOLA

Eunika Weldonová v novém okolí brzy zdomácněla. Velitelčina

nemoc ji nejenže nezbavila práce, ale zaměstnala ji víc, než by oče-

kávala. Byla to pravda, co řekl Digby, že najde mnoho drobných

službiček, které vyplní její čas. Podle jeho návodu přezkoumala kni-

hu drobných vydání, do které paní Groatová zapisovala výlohy na

domácnost, a byla překvapena, jak je stará paní šetrná.

Jednou dopoledne, když srovnávala starý psací stůl, přerušila

práci a obdivovala dovednost, s jakou starý truhlář vypracoval stolek.

Byl to starožitný kus nábytku, napůl stolek a napůl skříňka na knihy.

Přihrádky byly zavřené skleněnými dvířky, zvnitřku zakrytými zele-

nými, hedvábnými záclonkami.

Síla obou bočních stěn svírajících stolek, jehož sklápěcí deska

nebyla jako u obyčejných sekretářů pohyblivá, upoutala její pozor-

nost. S obdivem hladila leštěnou mahagonovou plochu a náhle ucíti-

- 40 -

la, že proužek dřeva ustupuje tlaku jejích prstů. K jejímu překvapení

vypadla malá zásuvka — palec široká a šest palců dlouhá — a zůstala

viset na neviditelných závěsech, nabízejíc svou černou prázdnotu.

Tajná zásuvka v sekretáři není tak neobyčejným objevem. Váhala,

zda má prozkoumat skrýš, kterou jí náhodný dotek ukázal. Sáhla do

ní a vytáhla složený papír. Nic jiného v zásuvce nebylo, mohlo-li se

to vůbec nazvat zásuvkou.

Váhala, má-li si to přečíst. Bylo-li to tak pečlivě uschováno, pak

si jistě paní Groatová nepřeje, aby to četla třetí osoba. Nicméně bylo

její povinností prozkoumat, jaký je to dokument, a tak ho otevřela.

Nahoře byl připevněn kousek papíru s několika slovy napsanými ru-

kou paní Groatové:

„Toto je poslední vůle vztahující se k vysvětlivkám, které má v

úschově v zapečetěné obálce pan Salter.“

Slovo „Salter“ bylo přeškrtnuto a nahrazeno jménem advokáta,

který Saltera vystrnadil.

Poslední vůle byla sepsána obvyklou formou. Nehledě k před-

mluvě, byla velmi krátká:

„Svému synovi Digbymu Francisi Groatovi odkazuji dvacet tisíc

liber a dům s nábytkem na Grosvenor Square 409. Všechen ostatní

majetek odkazuji Ramonezovi, markýzovi z Estremendy a z Calle Re-

celetos v Madridu.“

Závěť byla podepsána také dvěma domácími sluhy, které dívka

neznala a kteří už pravděpodobně službu dávno opustili, neboť paní

Groatová si nikoho nepodržela příliš dlouho.

Co s tím má udělat? Rozhodla se, že se zeptá Digbyho. Když po-

tom prohlížela zásuvky, našla drobnou miniaturu a byla překvapěna

její krásou. Představovala poprsí dívky učesané podle módy sedmde-

sátých let. Její tvář byla odvážná, ale krásná, a tmavé oči zářily živo-

tem. Dívka jistě měla svůj cíl, pomyslela si Eunika, když viděla její

- 41 -

pevnou a kulatou bradu. Byla zvědavá, kdo to asi je, a při lunči uká-

zala podobiznu Digbymu.

„Ach, to je podobizna mé matky,“ řekl nedbale.

„Vaší matky?“ opakovala Eunika udiveně a Digby se zachechtal.

„Neřekla byste, že tak mohla kdy vypadat, co? Ujišťuji vás, že

bývala velmi krásná —“ jeho tvář se zachmuřila, „snad až příliš krás-

ná,“ dodal, aniž by vysvětlil, co tím míní.

Náhle jí vyrval fotografii z ruky a obrátil ji.

„Promiňte,“ omlouval se a jeho tvář pokryla náhlá bledost.

„Matka často píše na ruby fotografií a byl jsem velmi —“ málem by

řekl ,poděšen’, „a byl jsem velmi v rozpacích.“

Byl velice roztržitý, ačkoliv jinak byl Digby Groat nesmírně se-

bevědomým člověkem.

Změnil předmět hovoru — vrátil se k otázkám, na něž chtěl

uslyšet odpověď.

„Můžete mi, slečno Weldonová, říct, jak jste přišla k té jizvě?“

zeptal se.

„Velice lituji, že jsem vám ji ukázala — je ošklivá, že ano?“

„Co se vám stalo?“

„Nevím, matka mi to nikdy neřekla. Vypadá spíše jako spáleni-

na.“

Díval se pozorně na červené místečko.

„Ovšem bylo by hloupé,“ řekla, „kdybych si myslela, že pohled

na toto mateřské znaménko byl příčinou záchvatu vaší matky.“

„Myslím, že je,“ přisvědčil, „ale byla to zvláštní shoda okolnos-

tí.“

Snažil se od stařeny vyzvědět důvod malé mdloby, ale marně.

Tři dny ležela bez hlesu na lůžku a zdálo se, že ho při krátkých ná-

vštěvách v jejím pokoji ani nevidí, ani neslyší.

Nyní se zotavovala. Umínil si, že si při první příležitosti vyžádá

podrobné vysvětlení.

„Našla jste ještě něco jiného?“ zeptal se podezřívavě. Nikdy ne-

tušil, čeho se může matčino šílenství dopustit. Takto by se mohla

prozradit její touha po cizím majetku.

- 42 -

Měla by mu to říci? Viděl pochybnost a zmatek v její tváři a

opakoval otázku.

„Našla jsem poslední vůli vaší matky,“ odpověděla.

Bylo už po lunči, odstrčil svou židli a klidně kouřil. Nyní mu ci-

gareta vypadla z ruky a dívka viděla, jak jeho tvář zezelenala.

„Její poslední vůli? Víte to jistě? Její poslední vůle je u advoká-

ta. Napsala ji před dvěma lety!“

„Tato byla sepsána asi před dvěma měsíci,“ odpověděla zmatená

Eunika. „Doufám, že jsem nezradila její tajemství.“

„Ukažte mi ten dokument!“ vyskočil Digby.

Jeho hlas byl prudký, spíše drsný. Divila se, co ho tak najednou

proměnilo. Šli do stařeniny zchátralé pracovny a dívka vytáhla do-

kument ze zásuvky.

Pečlivě si ho přečetl.

„Starý blázen!“ mručel. „Slintavý, starý blázen! Četla jste to?“

zeptal se ostře.

„Četla jsem jen začátek,“ přiznala se dívka, které se nelíbila jeho

hrubá zmínka o matce.

Znovu prohlížel papír a po celou tu dobu bručel něco mezi zuby.

„Kde jste to našla?“ zeptal se ostře.

„Našla jsem to náhodou,“ vysvětlovala Eunika. „Tady je malá

zásuvka —“ stiskla zdánlivě pevnou stranu stolku, v níž se objevila

podlouhlá prohlubenina.

„Vidím,“ řekl Digby pomalu a skládal papír. „Nyní, slečno Wel-

donová, mi snad řeknete, jak daleko jste dočetla tento dokument,“

klepal přitom poslední vůlí o dlaň.

Vlastně nevěděla, co má říci. Paní Groatová byla její velitelkou a

zdálo se jí nečestné mluvit s Digbym o jejích soukromých záležitos-

tech.

„Četla jsem váš odkaz,“ přiznávala se. „Nečetla jsem to pozor-

ně.“

„Viděla jste, že mi matka odkazuje dvacet tisíc liber a zbytek ně-

komu jinému?“

Přisvědčila.

„Víte komu?“

- 43 -

„Ano,“ odpověděla. „Markýzovi z Estremendy.“

Jeho žlutá tvář zrudla, pak zešedivěla a jeho hlas, jakmile pro-

mluvil, se třásl hněvem, který nemohl nijak potlačit.

„Víte, jak veliké je matčino jmění?“ zeptal se.

„Ne, pane Groate,“ odpověděla dívka klidně, „nemyslím, že bys-

te mi to měl říct. Na tom mi vůbec nezáleží.“

„Má jeden a čtvrt milionu,“ procedil mezi zuby, „a nechává mi

dvacet tisíc liber a tento prokletý dům!“

Rychle se otočil a běžel ke dveřím, ale dívka, která vytušila jeho

záměr, skočila za ním a chytila ho za ruku.

„Pane Groate,“ řekla vážně, „nesmíte jít k matce. Doopravdy —

nesmíte.“

Její zakročení ho vzpamatovalo. Vrátil se pomalu ke krbu, vyňal

z kapsy sirku, rozškrtl ji a před dívčiným udiveným zrakem ji přiložil

k rohu dokumentu. Počkal, až se proměnil v černý popel, a rozšlapal

jej nohou.

„Hotovo,“ řekl, a když se obrátil, zachytil Euničin vyděšený po-

hled. „Zdá se mi, že si myslíte, že se chovám nevděčně,“ zasmál se.

„Zachraňuji matčinu památku před pomluvou, že byla šílená. Pokud

vím, žádný markýz z Estremendy neexistuje. Matka trpí přeludem, že

se kdysi spřátelila s jakýmsi španělským šlechticem. To je smutné

tajemství naší rodiny,“ smál se, ale dívka poznala, že lže.

11. KAPITOLA

Dveře studovny byly otevřené a Digby Groat zahlédl Euniku,

když se vrátila a šla nahoru do svého pokoje. Po celé odpoledne za-

městnávala jeho myšlenky a proklínal se, že se prozradil, když odha-

lil ošklivé stránky své povahy před tou, na kterou chtěl učinit dobrý

dojem. Byl zde ale ještě jiný důvod k rozčilování: ve svém šílenství

zničil právní doklad v přítomnosti svědka a sám se takto vydal její

moci. Co kdyby jeho matka zemřela a někdo se dotazoval po závěti?

Co kdyby chtěl Estremenda uplatnit svoje právo a kdyby její svědec-

- 44 -

tví před soudním dvorem zrušilo platnost dřívější závěti a přivedlo

jej do vězení?

Byl přesvědčen, že největší zločinci byli přivedeni do zkázy ne-

opatrnou věcí. Marnotratník, který vyhazuje statisíce liber, je

přiveden na mizinu mizerným stem liber a moudrý vůdce Třináctky,

jenž tak pečlivě zakryl stopy, že jej ani ta nejprozíravější policie

nemohla spojit s četnými zločiny, mohl být snadno prozrazen

maličkou hloupostí, které se dopustil ze vzteku a marnivosti. Nyní

byl více než kdy jindy přesvědčen, že je nutné podrobit Euniku

svému vlivu, aby byla její síla, kterou by mu mohla uškodit, zlomena

dříve, než pozná, jak drtivě by ji mohla použít.

Nebylo to pro něho nepříjemné postavení, protože Eunika ho

čím dál tím více okouzlovala. Její krása a neobvyklá inteligence byly

dostatečnými lákadly, ale pro člověka jeho povahy vědomosti, které

spojovala s dary čistoty mysli a srdce, zvětšovaly její cenu. Věděl, že

se vídá s mužem, jehož nenáviděl. Jeho věrný Jackson dívku dvakrát

sledoval a pokaždé se vrátil se stejnou zprávou:

Eunika Weldonová se schází v parku se Steeleem. A možnost,

že ji Jim miluje, byla pohnutkou k provedení jeho bídného plánu.

V dívce mohl udeřit Jima, mohl pošpinit duši, kterou Jim Steele

miloval nade vše na světě. To by byla nádherná pomsta, myslel si,

když seděl s perem v ruce a uslyšel na schodech lehké kroky. Musí

ale trpělivě čekat a opatrně sehrát hru. Musí získat její důvěru. Jedi-

nou a nejlepší cestou k bezpečnému konci bylo, aby nedbal schůzek s

Jimem a pečlivě se vyhnul všem domněnkám, že se o ni zajímá.

Neusiloval o rozmluvu s matkou; ošetřovatelka mu řekla, že celé

odpoledne spala, a cítil, že i zde musí trpělivě čekat. Když se u veče-

ře setkal s dívkou, zmínil se o scéně, které byla svědkem v matčině

pracovně.

„Pomyslíte si asi, že jsem hrozný surovec, slečno Weldonová,“

řekl upřímně, „ale matka mne často rozhněvá mnohem víc než kdo-

koliv jiný, s kým jsem se kdy setkal. Díváte se na mě jako na velmi

nevděčného syna?“ usmál se.

„Když se zlobíme, děláváme někdy věci, za které se potom sty-

díme,“ snažila se Eunika omluvit jeho výbuch. Ráda by se tomuto

- 45 -

předmětu vyhnula, protože cítila výčitky svědomí, že o této věci ho-

vořila s Jimem. Ještě nepříjemněji ji však bylo při příští Digbyho po-

známce.

„Je nutné, abych vám pověděl,“ řekl s úsměvem, „že všechno,

co se stane mezi těmito čtyřmi stěnami, je důvěrné. Nemusím snad

mít strach, že budete o našich věcech vypravovat někomu cizímu.“

Jen se podíval na její rudou tvář, sklopený zrak, na dívčiny prsty,

nervózně si hrající se stříbrnými příbory, a byl si jist, že už s někým o

závěti mluvila, a znovu proklínal své unáhlené jednání.

K velkému ulehčení dívky přešel k jinému předmětu. Nařídil ně-

jaké změny v laboratoři a byl nadšen novým elektrickým zařízením,

které tam nechal zavést.

„Slečno Weldonová, nechtěla byste si prohlédnout moje doupát-

ko?“ zeptal se.

„Velice ráda,“ odpověděla dívka.

Byla si vědoma, že je opovrženíhodně neupřímná. Nechtěla spat-

řit jeho pracovnu. Bylo to pro ni místo hrůzy od té doby, co jí Jim

popsal psíka, který byl natažen na stole. Byla ale připravena svolit ke

všemu, co by Digbyho Groata odvedlo od vzpomínek na výbuch a ji

od myšlenek na porušení věrnosti.

Zjistila, že v laboratoři nebylo nic strašného. Všechno tam bylo

tak bílé, čisté a milé, že její ženský instinkt pro pořádek mohl obdi-

vovat dobře srovnaný pokojík s poličkami plnými lahviček, s jem-

nými retortovými skly a podivnými a záhadnými nástroji.

Neotevřel zavřené dveře, které zakrývala skříň stojící na konci

laboratoře, takže neviděla strašné výsledky zkoumání. Byla nyní ráda,

že spatřila ta místa, ale ne tolik, jak byla potěšena návratem do saló-

nu.

V devět hodin Digby odešel a ona mohla číst a bavit se, jak nej-

lépe dovedla. Zastavila se v pokoji paní Groatové a od ošetřovatelky

se dozvěděla, že se stará dáma rychle zotavuje.

„Zítra nebo pozítří bude úplně zdravá,“ řekla ošetřovatelka.

To bylo nové ulehčení. Nemoc paní Groatové dívku velice trápi-

la. Bylo strašné vidět, když někdo, kdo býval tak krásný, jak ukazo-

- 46 -

vala miniatura, sešel tak, že se stal bezbrannou hmotou neschopnou

myšlenek i pohybu.

Její pokoj, který se jí zdál tak krásný v den jejího příchodu, byl

zpříjemněn obratnou ženskou rukou. Přečetla několik knih, které Di-

gby Groat vybral pro její zábavu — do některých nahlédla jen zběžně

a hned je odložila.

Večer strávila čtením „Virginiana“. V něm jí Digby ukázal nej-

krásnější vymyšlenou postavu. Myslela si, že Virginian byl jako Jim

— potom se ale hrdinové všech knih, které četla, podobali Jimovi.

Když sáhla do kabelky pro kapesník, její prsty se dotkly lístku,

který našla v noci po nastoupení do domácnosti na Grosvenor Squa-

re. Vyňala jej a snad už po dvacáté přečetla. Přemítala o osobě, která

ho poslala, i o jeho významu.

Co znamenala malá modrá ruka? A co se skrývá za tímto zna-

mením?

Odložila knihu, vstala, rozsvítila lampu na psacím stole a zvěda-

vě lístek prohlížela. Nezměnila své první přesvědčení, že ruka byla

vytištěna gumovým razítkem. Byl to skutečně pěkný otisk — na ote-

vřené dlani byla každá čára zřetelně vykreslena. Kdo byl jejím zá-

hadným přítelem? Byl to on? Zavrtěla hlavou. Jim to nemohl být — a

přece… Nerada myslela na Jima v tomto spojení. Ostatně, ať to byl

kdokoliv, pomyslela si s úsměvem, neměl pravdu. Neodešla a nic se

jí nepřihodilo. Utěšovala se myšlenkou, že tajemný posel asi neví o

Jimovi, jejím strážném andělovi.

Uslyšela kroky na chodbě a někdo zaklepal na její dveře. Byl to

Digby Groat. Vstoupil.

„Viděl jsem světlo ve vašem pokoji,“ řekl, „a tak jsem si pomys-

lel, že vám dám něco, co jsem přinesl z vyslaneckého klubu.“

To „něco“ byla velká čtyřhranná krabice převázaná levandulo-

vou stuhou.

„Pro mne?“ řekla překvapeně.

„Rozdávali je hostům,“ vysvětloval. „Myslím, že jíte ráda cuk-

rovinky. Jsou z nejlepší anglické čokolády.“

- 47 -

Usmála se a poděkovala mu. Nesnažil se déle prodlužovat roz-

hovor, pozdravil a odešel. Slyšela, jak se otevřela a zavřely dveře, ale

za pět minut se opět otevřely a jeho opatrné kroky se vzdalovaly.

Jde asi do laboratoře — se zachvěním pomyslela na pokusy

dnešní noci.

Položila krabici na stůl a svlékla se. Pak rozvázala pěkné stuhy a

obdivovala se obsahu.

„Jsou báječné,“ šeptala si a vyňala kousek čokolády.

Bum!

Rychle se obrátila a upustila čokoládu.

Jako by někdo pěstí uhodil do okna! Běžela k hedvábným záclo-

nám, které zakrývaly sklo ve dveřích, a chvíli nervózně váhala. Pak si

ale oddechla, protože ji napadlo, že tam snad nějací hoši vhodili míč.

Prudce rozhrnula záclony a v první chvíli vůbec nic neviděla. Balkón

byl prázdný. Uvolnila závoru a vyšla ven. Neviděla nikoho. Dívala se

na zem a hledala vhozený předmět.

Vrátila se pomalu dovnitř. Při zavírání dveří se jí zatajil dech.

Na jednom křídle byl otisk modré ruky v životní velikosti.

Nová tajemná výstraha!

12. KAPITOLA

Eunika se dívala na ruku jako očarovaná, ale tentokrát spíše zvě-

davě než vyděšeně. Otevřela znovu okno a zkoumavě prohlížela

otisk. Byl čerstvý — zamazala si konečky prstů tmavou, kluzkou

modří a otřela si je kapesníkem. Znovu vyšla na balkón a došla až ke

dveřím vedoucím na schodiště. Sáhla na kliku. Byly zamčeny. Na-

klonila se přes zábradlí a pátrala po náměstí. Viděla muže a ženu, jak

spolu hovoří, a zvuk jejich smíchu doléhal až k ní. V rohu náměstí

spatřila pod lampou strážníka, jenž byl podle jejího výpočtu před

domem v okamžiku, kdy byl otisk učiněn.

Už se chvěla vrátit do pokoje, ale podívala se ještě přes portál a

uviděla ženskou postavu sestupovat po schodech. Kdo to byl? Eunika

- 48 -

znala už všechny služebné a byla si jistá, že tuto ženu nezná. Snad to

byla některá Groatova nebo ošetřovatelčina přítelkyně, ale pohyby

byly tak nezvyklé, že Eunika nabyla přesvědčení, že ona byla tím ne-

známým původcem znamení. Tedy žena to byla, myslela si překva-

pená Eunika a dívala se za postavou, která kráčela po náměstí k velké

limuzíně.

Černě oděná žena vstoupila beze slova do vozu, který se ihned

rozjel.

Eunika se vrátila do pokoje a snažila se uspořádat své spletené

myšlenky. Ruka byla určitě výstrahou. Nyní jí bylo jasné, kudy sem

návštěvnice přišla. Jistě vstoupila domovními dveřmi, vyšla na bal-

kón dveřmi vedoucími na schodiště a při svém odchodu je zavřela.

Eunika se podívala do zrcadla a viděla, že je její tvář bledá, ale

spíše cítila radost než strach. Měla pocit bezpečí, neboť instinktivně

poznala, že „Modrá ruka“ je její přítelkyní. Měla by jít dolů a říci to

Digbymu? Zavrtěla hlavou při této myšlence. Ne, ponechá tuto malou

záhadu Jimovi, ať ji rozluští. Prachovkou, kterou našla ve skříni, se-

třela z okna otisk, posadila se na okraj postele a snažila se proniknout

do spletené a nejasné záhady.

Proč žena zvolila právě tento způsob výstrahy? Proč prostě ne-

poslala dopis? Dvakrát se odvážila Euniku varovat před nebezpečím,

ačkoliv výstraha mohla být doručena listonošem.

Při této myšlence se Eunika zamračila, protože si uvědomila, že

kdyby obdržela anonymní dopis, hodila by jej do koše na papír. Půl-

noční návštěvy ji měly přesvědčit o naléhavosti obav o ni.

Ostatně nebylo nikterak jisté, že ta žena byla tajemným návštěv-

níkem. Eunika se nikdy nesnažila poznat Digbyovu povahu ani ne-

znala jeho přátele. Černě oděná žena snad byla jeho známá a řekne

Digbymu o výstraze — všechno, co snad viděla. A to by mohlo při-

vodit velmi nepříjemné postavení pro všechny zúčastněné.

Ulehla, ale dlouho nemohla usnout. Dřímala, probouzela se a

opět usínala, až se konečně rozhodla, že vstane. Rozhrnula záclony,

aby mohlo slunce dovnitř. Ranní provoz hlučel ulicí a příjemná vůně

čistého vzduchu ji zahalila chladem, když stála a chvěla se u otevře-

ného okna. Byla hladová, tak hladová, jak jen může být zdravé děvče

- 49 -

za ranního chladu. Vzpomněla si na krabici bonbonů, kterou jí přine-

sl Digby. Rozbalila jeden a už ho držela v zubech. S leknutím si však

vzpomněla, že byla varována právě v okamžiku, kdy chtěla jíst bon-

bony. Zamyšleně jej odložila a ulehla, aby nějak zabila čas, který mu-

sel uběhnout do té doby, než jí bude moci služebná opatřit něco k

jídlu.

Téhož rána, když Jim Steele opouštěl svůj malý byt ve Fearther-

dale Mansions, potkal u dveří listonoše přinášejícího objemný balí-

ček a obšírný dopis. Ihned poznal Euničin rukopis a odnesl si balíček

do kanceláře. Dopis byl napsán ve spěchu a byl plný omluv. Eunika

vyprávěla, jak nejkratším způsobem bylo možné, o noční příhodě.

„Nemohu uvěřit, že by byly bonbony ve spojení s příhodou, ale

vštípil jste mi předsudek k Digbymu Groatovi. Nemám důvod podezí-

rat ho ze zlého úmyslu a posílám Vám bonboniéru jen proto, že jste

mi řekl, abych Vám oznámila všechno neobvyklé. Nejsem poslušná?

A, prosím Vás, Jime, nešel byste se mnou dnes na večeři? Mám dnes

večer volno, ráda bych s Vámi povečeřela. Umírám prostě touhou

promluvit si s Vámi o ,Modré ruce’. Je to přece skvěle tajemné. Od-

poledne se pokusím trochu vyspat, takže budu svěží a čilá.“ (V žertu

napsala ,krásná’ ale pak to vymazala.)

Jim Steele zahvízdal. Až dosud se díval na Modrou ruku jako na

obyčejnou a náhodnou značku, kterou si někdo neznámý zvolil za

svůj podpis. Nyní začínala mít nový význam. Modrá ruka byla úmy-

slně zvolena z důvodů, které jsou známy jen zúčastněným osobám.

Jsou známy Digbymu Groatovi? Jim zavrtěl hlavou. Věděl, že Modrá

ruka by byla pro Groata právě tak záhadnou, jak byla pro Euniku.

Neměl zvláštní důvod k tomuto závěru. Jen bezprostřední nápad ho o

tom přesvědčil.

Zatím zde měl bonbony. Pečlivě prohlédl krabici. Bonbony byly

pěkně srovnány a na krabici byla firma známého cukráře z West-

Endu. Opatrně vyňal tři nebo čtyři bonbony, dal je do obálky a obál-

ku do kapsy.

- 50 -

Pak se chystal na cestu. Když zavíral dveře, podíval se na protěj-

ší stranu, kde bydlela paní Faneová a záhadná Madge Bensonová.

Dveře byly otevřené a zdálo se, že z přízemí slyší hlas rozmlouvající

s nosičem.

Když sestupoval na první schod, zaslechl ostrý výkřik a volání:

„Madge, Madge, pomoc!“

Neváhal ani okamžik. Vrazil do dveří a běžel chodbou. Všechny

dveře po stranách byly zavřené, jen poslední vpravo byly otevřené a

jimi se valil mrak kouře. Vtrhl dovnitř v okamžiku, když se žena le-

žící na lůžku opřela o lokty, jako by chtěla vstát. Strhl hořící záclonu

a ušlapal oheň. Všechno bylo dílem okamžiku. Teprve když uhasil

poslední jiskru ve zčernalé krajce, obrátil se k nemocné, která se na

něho upřeně dívala.

Byla to asi čtyřicetiletá nebo pětačtyřicetiletá žena. Její krásně

modelovaná tvář na něho učinila hluboký dojem. Zdálo se mu, že ji

už někde spatřil, ale věděl, že to není možné. Jedním pohledem po-

střehl velké, šedé a zářivé oči, tmavohnědé vlasy se šedými nitkami a

krásné ruce ležící na pohovce.

„Jsem vám velice vděčná, pane Steelei,“ řekla paní hlasem, který

byl o trochu silnější než šepot. „Stalo se nám to už po druhé. Asi vle-

těla dovnitř oknem jiskra z lokomotivy.“

Právě vedle byla trať Londýnské střední a Skotské železniční

dráhy. Jim často pozoroval naložené vlaky těžce a pomalu supící po

svahu a myslíval si, jak snadno by mohly jiskry létající z lokomotivy

zavinit neštěstí.

„Promiňte mi můj prudký vpád,“ omlouval se s úsměvem. „Sly-

šel jsem váš výkřik. Jste, prosím, paní Faneová?“

Přisvědčila a v očích, které pozorovaly jeho urostlou postavu, se

zaleskl obdiv.

„Nechci využít této nehody k seznámení,“ pokračoval Jim, „ale

rád bych vám řekl, jak vás lituji, že jste tak nemocná, paní Faneová.

Mohl bych vám poslat nějaké knihy?“

„Děkuji vám,“ zašeptala, „už jste pro mne udělal dost.“

- 51 -

Dveře se zavřely a přicházela služka, která netušila, co se stalo.

Slyšel, jak vykřikla, když ucítila kouř. Vyšel na chodbu a spatřil

Madgeinu vyděšenou tvář.

Několika slovy jí vysvětlil, co se přihodilo, a žena ho poněkud

neobřadně strkala ke dveřím.

„Paní Faneová nepřijímá návštěvy,“ řekla. „Příliš ji rozčilují.“

„Co jí je?“ zeptal se Jim, rozveselen zřejmým vyháněním.

„Ochrnutí obou nohou,“ odpověděla Madge Bensonová a Jim ji

politoval. „Nemyslete si, že vám nejsem vděčná, pane Steelei,“ řekla

žena vážně. „Srdce mi přestalo tlouct, když jsem spatřila kouř. Stalo

se nám to už po druhé.“

Tolik naléhala, aby odešel, že nechtěl pokračovat v rozhovoru.

Tak nyní tedy zná paní Faneovou, myslel si Jim cestou do úřadu.

Podivně krásná žena. Je jí škoda. Byla dost mladá a jinak úplně zdra-

vá.

Jim měl útrpnost s trpícími, zvláště s nemocnými ženami a dět-

mi. Cestou si také vzpomněl, že ho paní Faneová poznala a oslovova-

la jménem. Jak ho mohla znát, když nikdy nevycházela ze svého po-

koje?

13. KAPITOLA

„Slečno, pan Groat dnes nepřijde k snídani. Pracoval dlouho do

noci.“

Eunika přikývla. Dávala přednost rozhovoru s Digbym před za-

střenou důvěrností služebníka s prohnanou tváří. Stěží by mohla říci,

čím ji vlastně Jackson urážel. Zdánlivě byl vtělená uctivost; nevzpo-

mínala si ani na jediné slovo nebo výraz, který by ji mohl skutečně

urazit. Dráždila ji jeho jistota, jeho chování jako vlastníka. Vzpomí-

nala si na dům, v němž kdysi bydlela, kde byl majitel zároveň vrch-

ním a snažil se spojit uctivost služebníka s autoritou pána.

„Dnes jste, slečno, vstávala velice brzy,“ řekl Jackson s úsmě-

vem, když před ní kladl mísu.

- 52 -

„Nesmím vycházet před snídaní?“ zeptala se Eunika hněvivě.

„Ale ano,“ odpověděl muž lichotivě. „Doufám, že jsem vás neu-

razil — jen jsem vás viděl, když jste se vracela.“

Byla venku, aby mohla Jimovi poslat krabici a dopis z nejbližší-

ho poštovního úřadu, který byl od Grosvenor Square vzdálen asi míli.

Už otvírala ústa a chtěla něco říci, ale zase se odmlčela. Není zde vů-

bec důvod, proč by se měla omlouvat sluhovi.

Jackson se však nedal odstrašit, chtěl se ostatně něco důležitého

dozvědět.

„Nebyla jste, slečno, dnes v noci rušena?“ zeptal se.

„Co tím míníte?“ tázala se Eunika a udiveně na něj pohlížela.

Pod jeho pronikavým pohledem si bezdůvodně připadala provi-

nile.

„Někdo si z nás dnes v noci tropil šašky,“ řekl, „a pán zuří jako

— nu, jako šílený!“

Odložila nůž a vidličku a opřela se o opěradlo židle.

„Vůbec vám nerozumím, Jacksone,“ řekla chladně. „Co tu kdo

prováděl a proč se mne ptáte, nebyla-li jsem rušena? Stalo se něco

dnes v noci?“

Muž přisvědčil.

„Někdo byl v domě,“ odpověděl, „a divím se, že pan Groat nic

neslyšel, protože pracoval v laboratoři. Myslel jsem, že jste snad sly-

šela, jak potom prohledával dům.“

Zavrtěla hlavou.

„Jak víte, že byl v domě někdo cizí?“ zeptala se.

„Protože zde zanechal znamení,“ odpověděl muž chmurně.

„Znáte, slečno, bílé dveře, které vedou do laboratoře?“

Přisvědčila.

„Dobrá. Když pan Groat asi o půl druhé zhasínal světlo v před-

síni, zpozoroval, že jsou dveře zamazány barvou. Vrátil se a viděl, že

je to otisk modré ruky. Celé ráno jsem se to snažil setřít, ale barva je

mastná — nemohl jsem to vyčistit.“

„Otisk modré ruky?“ opakovala dívka pomalu a zbledla. „Co to

znamená?“

- 53 -

„Bůh ví,“ odpověděl Jackson a potřásal hlavou. „Ani pán to ne-

ví. Byla výhružně vztyčena jako kopí. Myslel jsem, že to udělala ně-

která služebná. Je tady jedna, která by byla schopna podobných

kousků, ale ta sem nemá přístup. Ložnice služebných jsou v zadní

části domu a dveře mezi zadní a průčelní částí jsou zavřené.“

Tedy záhadná návštěvnice nevarovala jenom ji. Varovala také

Digbyho.

Eunika dokončovala snídani, když se objevil Digby. Zpozorova-

la, že je unavený a bledý. Nikdy ráno nevypadal nejlépe, ale dnes vy-

padal mnohem méně lákavě než kdy jindy. Když usedl na své místo u

stolu, vrhl na dívku podezíravý pohled.

„Lituji, že jste už skončila, slečno Weldonová,“ řekl úsečně.

„Vyprávěl vám Jackson, co se stalo v noci?“

„Ano,“ odpověděla Eunika klidně. „Máte tušení, co to zname-

ná?“

Potřásl hlavou.

„Znamená to neštěstí pro toho, kdo to udělal, chytím-li ho,“ řekl

a pak se zeptal, jak se vede matce.

Eunika navštěvovala pokoj paní Groatové vždy, kdykoliv šla do-

lů. Mohla mu tedy říci, že se jeho matka velice rychle zotavuje a že v

noci dobře spala.

„Není možné, že by se tak brzy zotavila,“ řekl. „A jak jste spala

vy, slečno Weldonová?“

„Velice dobře,“ vymlouvala se.

„Jedla jste cukrovinky?“ usmál se.

Přisvědčila.

„Jsou znamenité.“

„Nejezte jich mnoho najednou, jsou příliš vydatné,“ řekl a už se

nezmínil ani o nich, ani o noční návštěvě.

Dopoledne, když Eunika odcházela za svou prací, viděla, jak

dělník natírá plátno na dveřích. Modrá skvrna nemohla být odstraně-

na a na Digbyovu radu byly dveře natřeny tmavomodrou barvou.

Viděla, že Digby byl znepokojen víc než kdy jindy, Pokaždé,

když ho potkala, se na ni podíval plachým, vyhýbavým pohledem a

- 54 -

dokonce mluvil sám k sobě, když vstoupila do jeho pracovny, aby mu

odevzdala prohlédnuté účty.

Odpoledne se konala v domě lorda Walthama v Park Lane re-

cepce na počest koloniálního premiéra, jenž navštívil Anglii. Digby

Groat považoval za nutné udržovat styky s lordem Walthamem, jed-

ním z pěti největších finančníků londýnské City. Digby chtěl vytvořit

syndikát, který by bez otálení zakoupil Dantonovy pozemky.

Ještě nenadešel čas, kdy by mohl vládnout tímto majetkem, ale

už se blížil.

Mezi hosty bylo mnoho krásných žen, které by rády poznaly po-

věstně chytrého muže a dědice velkého jmění, ale Digby byl nesmír-

ně vyhýbavý. Společnost, s níž se setkával a hovoříval při večeřích,

se divila, proč se vyhýbá společnosti žen. Mohl by se skvěle oženit a

také by si to přál, ale dívky jeho vrstev ho, jak se zdálo, nepoutaly.

Digby byl znám mnohými vulgárními a špinavými aférami a každá

oběť odcházela s nevyléčitelně nemocným srdcem,

Řekl, že se přišel jenom podívat. Doma ho čekala těžká práce —

vzpomněl si na pokus, který jistě zabere velkou část večera.

„Jak se daří matce, Groate?“ zeptal se lord Waltham.

„Děkuji, lépe,“ odpověděl Digby.

Rád by přerušil rozhovor o matce.

„Nemohu pochopit, proč se v posledních letech tak podivně

změnila,“ řekl lord Waltham s lehkým zamračením. „Bývala tak čilá

a veselá. Bývala nejduchaplnější ženou, jakou jsem kdy poznal. A

pak náhle jako by její duchaplnost vyprchala, a nehněvejte se, že to

řeknu, najednou zestárla.“

„Pozoruji to,“ řekl Digby a díval se, jako by se hluboce soustře-

dil, „ale ženy v jejím věku rychle scházejí.“

„Myslím, že v tom něco vězí. Ale stále zapomínám, že jste lé-

kař,“ usmál se lord Waltham.

Digby se rozloučil a v duchu se smál, když scházel ze schodů k

čekajícímu vozu. Co by asi řekl lord Waltham, kdyby mu vysvětlil,

proč zmizela matčina čilost? On sám to zjistil jen náhodou. Byla tak

vášnivou morfinistkou, že se s takovou ve své lékařské praxi nese-

tkal.

- 55 -

Když to zjistil, pokusil se ji z tohoto zvyku vymanit. Ne proto,

že by ji miloval, ale protože se rád pouštěl do vědeckých pokusů.

Zjistil sílu dávek a znenáhla ubíral narkotika z pilulek, až jed přestal

účinkovat.

Pro ženu však byl výsledek žalostný. Naráz sešla a Digby, jehož

vedla železnou rukou, shledal, že se stal pánem. To pro něho bylo

objevem, z něhož začal brzy těžit. Střežil ji ve dne v noci a odňal jí

jed. Měla-li jed, byla otrokem svého zvyku — bez něho byla Digby-

ovým otrokem.

Dával přednost druhému způsobu poroby.

Když Jim navštívil Salterovu kancelář, pan Septimus Salter do-

sud nebyl přítomen. Jim na něho čekal — chtěl mu říci mnoho, pro-

tože se několik dní neviděli.

Když přišel pan Salter, utrápený pakostnicí a následkem toho

nedůtklivý, byl nakloněn popírat domněnku, že Modrá ruka něco

znamená.

„Ať je to kdokoliv, má s sebou razítko — řekl jste mi přece, že

to vypadá jako otisk gumového razítka — a používá je statečně. Ne-

pamatuji se, že bych se kdy setkal s Modrou rukou. Na vašem místě

bych na to nekladl takový důraz.“

Ačkoliv Jim nesdílel šéfův názor, přece mu neodporoval.

„A co jste povídal o závěti? Říkáte, že paní Groatová pořídila

novou poslední vůli po závěti sepsané v mé kanceláři?“

Jim přisvědčil.

„A synovi neodkazuje nic, co?“ řekl zamyšleně pan Salter. „Po-

divné — vždy jsem si myslel, že ti dva se nemají rádi. A komu, od-

kazuje svoje jmění?“

„Markýzovi z Estremendy.“

„Znám to jméno,“ přisvědčil pan Salter. „Je to velmi bohatý špa-

nělský grand. Před nedávném byl jako atašé na španělském vyslanec-

tví. Říkalo se, že je — nebo že není přítelem Dantonových…? Už si

nevzpomínám. Nevidím však důvod, proč odkazuje svůj majetek ně-

komu, jemuž, neklame-li mě paměť, patří půl kraje a jenž má tři nebo

- 56 -

čtyři zámky ve Španělsku. Zde můžeš luštit skutečnou záhadu. A co

máš ještě nového?“ zeptal se.

Jim měl na srdci mnoho.

„Nesu cukrovinky analytikovi — je to můj přítel,“ řekl a pan

Salter se usmál.

„Přece si nemyslíš, že jsou otrávené, nebo ano?“ zeptal se chlad-

ně. „Nežijeme přece v době Caesara Borgieho. Ostatně, ačkoliv má

Digby Groat mnoho jedovatých vlastností, přece bych ho nepokládal

za traviče.“

„A přece jsem připraven na všechno,“ řekl Jim. „Jsem přesvěd-

čen, že není všechno v pořádku s nevinně vyhlížejícími cukrovinka-

mi, že tajemná Modrá ruka o tom věděla a že přišla dívku varovat.“

„Směšné,“ bručel starý advokát. „Jdi k šípku! Zmařil jsem už

příliš mnoho času s tvým ďábelským případem.“

První Jimova návštěva platila laboratoři na Wigmore Street.

„Co myslíš, že v nich najdu?“ zeptal se chemik, když potěžkal

dva kousky čokolády na dlani.

„Ani nevím, co si myslím,“ odpověděl Jim. „Ale budu velmi

překvapen, nenajdeš-li to, co v nich jistě je.“

Chemik vložil bonbony do velké zkumavky, nalil na ně ze dvou

lahví nějakou tekutinu a začal ji zahřívat nad Bunsenovým kahanem.

„Přijď odpoledne ve tři hodiny a povím ti všechny hrozné

podrobnosti,“ řekl.

Ve tři hodiny Jim opět přišel, a upřímně řečeno, neočekával ně-

jaký ohromující výsledek. Nahlédl do laboratoře a spatřil tam tři zku-

mavky postavené v dřevěném stojanu.

„Posaď se, Steelei,“ vyzval ho Mendhleson. Patřil, jak jméno

ukazuje, k velkému židovskému bratrstvu, které dalo světu tolik

skvělých géniů. „Nejsem ještě zcela hotov s analýzou,“ řekl, „ale v

čokoládě jsou věci, které by tam neměly být.“

„Jed?“ zeptal se Jim.

Mendhleson zakýval hlavou.

„Technicky ano,“ připouštěl. „Jed je ve všech, ale pochybuji, že

by požití třeba i tisíce těchto kousků přivodilo smrt. Našel jsem tam

- 57 -

stopy bromidu draselnatého, stopy hyacinu a jiné jedy vytažené z

cannabis indica“

„To je hašiš, že ano?“

Mendhleson přisvědčil.

„Jako kuřivo se to nazývá hašiš, destilátu však říkáme jinak. Ty-

to tři patří k jedům, které by, jsou-li požívány ve velkých dávkách,

přivodily bezvědomí a nakonec i smrt, ale v těchto bonbonech není

tak silná dávka, aby mohlo dojít k obávaným koncům.“

„A co by měly za následek?“ zeptal se Jim.

„To právě polekalo mne i mého přítele doktora Jakese,“ odpo-

věděl Mendhleson a hladil si neoholenou bradu. „Jakes si myslí, že

tento jed, podávaný v malých dávkách, by rozrušil sílu vůle —

vysvětlím to lépe německým způsobem: zlomil by odpor ke zlu. V

Anglii, jak snad víš, dávají nepatrné dávky tohoto jedu nervózním a

svrchovaně citlivým lidem odsouzeným k smrti — do každého jídla a

do všech nápojů — aby byli přivedeni do trpného duševního stavu,

takže je jejich soudnost tak oslabena, že je ani neděsí myšlenka na

rozsudek visící jim nad hlavou.“

Jimova tvář náhle zbledla, protože před jeho zraky se vztyčila

hrůza bídného záměru.

„Jaký vliv by měl jed na vysoce inteligentní dívku, která, jak

jsem ti už řekl, by byla milována mužem, jehož nenávidí?“

Chemik pokrčil rameny.

„Domnívám se, že nenávist by se proměnila v netečnost nebo

lhostejnost, ale její odpor by byl snadno překonatelný. Jsou dva druhy

lidské duše: dominující a ustupující. Silnějším říkáme dominující a

méně silným ustupující. Je možné, že drobný člověk ovládne velkého

a silného, jak říkáme, pouhou silou své osobnosti. Tento jed by ča-

sem změnil silného ducha v slabého… Doufám, že nemluvím příliš

učeně,“ usmál se.

„Chápu to,“ řekl Jim klidně. „A teď mi řekni, je-li možné usvěd-

čit osobu, která bonbony poslala?“

Mendhleson zavrtěl hlavou.

„Řekl jsem ti, že dávka je tak nepatrná, že je zcela možné, že se

tam dostala náhodou. Našel jsem pouze ,stopu’ jak říkají chemici, ale

- 58 -

je možné, že dávka časem vzroste. Přineseš-li mi za tři týdny čokolá-

du nebo jinou potravu s větší dávkou, dám ti podrobný rozbor.“

„Je ve všech bonbonech stejně silná dávka?“

Mendhleson přisvědčil.

„Bylo-li to uděláno úmyslně, pak to bylo provedeno velmi ob-

ratně. Vnitřky nezměnily barvu a musely být nasyceny jedem

takovým způsobem, jakého je schopen jen velice zkušený chemik —

nebo lékař, který zná chemii.“ Jim mlčel. Digby Groat byl obojí —

zkušený chemik i lékař, který zná chemii.

Z laboratoře šel na svou oblíbenou procházku do Hyde Parku.

Potřeboval samotu, aby si mohl věc promyslet. Musel jednat se svr-

chovanou opatrností. Nepovažoval za prospěšné, aby dívku varoval

na základě tak slabého podezření. Je nutné vyčkat, až se dávky zvětší,

i když to znamená, že ji používá jako vnadidlo ke zkáze Digbyho

Groata. Pří této myšlence se zachvěl. Ale ona se to nesmí dozvědět.

Na večer připravil roztomilou malou večeři a nedočkavě se těšil

na setkání s tou, jejíž budoucnost zaujímala všechnu jeho pozornost a

myšlenky. I pátrání po lady Mary ustoupilo do pozadí a snad by

upadla do zapomenutí, kdyby nebylo spletité souvislosti Digbyovy

záležitosti s tím tajemstvím. Dokud bydlela Eunika Weldonová v

Groatově domě, nemohl Dantonovo tajemství úplně vypustit z mysli.

14. KAPITOLA

Jim nikdy nespatřil Euniku ve večerních šatech a byl vrcholně

překvapen její éterickou krásou. Byla oblečena do jednoduchých,

hedvábných šatů nenáročné smetanové barvy s několika zlatými

ozdobami na živůtku. Jimovi se zdála štíhlejší a sladká důstojnost její

tváře mu připadala jako požehnání, které rozehřálo a posilnilo jeho

srdce.

„Nuže, vypadám slušně?“ zeptala se dívka, když se vůz blížil k

Piccadilly.

„Jste báječná!“ vydechl Jim.

- 59 -

Ve voze seděl strnule, neodvažoval se pohnout ze strachu, aby

se nedotkl svýma neuctivýma rukama přízraku krásného snu. Byla

nadpřirozeně půvabná. Zbožňoval z různého stanoviska nádherné

přísliby jejího ženství a rozkošné rysy její božské tváře. Pro něho by-

la ztělesněním ženství. Byla uskutečněním vidiny, o níž muži sní,

božským ztělesněním mátožných postav, jež pronásledují jejich myš-

lenky a sny.

„Dokonce mi naháníte strach, Euniko.“

V temnotě uslyšel její stříbrný smích.

„Vy jste dětina, Jime,“ řekla a zavěsila se do něho. Přece však

pocítila záchvěv vítězoslávy a štěstí, když si uvědomila, že na něj

udělala takový dojem. „Mám pro vás milion otázek,“ řekla, když byli

uvedeni do rohu velké jídelny v Ritz Carltonu. „Obdržel jste můj do-

pis? A nemyslel jste si, že jsem zešílela, protože vám posílám bon-

bony? Ovšem, bylo to nepěkné vůči panu Groatovi, ale změnil jste

mne, Jime, ve starou, podezíravou dámu.“

„Měl jsem z dopisu radost,“ odpověděl Jim prostě, „a co se týče

bonbonů —“ zaváhal.

„Nuže?“

„Řekl bych mu, že jste z nich měla nesmírnou radost,“ smál se.

„To jsem řekla,“ odpověděla dívka žalostně. „Nenávidím lež.“

„A až dostanete druhou krabici, musíte mi z ní zase tři nebo čty-

ři kousky poslat.“

Tím byla poděšena. Dívala se na něho s pootevřenými rty a s pá-

travě povytaženým obočím.

„Tedy nebyly bez vady?“ zeptala se.

Váhal. Nemohl jí říci výsledek analýzy a také nemohl dovolit,

aby se zbytečně vydávala do nebezpečí. Protože bylo nutné, aby si

nakvap něco vymyslel, byla jeho výmluva planá a nepřesvědčivá.

Uvědomila si jeho váhavost, ale byla tak ohleduplná, že nenaléhala

na vysvětlení, a pak si chtěla také pohovořit o Modré ruce a o jejím

podivném zjevení o půlnoci.

„To zní velmi dramaticky,“ řekl Jim, ale jeho hlas zněl vážně, „a

potkávám se s velkými potížemi, chci-li to, co se stalo, sloučit se

skutečností. Jedním jsem si jistý: záhadná žena má důvod ke svému

- 60 -

jednání. Značka ruky je volena úmyslně. I to, že je modrá, má svůj

význam, kterému, jak se zdá, Digby Groat nerozumí… A nyní si po-

hovoříme o nás,“ řekl s úsměvem a jeho ruka se na okamžik položila

na její.

Nesnažila se mu vymanit; teprve když se objevil číšník, mírně

ruku odtáhla.

„Ještě měsíc zůstanu u Groatů,“ vyprávěla mu, „a nenajde-li pro

mne paní Groatová práci, vrátím se k fotografovi — přijme-li mne.“

„Znám někoho, kdo by vás potřeboval mnohem víc než foto-

graf,“ řekl klidně, „a bolí ho srdce, nevidí-li vás dlouho.“

Cítila, jak jí srdce bouřlivě buší, a její ruka, kterou zachytil, se

zachvěla.

„Kdo je ten ,někdo’?“ zeptala se mdle.

„Někdo, kdo vás nepožádá o ruku, dokud vám nebude moct na-

bídnout bezpečné postavení,“ odpověděl Jim. „Někdo, kdo tolik mi-

luje i zem, po které šlapete, že musí mít koberce pro vaše drahé nohy

a pohodlnější dům, než je podkrovní světnice s vyhlídkou na železni-

ci.“

Dlouho nepromluvila. Myslel si, že ji urazil. Tvář se jí zarděla a

zase zbledla. Malá okrouhlá ňadra se zdvíhala a klesala rychleji než

obyčejně a ruka, kterou tak křečovitě svíral, že mu zdřevěněly prsty,

se mu náhle vyvinula.

„Jime,“ řekla, ale nepodívala se na něho. „Vyznám se velmi

dobře v domácích pracích a dívala bych se docela ráda na vlaky Lon-

dýnské, Vnitrozemní a Skotské železnice z vaší podkrovní světnice.“

Obrátila k němu hlavu a Jim spatřil, že se její oči leskly slzami.

„Nestaráte-li se o to sám,“ snažila se ho poškádlit, „musím vám

to sama nabídnout.“

„Mohu kouřit?“ zeptal se Jim chraptivě.

Dívka přikývla a viděla, jak se plamen chvěje v jeho třesoucí se

ruce.

Divila se, proč byl potom tak klidný. Nevěděla, že jeho srdce by-

lo omráčeno a rozechvěno velkým blahem, které ho potkalo, že jeho

srdce bylo štěstím tak křečovitě sevřeno, jak jeho prsty stiskem její

ruky.

- 61 -

Když jeli domů, přála si, aby ji vzal v šeru povozu do náruče a

strhl ji na svá prsa. Přála si, aby zlíbal její rty a oči. Kdyby v tuto

chvíli chtěl, aby s ním uprchlá, radostně by svolila a dopustila by se

nejšílenějšího bláznovství, protože její láska k tomuto muži vytryskla

jako plamen podzemního ohně, který náhle nachází průchod a spaluje

všechny ohledy, všechnu tradici.

On však seděl vedle ní, svíral její ruku a snil o zlaté budoucnos-

ti, která na něho čeká.

„Dobrou noc, Jime.“ Její hlas zněl trochu chladně a zklamaně,

když se s ním přede dveřmi čísla 409 loučila.

„Dobrou noc,“ odpověděl tiše a políbil jí ruku.

Bylo jí téměř do pláče, když vstoupila do pokoje a přibouchla

dveře. Šla k toaletnímu stolku, dlouze a pátravě se podívala do zrca-

dla a zavrtěla hlavou.

„Nepřeji si, aby byl tak ohleduplný,“ řekla, „nebo aby byl ohle-

duplnější než hrdinové!“

15. KAPITOLA

Jim jel domů obklopen tak růžovými sny, že si nebyl vědom ani

času, ani prostoru, a když vůz zastavil před portálem Featherdale

Mansionsu, zdálo se mu, že do vozu teprve nastoupil. Bez přestávky

by snil dále, kdyby jej kočí trochu drsně nezavolal a nepřipomněl mu,

že dosud nezaplatil.

To ho vrátilo na zem.

Když chtěl otevřít domovní dveře (v jedenáct se vždy zavíralo),

otevřely se samy a Jim ustoupil, aby mohla projít jakási dáma. Byla

od hlavy až k patě černě oděna. Prošla mlčky. Díval se upřeně, jak

rychlým krokem kráčela k automobilu, který, jak si všiml, zastavil o

několik yardů dále od místa, kde stál jeho automobil. Kdo to je? Di-

vil se tak dlouho, dokud její vůz nezmizel z dohledu.

Vypudil ji ze svých myšlenek, protože kouzlo večera dosud ne-

vyvanulo, a celou hodinu seděl v lenošce, zíral doprázdna a probíral

- 62 -

všechny okamžiky uplynulého večera. Nemohl uvěřit, že by bylo

pravdou, že polobožská bytost bude náležet jemu. Potom se s hlubo-

kým povzdechem vrátil ke skutečnosti.

Je nutné, aby pracoval, pomyslel si a vyskočil z lenošky. Měl

malé příjmy a musí je značně zvýšit, než se odváží požádat tu krás-

nou dívku, aby sdílela jeho osud.

Nečinně se díval na stůl. Odpoledne si vypisoval poznámky o

případu a kniha zde dosud ležela, jenomže…

Mohl by přísahat, že ji nechal otevřenou. Měl podivuhodnou

paměť pro maličkosti, pro nepatrné podrobnosti o umístění a poloze,

a byl přesvědčen, že kniha byla nejen otevřená, ale také jinak polože-

ná.

Ráno přicházívala žena, aby ustlala a uklidila, a vždy jí sám ot-

víral. Přicházela obyčejně, když si připravoval snídani — to byl jeho

další koníček. Neměla klíče a naprosto nemohla přijít večer.

Otevřel knihu a téměř vyskočil.

Mezi stránkami, kde přestal psát, byl založen klíč podivného

tvaru. K němu byl přivázán lístek, na němž bylo napsáno: „Domovní

klíč D. G.“

Tentokrát zde nebylo znamení Modré ruky, ale poznal její pís-

mo. Bylo totéž, jaké viděl na varovném lístku, který obdržela Eunika.

Černě oděná žena byla v jeho bytě — a poskytla mu příležitost

vniknout do bytu Digbyho Groata.

„Fííí!“ zapískal Jim překvapeně.

16. KAPITOLA

Příštího jitra se Eunika vzbudila s nejasným pocitem zklamání.

Teprve když byla úplně vzhůru, seděla na posteli a popíjela vonný

čaj, který jí přinesla služebná, začala rozebírat případ. Pak se sama

sobě vysmála.

„Euniko Weldonová,“ řekla si, „jsi pošetilá žena! Trápíš se pro-

to, že tě nejlepší muž na světě nepolíbil, protože je buď příliš slušný,

- 63 -

nebo dětinský, nebo bázlivý. Předně jsi mu, Euniko Weldonová, ne-

měla činit nabídku. Tak se dáma nechová a jistě to vede k podceňo-

vání. Měla jsi být spokojena a počkat na krásné koberce pod nohama

a na dům nad hlavou a měla jsi opovrhovat nájemní podkrovní svět-

nicí vedoucí na trať. Nemysli si, Euniko, že by tam byly čtyři holé

stěny — jsou jistě pokryty všelijakými vzpomínkami na Jimovy dru-

hy, připevněnými ke zdi nebo stojícími na malých podivných polič-

kách. A jsem přesvědčena, že vyhlídka je pěkná, nejede-li právě ko-

lem vlak — ostatně bys ani neměla čas dívat se z okna. Musela bys

zašívat Jimovo prádlo, látat jeho punčochy a — Euniko Weldonová,

vstávej!“ řekla spěšně a vyskočila z postele.

Digby Groat šel po chodbě, uslyšel z koupelny její svěží hlas a

usmál se.

Dívčina zralá krása jej prudce uchvátila. Nebyla už jen vytouže-

nou, ale i nepostradatelnou. Myslel si, že bude jeho hračkou, ale

uznal, že by byla jeho ozdobou. Zasmál se tomuto nápadu. Ozdobou!

Něčím, co by ho pozvedlo v očích jeho druhů. I sňatek by byl malou

cenou k zaplacení tohoto šperku.

Jackson viděl, jak se usmíval, když sestupoval ze schodů.

„Došla nová krabička čokolády,“ řekl potichu, jako by sděloval

velké tajemství.

„Vhoď ji do krbu, nebo ji dej mé matce,“ řekl Digby nedbale.

Jackson na něho udiveně pohlédl.

„Copak nejsou —“ začal.

„Neptej se tolik, Jacksone!“ Digby upřel zlý pohled do služební-

kovy tváře. „Začínáš se nějak plést do mých věcí, příteli. Když už

však o tom mluvíme, chci ti říct, Jacksone, že si přeji, aby ses tak

proklatě nešklebil, mluvíš-li se slečnou Weldonovou, a choval se k ni

jako sloužící k — dámě, rozumíš?“

„Nejsem sluhou,“ namítal muž zlověstně.

„To je tvoje nynější role, tak ji hřej,“ řekl Digby, „a nežertuj se

mnou, nebo —“

Vztáhl ruku k nástěnnému věšáku, kde byla sbírka loveckých

zbraní, a jeho prsty jednu sevřely.

- 64 -

„Nic jsem tím nemyslel,“ fňukal Jackson. „Pokusím se s ní jed-

nat zdvořile.“

„Jdi pro dopisy a dej mi je do jídelny,“ řekl Digby suše.

V tomto okamžiku vstoupila do místnosti Eunika.

„Dobré jitro, slečno Weldonová,“ pozdravil Digby a odtáhl její

židli od stolu. „Jak jste se měla při včerejší večeři?“

„Výtečně,“ odpověděla, ale hned změnila předmět hovoru.

Děsila se možnosti, že by se mohla rozmluva obrátit na události

minulé noci, a byla velice ráda, když dojedli.

Nicméně Digbyovo chování bylo nanejvýš bezvadné. Mluvil o

všedních věcech a o její vycházce se už nezmínil. Když potom odešla

do pokoje paní Groatové pohrát si s prací, bylo to opravdu jen hraní,

nešel za ní, jak se obávala.

Digby čekal, až přijde lékař. Počíhal si na něj na chodbě a do-

zvěděl se, že se jeho matka úplně zotavila a že i obvyklá recidiva zá-

chvatu je vyloučena.

Chtěl by jí říci několik slov.

Stará paní Groatová se choulila v křesle u okna, tvářila se nelas-

kavě a její tmavé oči se dívaly bez zájmu na husté listí stromů na

vznešeném náměstí. Změna ročního období pro ni byla pouze změ-

nou oděvu. Bouřlivé srdce, které kdysi poskočilo na zavolání jara,

tlouklo chabě v těle spáleném vášněmi na prach. A přece byly klou-

bovité, nemocí znetvořené prsty sevřené na klíně kdysi hlazeny a

žehnány.

Jednou nebo dvakrát se vrátila v mysli ke své nové společnici, k

Eunice Weldonové. V jejích myšlenkách nebyla stopa po slitování.

Kdyby chtěl Digby dívku mít, vezme si ji a její osud zajímal starou

Janu Groatovou právě tak málo jako osud mouchy, která bzučela na

okně a kterou právě mávnutím kapesníku zabila. Novým důvodem k

propuštění by bylo — kdyby byla jizva na zápěstí mnohem menší než

šestipence. Snad to je jen shoda okolností.

Doufala, že se Digby soustředí na svůj nový zájem a ji nechá na

pokoji. Smrtelně se ho hrozila. V hloubi srdce se obávala, jak daleko

půjde za svým přáním. Věděla, že by Digby zhasil její život jako

svíčku, kdyby ji potřeboval odstranit. Její první myšlenkou, když na-

- 65 -

byla vědomí a viděla, že o ni pečuje ošetřovatelka, byl údiv, že jí Di-

gby dovolil, aby zase ožila. Myslela si, že neví nic o její závěti, a

škodolibý úsměv se mihnul její vrásčitou tváří. To pro něj bude pře-

kvapení! Škoda, že už tu nebude, aby to viděla. V duchu se pásla na

jeho zármutku a bezmocném vzteku.

Klika u dveří se pohnula. Ozval se šepot. Konečně se dveře zno-

vu zavřely.

„Jak je ti dnes, matko?“ zeptal se Digby rozjařeným hlasem.

Rozpačitě zamrkala.

„Velmi dobře, hochu, velmi dobře,“ odpověděla rozechvěně.

„Posaď se, prosím.“ Nervózně se ohlížela po ošetřovatelce, ale ta

odešla. „Neřekl bys ošetřovatelce, že ji potřebuji, chlapče?“ zeptala

se.

„Ošetřovatelka počká,“ odpověděl uctivý syn chladně. „Musím s

tebou mluvit o dvou nebo třech věcech, než přijde. Předně chci vědět,

proč odkazuješ všechno Estremendovi a mně necháváš žebráckých

dvacet tisíc liber?“

Málem ji ranila mrtvice.

„Závěť, hochu?“ protahovala slova. „Kdo ti, proboha, řekl…?“

„Závěť, kterou jsi napsala a vložila do tajné zásuvky ve své pra-

covně,“ odpověděl trpělivě. „A neříkej mi, že se mi to zdálo — nebo

že jsi to udělala ze žertu či ve stavu duševní pomatenosti. Řekni mi

pravdu!“

„Tuto závěť jsem napsala před lety, můj drahý,“ třásla se, „ten-

krát jsem měla pouze těch dvacet tisíc liber.“

„Jsi lhářka,“ řekl Digby bez rozčilení. „Stará, hloupá lhářka!

Udělala jsi mi to schválně, ty stará ďáblice!“

Dívala se na něho s hrůzou.

Digby byl nejnebezpečnější, když mluvil tímto chladným, jemu

vlastním tónem.

„Zničil jsem ten vzácný dokument,“ řekl Groat tímtéž konver-

začním tónem, „a přeji si, abys řekla slečně Weldonové, která byla u

toho, že to byla poslední vůle napsaná ve chvíli, kdy jsi neměla v

hlavě všechno v pořádku.“

- 66 -

Paní Groatová nebyla schopna slov. Brada se jí křečovitě třásla a

jedinou její myšlenkou bylo přivolat ošetřovatelku.

„Přisuň moji židli zase k posteli, Digby,“ řekla slabě, „světlo je

příliš silné.“

Zaváhal, ale vykonal, oč jej požádala. Zasmál se, když viděl, že

její ruka svírá zvonek, který visel vedle lůžka.

„Neboj se, matko,“ pronesl škodolibě, „nehodlám podniknout

nic jiného, než co jsem už vykonal. Pamatuj, že ta čertovská ošetřo-

vatelka tu stále nebude, a udělej, oč tě žádám. Pošlu ti sem slečnu

Weldonovou za několik minut pod záminkou, že jí povíš, co má dě-

lat. Požádáš ji, aby zodpověděla dopisy, které přišly dnes ráno. Ro-

zumíš?“

Přikývla a v tom okamžiku vstoupila ošetřovatelka.

Zavolali Euniku do pokoje nemocné. Připadala jí mnohem slab-

ší, než se jí zdála, než sešla dolů. Ve stařeniných očích zableskla

zášť, když dívka vešla do pokoje. Tušila, že závěť vypátrala Eunika,

a nenáviděla ji. Ale strach byl silnější než nenávist, a proto, když Eu-

nika odepsala na několik dopisů a vstala, oslovila dívku:

„Posaďte se ještě, slečno Weldonová,“ vyzvala ji. „Chci si s vá-

mi pohovořit o závěti, kterou jste našla. Zapomněla jsem, že jsem ji

napsala.“ Mluvila pomalu a každé slovo sršelo záští. „Víte, slečinko,

trpívám někdy podivným zastřením paměti — a — a — tato závěť

byla napsána v záchvatu —“

Eunika naslouchala váhavým slovům a myslela, že stařenina sla-

bost byla příčinou jejích rozpaků.

„Rozumím, paní Groatová,“ řekla soucitně. „Váš syn mi už o

tom řekl.“

„Řekl vám o tom?“ Paní Groatová se znovu zadívala z okna, a

když se Eunika chystala k odchodu, zeptala se: „Jste velkou přítelky-

ní mého syna?“

Eunika se usmála.

„Ne, paní Groatová, nejsem jeho velkou přítelkyní,“ odpověděla.

„Stanete se jí,“ řekla žena. „Větší přítelkyní, než si myslíte.“ V

jejím hlase bylo tolik zlomyslnosti, že se dívka zachvěla.

- 67 -

17. KAPITOLA

Jim miloval Londýn, jeho hluk i jeho vůni. Miloval jeho milé

dunění, jeho nezkalený dobrý rozmar, jeho ruch. Paříž na něj působi-

la tísnivě lehkomyslným zevnějškem a prudkým shonem za požit-

kem. Duše Paříže nezná klid. Je to město horlivého obchodování,

nemilosrdného využitkovávání. Brusel je nabubřelý skrček, Berlín

výstavní Gomorrah a Madrid vyhaslý kráter, vedle něhož si nový

vulkanický proud hledá průchod.

Miloval New York, město ocele a nadbytku sentimentalistů hra-

jících si na tyrany. New Yorku se nic na světě nepodobá. Dante snad

ve svém nejfantastičtějším rozpětí snil o New Yorku, anebo by jej

dovedl navrhnout Leonardo da Vinci, ale jenom bohové by dovedli

ztělesnit sen a vystavět jej podle mistrova plánu. Ale Londýn je Lon-

dýn — nevyrovnatelný, krásný, Je historií světa, známkou civilizace.

Obrátil se a prošel Covent Garden.

Jaká záře a vůně! Jim by se celé dopoledne potuloval vzdušnými

síněmi, musel však jít do kanceláře pana Saltera.

Jeho téměř první otázkou bylo:

„Prozkoumal jsi Sellengery?“

Jim přiznal, že na Sellengery úplně zapomněl.

„Měl bys vypátrat, kdo jsou,“ řekl advokát. „Možná, že za tím

jménem vězí Groat nebo jeho matka. Tyto kanceláře kdysi patřívaly

Dantonovi, což opodstatňuje mou domněnku — ačkoliv domněnky

nemám rád.“

Jim souhlasil.

K tomuto případu vedlo tolik cest, že Jim ztratil z dohledu nej-

důležitější osobu.

„Čím více o tom přemýšlím, pane Saltere, tím bezúčelnější se mi

zdá moje pátrání,“ přiznával se. „Myslíte, že se nepřiblížím k potres-

tání Groatových, i když najdu lady Mary?“

Pan Salter neodpověděl ihned — řekl už dost. Ale později změ-

nil své stanovisko. Domněnky, které tak důrazně vyslovil, byly hroz-

nou alternativou skutečnosti, a přece nemohl vypudit z hlavy myš-

lenku, že kdyby byly domněnky o zmizení lady Mary opodstatněné,

- 68 -

byla by nalezena cesta vedoucí k vysvětlení mnoha drobnějších zá-

had.

„Jdi především k Sellengérům,“ řekl konečně. „Možná se do-

zvíš, že jejich pátrání má právě tak za účel nalézt lady Mary, jako

zjistit totožnost tvé mladé přítelkyně. Rozhodně tím nemůžeš nikomu

ublížit.“

18. KAPITOLA

Téže noci ve dvanáct hodin Eunika uslyšela, jak před domem

zastavil automobil. Dosud neulehla a vyšla na balkón právě v oka-

mžiku, když Digby Groat vystupoval po schodech.

Eunika zavřela okno a zatáhla záclony. Nechtělo se jí dosud

spát. Odpoledne propadla pošetilému pokušení a zdřímla si. Aby se

něčím zaměstnala, přinesla si poslední svazek účtů, objevený v bedně

ve vinném sklepě, a celý večer je třídila.

Zapsala poslední účet, přes balíček natáhla gumovou pásku,

vstala a protáhla se.

Zaslechla nějaký zvuk: plíživý krok na balkóně. Nemýlila se. Při

předešlých návštěvách nikdy nic neslyšela. Zhasla, nehlučně rozhrnu-

la záclony a tiše odsunula okenní závoru. Poslouchala. Znovu slyšela

kroky. Nepocítila strach, pouze rozčilení blížícího se vysvětlení.

Prudce otevřela okno a vyšla ven. V prvním okamžiku vůbec nic

neviděla, ale jakmile si její oči zvykly na tmu, spatřila někoho při-

tisknutého ke zdi.

„Kdo je to?“ vykřikla.

Chvíli bylo ticho; pak někdo řekl:

„Nesmírně lituji, že jsem vás, Euniko, polekal.“

Byl to Jim Steele!

„Jime,“ vydechla nedůvěřivě. Pak ji zaplavila vlna hněvu. Tak to

byl vždy Jim a ne ta žena. Její hněv byl nerozumný, byl však oprav-

dový a zrodil se ze zklamání. Bleskem si vzpomněla, jaký zájem Jim

projevil, když mu vyprávěla o půlnoční návštěvě, a jak polekaně se

- 69 -

tvářil. Jak ji klamal celou tu dobu. To od něho bylo ošklivé. „Snad

byste udělal lépe, kdybyste odešel,“ řekla chladně.

„Dovolte mi, abych vám všechno vysvětlil, Euniko.“

„Nemyslím, že by bylo vysvětlování nutné,“ odpověděla. „Sku-

tečně, Jime, je to opovážlivost.“ Vešla do pokoje a srdce jí divoce

tlouklo. Hněvem by se dala do pláče. Jim! Opovržlivě si myslela, že

on byl tajuplnou Modrou rukou a tropil si z ní šašky. Snad byl také

pisatelem toho lístku a byl v noci u ní v pokoji. Hněvivě dupla no-

hou. Nenáviděla ho proto, že ji podvedl. Nenáviděla ho proto, že

rozbil idol, který si postavila ve svém srdci. Nikdy se necítila tak ne-

výslovně nešťastně jako nyní, kdy se vrhla na lůžko a plakala tak

dlouho, až vyčerpáním usnula.

„Proklatě,“ bručel Jim, když se vyplížil z domu a dlouhými kro-

ky mířil ke svému vozu. Neužitečný večer skončil tragicky. „Zhudla-

řil jsi to, těžkopádný osle!“ bručel divoce, a když ujížděl prudce ko-

lem rohu, projel těsně kolem taxíku, který jel po nesprávné straně.

Ale nehuboval na šoféra. Jeho hloupost jej pobídla zkusit klíč, který

se tak záhadně objevil na jeho stole. Šel na balkón spíše s myšlenkou,

aby prohlédl uzávěry dívčiných oken a mohl posoudit její bezpeč-

nost.

Připadal si nesmírně uboze a rád by si s někým pohovořil o svém

soužení. Ale na nikoho si nemohl vzpomenout, nikomu dost nedůvě-

řoval, kromě paní Faneové. Usmál se slabě tomuto nápadu a předsta-

vil si, co by si o něm nemocná paní pomyslela, kdyby na ni zaklepal

v tuto hodinu a vyzpovídal jí své srdce. Sladká, smutná ženina tvář

na něj působila hlubokým dojmem. Divil se, že na ni tak často myslí.

V polovině Baker Street zvolnil jízdu. Vzpomněl si na Sellenge-

ry a napadlo ho, že by se o nich v této noční hodině dozvěděl více

než za denní návštěvy. Byly asi dvě hodiny, když zastavil v Brade

Street a vystoupil.

Vzpomněl si, že mu domovník řekl, že je zde ještě jeden po-

stranní vchod, užívaný pouze Sellengerovými. Našel úzký dvorek

přiléhající k zadní části budovy a po krátkém hledání zjistil, že tam

jsou skutečně dveře vedoucí na dvorek budovy Brade Street Buil-

dings. Vzal za kliku a ke svému překvapení shledal, že dveře nejsou

- 70 -

zavřeny. Na ulici uslyšel tichý krok strážníka, a protože si nepřál, aby

byl v této době přistižen při otevírání cizích dveří, prošel jimi a za-

vřel je za sebou. Vyčkal na strážníkův odchod a pak pokračoval v

pátrání.

Byl připraven na všechny možnosti a měl s sebou malou elek-

trickou svítilnu. Posvítil si jí a přešel dlážděným dvorkem ke vchodu

do domu. Zmalomyslněl, když shledal, že jsou dveře zavřeny. Po-

myslel si, že zde asi budou ještě jedny, a začal se rozhlížet. Okna ve-

doucí na dvorek byla tak pečlivě zastřena, že nebylo možné zjistit, je-

li za nimi světlo, nebo ne.

V rohu mezi dvěma zdmi našel druhý vchod. Sáhl na kliku a ke

své radosti shledal, že je otevřeno. Vstoupil do krátké chodby, na je-

jímž druhém konci spatřil dveře opatřené závorami. Vpravo byly ze-

lené dveře. Tiše stiskl kliku, pootevřel je a viděl uvnitř zářivé světlo.

Otevřel dokořán a vstoupil do místnosti.

Stál v pokoji, v němž byl jenom stůl a židle, ale byl překvapen

něčím jiným než pouhou prázdnotou místnosti.

Žena, černě oděná od hlavy až k patám, mířila k druhé místnosti

právě v okamžiku, kdy vstoupil. Zaslechla klapnutí dveří, obrátila se

a rychle stáhla závoj přes tvář. Ten nepatrný pohyb trval ale dost

dlouho, takže ohromený Jim uviděl tvář nevyléčitelného mrzáka —

paní Faneové.

19. KAPITOLA

„Kdo jste a co si přejete?“ zeptala se. Viděl, že její ruka sáhla do

záhybu šatů. Pak ho však poznala a zvolala: „Pane Steelei!“

„Promiňte, že vás vyrušuji,“ řekl Jim a zavřel dveře.

„Posaďte se, pane Steelei. Viděl jste —“ zaváhala, „viděl jste

moji tvář?“

Vážně přisvědčil.

„A poznal jste mne?“

Znovu přikývl.

- 71 -

„Ano, jste paní Faneová,“ odpověděl klidně.

Pomalu vztáhla ruce a odhrnula závoj.

„Zamkněte,“ řekla. „Ano, jsem paní Faneová.“

Ačkoliv byl zdánlivě klidný, ve skutečnosti byl tak zmatený, že

nevěděl, co by řekl.

„Snad si myslíte, že se dopouštím špatného a nízkého podvodu,“

řekla, „ale mám k tomu důvody — pádné důvody… Nesmím totiž ve

dne vycházet z domu, a i kdybych byla sledována z Featherdale Man-

sions, nesměla bych být ztotožněna se ženou, která vychází v noci.“

„Vy jste mi tedy dala klíč?“ zeptal se.

Přisvědčila a po celou tu dobu se její zrak neodvrátil od Jimovy

tváře.

„Promiňte, že vám nemohu nic vysvětlit,“ řekla. „Předně nejsem

připravena odhalit své plány, a za druhé je málo toho, co bych vám

mohla odhalit, i kdybych chtěla.“

A právě před několika minutami si myslel, jak by to bylo milé,

kdyby jí mohl svěřit své trampoty a svou bezradnost. Nemohl uvěřit,

že s ní skutečně o půlnoci mluví v prozaické, obchodnické kanceláři.

Díval se na bílou, jemnou ruku, která jí spočívala na prsou, a usmál

se. Rychle postřehla předmět jeho zájmu.

„Myslíte na Modrou ruku?“ zeptala se živě.

„Ano, myslím na Modrou ruku,“ odpověděl Jim.

„Myslíte, že je to úskok a že ruka nemá význam?“ tázala se klid-

ně.

„Kupodivu si to nemyslím,“ odpověděl Jim. „Věřím, že za tímto

symbolem vězí zajímavá událost a že mi o ní povíte, až nadejde

vhodná doba.“

Přecházela místností hluboce ponořená do myšlenek. Ruce měla

sepjaty, hlavu skloněnu. Jim zvědavě čekal, co podivného se dozví.

„Přišel jste, protože jste slyšel, že jsem v jižní Africe pátrala po

dívce. Nehrozí jí nebezpečí?“

„Ne,“ odpověděl Jim a tvářil se kysele. „Myslím však, že jsem ji

urazil a že jsem já v nebezpečí, že mi nebude odpuštěno.“

Podívala se na něho ostře, ale nežádala vysvětlení.

- 72 -

„Nekárala bych vás, kdybyste mi řekl, že moje výstrahy byly di-

vadelní a bezpředmětné,“ pokračovala za okamžik. „Musela jsem se

však snažit, aby na ni působily silným dojmem.“

„Jenom něčemu nerozumím, paní Faneová,“ řekl Jim. „Co kdy-

by o nich Eunika řekla Digbymu Groatovi?“

Usmála se.

„On o nich ví,“ odpověděla klidně a Jim si vzpomněl na ruku

otisknutou na dveřích laboratoře. „Ale Digby nerozumí, co to všech-

no znamená. A co se týče vaší Euniky —“ na rtech jí zahrál nepatrný

úsměv, „nechtěla bych, aby jí bylo ublíženo.“

„Máte nějaký důvod, proč si přejete ochraňovat ji?“ zeptal se

Jim.

Zavrtěla hlavou,

„Před měsícem jsem si myslela, že k tomu mám důvod,“ odpo-

věděla. „Myslela jsem si, že je tou, kterou hledám. Lákala mne k ní

náhodná, prchavá a nejasná podoba — ale je zase jen stínem, který

jsem pronásledovala.“ Trpce se usmála, „Je zase jen duchem, jenž

mne nikam nezavedl. Zajímala mě. Její krása, její svěžest a její pova-

ha mě okouzlily, ačkoliv už není střediskem mého pátrání. A vy, pa-

ne Steelei? Také se o ni zajímáte?“ Laskavě na něho pohlédla.

„Ano,“ odpověděl Jim, „také mne zajímá.“

„Milujete ji?“

Otázka byla naprosto nečekaná a Jim neměl připravenu odpo-

věď. Byl velmi nesdílný, a proto nyní, ačkoliv se mu naskytla příleži-

tost, nemohl mluvit o svých citech k Eunice,

„Nemilujete-li ji opravdu,“ řekla žena, „nerušte její klid. Je ještě

velmi mladá pro chvilkovou zábavu, k jaké ji chce získat Digby.“

„Digby?“ opakoval Jim mezi zuby.

„Čeká vás velká budoucnost a doufám, že byste nechtěl zničit

svoji kariéru poblouzněním, které nyní pokládáte za lásku.“

Díval se na její zardělou a oživenou tvář a pomyslel si, že po

Eunice je to nejkrásnější žena, jakou kdy viděl.

„Jsem u konce se svým pátráním,“ dodala, „a moje dílo by bylo

vykonáno, kdybych se mohla vyrovnat s Digbym Groatem a jeho

- 73 -

matkou.“ Smutně zakývala hlavou. „Víc už nedoufám — už vůbec

nedoufám,“ dodala.

„Nedoufáte?“ zeptal se Jim.

„Že najdu tu, kterou jsem hledala,“ vysvětlila paní Faneová a její

zářivé oči se na něj upřely. „Byla jsem šílená, hledala jsem nemožné

a musím prožít svá zbývající léta tak, jak dá Bůh. Čtyřicet tři ztrace-

ných let,“ vášnivě zalomila rukama. „Čtyřicet tři let utrpení! Dětství

bez lásky, manželství bez lásky a trpká zrada! Všechno jsem, pane

Steelei, ztratila, všechno: manžela, dítě i naději.“

Jim couvl.

„Proboha, vy jste tedy —“

„Jsem lady Mary Dantonová.“ Podívala se na něj cize. „Myslela

jsem, že to tušíte.“

Zde tedy končilo jeho pátrání, pomyslel si zklamaně Jim. Podiv-

ně neuspokojivé zakončení mu nepřineslo ani odměnu, ani stopu — a

on si obojí tolik přál.

„Vypadáte velmi zklamaně,“ řekla, „a přece jste si umínil nalézt

lady Mary. A našel jste ji. Je méně půvabná, než jste si ji představo-

val?“

Neodpověděl. Nemohl jí říci, že nepátral ani tak po ní jako po

jejím ztraceném dítěti,

„Víte, že jsem vás několik měsíců denně vídala, pane Steelei?“

zeptala se. „Sedávala jsem vedle vás ve vlaku v podzemní dráze a

vždy jsem stávala vedle vás ve výtahu podzemní dráhy,“ řekla s jem-

ným úsměvem. „Pozorovala jsem vás, studovala jsem vás a oblíbila

jsem si vás.“

Poslední slova pronesla lehkomyslně a její krásná ruka na vteři-

nu spočinula na jeho rameni.

„Prozkoumejte své vztahy k Eunice, a shledáte-li, že jste se ve

svých citech mýlil, vzpomeňte si, že ve světě lze nalézt ještě mnoho

štěstí.“

Nebylo možné nerozumět jejím slovům.

„Miluji Euniku,“ řekl Jim klidně. „Miluji ji tak, že bych tak ni-

kdy nemohl milovat jinou ženu. Je počátkem a koncem mých snů.“

Nepodíval se na ženu, ale slyšel její rychlý dech.

- 74 -

Pak řekla tiše:

„Tolik jsem se bála, tolik jsem se bála…“

Tu Jim vstal a zvolal:

„Lady Mary, vy nedoufáte, že naleznete svoji dceru?“

Přisvědčila.

„Předpokládejte, že Eunika je vaší dcerou. Dala byste mi ji?“

Pohlédla na něho.

„Dala bych vám ji s vděčností,“ odpověděla, „protože jste jedi-

ným mužem na světě, jemuž bych ráda dala dívku, kterou bych milo-

vala,“ Potřásla hlavou. „I vy jste se honil za stíny, protože Eunika

není mou dcerou. Sledovala jsem její rodinu a nelze se mýlit. Je dce-

rou jakéhosi jihoafrického hudebníka.“

„Viděla jste jizvu na její ruce?“ zeptal se pomalu. To byla jeho

poslední naděje v možnost prokázat její totožnost.

Zavrtěla hlavou a Jim zesmutněl.

„Nevím, že má na ruce jizvu. A jakého druhu je ta jizva?“ zepta-

la se.

„Malá, kulatá spálenina veliká jako šestipence,“ odpověděl Jim.

„Moje děťátko nemělo znaménko — nemělo vůbec žádnou va-

du.“

„Nic, co by přimělo nějakou zlou osobu k odstranění?“

Lady Mary zavrtěla hlavou.

„Ne,“ odpověděla slabě. „Pronásledujete stíny, pane Steelei, tak

houževnatě, jak jsem to dělala já. Nyní vám o sobě něco povím. Upo-

zorňuji vás však, že vám nevysvětlím příčinu svého zmizení — to

může počkat. Tento dům náleží mně. Jsem majitelkou celého bloku.

Můj manžel jej koupil a den po koupi, ve chvíli bezpříkladné dobro-

ty, mi jej daroval. Patřil mi tedy už tenkrát, kdy se ještě myslelo, že je

jeho. Nebyl příliš šlechetný,“ řekla smutně, „ale nebudu mluvit o

tom, jak se mnou jednal. Tento majetek mi na mé potřeby vynášel

dostatečně. Mám také jmění, které jsem zdědila po otci. Byli jsme

zoufale chudí, když jsem se provdala za Dantona,“ vysvětlovala, „te-

prve asi za týden nebo za dva zemřel bratranec mého otce — lord

Pethingham — a otec zdědil velké jmění, jehož část připadla mně.“

„Kdo je Madge Bensonová?“ zeptal se.

- 75 -

„Potřebujete to vědět…? Je to moje služebná.“

„A proč byla uvězněna?“

Viděl, jak žena pevně sevřela rty.

„Slibte mi, že mi nebudete klást otázky týkající se mé minulosti,

dokud vám sama všechno neřeknu, pane Steelei. A nyní mne můžete

doprovodit domů.“ Rozhlédla se po kanceláři. „Bývají zde zpravidla

tucty kabelogramů, které musím prohlédnout a zodpovědět. Ráno

přichází můj důvěryhodný písař a vyřídí rádiové depeše, které mu zde

připravím. Trápila jsem všechny informační kanceláře po celém světě

od Buenos Aires až po Šanghaj,“ řekla s podivínským smíchem, v

němž se ozvala bolest. „Jsem tak unavena hledáním, tak nesmírně

unavena.“

„A nyní všechno skončilo?“ zeptal se Jim.

„Ještě ne,’ odpověděla lady Mary a její hlas zněl náhle tvrdě a

odhodlaně. „Máme před sebou velkou práci, Jime.“ Plaše vyslovila

jeho jméno, a když viděla, jak zrudl, zasmála se jako dítě. „Snad ne-

bude Eunice vadit, budu-li vám říkat ,Jime’. Je to tak pěkné jméno,

snadno se pamatuje a má tu přednost, že se nedává psům ani koč-

kám.“

Už se chtěl zeptat, proč bydlí v malém bytě vedoucím na trať,

má-li tak velké jmění. Pomyslel si však, že by mu jistě nedala uspo-

kojivou odpověď, i kdyby se zeptal.

U dveří se s ní rozloučil.

„Dobrou noc, paní sousedko,“ usmál se.

„Dobrou noc, Jime,“ odpověděla jemně.

A když první paprsky vycházejícího slunce nakreslily zlatý vzo-

rek na záclonách, Jim dosud seděl ve velké lenošce a uvažoval o noč-

ní události.

12. KAPITOLA

Časně ráno přinesl listonoš dopis od Euniky a Jim povzdechl,

než jej otevřel.

- 76 -

Napsala ho v prvním návalu zlosti a byly v něm věty, s nimiž

nebyl spokojen.

„Nikdy jsem si nepomyslela, že jste to Vy a že mne necháte v

domněnce, že je to žena. To od Vás nebylo pěkné, Jime. První noc

jste mne vyděsil k smrti, abyste si zajistil dojem, a zesměšnil jste mne,

abych padla do Vaší čekající náruče. Nyní tomu všemu rozumím.

Nemáte rád pana Groata a umínil jste si, že musím jeho dům opustit,

a proto jste použil tuto metodu. Stěží Vám to mohu odpustit a snad by

bylo lépe, kdybyste mne nevyhledával, dokud o mne neuslyšíte.“

„Proklatě,“ řekl Jim už po čtyřicáté a odložil dopis.

Co podnikne? Napsal půl tuctu dopisů a každý roztrhal. Nemohl

jí přece vysvětlit, jak se klíč dostal do jeho rukou — tím by zradil

tajemství lady Mary. A nyní ji mnohem nesnadněji přesvědčí, že Di-

gby Groat je nesvědomitým darebákem. Jeho postavení bylo bezna-

dějné. Znovu si povzdechl. Pak ho však něco napadlo a přešel chod-

bou k protějšímu bytu.

Otevřela mu Madge Bensonová a tentokrát se na něho dívala

poněkud přívětivěji.

„Milostivá spí,“ řekla. Věděla už, že Jim rozluštil záhadu totož-

nosti paní Faneové.

„Nemohla byste ji probudit? Je to velmi důležité.“

„Podívám se,“ odpověděla Madge Bensonová a zmizela v ložni-

ci. Za okamžik se vrátila. „Madame je vzhůru. Slyšela vaše klepání.

Vejděte.“

Lady Mary ležela na lůžku úplně oblečena, zahalena do županu.

Vzala z Jimovy ruky dopis, který jí beze slova podal, a četla.

„Buďte trpělivý,“ radila mu, když mu jej vracela. „Zakrátko po-

rozumí.“

„Ale než porozumí, může se jí ledacos přihodit,“ řekl Jim s těž-

kým srdcem. „A to bych si nepřál.“

„Byl jste v tom domě? Vypátral jste něco?“

Zavrtěl hlavou.

- 77 -

„Nevšímejte si toho a netrapte se,“ řekla lady Mary, ulehla a za-

vřela oči. „A teď vás prosím, pane Steelei, nechtě mne spát — nespa-

la jsem čtyřiadvacet hodin.“

Pět minut po odeslání dopisu Eunika litovala, že jej napsala v

prvním návalu zloby. Napsala v něm hořká slova, které ani dooprav-

dy nepociťovala. Provedl hloupý kousek, který mu však měla odpus-

tit, protože to vlastně udělal z lásky k ní. Velice pochybovala o své

moudrosti, když se později v knihovně setkala s Digbym Groatem,

prohlížejícím si velkou fotografii.

„Je velmi dobrá, uvážíme-li, že byla zabrána při umělém osvět-

lení,“ řekl. Byla to zvětšená fotografie dveří laboratoře s otiskem a

byla provedena tak pečlivě, že ukazovala každou čárku, každý závi-

tek na konečcích prstů. „Jistě je to ženská ruka,“ dodal.

„Ženská?“ zašeptala. „Jste si tím jistý?“

Udiveně na ni pohlédl.

„Ano, jsem si tím jistý,“ odpověděl Digby. „Podívejte se na její

velikost. Je mnohem menší než mužská ruka.“

Těžce Jimovi ublížila. Ale co tedy dělal v domě? Jak se sem do-

stal? Celá záležitost byla tak nevysvětlitelná, že na ni raději nebude

myslet — jenom Jima požádá, aby jí odpustil.

Zatelefonovala Jimovi při první volné chvilce, ale nebyl v kan-

celáři.

„Kdo volá?“ zeptal se písař.

„Na tom nezáleží,“ odpověděla dívka a zavěsila sluchátko.

Celý den ji štvala myšlenka, že ublížila milovanému muži. Snad

jí napíše, snad jí zatelefonuje. Krev se jí nahrnula do tváře, kdykoliv

uslyšela zazvonit telefon, a zbledla, když se dozvěděla, že volá ně-

kdo, na kom jí nezáleželo.

Byl to nejdelší den jejího života. Neměla vlastně nic na práci a

pochybná služba u Digbyho ji zarážela. Odešla z domu ráno a vrátila

se až pozdě odpoledne. Převlékla se a znovu odešla.

Povečeřela a utěšovala se myšlenkou, že svoje místo brzy opustí.

Napsala bývalému zaměstnavateli a ten jí odpověděl, že bude rád,

vrátí-li se zpátky. Myslela si, že potom budou chodit s Jimem zase na

- 78 -

čaj, a pokud se Jim nebude obávat Digbyho, bude zase starým, milým

kamarádem.

Večer měla ošetřovatelka volno a paní Groatová poslala pro Eu-

niku. Nenáviděla dívku, ale mnohem více nenáviděla samotu.

„Přeji si, abyste se zde posadila, dokud se ošetřovatelka nevrátí,“

řekla. „Vezměte knihu a čtěte mi, ale pomalu.“

Eunika se v duchu usmála a šla pro knihu.

Když se vrátila, zastihla paní Groatovou, jak schovává něco pod

podušku, Asi hodinu seděly klidně. Stařena si pohrávala se svými

prsty a sklonila hlavu, hluboce ponořena do myšlenek. Dívka se sna-

žila číst, ale připadalo jí to trochu obtížné. Jimova tvář se neustále

objevovala před potištěnými stránkami, takže by s radostí uvítala ja-

koukoliv změnu nebo jakýkoliv důvod, aby mohla knihu odložit.

Paní Groatová ji z této nudy vysvobodila.

„Od čeho máte tu jizvu na zápěstí?“ zeptala se, dívajíc se na Eu-

niku.

„Nevím,“ odpověděla Eunika. „Mám ji už od malička. Myslím,

že je to spálenina.“

Dlouho bylo ticho,

„Kde jste se narodila?“

„V jižní Africe,“ odpověděla dívka.

Znovu bylo ticho, rušené jen skřípáním křesla paní Groatové.

Eunika, zoufalá ze situace, která ji znervózňovala, řekla:

„Našla jsem vaši fotografii, paní Groatová.“

Žena na ni upřela svůj tmavý zrak.

„Moji…? Ach, ano, pamatuji se. Nuže — myslíte, že jsem si do-

sud podobná?“ zeptala se hořce.

„Asi jste tak vypadala před několika lety. Zpozorovala jsem po-

dobu,“ odpověděla Eunika diplomaticky.

Zdálo se, že odpověď paní Groatovou pobavila. Dívka už dříve

poznala, že má smysl pro humor.

„Myslíte, že jsem tenkrát byla hezká?“

Nyní mohla Eunika promluvit upřímně a bez vytáček.

„Myslím, že jste byla velmi krásná,“ řekla vřele.

- 79 -

„Ano, byla jsem,“ pronesla žena spíše sama k sobě. „Otec mne

chtěl zahrabat v zapadlé vesnici. Myslel, že jsem pro město příliš

svůdná. Byl to hrubec, člověk bez srdce,“ řekla a v jejím srdci se ně-

co urazilo. Zřejmě v rodině Jany Groatové nepěstovali lásku k rodi-

čům. „Když jsem byla ještě děvčetem,“ pokračovala stařena, „hlava

rodiny byla rodinným tyranem a žila proto, aby vykonávala svou

moc. Otec mne nenáviděl od okamžiku, kdy jsem se narodila, a já

jsem ho nenáviděla od okamžiku, kdy jsem začala myslet.“

Eunika neřekla ani slovo. Nevyzvala ji k vyprávění, ačkoliv by

ráda viděla, kdyby žena odhrnula závoj, jenž skrýval její minulost.

Přemítala, jaká asi tragédie proměnila krásný originál v tuto tvrdou,

zle vyhlížející ženu.

„Muži za mnou běhali, slečno Weldonová,“ řekla samolibě. „A

muži známí po celém světě.“

Dívka si vzpomněla na markýze z Estremendy a byla zvědavá,

zda její šlechetnost k němu vyplynula z role, kterou snad hrál jako

nápadník.

„Jeden muž mne nesmírně miloval,“ pokračovala stařena zamyš-

leně, „ale přece mne neměl dost rád. Domnívám se, že asi o mně ně-

co slyšel, protože před svatbou přerušil známost a oženil se s upejpa-

vou, hloupou dívkou z Malagy.“

Zachechtala se. Jistě neměla v úmyslu vyprávět o svých soukro-

mých věcech dívce, ale něco ji hnalo cestou vzpomínek. Ostatně po-

kládala Euniku za neoficiálního člena rodiny. Digby jí to dříve či

později poví. Myslela si, že to tedy může vědět přímo od ní.

„Byl to markýz — bezcitný muž, který se mnou špatně zacházel.

Otec mi nikdy neodpustil, když jsem se vrátila domů, a nikdy na mne

už nepromluvil, ačkoliv žil ještě asi dvacet let.“

Když se vrátila domů? opakovala si Eunika. Odešla tedy s mar-

kýzem? S markýzem z Estremendy? A on ji pak opustil a oženil se s

upejpavou, hloupou dívkou z Malagy. Před očima se jí pomalu obje-

vovala celá událost.

„Co se stalo s dívkou?“ zeptala se nesměle.

„Zemřela,“ odpověděla paní Groatová s úsměvem. „Tvrdil, že

jsem ji zabila. Řekla jsem jí jen pravdu. Ostatně, musela jsem se mu

- 80 -

částečně pomstít,“ zamračila se. „Někdy její duch přicházívá do toho-

to pokoje a dívá se na mne hlubokýma černýma očima a říká mi, že

jsem ji zabila.“ Zamumlala něco a pak řekla samolibě: „Když uslyše-

la, že mám syna —“ odmlčela se a rozhlédla se kolem. „Co jsem to

povídala?“ zeptala se drsně.

Eunika tajila dech. Nyní znala tajemství této podivné domácnos-

ti. Jim jí o tom něco vypravoval — že se nepatrný písař z lodní kan-

celáře oženil s paní Groatovou a že jím hluboce opovrhovala. Zapla-

tili písaři z kanceláře jejího otce, aby se s dívkou oženil a skryl její

hanbu.

Digby Groat byl tedy synem markýze z Estremendy, takže podle

zákona nemohl být dědicem Dantonových milionů.

21. KAPITOLA

Eunika jenom strnule zírala na stařenu.

„Čtěte dál,“ řekla paní Groatová nevrle.

Dívka se na ni pokradmu podívala — stařena na ni upírala svoje

podezřívavé oči a ústa se jí chvěla, jako by něco šeptala.

Řekne to Jimovi. Nebude si všímat hlasu nabádajícího k mlčení.

Uvědomila si, že musí mluvit. Jim se živě zajímá o osud Dantonova

majetku a je nutné, aby se o tom dozvěděl.

Náhle se stařena znovu rozhovořila:

„O čem jsem vám právě vyprávěla?“

„Vyprávěla jste o svém mládí,“ odpověděla dívka.

„Říkala jsem něco o nějakém muži?“ tázala se podezřívavě. Za-

pomněla, co řekla.

Eunika donutila své rty ke lži.

„Ne,“ odpověděla Eunika tak hlasitě, že každý jiný by zpozoro-

val, že nemluví pravdu.

„Střežte se mého syna,“ řekla paní Groatová za okamžik. „Ne-

odporujte mu. Není zlý, není zlý,“ poťouchle se podívala na Euniku.

„V něčem se podobá otci.“

- 81 -

„Panu Groatovi?“ zeptala se dívka a cítila se velmi nízce, že

chce těžit ze stařeniny choroby, aby obrnila svoje srdce myšlenkou,

že zprávami prospěje Jimovi.

„Groatovi?“ opakovala stařena opovržlivě. „Tomu ubožákovi?

Ne — ano, ovšem, že Groatovi. Komu jinému? Komu jinému?“ zlos-

tí mluvila čím dál hlasitěji.

Venku něco zaharašilo. Otočila hlavu a naslouchala.

„Nenecháte mne zde o samotě, dokud nepřijde ošetřovatelka, že

ne?“ šeptala nápadně prudce. „Slibujete mi to?“

„Samozřejmě,“ odpověděla dívka s úsměvem, „vždyť jsem zde

jako vaše společnice.“

Klika u dveří se pohnula a stařena ji upřeně pozorovala. Eunika

zaslechla těžké oddechnutí. Vstoupil Digby. Byl ve smokingu a v ru-

ce držel cigaretu v dlouhé špičce.

Zdálo se, že se zarazil, když spatřil Euniku, ale přece se usmál.

„Ach, ovšem, dnes má ošetřovatelka volno. Jak je ti dnes, mat-

ko?“

„Velice dobře, hochu,“ třásla se, „opravdu dobře. Slečna Wel-

donová je u mne.“

„To je báječné,“ řekl Digby. „Doufám, že tě nevystrašila.“

„Ach ne,“ odpověděla dívka uraženě, „skutečně ne. Jak bych to

mohla udělat?“

„Byl jsem zvědavý, řekla-li jste matce o záhadné návštěvě,“ za-

smál se. Odstrčil křeslo a posadil se. „Nevadí ti kouř, matko, není-liž

pravda?“

Eunice se zdálo, že by to bylo synovi jedno, i kdyby stará Jana

Groatová něco namítala. Ale stará žena zavrtěla hlavou a znovu upře-

la prosebný zrak na Euniku.

„Rád bych tu dámu chytil,“ řekl Digby a díval se, jak obláček

dýmu vystupuje ke stropu.

„Kterou dámu, chlapče?“ zeptala se paní Groatová.

„Dámu, která se procházela v noci volně po domě a zanechala

stopu na mých dveřích.“

„Nějaký zloděj?“ tázala se stařena a nezdálo se, že by byla příliš

pobouřena.

- 82 -

Digby zavrtěl hlavou.

„Žena, trestaná žena. Zanechala zřetelný otisk ruky a Scotland

Yard jej prohlásil za otisk ženy, která si odpykávala trest v hollo-

wayské věznici.“

Lehký zvuk přivábil Euničinu pozornost, takže se ohlédla na Ja-

nu Groatovou.

Seděla vzpřímeně, černé oči měla vytřeštěné a v tváři křečovité

škubání,

„Jaká žena?“ zeptala se příkře. „O kom to mluvíš?“

Zdálo se, že Digby je právě tak jako dívka překvapen dojmem,

jakým zpráva působila na matku.

„O ženě, která vnikla do našeho domu a sama se prozradila

svým dramatickým podpisem.“

„Co tím míníš?“ zeptala se paní Groatová bolestně a pomalu.

„Zanechala otisk modré ruky na mých dveřích —“

Než mohl dokončit větu, jeho matka vstala a s hrůzou na něho

upírala zrak.

„Modrá ruka, modrá ruka,“ křičela divoce. „Jak se ta žena jme-

novala?“

„Podle policejního hlášení Madge Bensonová,“ odpověděl Dig-

by.

Chvíli ho divoce probodávala pohledem.

„Modrá ruka, modrá ruka,“ mumlala a zhroutila by se, kdyby to

Eunika nezpozorovala a nezachytila ji do své silné náruče.

22. KAPITOLA

Za dveřmi v tmavé chodbě pozorně poslouchal muž. Celý večer

stopoval Digbyho a následoval ho i do domu. Když uslyšel uvnitř

kroky, vplížil se do postranní chodby a čekal. Eunika proběhla kolem

ústí chodby a Jim Steele si řekl, že je čas, aby se hnul. Za několik

minut bude celý dům vzhůru. Tušil, že stará paní omdlela. Byl to

zoufalý a šílený podnik, vstoupit do domu v tuto hodinu, ale měl k

- 83 -

tomu zvláštní důvod: chtěl se dozvědět obsah dopisu, který byl večer

vsunut Digby mu do ruky.

Jim ho bezohledně sledoval; Digby vystoupil na Piccadilly Cir-

cus — zřejmě proto, aby si koupil noviny. Tu se k němu opatrně při-

blížil jakýsi muž a Jim viděl, jak mu rychle odevzdal obálku. Umínil

si přečíst si tento dopis.

Bezpečně se dostal do přízemí a pak uvažoval. Má jít do labora-

toře, kam Digby jistě přijde, nebo…? Rychle kroky po schodech ho

přiměly k rozhodnutí: proklouzl dveřmi vedoucími do Digbyovy stu-

dovny. Nebylo tam místečko k ukrytí — když tady byl před několika

dny, prohlédl si místnost. Byl zde tak dlouho v bezpečí, dokud nikdo

nepřišel. Zhasl světlo. Slyšel, jak prošel někdo kolem dveří, a stáhl si

měkký klobouk hlouběji do čela. Dolní část obličeje si zakryl černým

hedvábným kapesníkem, a kdyby došlo k nejhoršímu, probije si cestu

a spasí se útěkem. Nikdo ho nepozná, protože má na sobě šedé šaty a

košili bez límečku. Nebude to příliš ušlechtilý konec jeho dobrodruž-

ství, ale bude méně zahanbující než Euničino pohrdání.

Náhle jeho srdce zabušilo prudčeji. Někdo přicházel do knihov-

ny, někdo otevíral dveře — skrčil se k zemi, takže byl kryt psacím

stolem. Vzápětí byl pokoj zaplaven světlem. Jim viděl jenom nohy

přicházejícího — a byly to nohy Digbyho Groata. Digby přistoupil ke

stolu. Jim slyšel, jak trhá papír, jako by trhal obálku, a současně, že

zlostně vykřikl.

„Pane Groate, pojďte rychle sem!“

To ho volal Euničin hlas a Digby vyběhl ven. Sotva zmizel, Jim

vstal a první pohled vrhl na stůl. Ležel tam dopis, který Digby odho-

dil. Strčil jej do kapsy. V příští minutě proběhl dveřmi a chodbou.

Jackson stál na úpatí schodů, ohlédl se, ale v prvním okamžiku ho

neviděl. Pak si však všiml maskovaného muže a otevřel ústa, aby vý-

stražně volal o pomoc, ale v tom okamžiku byl Jimem dvakrát udeřen

a s hlomozem klesl k zemi.

„Co se děje?“ ozval se Digbyův hlas, ale Jim byl už venku, při-

bouchl dveře a utíkal směrem k Berkeley Square dříve, než se mohl

Digby dozvědět, co se stalo. Zvolnil krok, prudce se otočil doprava,

takže šel zpátky, a zastavil se pod lampou, aby si přečetl dopis.

- 84 -

Část dopisu neobsahovala nic zvláštního, ale byla tam řádka,

která ho velice zajímala:

„Steele Vás stopuje. Dnes v noci ho usadíme.“

Přečetl si znovu toto místo a usmál se. Pak kráčel už volnějším

krokem.

Jednou nebo dvakrát se mu zdálo, že ho někdo sleduje. Otočil

se, ale nikoho nespatřil. Když vyšel na Portlandské náměstí, v tuto

noční hodinu až na náhodný povoz opuštěné, jeho podezření, že je

stopován, zesílilo. Dva muži plížící se jeden za druhým těsně kolem

plotu byli na dvacet yardů za ním.

„Já vás proženu, chlapci,“ šeptal Jim, přešel Marylebone Road a

došel na nejosamocenější místo Londýna — na konec Regent’s Par-

ku. Pak se dal do běhu, zaslechl za sebou rychlé kroky a ušklíbl se.

Potom slyšel bouchnutí automobilových dvířek. Najali si taxík, ko-

lem něhož přešel.

„To je velmi nesportovní,“ řekl si Jim, obrátil se a běžel na

opačnou stranu. Jako blesk minul automobil a slyšel, jak zastavil.

Silný hlas poručil, aby taxík obrátil. Ihned se rozhodl, co má udělat

— to, co udělá, jistě překvapí Digbyho Groata i jeho služebníky, a je-

li jeho podezření správné, stojí to za pokus. Přešel na chodník, kde

jej mohl strážník přicházející proti němu vidět. Když se taxi přiblíži-

lo, postavil se doprostřed cesty, stiskl kliku u dvířek a prudce je ote-

vřel.

„Pojďte ven!“ řekl přísně.

Ve světle, které se odráželo od svítilen, poznal prokletou tvář

starého známého.

„Pojďte ven, Jacksone, a vysvětlete mi, proč mne pronásledujete

klidnými ulicemi tohoto velkého města?“

Muži se nechtělo poslechnout, ale Jim ho uchopil za kabát a k

údivu řidiče ho vyvlekl ven.

Druhý muž byl patrně cizinec, malý, tmavovlasý, s drobnou ma-

hagonovou tváří. Oba stáli a bázlivě se dívali na toho, kdo měl být

jejich obětí.

- 85 -

„Zítra půjdete k panu Groatovi a řeknete mu, aby mne dal příště

sledovat členy Třináctky a že za ním přijdu s dostatečnými důkazy,

abych ho dal pohoupat v komůrce ve Wandsworthu.“

„Nevím, co myslíte slovem ,zítra’,“ řekl nevinný Jackson mrzu-

tě. „Můžeme vás udat za to, že jste nás vytáhl z vozu.“

„Zkuste to, zde přichází strážník,“ řekl Jim. Chytil ho za límec a

táhl před strážníka, který už začal projevovat zájem. „Myslím, že ten-

to muž si chce na mne stěžovat.“

„Ne, nechci,“ bručel Jackson, poděšen myšlenkou, co jeho pán

řekne nedramatickému konci Jimova stopování.

„Tak udávám já jeho.“ To byla ta drzost, kterou si Jim vymyslel

a o níž neměl jistotu, že se mu vyplatí. „Udávám ho, že má u sebe

zbraň a má v úmyslu dopustit se zločinu. Dále uvádím, že nemá

podle zákona o zbraních zbrojní průkaz, aby směl mít u sebe střelnou

zbraň.“

23. KAPITOLA

Ve slovech „policejní komisařství“ je tak málo romantiky, že

Digby Groat, jenž se s nesmírným vztekem dostavil, aby osvobodil

své služebníky, vůbec nechápal humornou stránku situace.

Jakmile vyšli z budovy, se zaklením propustil Antonia Fuentese

a všechen vztek si vylil na ubohém Jacksonovi.

„Ty blázne, ty nemotorný hlupáku!“ hřměl. „Řekl jsem, abyste

toho člověka nespustili z dohledu. Bronson by můj rozkaz vykonal,

aniž by Steele o tom věděl. Proč sis, k čertu, vzal s sebou revolver?“

„Copak jsem věděl, že nám provede tak špinavý kousek?“ bručel

Jackson. „Ostatně jsem o zákonu o střelných zbraních nikdy nesly-

šel.“

Byla to hloupá a nebezpečná situace, myslel si Digby Groat,

když seděl v knihovně a kousal si nehty. Stará teorie učí, že největší

plán selže a největší zločin vyjde najevo neopatrným chybným kro-

kem spiklenců. Jim poštval nejjednodušším a nejsnadnějším způso-

- 86 -

bem policii proti Třináctce a dva její členy postavil pod reflektor

soudního vyšetřování. Horší bylo, že do řízení zapletl i Digbyho Gro-

ata, ačkoliv měl Digby výmluvu, že Jackson je jeho sluhou a že je

tedy oprávněn se o něho zajímat. Popřel, že zná Fuentese, ale ze šle-

chetnosti se za přítele svého sluhy rovněž zaručil.

Kdyby provedla Třináctka něco velikého, stopy by byly tak za-

hlazeny a přípravy tak pečlivě promyšleny, že by se mohli jakémuko-

liv pátrání vysmát. A nyní byli dva z tlupy pod policejním dozorem

kvůli obyčejnému přestupku, za který dostali pětilibrovou pokutu.

Blázni!

Této noci Digby vůbec nespal. Lékař ošetřující jeho matku ode-

šel po třetí hodině.

„Není to záchvat, jen mdloba zaviněná náhlým otřesem.“

„Asi máte pravdu,“ řekl Digby. „Myslel jsem si, že bude lépe,

zavolám-li vás. Myslíte, že se zotaví?“

„Ach ano, řekl bych, že ráno jí bude docela dobře.“

Digby přisvědčil. Shodoval se s jeho názorem, ale nebyl příliš

potěšen, když jej slyšel.

Zdálo se, že nesnáze denně vzrůstají. Na úzkou stezku jeho živo-

ta se nastavily nové překážky. Sledoval jednu po druhé a všechny

vedly k jednomu původci — k Jimovi.

Ráno zatelefonoval pochybnému advokátovi, jehož znal, a naří-

dil mu, aby obhájil oba muže obžalované z přestupku proti zákonu o

střelné zbrani. Pak poslal pro Euniku Weldonovou.

„Slečno Weldonová,“ řekl, „zamýšlím opravit dům a příští týden

chci poslat matku na venkov. Zdá se, že jí zdejší vzduch nesvědčí, a

vzdávám se veškeré naděje na její uzdravení, nezmění-li nadobro

okolí.“

Dívka vážně přisvědčila.

„Lituji, ale nemohu jet s vámi, pane Groate.“

Ostře se na ni podíval.

„Co tím míníte, slečno Weldonová?“ zeptal se.

„Nemám zde dostatečné množství práce a rozhodla jsem se, že

se vrátím ke svému bývalému zaměstnavateli,“ odpověděla.

- 87 -

„To slyším nerad, slečno Weldonová,“ řekl klidně, „ale nemohu

vám nikterak bránit. V poslední době jsme zde měli jenom nehody,

neměla jste zde klid, takže rozumím, že od nás pospícháte. Přál bych

si, abyste zůstala s matkou na venkově, dokud se neuklidní, ale ani z

tohoto důvodu vás nemohu nutit.“ Očekávala, že bude mrzutý, a jeho

zdvořilost ji překvapila. „Nepomyslím samozřejmě na odchod, dokud

nevykonám, co mohu vykonat,“ dodala rychle — na to Digby čekal

— „a pak jsem zde nebyla nešťastná, pane Groate.“

„Pan Steele mne nemá rád, není-liž pravda?“ řekl a viděl, jak její

tvář ztuhla.

„Pan Steele nerozhoduje o mých plánech — už několik dnů jsem

ho neviděla.“

Asi se pohádali, řekl si Digby a rozhodl se, že se dozví trochu

více. Byl však příliš úskočný, než aby se jí zeptal přímo, ale věděl, že

se v posledních dnech nesetkali.

Eunika byla ráda, že může zakončit rozmluvu a jít nahoru k paní

Groatové, která pro ni před okamžikem poslala.

Stará paní seděla na posteli podepřená polštáři a vypadala jako

obyčejně.

„Dlouho nejdete,“ bručela.

„Mluvila jsem s panem Groatem,“ vysvětlila Eunika.

Stařena něco zamumlala.

„Zavřete dveře na závorku,“ řekl. „Přinesla jste si poznámkový

sešit?“

Eunika přisunula křeslo k posteli a byla zvědavá, jaký důležitý

list jí chce paní Groatová nadiktovat. Obyčejně psávala dopisy sama,

a proto dívku její vybídnutí překvapilo.

„Chci, abyste mým jménem napsala Mary Weatherwaleové. Piš-

te!“ Stará pani Groatová slabikovala jméno. „Adresa je: Hill Farm,

Retherley, Somerset. Nyní napište, že jsem těžce nemocná a že dou-

fám, že zapomene na naši starou hádku a přijede mne navštívit- pod-

trhněte, že jsem velice nemocná,“ řekla Jana Groatová důrazně. „Na-

pište, že jí zaplatím cestu a dám jí pět liber týdně… Není to příliš

mnoho?“ zeptala se. „Ne, nepište nic o mzdě. Byla bych vázána, až

- 88 -

by přišla — Weatherwaleovi jsou dost chudí. Napište jí, aby bez od-

kladu přijela. To také podtrhněte!“

Dívka si poznamenala její příkazy.

„A nyní poslouchejte, slečno Weldonová.“ Paní Groatová snížila

hlas. „Napíšete tento dopis, ale můj syn o něm nesmí vědět. Rozumí-

te? Sama jej odneste na poštu — nedávejte ho tomu hroznému

Jacksonovi. A znovu vám říkám: synovi o tom nic neříkejte.“

Eunika sice nemohla pochopit, proč takové tajemství, ale přece

jednala podle stařenina přání a odnesla dopis na poštu bez Digbyova

vědomí.

O Jimovi nikdo nepromluvil. Tušila, že on byl tím maskovaným

mužem, který srazil Jacksona v předsíni. Napětí očekávání začalo na

Euniku působit. Byla nesmírně nervózní, lekala se každého zvuku,

její nervy byly v takovém stavu, že se rozhodla opustit Grosvenor

Square a vrátit se do klidného místa ve fotografickém ateliéru.

Proč Jim nepíše? říkávala si, ale vzápětí se neúprosně logicky

tázala, proč Jimovi nepíše sama.

Odpoledne šla do parku na procházku v naději, že ho potká. Ho-

dinu seděla pod oblíbeným stromem. Jim se ale neobjevil. Šla tedy

domů sklíčená a pohněvaná.

Poštovní známka by jí ho přivedla, ale dopis mu nechtěla napsat.

Následujícího dne přijela paní Mary Weatherwaleová, silná, ve-

selá, asi šedesátiletá žena s tváří jako jablko. Přijela automobilem a

zavazadla složila v předsíni.

S Eunikou se přivítala jako s přítelkyní.

„Jak se vede mému miláčkovi?“ (Miláček bylo její oblíbené slo-

vo, jak Eunika později zjistila.) „Chudinka stará Jana, viděla jsem ji

před mnoha lety. Kdysi jsme bývaly přítelkyněmi, velmi dobrými pří-

telkyněmi — ale potom, nu, necháme minulost minulostí, miláčku.

Uveďte mne do jejího pokoje.“

Paní Weatherwaleová musela vzít na pomoc všechnu svoji roz-

tomilost, aby zakryla leknutí nad změnou své bývalé přítelkyně.

„Tak co se děje, Jano?“ zeptala se.

„Posaď se, Mary,“ řekla paní Groatová mrzutě. „Není třeba, sle-

činko, abyste čekala.“

- 89 -

Toto milostivé propuštění patřilo Eunice, která byla velmi ráda,

že se může vzdálit. Později odpoledne procházela halou právě ve

chvíli, kdy vstoupil Digby. Podíval se nejdříve na zavazadla, s nimiž

nebylo hnuto, a potom se zamračil na Euniku.

„Co to znamená?“ tázal se. „Komu to patří?“

„Přítelkyně paní Groatové přijela na návštěvu,“ odpověděla Eu-

nika.

„Matčina přítelkyně? Jak se jmenuje?“

„Paní Weatherwaleová.“

Viděla, jak se jeho tvář pomalu měnila.

„Paní Weatherwaleová?“ opakoval zvolna. „Přijela k nám na

návštěvu…? Asi na matčino pozvání!“ Stáhl si rukavice, odhodil je

na stůl v hale a běžel nahoru, přičemž bral schody po dvou.

Eunika pouze vytušila, co se asi stalo v pokoji nemocné. První

známkou, podle níž poznala, že není všechno v pořádku, byl příchod

paní Weatherwaleové, která dupala po schodech, ve tváři byla jako

krocan a čepec se jí třásl zlostí. Zachytila Euničin pohled a zakývala

na ni.

„Pošlete mi někoho pro povoz, miláčku,“ řekla. „Vracím se do

Somersetu. Vyhodili mne, miláčku. Co si o tom myslíte? Starou a

úctyhodnou ženu jako já! A vyhodil mě ďábelský kluk, kterého bych

nenechala přespat ani v kravíně.“ Byla rozzlobena a hlas se jí třásl

spravedlivým hněvem. „O tobě jsem vyprávěla,“ křičela hlasitě na

někoho — patrně Digbyho, jehož Eunika neviděla. „Vždy jsi byl

bezcitným zvířetem, a stane-li se něco tvé matce, půjdu na policii.“

„Uděláte lépe, odejdete-li dříve, než pošlu pro strážníka,“ ozval

se Digbyův vrčivý hlas.

„Já tě znám,“ hrozila pěstí neviditelnému nepříteli, „znala jsem

tě před třiadvaceti lety, chlapče, a ve svém životě jsem nepoznala

krutějšího a hrubšího člověka.“

Digby přicházel pomalu po schodech a usmíval se.

„Vy jste ale doopravdy nerozumná, paní Weatherwaleová.

Prostě si nepřeji, aby se moje matka stýkala s lidmi, které si vybrala

ve svém mládí za přátele. Nebyl jsem odpovědný za její tehdejší vul-

gární vkus — ale dnes za něj odpovědný jsem.“

- 90 -

Ženina červená tvář zrudla do fialová.

„Sprostá? Vulgární?“ prskala. „Řekl jsi to? Ty špinavý cizince!

Kliď se! Znám vaše tajemství, pane Digby Groate.“

Kdyby pohled zabíjel, byla by v tom okamžiku mrtvá. Obrátil se

na dolním konci schodů, šel do knihovny a bouchl dveřmi.

„Kdykoliv se o něm budete chtít něco dozvědět —“ paní Wea-

therwaleová ukazovala prstem na zavřené dveře, „pošlete si pro mne.

Mám několik listů od jeho matky, kde o něm píše jako o takhle veli-

kém dítěti — budou vám vstávat vlasy na hlavě, miláčku!“

Eunika si oddechla, když vůz konečně odvezl rozhorlenou paní z

Grosvenor Square. Ještě jedno rodinné tajemství, jenomže to ještě

Eunika netušila strašné podrobnosti. Nelitovala by, kdyby následova-

la paní Weatherwaleovou, ale Digby s ní měl jiné, netušené plány.

Tyto plány uzrály ve chvíli, kdy uslyšel spěšné zaťukání na dve-

ře a vyšel do haly.

„Ten telegram byl pro mne?“ zeptal se.

„Ne, pro mne,“ odpověděla Eunika a nebylo třeba, aby se ptal,

od koho je. Její zářící oči a zardělá tvář mu všechno pověděly.

24. KAPITOLA

„Jime!“

Eunika běžela přes trávník s nataženýma rukama, aniž by si vší-

mala toho, že je světlo a že se na ni dívá přinejmenším sto návštěvní-

ků parku.

Když ji Jim chytil za obě ruce, pocítila čistou radost. Pak se oba

rozhovořili; omlouvali se, přerušujíce jeden druhého kajícími výrazy.

„Jime, odejdu z domu pana Groata,“ řekla, když se uklidnili.

„Díky Bohu!“

„Říkáte to tak slavnostně,“ zasmála se. „Doopravdy si myslíte,

že mne tam čeká nějaké neštěstí?“ zeptala se.

„Vím, že ano,“ odpověděl Jim.

- 91 -

Měla tolik věcí, o nichž mu chtěla vyprávět, že nevěděla, čím

začít.

„Bylo vám líto, že jste mne neviděl?“

„Dny, kdy jsem vás neviděl, byly pro mne mrtvé, jako vymazané

z kalendáře,“ odpověděl Jim.

„Ach, než zapomenu,“ řekl Eunika, „paní Weatherwaleová už

odešla.“

„Paní Weatherwaleová?“ opakoval Jim udiveně.

„Vyprávěla jsem vám o ní…? Ne, ovšemže ne. Včera jsem vás

přece neviděla. Paní Groatová mne totiž požádala, abych napsala pa-

ní Weatherwaleové, její bývalé přítelkyni, aby k ní přijela. Myslím,

že paní Groatová se Digbyho hodně bojí.“

„A přijela?“ zeptal se Jim.

Dívka přikývla.

„Přijela a pobyla asi hodinu, ale pak přišel můj pán, Digby, a bez

okolků ji vyhodil na ulici. Tam láskou nikdo neplýtvá, Jime. Stará

paní ho nenávidí. Byla to dobrá, stará duše a říkala mi ,miláčku’.“

„A kdo by vám tak neříkal?“ zeptal se Jim. „Já vám také říkám

,miláčku’ a nejsem ,stará dobrá duše’. Pokračujte však. Odešla? Co

asi ví o Digbym?“

„Ví všechno. Jsem si jistá, že ví o Estremendovi. Jime, mělo by

to vliv na změnu závěti?“

Zavrtěl hlavou.

„Tážete-li se, jestli by to mělo vliv na Digbyho dědictví po mat-

ce, tak vám můžu říct, že ne. Vůle netvrdí, že je synem Johna Groata,

a proto nevadí, že se narodil před sňatkem s nešťastným lodním písa-

řem.“

„Kdy přechází majetek na Groaty?“

„Příští čtvrtek,“ odpověděl Jim s povzdechem, „a nejsem scho-

pen tomu zabránit.“

Neřekl jí, že se setkal s lady Mary. To nebylo pouze jeho tajem-

ství. Ani jí nemohl říci, že to byla právě lady Mary, kdo ji varoval.

Toulali se parkem a Jim byl nezvykle roztržitý.

„Víte, Euniko, že mám nejasné tušení, že nějak souvisíte s Dan-

tonovými miliony?“

- 92 -

Zasmála se a těsněji se do něj zavěsila.

„Jime, vy byste ze mne udělal anglickou královnu, kdybyste

mohl,“ řekla, „a máte právě tolik naděje dosadit mne na trůn jako do-

kázat, že jsem dítě někoho jiného. A skutečně si nepřeji být dítětem

někoho jiného. Měla jsem matku nesmírně ráda a byla jsem zoufalá,

když umřela. A otec byl zlatý člověk.“

Přisvědčil.

„Ovšem, je to fantastická myšlenka,“ řekl, „zkouším všechny

možnosti. Umínil jsem si odhalit, kde jste se narodila. Mám přítele v

Kapském Městě, kterému jsem svěřil pátrání.“

„O Eunice Mary Weldonové?“ smála se. „Nemůžete tedy zapu-

dit tuto myšlenku, není-liž pravda?“

Toulali se po březích Serpentiny, až došli k mostu vedle skladiš-

tě, a než mohli přejít ulici, byli nuceni počkat, až přejede vůz. Někdo

ve voze smekl.

„Kdo je to?“ zeptal se Jim.

,Digby Groat,“ usmála se, „brzy můj ,bývalý’ zaměstnavatel.

Nechoďme do čajovny, Jime,“ řekla, „pojďme raději do vašeho bytu

— tak by mne to těšilo.“

Váhavě se na ni podíval.

„Není však zvykem, aby svobodní muži pořádali čaje pro mladé

dámy,“ řekl.

„Vím jistě, že je,“ odmítla jeho námitku. „Vím určitě, že se to

stává denně, ale nemluví se o tom.“

Byt se jí nesmírně líbil. Odložila plášť a pospíchala do malé ku-

chyňky.

„Co jste to povídal o podkroví a čtyřech holých stěnách?“ zepta-

la se vyčítavě, když prostírala ubrus.

Jim seděl ve velkém křesle a myslel si, že je roztomilé stvoření.

Chtěl by takto navždy sedět a dívat se, jak pobíhá z místnosti do

místnosti. Zvuk jejího svěžího hlasu působil jako uklidňující prostře-

dek a kouzlo nebylo porušeno, ani když jej opět a opět volala, aby jí

vysvětlil nějakou zvláštnost visící na zdi.

- 93 -

„Všechno je zašlé,“ řekla, když přinášela čaj, „vím, že neleštíte

mosazné předměty ani nečistíte porcelán.“

„Máte úplnou pravdu,“ řekl Jim nedbale. „Ráno v půl osmé při-

cházívá nevábná žena a prací si odře prsty do kosti, jak sama říkává,

ačkoliv má na prstech více masa, než se zdá být potřebné.“

„A teď jede ten pověstný vlak,“ řekla, vyskočila a běžela k oknu.

Vlak hvízdal na svahu. „Ach, Jime, podívejte se na ty hochy,“ zašep-

tala v hrůze.

Přes trať byly na silných tyčích nataženy telegrafní dráty; jedna z

nich stála na dvorku domu. Na drátech ručkoval malý a odvážný kluk

k radosti kamarádů, kteří seděli na opačné zdi zářezu.

„Čertovský kluk,“ řekl Jim s obdivem.

Kolem profičel jiný vlak a plnou rychlostí se řídil do eustonské

stanice. Telegrafní drát se pod tíhou hocha tak prohýbal, že by se

mohl nohou dotknout střech vozů, kdyby ji natáhl.

„Kdyby ho chytil strážník,“ přemýšlel Jim, „zaplatil by sovere-

ighn pokuty a dostal by výprask. Ve skutečnosti by mu měli dát vy-

znamenání. Tito malí uličníci jsou budoucí vojáci a jednoho dne pro-

kážou svoji nebojácnost a dostanou Viktoriin kříž za lepší kousek,

než jaký jsem dokázal já.“

Zasmála se a opřela paže o jeho ramena.

„Nyní si vypijme čaj, protože už musím jít domů,“ řekla dívka.

Když nesla šálek k ústům, otevřely se dveře a vstoupila jakási

žena. Eunika neslyšela cvaknutí kliky a první slovo, jímž neznámá

upozornila na svou přítomnost, bylo: „Jime.“ Eunika se ohlédla a s

bolestí si uvědomila, že žena, která stála ve dveřích, byla neobyčejně

krásná. Léta nezbrázdila ani nezničila její krásu a šedé pramínky vla-

sů jenom zvyšovaly její půvab. Chvíli se na sebe žena a dívka dívaly.

Pak se příchozí usmála a řekla:

„Přijdu později, promiňte.“ Odešla a zavřela za sebou dveře.

Následovalo trapné ticho. Jim se třikrát pokusil o rozhovor, ale

vždy se zarazil, jakmile si uvědomil, že nemůže dívce vysvětlit dů-

vody ženina příchodu. Nemůže jí přece říci, že je to lady Mary Dan-

tonová.

- 94 -

„Říká vám — ,Jime’,“ pronesla dívka pomalu. „Je to vaše pří-

telkyně?“

„Eeee — ano,“ koktal Jim. „Je to paní Faneová, moje sousedka.“

„Paní Faneová?“ opakovala dívka. „Ale říkal jste mi, že je ochr-

nutá a že nemůže chodit. Říkal jste, že už několik let nevyšla z do-

mu.“

Jim něco spolkl.

„Řekla vám ,Jime’,“ opakovala dívka. „Jste velmi dobrými přá-

teli?“

„Ano, dost dobrými,“ odpověděl Jim chraptivě. „Ve skutečnosti,

Euniko —“

„Jak se sem dostala?“ vyzvídala dívka zamračeně. „Jistě si ote-

vřela klíčem. Copak má klíč od vašeho bytu?“

Jim znovu něco polykal.

„Nuže, to je tak —“ začal.

„Má klíč, Jime?“

„Ano, má. Nemohu vám to, Euniko, vysvětlit, ale vy byste —“

„Rozumím,“ přerušila ho. „Je velice krásná, není-liž pravda?“

„Ano, je dost hezká,“ přiznával Jim uboze. „Víte, máme společ-

né obchodní zájmy a často, když nejsem doma, sem chodí telefono-

vat. Víte, nemá telefon ve svém bytě,“ pokulhávalo Jimovo vysvětle-

ní.

„Rozumím,“ řekla dívka, „a proto vám říká Jime!“

„Vždyť jsme dobrými přáteli,“ zamotával se Jim. „Euniko, věř-

te, že si tuto příhodu špatně vykládáte.“

Zhluboka si povzdechla.

„Myslím, že je všechno v pořádku, Jime,“ řekla a odstrčila talíř.

„Nezdržím se déle… Prosím, nedoprovázejte mne domů. Pojedu vo-

zem — všimla jsem si, že je naproti domu stanoviště.“

Jim proklínal důvod, který přivedl lady Mary do pokoje právě v

tomto okamžiku, a proklínal sám sebe, že neřekl pravdu a že raději

lady Mary nezradil.

Už si dost ublížil svým nesouvislým vysvětlováním, ale přece

nic neřekl a pomohl dívce do kabátu.

„Opravdu půjdete raději sama?“ zeptal se zoufale.

- 95 -

Přisvědčila.

Stáli na plošině schodů. Dveře do bytu lady Mary byly otevřené

a zvnitřku se ozývalo pronikavé vyzvánění telefonu. Dívka upřela na

Jima vážný pohled.

„Vaše přítelkyně má klíč od vašeho bytu, protože nemá telefon,

není-liž pravda, Jime?“

Neodpověděl.

„Nikdy bych si nepomyslela, že mi budete lhát,“ řekla Eunika.

S bolestným srdcem se díval, jak odchází po schodech dolů.

Sotva vstoupil do pokoje a vrhl se na židli vedle čajového stol-

ku, lady Mary vešla za ním.

„Velice toho lituji,“ omlouvala se, „neměla jsem však tušení, že

je tady.“

„To nevadí,“ odpověděl Jim s mdlým úsměvem, „jenom mi to

nesmírně ztěžuje postavení. Lhal jsem a usvědčila mne ze lži —

vlastně mě usvědčil váš ďábelský telefon, lady Mary.“

„To jste ale hloupý,“ zněla její útěcha.

„Proč jste nezůstala?“ zeptal se Jim. „Nevypadalo by to tak div-

ně.“

„Z mnoha důvodů jsem nemohla zůstat,“ odpověděla lady Mary.

„Jime, pamatujete se na svoje a moje pátrání, které jsme podnikli?“

Jim přisvědčil. V této chvíli ho však původ Euniky Weldonové

nezajímal.

„Pamatujete si, že se narodila v Rondeboschi?“

„Ano,“ odpověděl mrzutě. „Alespoň to tvrdí,“ dodal s nádechem

posměchu.

„A tvrdí také toto?“ zeptala se lady Mary a podala mu telegram.

Jim četl:

„Eunika Weldonová zemřela v Kapském Městě ve stáří dvanácti

měsíců a tří dnů a je pohřbena na rosenbankském hřbitově, hrob čís-

lo 7963.“

- 96 -

25. KAPITOLA

Jim nevěřil svému zraku. Znovu si přečetl kabelogram.

„Pohřbena v jednom roku?“ řekl pochybovačně. „Co je to za

hloupost? Je tady, žije — a kromě toho jsem se setkal s mužem, který

rodinu Weldonovou znal a pamatuje si na Euniku jako na dítě. Tady

nelze mluvit o podvrhu.“

„Je to zamotané, není-liž pravda?“ řekla lady Mary a uložila te-

legram do kabelky. „Ale je to nesmírně důležité. Muž, který poslal

tento telegram, je nejspolehlivějším soukromým detektivem v jižní

Africe.“

Eunika Weldonová se narodila, Eunika Weldonová zemřela, a

přece je Eunika Weldonová živá, ačkoliv v této chvíli si přeje být

mrtvá.

Jim se opřel lokty o stůl a dlaněmi sevřel bradu.

„Přiznávám, že jsem úplně popletený,“ řekl. „Když dítě zemřelo,

rodiče patrně přijali za své jiné dítě, a tím je Eunika. Otázkou je, od-

kud pochází, protože o adopci se nikdy nemluvilo.“

Přisvědčila.

„Už jsem odeslala kabelogram svému agentovi, aby vypátral, by-

la-li adoptována,“ řekla lady Mary, „a současně, Jime, mají moje

domněnky opět půdu pod nohama.“

Jejich zraky se setkaly.

„Myslíte, že je Eunika vaší dcerou?“

Zvolna přikývla.

„A co ta kruhovitá jizva na jejím zápěstí? O té nic nevíte?“

Zavrtěla hlavou.

„Snad se jí něco stalo později —“ chvěla se, „když jsem ji ztrati-

la z dohledu.“

„Lady Mary, nemohla byste mi vysvětlit, proč jste ji ztratila z

dohledu?“ zeptal se Jim.

Zavrtěla hlavou.

„Zatím ne,“ odpověděla.

„Snad mi tedy odpovíte na jinou otázku: znáte paní Groa-

tovou?“

- 97 -

Přisvědčila.

„Znáte jakousi paní Weatherwaleovou?“

Její oči se rozevřely.

„Ano, znám Mary Weatherwaleovou. Je nájemcovou dcerou;

měla Janu velice ráda. Je to milá, řádná paní. Často jsem se divila,

jak se s ní Jana spřátelila. Proč se ptáte?“

Jim jí vyprávěl, co se stalo paní Weatherwaleové při návštěvě na

Grosvenor Square.

„Teď se podívejme na karty, nemusíme-li některé odložit,“ řek-

la. „Myslíte, že Jana Groatová zavinila nějakým způsobem zmizení

mého dítěte?“

„Na mou věru, myslím si to,“ odpověděl Jim. „Vy ne?“

Zavrtěla hlavou.

„Myslívala jsem si to,“ odpověděla klidně, „když jsem ale zahá-

jila pátrání, přesvědčila jsem se, že je bez viny. Nenajdete ve světě

druhou tak zlou ženu, jako je ona,“ řekla s tak prudkým zápalem, že

jí zčervenala tvář, „ale přece není odpovědná za Dorotčin osud.“

„Můžete mi o ní něco vyprávět?“

Zavrtěla hlavou.

„Snad víte něco, co by mi usnadnilo pátrání,“ řekl Jim.

„Dosud — nemůžu nic povědět,“ řekla tiše, vstala, a aniž se roz-

loučila, vyklouzla z pokoje.

Jim se rozhodl. Ve světle podivného kabelogramu ztratila roz-

tržka s Eunikou význam. Je opravdu dcerou lady Mary? Těžce si

vzdychl, když pomyslel na všechny následky a nové možnosti, o

nichž dosud neuvažoval.

Byl přesvědčen, že Jana Groatová by mu mohla dát klíč k záha-

dě, ale všechno jeho úsilí dozvědět se něco o její minulosti bylo zma-

řeno nevědomostí nebo neochotou těch, kdo ji v mládí znali.

Trochu naděje mu ještě zbývalo v kanceláři pana Saltera. Došel

do garáže, kde měl svůj malý vůz, a vydal se na výzkumnou cestu do

Chislehurtu, kde pan Salter bydlel.

Starý pán byl doma sám. Jeho žena a nejstarší syn, který s nimi

žil, si vyšli do Harrogatu. Jima přijal mnohem srdečněji, než jak by to

očekával.

- 98 -

„Viď, že u nás zůstaneš na oběd?“ řekl.

Jim zavrtěl hlavou.

„Ne, děkuji, pane. Právě dnes velmi spěchám. Přicházím se vás

zeptat, neznáte-li jakousi paní Weatherwaleovou?“

Advokát se zamračil.

„Weatherwaleová… Weatherwaleová,“ šeptal. „Ano, vzpomí-

nám si na to jméno. Zřídka zapomínám jména. Je o ní učiněna zmín-

ka v závěti paní Groatové — myslím, že jí odkazuje pár set liber. Její

otec byl jedním z Dantonových nájemců.“

„To je ona,“ řekl Jim a vyprávěl advokátovi vše, co věděl o její

neblahé návštěvě v Londýně.

„To jenom dokazuje,“ řekl advokát, když Jim skončil, „jak o

každém tajemství, o němž jsme my právníci přesvědčeni, že je uza-

vřeno v ocelových schránkách a zakopáno v tmavém sklepení, ví

každý Tom, Dick a Harry. Měli bychom si ušetřit námahu. Estremen-

da je jistě tím španělským markýzem, jenž bydlel u Dantonových v

době, kdy byla Jana ještě mladou dívkou. Je, jak se zdá, otcem Di-

gbyho Groata. Vím, že se tenkrát s jeho jménem pojil nějaký skandál.

Také nám to vysvětluje, proč na ni její otec už nikdy nepromluvil a

vydědil ji. Jsem si jistý, že Jonathan Danton nevěděl o jejím útěku,

protože by jí jistě neodkázal svoje jmění. Byl právě tak přepjatý jako

ostatní Dantonové. Zdá se, že mlčení starého Dantona paní Groatové

prospělo.“

„A jejímu synovi,“ dodal Jim a advokát přisvědčil.

„Může odkázat peníze komukoliv, pokud vím. Nezáleží na tom,

kdo je jeho otcem,“ řekl advokát. „Je to zajímavý případ, velmi zají-

mavý případ —“ zavrtěl šedivou hlavou. „Co chceš podniknout?“

„Pojedu do Somersetu k paní Weatherwaleové,“ odpověděl Jim.

„Snad se mi podaří nalézt nitku, která by mne někam dovedla.“

„Kéž bys našel také nitku, na které bys přivedl Digbyho Groata

do vězení,“ zabručel advokát. „Zachyť ji, Steelei, a táhni jako ďas!“

- 99 -

26. KAPITOLA

Když ráno v šest hodin zazvonil budík, rozespalý Jim byl naklo-

něn k pesimismu. Ale když se mu v mysli vyjasnilo a představil si,

jaké výsledky může mít dnešní pátrání, vydal se na cestu s lehkým

srdcem.

Stihl vlak odjíždějící v sedm hodin z Paddingtonu a brzy po de-

váté vystoupil ve stanici, která byla nejblíže obydlí paní Weather-

waleové. Dosud nesnídal a prodloužil svoji cestu o půl hodiny, neboť

hostinská v malé hospůdce stojící naproti nádraží mu připravovala

jídlo, bez něhož, jak žertovně řekla, nemůže být Angličan živ, totiž

vejce a slaninu.

Zdálo se mu, že se ocitl v jiném světě, než jaký zanechal na pad-

dingtonském nádraží. Stromy byly zelenější, bujná tráva na lukách

byla smaragdovější a nad hlavou v modré obloze vášnivě trylkoval

skřivan a jiný mu zdola odpovídal. Drobná, chlupatá zvířátka, už ve

světlejších, jarních hávech, přebíhala bílou silnici téměř pod jeho no-

hama. Přešel po drolivém kamenném mostě a chvíli se díval do měl-

kého koryta říčky, která se pěnila, bublala a vířila na cestě do vzdále-

ného moře.

Zedníci, kteří postavili tento důkladný most a položili jeho

omšelé opěrné pilíře, zemřeli, když si ještě silný Jindřich hrál na pána

ve Westminsteru. Tyto kameny přežily mnohé věky a mladé dívky,

jež se kdysi nahýbaly přes zábradlí a se sklopenými zraky nasloucha-

ly milencům, se proměnily v sešlé a zapomenuté stařeny.

Jim si povzdechl, neboť si uvědomil svoji úlohu. Život by pro

něho a pro Euniku nebyl dost dlouhý, jestliže…

Odehnal myšlenky a pevně kráčel vstříc osudu.

Hill Farm byl malý domek stojící uprostřed tříakrové zahrady.

Pan Weatherwale tam nebydlel. Zemřel prý před dvanácti lety, jak se

Jim dozvěděl v hospodě, ale syn pomáhá staré paní v hospodářství.

Jim vykročil cestou, která mu byla označena jako pověstná zná-

má cesta v Somersetu. Zastal paní Weatherwaleovou, jak stlouká

máslo. Později mu vyprávěla, že má pastviny a tucet krav.

- 100 -

„Neřeknu nic o Janě Groatové,“ řekla rozhodně, když se zmínil

o účelu své návštěvy. „Nikdy jí nezapomenu, jakou bolest mi její syn

způsobil urážkou. Opustila jsem práci a najala jsem ženu, aby mi do-

hlédla na hospodářství — a to mám za cestu do Londýna —“

„Myslím, že to všechno srovnáme, paní Weatherwaleová,“ řekl

Jim s úsměvem. „Pan Digby Groat vám to jistě všechno nahradí.“

„Jste jeho přítelem?“ zeptala se podezřívavě. „A pokud ano —“

„Nejsem jeho přítelem,“ přerušil ji Jim. „Naopak — snad ho

mám právě tak nerad jako vy.“

„To není možné, protože raději chci vidět čerta než tu opici se

žlutou tváří!“ Otřela si ruce o zástěru a uvedla ho do pěkného přijí-

macího pokoje. „Posaďte se, pane. Jak se jmenujete?“ zeptala se

prudce.

„Steele,“ zašeptal Jim.

„Tedy, pane Steelei, prosím, posaďte se —“ ukázala na křeslo

potažené světlým kartounem. „Nyní mi povězte, co vlastně chcete

vědět?“

„Chci slyšet něco o mládí Jany Groatové, jací byli její přátelé a

co víte o Digbym Groatovi.“

Paní Weatherwaleová potřásla hlavou.

„Nemohu vám o ní říct mnoho, pane,“ odpověděla. „Jejímu otci,

starému Dantonovi, patřil Kennet Hall. Je to vidět tady odtud —“

ukázala na šedou skupinu domů na vrcholku pahorku.

„Jana často přicházívala do statku. Mému otci tenkrát patřila

větší usedlost. Měli jsme Hollyhock Hill, ale v koních přišel o peníze.

Hrom do nich!“ řekla vesele a bylo zjevné, že si na čistokrevnou koň-

skou rasu nestěžuje.

„A dobře jsme se snášely. Přiznávám se, že to bylo něco neoby-

čejného, vždyť ona byla urozená lady a já nájemcova dcera. Ale, Bo-

že! Mám od ní spousty dopisů, či spíše, měla jsem. Dnes ráno jsem je

spálila.“

„Spálila jste je?“ řekl Jim zoufale. „A já jsem doufal, že se z

nich něco dozvím.“

Zavrtěla hlavou.

- 101 -

„Našel byste v nich jen hloupé nesmysly o jakémsi Španělovi,

do něhož se zamilovala.“

„O markýzovi z Estremendy?“ napověděl Jim.

Sevřela rty.

„Snad to byl on, a snad to nebyl on,“ řekla. „Nechci nikoho po-

mlouvat — všichni jsme chybovali — a myslím, že i vy se někdy do-

pustíte chyb, pokud jste to dosud neudělal. Ale vzpomínám si, pane

— zase nevím vaše jméno.“

„Steele,“ řekl Jim trpělivě.

„Dobrá. Vzpomínám si na milé děvče v tom domě. Nechápu, jak

může Jana dovolit, aby tak krásné stvoření žilo vedle surovce, jako je

Digby. Ale do toho už mi nic není. Spálila jsem dopisy — až na ně-

kolik. Schovala jsem dva nebo tři, abych dokázala, že se chlapec od

malička nezměnil. Dost možná,“ dodala žertovně, „že až jednou Di-

gbyho pověsí, novinářští zpravodajové je budou žádat a dobře mi je

zaplatí.“

Jim se zasmál. Její humor byl nakažlivý. Když se po pěti minu-

tách vrátila s malou krabičkou svázanou vybledlou zelenou sa-

metkou, zeptal se:

„Víte něco o Digbyově nynějším životě?“

Zavrtěla hlavou.

„Znala jsem ho jen jako chlapce, jehož zábavou bylo vytrhávat

mouchám křídla. Často se o hoších vypravují neskutečné věci, ale o

něm je to pravda. Víte, co bylo jeho největší radostí?“

„Nevím,“ usmál se Jim. „Jistě to bylo něco ošklivého.“

„V pátek chodil k nájemci Johnsonovi a díval se, jak zabíjejí

vepře pro trh,“ řekla zamračeně. „Takový to byl chlapec.“

Vyňala svazek zažloutlých listů, nasadila si ocelí lemované brýle

a začala je pročítat.

„Zde máte něco, co vám ukáže, jaký to bych hoch: , Dnes Digby

dostal výprask. Uvázal kotěti kolem krku prskavky. Jistě to ubohé zví-

ře zabilo.’ To je Digby,“ řekla paní Weatherwaleová, dívajíc se přes

brýle. „Není zde dopis, v němž by mi nepsala, že mu byla nucena pro

něco napráskat.“

Četla si zpola pro sebe a Jim zaslechl slovo „dítě“.

- 102 -

„Čí to bylo dítě?“

Podívala se na něho.

„To nebylo její,“ odpověděla.

„Ale čí bylo?“ naléhal Jim.

„Bylo to dítě, které měla v opatrování.“

„Její švagrové?“ zeptal se Jim.

Žena přisvědčila.

„Ano, dítě lady Mary — ubohá dušička, které tak krutě ublížil.“

Jim se neodvažoval promluvit. Paní Weatherwaleová bez pobí-

zení pokračovala:

„Poslechněte si toto, chcete-li vědět, jaký byl: ,Dnes jsem Dig-

byho několikrát potrestala. Je skutečně od přírody krutý. Představ si,

co udělal: vzal šestipenci, rozžhavil ji v ohni a položil tomu ubohému

dítěti na zápěstí. Zanechalo to kruhovitou spáleninu/“

„Velký Bože,“ vyletěl Jim, úplně bílý ve tváři. „Kruhovitou spá-

leninu na zápěstí?“

Dívala se na něj udiveně.

„Ano — proč se divíte?“

Zde tedy bylo vysvětlení a dědicem Dantonových milionů nebyl

Digby ani jeho matka, ale dívka jménem Eunika Weldonová — čili,

jak svět uslyší, Dorota Dantonová.

27. KAPITOLA

Eunika je dcerou lady Mary. O tom nelze pochybovat.

Dokázalo se, že jeho instinkt tušil správně. Jak se dostala do již-

ní Afriky? Nyní musel rozluštit ještě toto tajemství.

Rudá tvář paní Weatherwaleové byla jako ztělesněný údiv. V

prvním okamžiku si myslela, že její návštěvník zešílel.

„Přečetla byste mi ještě jednou, jak Digby Groat spálil tomu dí-

těti ruku?“ zeptal se pomalu.

Neklidně se na něj podívala, ale pak mu vyhověla.

- 103 -

„Dítěti se to brzy zahojilo,“ vysvětlovala. „Jednou s ním šla chů-

va na procházku — jedna z Janiných služebných je vzala na loďku,

která byla pravděpodobně převržena lodí.“

Jim pochopil.

Které lodě propluly kolem goodwinského pobřeží v den neštěs-

tí? To musí ihned zjistit a musí si vyžádat Janin dopis psaný přítelky-

ni a předložit jej Salterovi. Protože však žena váhala, Jim se znovu

posadil a podrobně a upřímně jí vylíčil své starosti a podezření.

„Jakže, to krásné děvče, které jsem viděla v Janině domě?“ pro-

nesla paní Weatherwaleová udiveně. „To mi nepovídejte!“

„Skutečně,“ řekl Jim, „na zápěstí má spáleninu. A nyní si vzpo-

mínám, že paní Groatová rovněž ví, že je to dcera lady Mary. Dostala

záchvat, když jizvu spatřila.“

„Nechci Janě ublížit, nebyla zlou přítelkyní, ale myslím, že pro

spravedlnost k mladé lady musím vydat tento dopis. A málem bych

jej spálila!“

„Díky Bohu, že jste to neudělala,“ řekl Jim vřele.

Prvním vlakem s vrátil do Londýna a s novinkami se vřítil do

Salterovy pracovny.

„Je-li vaše teorie správná,“ řekl starý advokát, když Jim skončil,

„nebude obtížné nalézt spojitost mezi zmizením dítěte a jeho podiv-

ným objevením jako Euniky Weldonové v Kapském Městě. Máme

zprávu z jižní Afriky, že Eunika Weldonová zemřela v útlém věku,

takže naše Eunika nemůže být tou dívkou. Radím vám, abyste si po-

spíšil, protože pozítří předávám Dantonovo dědictví novým advoká-

tům paní Groatové, a zdá se, že všemu dobře rozumím,“ řekl smutně

pan Salter. „Digby zamýšlí všechny Dantonovy pozemky ihned pro-

dat.“

„Jakou mají hodnotu?“

„Představují více než tři čtvrtiny jmění,“ odpověděl advokát k

Jimovu překvapení. „Lakesidské panství má cenu čtyři sta tisíc liber,

patří k němu čtyřiadvacet usedlostí a šest velkých statků. Vzpomínáte

si, že sem Digby Groat přišel před nějakým časem s otázkou, má-li

právo k prodeji? Právě dnes ráno jsem mluvil s Bennetty, jeho nový-

mi advokáty,“ pan Salter si zamyšleně hladil bradu, „a je úplně jasné,

- 104 -

že Digby pomýšlí na prodej. Ukazoval Bennettovi plnou moc, kterou

mu dnes ráno matka podepsala.“

Starý advokát dobře vytušil záměry Digbyho Groata. Závěť, kte-

rou Eunika našla, ho nesmírně rozzlobila. Umínil si, že nezůstane na

milost vrtošivé stařeny, která jej neměla právě tak ráda, jak ji on ne-

náviděl, a donutil matku, aby si vzala jiného advokáta — ne proto, že

by měl něco proti Salterovi, ale proto, že potřeboval nového člověka,

jenž by vykonal jeho rozkazy i v případech, ve kterých by se Salter

dotazoval.

Digby se rozhodl proměnit Dantonovy pozemky v hotovost, aby

mohl podle libosti vládnout penězi. Teprve až budou v jeho bance,

oddychne si volněji.

Vytvořil v City tajně syndikát, jenž převezme za hotové peníze

Dantonovy pozemky; získal několik zámožných finančníků, kteří se

zajímali o jeho plán, takže stačilo škrtnout perem a obchod byl uza-

vřen.

„Nejsou to dostatečné důkazy, že je Eunika dcerou lady Mary?“

zeptal se Jim.

Salter zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odpověděl, „ještě nám zbývá nalézt spojení těchto důkazů.

Ale jak říkám, snad i to dokážeš. Znáš datum, kdy dítě zmizelo. Bylo

to dvacátého prvního června 1901. Abych osvěžil paměť, pozname-

návám, že v tomto roce skončila burská válka.“

Jim navštívil nejdříve Union African Steamship Company, ale

přišel tam právě ve chvíli, kdy bylo zavřeno.

Naštěstí tam byl ředitelův zástupce, který jej pozval do kanceláře

a začal pátrat v záznamech.

„Žádná naše loď neopustila London River dvacátého nebo dva-

cátého prvního,“ řekl. „Ostatně — odtamtud vyjíždějí jen spojovací

parníky. Hlavní lodě vyplouvají ze Southamptonu. Poslední loď, kte-

rá projela Southamptonem, byl Central Castle. Vezla vojsko do jižní

Afriky, v Plymouthu byla dvacátého, tedy minula Margate tři dny

předtím.“

Úředník mu dal seznam a Jim si jej dlouho prohlížel.

- 105 -

Spěchal, aby podal zprávu lady Mary, ale nebyla doma. Její slu-

žebná, záhadná Madge Bensonová, mu řekla, že odjela a že ji neoče-

kává dříve než za dva tři dny, a Jim si vzpomněl, že se mu lady Mary

zmínila o odjezdu do Paříže.

„Víte, kde se v Paříži ubytuje?“

„Nevím ani, že jela do Paříže,“ řekla s úsměvem. „Lady Mary se

mnou nikdy nemluví o svých plánech.“

Jim si hlasitě povzdechl.

Nedalo se dělat nic jiného, než pokračovat v pátrání. Zatím si

uvědomil, že se s Eunikou nepohodl. Usmál se sám sobě. Co tomu

řekne, až se dozví, že žena, která ho nazvala „Jimem“, je její matka?

Je však nutné, aby svou duši obrnil trpělivostí ještě na čtyřiadvacet

hodin.

Náhle mu hlavou probleskla myšlenka, která mu zarazila úsměv

na rtech. Eunika Weldonová by mu snad odpustila a snad by zaměni-

la šedou cestu života za květnatou pěšinu, ale Dorota Dantonová byla

bohatá dívka, tak bohatá, že se mu o tom ani nezdálo, a Jim byl chu-

dý. Posadil se do křesla a uvažoval o tom. Myslel si, že by se mohl

oženit s nynější dívkou, s Eunikou — to vypadá pro ni i pro něho

slibně. Co kdyby se o tom nikdy nedozvěděla? Opovržlivě se usmál.

„Odstup, satane!“ řekl malému psíkovi sedícímu u jeho nohou a

upřeně se na něho dívajícímu. Sklonil se a hladil psa, jenž se převalil

na hřbet a zvedl tlapky. „Ani ty, ani já nemáme zvláštní důvod, proč

milovat Digbyho Groata,“ řekl. Byl to onen pes, jehož vysvobodili z

Groatova pitevního stolu. „A zkřiví-li jí jediný vlas na hlavě, bude

litovat, že se narodil.“

Ráno pokračoval v pátrání, jakmile byly lodařské kanceláře ote-

vřeny. Jedna po druhé mařila jeho naděje a bezmála se obával po-

slední návštěvy v African Coastwise Line.

„Nevím, stojí-li to za to, abyste tam šel,“ řekli mu v jedné kance-

láři. „Neplují z Londýna, je to liverpoolská firma a všechen jejich

náklad jde přímo z Mersey. Myslím, že jsme coastwiský parník ne-

měli nikdy v docích. Náhodou to vím,“ vysvětloval, „protože jsem

byl zaměstnán u celního úřadu, než jsem přišel k této firmě.“

- 106 -

Coastwise Line byla stará firma a měla místnosti ve staromód-

ních kancelářích v části Londýna, jenž se zdál nedotčen pokrokem

doby. Byla to jedna z těch firem, jež nepodlehly lichocení Company

Promoter, a její dva senioři, staří gentlemani, kteří vypadali spíše ja-

ko církevní hodnostáři, seděli po stranách velkého stolu.

Jima přijali se starosvětskou zdvořilostí a starý sluha, snad tak

starý jako African Coastwise Line, před něj postavil židli.

Oba gentlemani tiše naslouchali jeho žádosti.

„Myslím, že naše loď nikdy neprojela doverskou úžinou,“ řekl

jeden a potřásal hlavou. „Jsme vlastně liverpoolská firma, a i když

máme v Londýně stálou kancelář, přece je naším střediskem Liver-

pool.“

„A Avonmouth,“ zamumlal jeho společník.

„A Avonmouth, ovšem,“ přijal starší společník opravu s lehkým

přikývnutím.

„Pak vás nesmím vyrušovat, pánové,“ pronesl Jim s těžkým srd-

cem.

„Ujišťuji vás, že nám to vůbec nevadí,“ řekl společník, „ale aby-

chom měli úplnou jistotu, podíváme se na červnové plavby v roce

1901. Říkal jste to tak?“

Zazvonil a svoje přání oznámil písaři, jehož Jim považoval za

poslíčka. Písař se za okamžik vrátil s velikou knihou, kterou položil

na stůl. Pozoroval, jak gentlemanův pěstěný prst pečlivě projížděl

stránky a náhle se zastavil.

„Jistě si vzpomínáte, že jsme od Union African převzali náklad,

když byli příliš zaměstnáni transporty vojska?“

„To souhlasí,“ řekl společník. „Tenkrát jsme vyslali Battledore;

vyplul z Tilbury. Je to naše jediná loď, která vyplula z Temže.“

„Kdy vyplula?“ zeptal se Jim nedočkavě.

„Vyplula pravděpodobně asi v osm hodin ráno dvacátého první-

ho června. Podíváme se?“ řekl, vstal a šel k velké mapě visící na zdi.

„To by dojela do North Foreland Light asi ve dvanáct hodin… Kdy

se stalo to neštěstí?“

„V poledne,“ odpověděl Jim chraptivě a díval se z jednoho na

druhého.

- 107 -

„Nepamatuji si, že by bylo o této cestě hlášeno něco zvláštního,“

řekl starší z mužů pomalu.

„Byl jste ve Švýcarsku,“ řekl druhý. „Já také. Zastupoval nás

pan Mansar.“

„Je zde pan Mansar?“ zeptal se Jim netrpělivě.

„Umřel,“ odpověděl společník zdvořile. „Ano, ubohý pan

Mansar zemřel v dost ranném věku. Bylo mu šedesát tři let — byl to

velice milý člověk a hrál neobyčejně dobře na piano.“

„Na housle,“ šeptal jeho společník.

Jima nezajímalo hudební vzdělání pana Mansara.

„Je možné se nějakým způsobem dozvědět, co se stalo cestou?“

Mladší společník odpověděl:

„Ukážeme vám lodní deník Battledoru.“

„Doufám, že ho budeme moci předložit,“ opravil ho starší muž.

„Za války byl Battledore torpédován, ale kapitán Pinnings dosud ži-

je.“

„A lodní deník?“ tázal se Jim.

„Po tom musíme pátrat. Máme všechny deníky v Liverpoolu a

ihned napíši vedoucímu úředníkovi, aby nám jej sem poslal, má-li jej

tam.“

„Je to velmi naléhavé,“ řekl Jim vážně. „Byli jste tak laskaví a

jistě bych na vás nenaléhal, kdyby nebyla věc svrchovaně důležitá.

Dovolili byste, abych zajel do Liverpoolu a prohledal deník?“

„Myslím, že vám můžu ušetřit námahu,“ řekl starší z obou pánů,

jejichž jména se Jim nikdy nedozvěděl. „Pan Harry přijede zítra do

Londýna, že ano?“

Jeho přítel přisvědčil.

„Nuže, může knihy přivézt s sebou, existují-li. Nařídím písaři,

aby zatelefonoval do Liverpoolu.“

Jim byl nucen spokojit se s tím, ačkoliv to znamenalo zdržení

dalších čtyřiadvacet hodin.

Oznámil vše advokátovi a pak se rozhodl, že uskuteční odvážný

plán. Hlavní věcí byla Euničina bezpečnost, a ačkoliv si nemyslel, že

jí hrozí bezprostřední nebezpečí, přece si umínil dostat ji při nejbližší

příležitosti z čísla 409 na Grosvenor Square.

- 108 -

Jak by to bylo jednoduché, kdyby byla lady Mary v Londýně!

Jel na Grosvenor Square do čísla 409 a byl ihned uveden do Di-

gbyovy pracovny.

„Jak se máte, pane Steelei?“ zeptal se tento úlisný gentleman.

„Prosím, posaďte se. Snad je to pohodlnější, než se schovávat za sto-

lem,“ připojil a Jim se usmál. „A nyní mi povězte, co si přejete?“

„Rád bych mluvil se slečnou Weldonovou,“ odpověděl Jim.

„Myslím, že slečna je na procházce, ale zeptám se.“

Zazvonil a řekl služebné:

„Požádejte slečnu Weldonovou, aby přišla dolů.“

„Není nutné, abych s ní mluvil zde,“ řekl Jim.

„Nebojte se,“ usmál se Digby, „ihned odejdu.“

Za okamžik se služebná vrátila se zprávou, že lady odešla.

„Dobrá,“ řekl Jim, vzal si svůj klobouk a usmíval se právě tak

úlisně jako jeho neochotný hostitel. „Počkám venku, dokud nepři-

jde.“

„To je obdivuhodná vytrvalost,“ bručel Digby. „Snad ji najdu.“

Odešel a za několik minut se vrátil s Eunikou.

„Služebná to špatně vyřídila,“ řekl dvorně. „Slečna Weldonová

nešla na procházku.“

Uklonil se jí, nechal ji vstoupit do pokoje a zavřel dveře.

Eunika se zastavila s rukama zkříženýma na zádech a dívala se

na muže, na něhož dříve soustředila svoje naděje i myšlenky a pro

jehož jednání se dosud hněvala.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane Steelei?“

Její vystoupení otřáslo Jimovým sebevědomím a vyplašilo mu z

mysli všechny pečlivě promyšlené důvody.

„Rád bych, abyste opustila tento dům, Euniko!“ řekl.

„Máte nové důvody?“ zeptala se a sama na sebe se hněvala za

svůj sarkasmus.

„Mám k tomu pádné důvody,“ odpověděl pevně. „Přesvědčil

jsem se, že jste dcerou lady Dantonové.“

Znovu se zasmála.

„Myslím, že tento důvod jste mi už říkal, není-liž pravda?“

- 109 -

„Prosím vás, Euniko, poslouchejte,“ žadonil. „Mohu dokázat, že

jste dítětem lady Mary. Jizvu na zápěstí vám vypálil Digby Groat,

když jste ještě byla dítětem. Eunika Weldonová neexistuje — doká-

zali jsme, že zemřela v Kapském Městě rok po narození.“

Pevně se na něj dívala a jeho srdce zoufalo.

„To je velmi romantické,“ řekla dívka. „Nic jiného mi nechcete

říct?“

„Pouze to, že paní, kterou jste viděla u mne v pokoji, byla vaše

matka.“

Oči se jí široce otevřely, ale pak Jim spatřil, jak se přes její rty

mihl úsměv jako zimní sluneční paprsek.

„Jime, vy byste měl psát povídky,“ řekla. „A zajímá-li vás to,

povím vám, že za několik dní opouštím tento dům. Vracím se do

svého starého místa. Nepotřebuji, abyste mi vysvětloval, kdo je ta

žena, která naneštěstí nemá telefon a která má naštěstí klíč od vašeho

bytu,“ řekla a její hněv pohltil soustrast, kterou s ním měla. „Povím

vám jen tolik, že jste ve mně otřásl víru v muže mnohem více než

Digby Groat nebo kterýkoliv jiný člověk. Nemohu zapomenout, jak

jste mi ublížil.“

V tomto okamžiku se jí zachvěl hlas, ale ovládla se a zamířila ke

dveřím.

„Sbohem, Jime,“ řekla a odešla.

Stál ohromen a nemohl uvěřit svému sluchu. Její pohrdání ho

zranilo jako šlehnutí a nespravedlnost jejího názoru ho zbavovala

řeči.

Na vteřinu ho zaplavila vlna slepého vzteku, ale pak opadla.

Mohl nyní jít, neboť zde nebyla naděje, že ji znovu spatří a vše jí vy-

světlí.

Ale otálel. Chtěl potkat Digbyho Groata a z jeho chování vypát-

rat, jak dalece se přičinil na změně dívčina náhledu. Směšná stránka

této situace ho zaujala. Dal se do smíchu, ale jeho smích byl nasycen

téměř fyzickou bolestí, takže nevěděl, směje-li se, nebo pláče.

- 110 -

28. KAPITOLA

Konec se blížil. Digby měl tak zdravý postřeh, že se nemohl mý-

lit. Před dvěma lety vyjednával s dohazovačem v San Paulo a dohodl

se o koupi pozemku. Způsobem, jenž nesnesl denní světlo, obratně

zakryl osobu kupce a zamýšlel na získaném ranči prožít veselý život.

A pevněji než kdy jindy byl rozhodnut, že Eunika musí jet s ním a

sdílet s ním rok života. Potom — pokrčil rameny. Ženy, s nimiž se

dosud setkal, ho sice zpočátku okouzlovaly, ale pak ho nudily a na-

konec zmizely z jeho blízkosti. Možná, že to bude stejné i s Eunikou,

ačkoliv v tomto okamžiku to nemohl tvrdit.

Jimovi Steeleovi ubíhaly ranní hodiny nesmírně pomalu. Bratři

společníci řekli, že pan Harry přijede v jednu hodinu, a přesně v tuto

dobu Jim čekal před kanceláří.

Vlak pana Harryho se asi opozdil. Byly téměř dvě hodiny, když

přišel s nosičem nesoucím tlustý balík pod paží. Konečně nosič ode-

šel.

„Vstupte, prosím!“

Jim rychle vešel do místnosti.

Pan Harry, jehož považoval za chlapce, byl vážný, padesátiletý

muž a zřejmě mladším bratrem staršího společníka.

„Našli jsme lodní deník, ale zapomněli jsme datum,“ řekl tento

gentleman.

„Stalo se to dvacátého prvního června,“ doplnil Jim.

Deník ležel otevřen na stole a do spořádané kanceláře vnesl ro-

mantické ovzduší.

„Zde je to,“ řekl společník. „ Battledore opustil Tilibury za příli-

vu v devět hodin ráno. Východojižní vítr, moře klidné, mlhavo.“ Sjel

prstem níže. „Zde je, co potřebujete.“

Pro Jima to byla chvíle vrcholného napětí. Společník četl něko-

lik úvodních slov, až došel k zápisu, jenž měl naprosto změnit svět

pro ženu, kterou miloval více než život.

„V 11.50 těžká mlha, rychlost nezmenšena. Ve 12.01 rychlost

zmenšena na čtvrtinu. Bosum hlásí, že jsme převrhli malou loďku a

že ve vodě byly viděny dvě osoby. Dobrý plavec Grant vylovil dítě.

- 111 -

Druhou osobu nenašel. Rychlost zdvojnásobena. Učiněn pokus spojit

se s ,Dungenessem’, ale počasí příliš mlhavé pro vlajkové signály…

To bylo ještě před dobou radiotelegrafie, rozumíte, pane Steelei?“

Jim přisvědčil.

„Několikaměsíční dítě předáno stevardům…“

Následoval zápis za zápisem, ale zmínka o dítěti byla až ve Fun-

chalu.

„To je na ostrově Madeira,“ vysvětloval společník. „ V šest hodin

ráno příjezd do Funchalu. Nález dítěte hlášen anglickému konzulovi,

jenž řekl, že vyšle kabelogram do Londýna.“

Příští zápis zněl:

„ Dakka — to je přístav na západním břehu Afriky pod francouz-

ským protektorátem,“ vysvětloval společník. „Došla zpráva z brit-

ského konzulátu ve Funchalu, že londýnské policii nebylo pohřešová-

ní dítěte hlášeno/“

Až teprve třetí den před příchodem do Kapského Města našel

Jim zprávu, která ho zaujala:

„ Pan Weldon z Kapského Města, který byl na zdravotní cestě se

svou manželkou, se nabídl, že adoptuje dítě, jež jsme vylovili 21.

června, neboť před nedávném jim zemřelo jejich vlastní dítě. Protože

kapitán znal pana Weldona a Canon Jesson — to byl asi nějaký spo-

lucestující,“ vysvětloval společník, „se za něho zaručil, bylo dítě pře-

dáno do jeho péče, což bylo hlášeno úřadům v Kapském Městě.“

Pak následoval popis, barva pleti nalezeného dítěte a o jeho zna-

mení bylo poznamenáno toto: „ O jizvě na pravém zápěstí lékaři tvr-

dí, že vznikla nedávným spálením.“

Jim si zhluboka oddechl.

„Nejsem schopen, pánové, říci, jak jsem vám vděčný. Napravili

jste velkou křivdu a zasloužili jste si vděčnost dítěte, které je dnes už

dospělou dívkou.“

„Myslíte, že je totožná s vaší známou?“

Jim přikývl a rychle si opsal zprávy z deníku.

„Jsem o tom přesvědčen,“ odpověděl klidně. „Deník kapitána

Pinningse zcela přesně doplňuje dosud scházející články. U soudu se

- 112 -

odvoláme na tento deník a žádost naší klientky jistě nebude zamítnu-

ta.“

Jim šel po Threadneedle Streetu a prozpěvoval si, neboť skuteč-

nost, že získal pro Euniku — jmenovala se sice nyní Dorotka, ale pro

něj zůstane navždy Eunikou — jmění, jej tak těšila, že ani vědomí, že

ji vlastně ztrácí, nezkalilo jeho radost.

Vřítil se do pracovny pana Saltera a beze slova mu předložil

zprávy.

Pan Salter četl a oči mu zářily.

„Celá záležitost je úplně jasná,“ řekl. „Deník dokazuje identitu

dcery lady Mary. Co jsi zařídil?“

„Ještě nic, pane,“ smál se Jim, „neboť dříve, než vypudíme paní

Groatovou a jejího syna —“ zaváhal, „musíme přesvědčit slečnu

Dantonovou, že je nutné, aby opustila Groatův dům.“

„Pak ale, hochu, myslím, že spíše přijme názor staršího člověka

než tvůj, a proto půjdu s tebou,“ řekl advokát.

Dveře jim otevřel nový sluha. Digby vyšel z pracovny zdvořilý a

úslužný jako vždy.

„Rád bych si promluvil se slečnou Weldonovou,“ řekl advokát.

Digby se na něho upřeně zadíval. Jistě by nebyl tak klidný, kdy-

by tušil, co se děje v Salterově nitru. A přece se Jimovi zdálo, že Di-

gby něco napjatě očekává.

„Lituji, že nemůžete mluvit se slečnou Weldonovou,“ řekl pan

Groat pomalu. „Odjela ranním kontinentálním vlakem a v tomto oka-

mžiku se blíží k Paříži.“

„To je zatrolená lež,“ řekl Jim klidně.

29. KAPITOLA

Stáli proti sobě s nenávistí v srdcích.

„To je lež,“ opakoval Jim. „Slečna Weldonová je buď zde, ane-

bo jste ji odvlekl do některého pekelného domu v Somersetu.“

- 113 -

Tentokrát byl Digby Groat méně uražen prudkostí Jimovy uráž-

ky než advokátovou přítomností.

„Vy se propůjčíte k podobné hulvátské urážce?“ vrčel. „Řekl

bych, že se muž vašich zkušeností nedá napálit tímto šibalem. Ostat-

ně, slečna Weldonová si vás nepřeje vidět,“ obrátil se k Jimovi.

„Řekla mi o vaší roztržce a opravdu jste se, Steelei, zachoval velmi

špatně.“ Lhal, o tom Jim nepochyboval. Eunika by se mu nikdy ne-

svěřila. „Proč se zajímáte o slečnu Weldonovou?“ zeptal se advokáta.

„Příliš se o ni nezajímám,“ odpověděl starý advokát.

Jim se zachvěl a řekl:

„Ale —“

„Raději půjdeme, Steelei,“ přerušil ho Salter s výstražným po-

hledem.

Teprve daleko od domu Jim promluvil:

„Proč jste mu nechtěl říct, že je Eunika dědičkou Dantonova

jmění?“

Salter se na něho podíval svýma modrýma očima.

„Co kdyby se uskutečnily všechny vaše obavy?“ zeptal se mírně.

„Co když je tento člověk opravdu takovým bídákem, za jakého ho

oba pokládáme? A dívka je v jeho moci. Co by se stalo, kdyby věděl,

že je může Eunika vyhnat z domu a uvrhnout do bídy?“

Jim se hryzl do rtů.

„Odpusťte, pane,“ řekl pokorně, „jsem splašený blázen.“

„Eunika je poměrně v bezpečí, dokud se Digby Groat nedozví,

že ohrožuje jeho postavení. Dosud je v bezpečí. Je ale ztracena,

jakmile mu řekneme, co víme.“

Jim souhlasil.

„Myslíte, že jí hrozí vážné nebezpečí?“

„Jsem si jistý, že by pan Digby Groat neváhal ani před vraždou,

aby dosáhl svého cíle,“ odpověděl advokát zachmuřeně.

Pak už mlčeli. V kanceláři na Melberought Street se Jim vrhl na

židli a obličej si zakryl rukama.

„Zdá se, že jsme bezmocní,“ řekl trpce. „Jistě je však zákon sil-

nější než pan Digby Groat. Copak ho nemůžeme žalovat a odstranit

ho?“

- 114 -

Pan Salter kouřil ve své pracovně jen zřídka, pouze při zvlášt-

ních příležitostech. Z psacího stolu vyňal pěnovou dýmku, očistil ji o

jemné sukno svého kabátu a pomaličku naplnil.

„Zákon je silnější než Digby Groat, ale také silnější než já nebo

vy. Hloupí lidé se mu často vysmívají, často na něj bručí a obyčejně

jej proklínají. Ale je to zdlouhavý stroj a mele pomalu, nesmírně po-

malu. Neomezuje se jen na pátrání, zatčení a rozsudek. Má mnoho

zbraní, a to i zbraně úskočné a podlé, a sám Bůh ví, že takovouto

zbraň musíme vytasit proti Digbymu Groatovi.“

Jim vyskočil a uchopil starcovu ruku.

„A nemůže-li jej zákon polapit, vytvořím těmato rukama zákon,

jenž ho zardousí.“

Salter se na něj podíval s obdivem, ale také rozveselen.

„V tom případě chytne zákon tebe a zardousí tě — a snad by ne-

bylo k ničemu, kdyby několik listů přineslo zprávu o násilné vraždě

toho padoucha.“

Jim začal ihned pátrat, zda Eunika skutečně odjela. Byl překva-

pen, když zjistil, že Eunika a paní Groatová skutečně přišly na nádra-

ží Victoria. Digby zakoupil dva lístky a zajistil dvě místa ve voze.

Počítal, že Jim najde tuto stopu a bude ji sledovat. Jim nevypátral,

kde vystoupily, a tak se vrátil k advokátovi a sdělil mu, co se dozvě-

děl.

„Odjezd Jany Groatové nedokazuje, že s ní odjela i naše klient-

ka,“ prohlásil advokát moudře.

„Naše klientka?“ řekl Jim udiveně.

„Naše klientka,“ opakoval pan Salter s úsměvem. „Nezapomí-

nej, že slečna Dantonová je naší klientkou, takže jsem oprávněn kde-

koliv hájit její zájem —“

„Pane Saltere,“ přerušil ho Jim, „kdy byla Bennettům předána

správa Dantonová jmění?“

„Dnes ráno,“ zněla překvapující odpověď, ale pan Salter nevy-

padal zklamaně.

„Nebesa!“ zašeptal Jim. „Tedy je Dantonovo bohatství v Dig-

byových rukách?“

- 115 -

Advokát přisvědčil a za okamžik řekl:

„Netrap se tím. Pokračuj ve svém pátrání. Slyšel jsi něco o lady

Mary?“

„O kom, pane?“ Jim se znovu podivil.

„O lady Mary Dantonové,“ řekl advokát a usmál se jeho překva-

pení. „O záhadné, černě oblečené ženě. Určitě to byla lady Mary. Ne-

pochyboval jsem o tom a nabyl jsem jistotu, jakmile jsem uslyšel o

Modré ruce. Vidíš, hochu,“ řekl vesele a zamrkal očima, „pátral jsem

tím směrem, který jsi zanedbával.“

„Co znamená Modrá ruka?“

„Lady Mary ti to jednou řekne — dosud nemám právo sdělit, co

vím. Steelei, byl jsi někdy v barvírně?“

„V barvírně, pane? Ano — byl jsem už v barvírně.“

„Viděl jsi někdy ruce žen barvících indigem?“

„Myslíte, že byla zaměstnána v barvírně?“ zeptal se Jim nedůvě-

řivě.

„Jednou ti to řeknu,“ odpověděl advokát a Jim byl nucen se s

touto odpovědí spokojit.

Bylo třeba vážně pracovat a za každé vlákno táhnout zvlášť. Sal-

ter přijal dva bývalé policisty, inspektora Holdera a seržanta Fielda,

kteří si založili detektivní kancelář, a celé odpoledne vykládal Jimo-

vým novým pomocníkům, co se udalo.

Odpoledne, když Digby netrpělivě vyhlížel z okna, viděl potulo-

vat se zahradami na náměstí vousatého muže, jenž byl zřejmě pono-

řen do pozorování přírodních i architektonických krás Grosvenor

Square. Nemohl povaleči věnovat tolik pozornosti, kolik by chtěl,

neboť jeho číhání bylo přerušeno panem Bennettem, hranatým Sko-

tem pískových vlasů, jenž nebyl svým novým klientem příliš nadšen.

„Nuže, pane Bennette, předal vám starý Salter všechny dokla-

dy?“

Pan Bennett se na něj chladně podíval.

„Pan Septimus Salter,“ řekl klidně, „je výtečným právníkem a

jeho jména si váží všude, kdekoliv je vysloveno. Velcí právníci si

nelibují v úskocích.“

- 116 -

„Není třeba se urážet. Bože, snad si nemyslíte, že je vám přátel-

sky nakloněn?“

„Je mi docela jedno, jak je mi nakloněn,“ odpověděl pan Bennett

a jeho severský přízvuk už prokazoval mrzutost. „Myslím si o něm

to, co jsem řekl. Smlouva o lakesidském panství je připravena. Ne-

ztrácel jste mnoho času, pane Groate?“

„Ne,“ odpověděl Digby po chvíli přemýšlení, „neboť členové

syndikátu žádají předání. Kdy to můžeme dojednat?“

„Zítra,“ zněla odpověď „Předpokládám —“ zaváhal, „předpo-

kládám, že nebude námitek hlavní dědičky — Doroty Dantonové.

Zdá se mi, že se v posledním okamžiku objevila.“

Digby se usmál.

„Dorota Dan tónová, jak jí říkáte, byla před dvaceti lety potra-

vou rybám. Nestarejte se o ni.“

„Velmi dobře,“ řekl Bennett a vytáhl z aktovky spousty papírů.

„Tyto listiny podepište čtvrtého a vaše matka pátého.“

Digby se zamračil

„Moje matka? Myslel jsem, že není třeba, aby něco podepisova-

la. Mám její plnou moc.“

„Naneštěstí vás plná moc neopravňuje k postoupení některých

práv, jež na ni přešla po otci. Nemají velký význam,“ řekl advokát,

„ale dávají jí retenční právo na Kennet Hall, a proto si myslím, že by

bylo lépe, kdybyste nebyl tak závislý na plné moci v případě, kde se

mohou vyskytnut námitky. Pan Salter je velmi prozíravý člověk, a

když poslal podmínky o převodu do mé kanceláře, vytušil jsem, že

jako bývalý Dantonův právní zástupce cítí zodpovědnost a že chce

navrhnout zastavení akce.“

„Co to znamená, zastavení akce?“

„Doslovně caveat emptor znamená: měj se na pozoru, kupče, a

nastane-li caveat, nesmí se vám syndikát odvážit zaplatit, ačkoliv ca-

veat nemá vliv na majetek, který by na vás přešel plnou mocí.“

Digby tahal svoje krátké vousy a dlouho se díval z okna.

„Dobrá, požádáme ji o podpis.“

„Neodjela do Paříže?“

Digby se na něho rychle podíval.

- 117 -

„Jak to víte?“ zeptal se.

„Volal jsem dnes pana Saltera,“ odpověděl, „abych ověřil a po-

rovnal pojišťovací list, který mi poslal, a řekl mi o jejím odjezdu.“

Digby zamumlal něco mezi zuby.

„Je vůbec třeba, abyste se domlouval s panem Salterem?“ řekl

drsně.

„Je třeba, abych svoji práci vykonával tak, jak tomu rozumím,“

odpověděl Bennett s charakteristickým úsměvem.

Digby se na něho zuřivě podíval a rozhodl se, že tohoto neo-

chotného Skota nebude zaměstnávat dlouho. Nenáviděl zákony a ne-

náviděl právníky a myslel si, že páni Bennettové s radostí uchvátí

správu jeho majetku a podvolí se každému jeho nátlaku. Nyní poznal,

že se mýlil, a pokud najde takového, jakého hledá, bude to sešlý, zpo-

la zničený solicitátor závislý na soudním dvoře, jenž udílí rady ve

výčepnách hostinců.

„Dobrá, dejte mi ty listiny. Předložím jí je k podpisu.“

„Pojedete do Paříže?“

„Ne,“ odpověděl Digby. „Pošlu je aeroplánem.“

Advokát sebral všechny papíry a zastrčil je do aktovky.

„Pak vás tedy uvidím zítra v kanceláři Severního pozemkového

syndikátu.“

Digby přisvědčil.

„Ještě slovíčko, Bennette,“ zavolal zpět advokáta, „chci prodat

tento dům. Pojedu na dlouhou dobu do ciziny a nemohl bych udržet

tak nákladný dům. Rád bych jej rychle prodal.“

„Rychlý prodej vždy prodávajícímu uškodí,“ řekl advokát, „ale

udělám, co bude v mých silách. Zamýšlíte prodat i nábytek?“

Digby přisvědčil.

„A máte ještě jiný dům na venkově?“

„Ten není na prodej,“ odpověděl Digby úsečně.

Po advokátově odchodu vstoupil do svého pokoje, aby se pře-

vlékl, ale nepospíchal,

„Teď donutím Euniku k poslušnosti,“ řekl a s klidným úsměvem

si natáhl rukavice.

- 118 -

30. KAPITOLA

Digby Groat podnikl nečekanou cestu na západ. Dobrý generál

připravuje v době vítězství cestu pro ústup. Kennet Hall měl být Di-

gbyovým útočištěm v nepředvídaných okolnostech.

Kennet Hall byl jedním z panství, které jeho matka zdědila a

které nemohlo být prodáno pozemkovému syndikátu, neboť Digby si

včas nezaopatřil matčin podpis. Kennet Hall byl sídlem Dantonů asi

před sto čtyřiceti lety. Zanedbaný dům stojící v zádumčivém parku

nebyl obydlen, pokud si Digby pamatoval.

Časně ráno tam poslal vůz, ale sám jel vlakem. Nerad jezdil au-

tomobilem dlouho; hodlal se jím sice večer vrátit, ale ráno dal před-

nost klidné jízdě vlakem.

Automobil pokrytý prachem jej očekával na nádražní stanici a

několik staničních úředníků se na něho dívalo bez projevu nadšení,

když vycházel z nádraží.

„To je Groat, co mu patří Kennet Hall, že ano?“ řekl vrátný ob-

stárlému přednostovi.

„Ano, to byl špatný den pro celý kraj, když panství přešlo na Ja-

nu Groatovou. Tak zlá žena jako ona tu dosud nebyla.“

Aniž by Digby Groat tušil přísnou kritiku své matky, vyjížděl do

kopce po silnici vedoucí k bráně Kennet Hallu. Vrata byla nádhernou

prací ze sedmnáctého století, ale budova se skládala z několika oškli-

vých baráků, jež nějaký viktoriánský architekt postavil na boháčově

pozemku. Byly asi dvacet let neobydlené a vypadaly zanedbaně. Ma-

lá zahrádka, jež kdysi rozkvétala pod okny, byla zarostlá plevelem a

nebylo možné rozeznat pěšinky od trávníků.

Správce běžel otevřít bránu. Byl to chorobně vyhlížející, asi pa-

desátiletý muž a jeho stálé mračení nezahladila ani pánova přítom-

nost.

„Byl zde někdo, Mastersi?“ zeptal se Digby.

„Ne, pane,“ odpověděl muž, „kromě toho pána, který přiletěl.

Přistál dnes ráno. Je to báječná věc, to létání. Dobře jsme viděli, jak

přistával.“

- 119 -

„Sedněte si k šoférovi,“ řekl Digby úsečně, neboť ho nezajímaly

služebníkovy názory o letectví.

Vůz projel dlouhou jilmovou alejí a zastavil před neporostlým

svahem vedoucím na spodní terasu. Všechna krása a půvab Somerse-

tu, uprostřed něhož Kennet Hall stál, ho nemohly zbavit neutěšeného

vzhledu. Zábradlí se rozpadávala větrem a deštěm dávno uplynulých

let a průčelí popraskalo a zešedlo zimními plískanicemi. Zdálo se, že

černá a zaprášená okna zlomyslně pošilhávají na čistou, svěží krásu

přírody, jako by byla hrdá na svoji dokonalou ošklivost.

Dvacet leť se štětec nedotkl šedohnědého a sešlého vyřezávání a

plevel vyrůstal do velké výšky tam, kde kdysi kvetly růže. Tři velká,

bílá, mramorová křesla stojící na rozpadávající se terase byla poka-

pána smolou zanedbaných stromů; kamenná podlaha byla rozpukána

a poseta zbytky uplynulých časů — zetlelými listy a větvičkami — a

mramor, kde se dámy procházívaly v dobách, kdy slovo Kennet Hall

nahánělo posvátnou hrůzu, pokrýval mech.

Digby nebyl stísněn pohledem na stavení. Znal je dobře a kdysi

pomýšlel na to, že je zboří a postaví moderní pohodlný dům.

Masters otevřel velké dveře a vstoupil do domu.

I zde bylo patrné zanedbání. Když vstoupil do pusté chodby,

uslyšel cupot a šramot drobných nožek a usmál se.

„Jsou tu myši?“

„Myši,“ řekl Masters rezignovaně. „Mají tu úplnou kolonii, pa-

ne. Zde je jich tolik, že je mám i v bytě, ale v západním křídle

nejsou,“ dodal spěšně. „Měl jsem tady celý měsíc párek teriérů a fre-

tek, aby je chytali, ale jsou v tam té části domu —“ mávl vpravo.

„Kde je ten pán, co přiletěl?“

„Právě snídá, pane.“

Digby šel za správcem dlouhou, chmurnou přízemní chodbou a

prošel dveřmi, které správce otevřel.

Vousatý Villa vesele zakýval na Digbyho. Jeho vzhled i oblek

zřejmě dokazovaly, že přiletěl aeroplánem.

„Dobře, že jste tady,“ řekl Digby a podíval se na nesmírnou

spoustu jídla, která byla před ním postavena.

- 120 -

„Jsem tu,“ řekl Villa a podivně mával nožem, „ale jenom přízní

bohů. Nemám rád výzvědné stroje — pošlete s ním zpět Bronsona.“

Digby přikývl, odsunul chatrnou židli a posadil se.

„Nařídil jsem Bronsonovi, aby sem přišel — bude tu dnes v no-

ci,“ řekl.

„Dobrá,“ zamumlal muž a pokračoval v jídle.

Masters odešel a Villa naslouchal zanikajícím zvukům kroků po

nepokrytých podlahách a pak se zeptal:

„Jaký máte plán, mistře? Nezměnil jste hlavní stan?“

„Nevím,“ odpověděl Digby ostře, „ale seafordské letiště je stře-

ženo. Aspoň Steele ví — nebo tuší všechno. Rozhodl jsem se na-

jmout několik obchodních úředníků, aby dali společnosti ryze ob-

chodnický ráz.“

Villa hvízdl.

„Toto není místo pro vás, mistře,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Mohou

se přivalit do Kennet Hallu — jmenuje se to tak tady, že?“ Nepěkně

používal žargon, neboť byl Španělem, a Digby se usmál slovu „přiva-

lit se“.

„Villo, z tebe bude brzy velký znalec anglického jazyka!“

„A proč jste sem přišel?“ naléhal Villa. „Toto může být jen do-

časným stanovištěm. Nebo snad prohráváme?“ zeptal se náhle.

Digby přisvědčil.

„Snad najdete okamžik sauve qui peut,“ řekl, „ačkoliv doufám,

že k tomu nedojde. Všechno záleží na —“ nedokončil větu a drsně se

zeptal: „Je odtud daleko k moři?“

„Ne příliš daleko,“ zněla odpověď. „Letěl jsem ve výšce šesti ti-

síc stop a viděl jsem docela jasně bristolský kanál.“

Digby si hladil bradu a zamyšleně se díval na stůl.

„Tobě, Villo, mohu důvěřovat a říkám ti, že je nutné, abys pře-

mohl svůj odpor k tomu těžkému stroji a dovezl mne do bezpečí. A

zase si myslím, že k útěku letadlem nedojde, ale musíme být připra-

veni. Současně mám pro tebe práci,“ řekl. „Nařídil jsem tento let

nejen kvůli dopravení stroje na toto místo.“

Villa to tušil.

- 121 -

„V Deauvilleu je člověk, o němž jsi už snad četl v novinách —

jmenuje se Maxilla. Má velké kávové plantáže v Brazílii.“

„Karbaník Maxilla?“ zeptal se Villa překvapeně a Digby při-

svědčil.

„Dozvěděl jsem se, že Maxilla přišel za jediný den o milion

franků, a to není jeho jedinou ztrátou.“

„Hrál v Aixu a San Sebastianu a myslím si, že je v úzkých.“

„Ale nemůže být zničen,“ řekl Villa a kroutil hlavou. „Vím, ko-

ho myslíte. Vždyť je bohatý jako Kroesus. Viděl jsem jeho jachtu,

když jste mne tenkrát poslal do Havru. Nádherná loď — jistě má ce-

nu čtvrt milionu. Maxilla má tisíc čtverečních mil kávových plantáží

v Brazílii —“

„O tom všem vím,“ přerušil ho Digby netrpělivě. „Hlavní je, že

v této chvíli nesmírně potřebuje peníze. Nyní se mě už na nic neptej,

Villo!“

„Co mám tedy dělat?“ zeptal se muž.

„Jeď do Deauville, vezmi svoje letadlo a leť k Maxillovi… Mlu-

víš portugalsky?“

Villa přisvědčil.

„Jako Portugalec,“ odpověděl. „Žil jsem v Lisabonu —“

„Nezáleží na tom, kde jsi žil,“ přerušil ho opět Digby. „Vyhledáš

Maxillu, a je-li, jak se domnívám, v úzkých, nabídneš mu sto tisíc

liber za jachtu. Snad bude chtít dvakrát tolik — zaplatíš mu tedy i to.

Maxilla nemá právě nejlepší pověst a jeho mužstvo — jsou to asi je-

nom Brazilci — určitě rádo popluje pod jinou vlajkou. Dojednáš-li

koupi, pošleš mi zprávu a nařídíš, aby jachta připlula do Bristolského

kanálu a zásobila se tam uhlím.“

„Je poháněna petrolejem,“ řekl Villa.

„Dobrá, tedy musí být petrolejové zásoby doplněny pro měsíční

cestu. Kapitán ať přijde přímo ke mně do Londýna pro rozkazy. Nu-

že? Je ti všechno jasné?“

„Všechno je jasné, drahý příteli,“ odpověděl Villa nasládle,

„kromě dvou bodů. Ke koupi jachty potřebuji peníze.“

„Dám ti je před odjezdem.“

- 122 -

„Za druhé,“ pokračoval Villa a ukazoval na dlaň, „co za to chu-

dák Villa dostane?“

„Tolik, kolik zaslouží.“

„Uvidíme,“ řekl Villa.

„Maxilla se nesmí za žádnou cenu dozvědět, že jachtu kupuji

já,“ upozorňoval Digby. „Buď ji kupuješ pro sebe a řekneš, že jsi bo-

hatý plantážník z Kuby, nebo ji kupuješ pro neznámého přítele. Vy-

světlím to kapitánovi a mužstvu, až budu na palubě. Dnes večer se

vydáš do Deauville.“

Chtěl ještě připravit něco jiného. Masters dostal rozkaz, aby do

dvou malých pokojů opatřil postele a peřiny, což jej naplnilo úžasem.

„Neodmlouvej mi!“ řekl Digby zlostně. „Dojed’ do Bristolu —

nebo kamkoliv jinam — kup postele a dovez je sem vozem. Nesta-

rám se o to, zač budou. A obstarej také koberec na podlahu.“

Vhodil mu do rukou svazek bankovek, takže Masters, jenž v ži-

votě tolik peněz neviděl, byl nadobro ohromen.

31. KAPITOLA

Digby Groat se vrátil do města autem a před obědem už byl na

Grosvenor Square. Ve spěchu se najedl a pak odešel do svého poko-

je, kde se převlékl.

Šel kolem Euničina pokoje a spatřil Jacksona sedícího na židli

přede dveřmi.

„Okna jsem zavřel a opatřil visacími zámky a poručil jsem jí, že

je nanejvýš nutné, aby byla klidná.“

Digby přikývl.

„A matka? Dal jsi jí krabičku?“

Jackson se znovu ušklíbl.

„Ta je šťastná,“ odpověděl. „Nikdy jsem nepomyslel, že je nar-

komankou, pane Groate —“

„Není třeba, aby sis vůbec něco myslel,“ řekl Digby ostře.

- 123 -

Zamýšlel jít na návštěvu. Lady Walthamová pořádala ples, kde

budou dva členové syndikátu, s nimiž se má zítra ráno setkat. Jeden z

nich jej mezi tancem odvedl stranou.

„Doufám, že je na zítřek připravena převodní listina?“ zeptal se

muž.

Digby přisvědčil.

„Někteří lidé by rádi věděli, proč žádáte hotové peníze,“ řekl s

úsměvem a díval se na Digbyho.

Ten pokrčil rameny.

„Asi jste, drahý muži, zapomněl,“ odpověděl sladce, „že jsem

spíše jen zprostředkovatelem a že jednám za svou velmi výstřední

matku. Bůh ji potěš!“

„To jsem chtěl vědět,“ řekl finančník. „A papíry budou ovšem

také v pořádku? Vzpomínám si, že jste říkal, že máte také akcie, kte-

ré musí vaše matka podepsat.“

Digby v duchu zaklel, když si vzpomněl, že si opomenul zajistit

její podpis. Omluvil se, a jak nejdříve mohl, vrátil se na Grosvenor

Square.

Matčin pokoj byl zavřený, ale uslyšela jeho tiché zaklepání.

„Kdo je to?“ zeptala se zřejmě rozrušena.

„Já, Digby.“

„Uvidíme se ráno.“

„Musím si s tebou promluvit ještě dnes večer,“ řekl Digby ostře.

„Otevři dveře!“

Teprve za chvíli uposlechla. Byla v županu a tvář měla popela-

vou strachem.

„Promiň, že tě vyrušuji, matko,“ omlouval se Digby, když zaví-

ral dveře. „Ale nesu listiny, které mají být podepsány ještě dnes v

noci.“

„Vždy jsem dělala, co sis přál, není-liž pravda?“ řekla ustrašeně.

„Všechno, co sis přál, hochu.“ Ani zdaleka netušila, že jde o její ma-

jetek. „Nemohla bych to podepsat až ráno?“ prosila. „Ruka se mi to-

lik třese —“

„Posaď se!“ vykřikl a ona poslechla.

- 124 -

Severní pozemkový syndikát byl větví velké finanční společnosti

a utvořil se proto, aby zakoupil Dantonovy pozemky.

Členové syndikátu čekali ve velké, pěkně zařízené zasedací síni.

Prvním členem byl lord Waltham, druhým Hugo Vindt, úsečný, ale

dobrácký židovský finančník, jenž měl snad v každém obchodě prsty,

a třetím členem byl Felix Strathellan, zdvořilý světák, ale nejprozíra-

vější obchodník z celého království. Čtvrtý člen — Bennett — teprve

vcházel. Nesl pod paží černou aktovku, kterou položil na stůl.

„Dobré jitro, pánové,“ řekl prostě, neboť syndikáty milionářů už

na něj dávno nepůsobily.

„Dobré jitro, Bennette,“ řeklo jeho Lordstvo. „Mluvil jste dnes

ráno se svým klientem?“

Pan Bennett se zatvářil kysele a uvolnil řemínky aktovky.

„Ne, mylorde, nemluvil jsem s ním,“ řekl a z jeho hlasu bylo pa-

trné, že nelituje, že zanedbal rozhovor s Digbym Groatem.

„To je podivný chlapík, ten Groat,“ řekl Vindt se smíchem.

„Není obchodníkem a má dokonce podivné metody. Nikdy bych ne-

řekl, že je Angličan. Spíše vypadá jako Latin, nemyslíte, lorde Wal-

thame?“

Lordstvo souhlasilo.

„Groatovi jsou vůbec podivná rodina,“ řekl. „Kdo ví, že jeho

matka trpí kleptománií?“

„Nebesa!“ zvolal překvapený Strathellan. „Opravdu?“

Lordstvo přisvědčilo.

„Dnes je z ní stará, podivínská paní,“ řekl, „ačkoliv kdysi byla

nejkrásnější ženou ve městě. Přicházívala k nám někdy na návštěvu a

vždy, když odešla, jsme zpozorovali, že zmizela nějaká maličkost —

často úplně bezcenná tretka, a jen jednou jsme postrádali dost cenný

náramek naší dcery. Trochu mne to trápilo, když jsem vypátral prav-

divou podstatu ztrát, ale jakmile jsem o tom řekl Digbymu, věc byla

ihned vrácena a nyní se na to díváme jako na projev výstřednosti. Je

to šťastná žena,“ dodal.

„To bych neřekl o tom, kdo má takového syna, jako je Digby,“

smál se Strathellan a líně kreslil postavy do poznámkového sešitu.

- 125 -

„A přece je šťastná,“ naléhalo Jeho Lordstvo. „Kdyby nezahynu-

lo Dantonovo dítě, byli by Groatovi chudí jako kostelní myši.“

„Znal jste lady Mary Dantonovou?“ zeptal se Vindt.

Lord Waltham přisvědčil.

„Znal jsem lady Mary i dítě,“ odpověděl klidně. „Býval jsem

zván k Dantonovým na oběd. A bylo to krásné dítě.“

„Co je s dítětem?“ zeptal se někdo.

Digby Groat bezhlučně vstoupil a tiše za sebou zavřel dveře.

Touto otázkou si všichni uvědomili, že je přítomen, kromě lorda

Walthama, jenž po očku pozoroval jeho příchod.

„Mluvili jsme o dítěti lady Mary, o vaší sestřenici.“

Digby se opovržlivě zasmál.

„Rozhovor o ní nám příliš neprospěje,“ řekl.

„Pamatujete si vůbec na ni, pane Groate?“ zeptal se Waltham.

„Nejasně,“ odpověděl Digby a nedbale pokrčil rameny. „Nemám

rád děti. Slabě si vzpomínám, že jednou byla u nás, a vím, že strašně

křičela. Je všechno v pořádku, Bennette?“

Bennett přikývl.

„Zde jsou žádané listiny.“ Digby je vyňal z kapsy a položil před

advokáta, jenž je beze spěchu rozevřel a zoufale pomalu četl.

„Všechno je v pořádku,“ prohlásil. „Nuže, pánové, dáme se do

práce.“

Ti, kteří dosud neseděli u stolu, si přitáhli židle.

„Vaše naléhání na vyplacení hotovosti vám dost uškodilo, Groa-

te,“ řekl lord Waltham, zdvihl ze země plechovou krabici a otevřel ji.

„Nenávidím hotové peníze v kanceláři — to bych byl nucen zaměst-

návat dva strážce.“

„Ty bych zaplatil,“ řekl Digby vesele a upíral šedé oči na stůl,

kam se pomalu kladl svazek bankovek za svazkem.

Advokát rozevřel listinu a podal mu pero.

„Zde se podepište, pane Groate.“

V tom okamžiku se Vindt obrátil k právě vstupujícímu sluhovi.

„Pro mne?“ zeptal se a ukazoval na dopis v jeho ruce.

„Ne, pane, pro pana Bennetta.“

- 126 -

Bennett vzal dopis, podíval se na jméno vyražené na obálce a

zamračil se.

„Od Saltera,“ vysvětlil, „a s poznámkou nutné a důležité.“

„Počkejte s tím, až to dokončíme,“ řekl Digby netrpělivě.

„Raději se podíváme, co v tom je,“ odpověděl advokát a vyňal

list papíru psaného na stroji. Pečlivě jej pročetl.

„Co je to?“ zeptal se Digby.

„Obávám se, že nemůžeme koupi uzavřít,“ odpověděl advokát

pomalu. „Salter nařizuje zastavení prodeje pozemků.“

Digby, zsinalý vztekem, vyskočil.

„Má k tomu právo?“ zeptal se divoce. „Není už mým advokátem

— nemá na to právo! Kdo ho k tomu zmocnil?“

Advokát se tvářil podivně.

„Zastavení bylo,“ hovořil rozvážně, „nařízeno Salterem ve pro-

spěch Doroty Dantonové, která podle tohoto dopisu žije.“

Zavládlo trapné ticho, které přerušil Vindt.

„Tím je tedy převod vyloučen,“ řekl. „Nemůžeme s vámi uzavřít

obchod, rozumíte, Groate?“

„Ale já naléhám na uskutečnění převodu!“ křičel Digby divoce.

„To všechno je jenom úklad starého, bláznivého Saltera. Kdekdo ví,

že Dorota Dantonová je mrtvá. Zemřela před dvaceti lety.“

„A přece se nemůžeme vzepřít zastavení akce,“ řekl klidně lord

Waltham. „Není-li smlouva legální, padá všechna odpovědnost za

koupi na kupujícího.“

„Já ale chci smlouvu podepsat!“ řekl Digby prudce.

Lord Waltham potřásl hlavou.

„Můžete chtít podepsat třeba dvacet smluv,“ řekl. „Zaplatíme-li

vám za pozemky a bude-li dokázáno, že jsou majetkem slečny Dan-

tonové — což dokázáno bude, je-li naživu — přišli bychom ke ško-

dě. Byli bychom donuceni vzdát se majetku a chtít na vás, abyste

nám vrátil peníze, které jsme dali za pozemky. Ne, ne, pane Groate,

je-li to, jak říkáte, žert pana Saltera — ačkoliv si nedovedu předsta-

vit, že člověk jako Salter, mající postavení, zkušenosti a jeho léta, by

jen prázdně žertoval — sejdeme se jindy a dojednáme zbývající. Ve-

lice rádi bychom získali tyto pozemky.“

- 127 -

Ozvalo se souhlasné bručení pánů Strathellana i Vindta.

„Ale nyní nemůžeme podniknout nic a vy jako obchodník jistě

rozumíte, že jsme bezmocní.“

Digby byl vztekem bez sebe, když viděl, jak peníze zase mizí v

plechové krabici.

„Dobrá,“ řekl. Byl bledý a vzteky se třásl jako v zimnici. Nikdy

nezapomněl na možnost advokátova zákroku. Vystoupil-li tak vážně,

aby zachránil majetek, je nutné, aby on zase jednal jinak, a neztratí

ani okamžik a zmaří Salterův další tah.

Mlčky se otočil a pyšně sešel po schodech na ulici. Vůz na něj

čekal.

„K Lidové bance,“ řekl a vrhl se na přepychové sedadlo.

Věděl, že v Lidové bance je uloženo asi sto tisíc liber, které jeho

šetrná matka nahromadila v době, kdy byla oprávněna používat výnos

z Dantonová majetku. Když si věc klidně promyslel, byl nucen do-

znat si, že Salter by nikdy nežertoval a nikdy by se nedovolával prá-

va, neměl-li by k tomu dostatečné důvody. Dorota Dantonová. Odkud

přišla? Kdo to byl? Digby ji dlouho a s přesvědčením proklínal. Bude

alespoň mimo nebezpečí, vyzvedne-li si všechny peníze, řekl si, když

vůz zastavil před bankou.

Nyní si přál, aby poslal Villu do Deauville s matčinými penězi.

Použil totiž k zakoupení jachty peněz Třináctky.

Byl uveden k řediteli a zdálo se mu, že jej přijal dost chladně.

„Dobré jitro, pane Stevensi, přicházím si vyzvednou větší díl

matčina vkladu a myslel jsem, že bych vám to měl oznámit.“

„To mne těší, pane Groate,“ zněla odpověď. „Posaďte se, pro-

sím.“ Ředitel byl zřejmě v rozpacích. „Ale nemůžeme vám vyplatit

šeky, které vystavíte na naši banku,“ přiznával se.

„Co tím, u čerta, myslíte?“ zeptal se Digby.

„Lituji,“ odpověděl ředitel a krčil rameny, „ale dnes ráno jsem

obdržel zprávu, že bylo dědickým soudem nařízeno zastavit řízení,

čímž se zabraňuje zrealizování Dantonovy závěti ve prospěch vaší

matky. Ihned jsem podal zprávu našemu hlavnímu oddělení. Tam o

tom mají svůj právní úsudek, ale protože se pan Salter snaží vymoct

soudní zákaz s naším vědomím, nesmím vám dovolit vybrat jediné

- 128 -

penny z účtu vaší matky. Ovšem můžete volně nakládat se svým

vlastním účtem.“

Digby si vzpomněl, že jeho účet je dost značný.

„Dobrá,“ řekl po chvilce rozmýšlení. „Chci zrušit svůj účet.“

Byl nyní klidný — přece nebude v tomto okamžiku tlouci hla-

vou o zeď. Jenom by se rád setkal s tím chladnokrevným, zkušeným

a prozíravým advokátem. Salter se vyznal po čertech dobře v právech

a každý svůj proces měl v malíčku. Je třeba, aby proti takovému bo-

jovníkovi postupoval velmi ostražitě, jinak bude nadobro poražen.

Naštěstí byl účet Třináctky v jiné bance, a kdyby snad šlo do tu-

hého — nuže, ať si jedenáct členů Třináctky dělá, co chce.

Ředitel se brzy vrátil a podal mu přes stůl kus papíru.

Za několik minut vsedl Digby do svého vozu s kapsami nacpa-

nými bankovkami.

Na chodníku stál štíhlý, vousatý muž a Digby se na něj letmo

podíval. Detektiv, pomyslel si a zamrazilo ho. Byla proti němu

poštvána policie, anebo to byl Salterův soukromý detektiv? Ihned si

řekl, že to je jistě Salterův detektiv.

Doma našel telegram. Byl od Villy. Byl krátký a uspokojivý.

„Pealigo koupena za sto dvanáct tisíc liber. Loď na cestě do

Avonmouthu. Kapitána přivezu letadlem. Dostavím se na Grosverno

v devět hodin.“

Mrak na jeho tváři se vyjasnil, když si po druhé přečetl telegram.

Zamyslel se a na jeho tváři se objevil nepatrný úsměv. Myslel na

Euniku. Tou bude odškodněn.

32. KAPITOLA

Ve chvíli, kdy Digby vstoupil, seděla Eunika u okna a snažila se

číst. Všechna barva jí zmizela z tváří, když vstala a šla mu vstříc.

- 129 -

„Dobrý večer, slečno Weldonová,“ řekl jako obyčejně. „Dou-

fám, že jste se zde příliš nenudila.“

„Vysvětlete mi, proč mne zde vězníte!“ řekla téměř bez dechu.

„Víte, že se dopouštíte trestného činu?“

Vysmál se jí do tváře.

„Dobrá,“ řekl spíše dobrácky. „Ať je to tak, nebo tak, odložíme,

Euniko, masku. To je požehnané zadostiučinění. A bezvýznamné,

zdvořilé rozhovory mne nudí právě tak jako vás.“ Vzal její ruku do

své. „Jak je studená, drahoušku,“ řekl, „a přece je zde teplo.“

„Kdy mohu opustit tento dům?“ zeptala se dívka tiše.

„Opustit tento dům…? Chcete mne opustit?“ Stáhl si rukavice,

hodil je na židli a vzal ji za ramena. „Kdy odejdeme? To je nejlepší

způsob, jak jej opustit. Jak jste milá, Euniko!“

Nyní se nepřetvařoval. Odložil masku, jak řekl, a zloba jeho čer-

né povahy byla vepsána v jeho pohledu.

Dosud neodporovala a stála bez hnutí jako mramorová socha.

Nehnula se ani když vzal její tvář do obou rukou a políbil její rty.

Nemohla se hnout. Jako by v ní něco odumřelo — jenom na něj

upřeně zírala.

„Chci tě, Euniko. Vždy jsem chtěl, abys byla mojí. Mezi všemi

ženami jsem si vyvolil jen tebe. Čekal jsem na tebe, toužil jsem po

tobě a nyní mi náležíš. A nikdo tady není, Euniko. Slyšíš, miláčku?“

Najednou jako by v ní praskla struna. S napětím svých sil, které

ho překvapilo, ho odstrčila a s hrůzou na něho upírala oči jako na

hnusného plaza. Tento pohled Digbyho rozzuřil. Přiskočil a dívka ho

v zoufalém šílenství uhodila; dvakrát dopadla její otevřená ruka na

jeho tvář. S výkřikem ustoupil. Eunika vběhla do koupelny a zamkla

za sebou dveře. Stál tam celých pět minut, pak se otočil, pomalu krá-

čel k toaletnímu stolku a prohlížel v zrcadle svoji tvář.

„Uhodila mne,“ řekl. Byl bílý jako stěna. Na bledé tváři byl jas-

ně znatelný otisk její ruky. „Uhodila mne,“ opakoval s úžasem a pak

se rozesmál. Bude potrestána za každou ránu, za každý kloub na kaž-

dém prstě ruky, kterou ho udeřila. Trest a děs. A kdyby prosila o

smrt, musí se plazit a v agónii objímat jeho nohy. Zrychleně odde-

choval a vrchní částí ruky si setřel pot z čela.

- 130 -

Vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Ruku měl na klíči, když usly-

šel jakýsi zvuk. Rozhlédl se chodbou a viděl, že dveře matčina poko-

je jsou otevřené a stařena stojí na prahu.

„Digby,“ řekla a v jejím hlase bylo tolik síly a vůle, že se zamra-

čil. „Chci s tebou mluvit,“ rozkazovala.

Byl tak překvapen, že uposlechl.

Když vstupoval do pokoje, šla právě zpátky ke své židli.

„Co mi chceš říct?“ zeptal se.

„Zavři dveře a posaď se!“

Omráčeně na ni zíral. Už léta s ním nepromluvila tímto způso-

bem.

„Proč mi, u čerta, tak poroučíš?“ začal.

„Posaď se,“ řekla klidně a Digby porozuměl.

„Stará čarodějnice, dostala jsi svoji dávku?“

„Posaď se, milované dítě,“ vrčela. „Posaď se, Digby Estre-

mendo! Chci s tebou mluvit!“

Jeho tvář zpopelavěla.

„Ty — ty —“ těžce oddechoval.

„Sedni si a pověz mi, co jsi udělal s mým majetkem?“

Pomalu ji poslechl a díval se na ni, jako by nechtěl věřit svým

uším.

„Co jsi udělal s mým majetkem?“ tázala se znovu. „A já blázen

mu dám plnou moc! K čemu jsi ji použil? Prodal jsi?“ pátravě se na

něj dívala.

Byl v rozpacích, má-li jí říci pravdu.

„Dělají nám potíže při prodeji — takový nesmysl!“

Přisvědčila.

„To jsem si myslela,“ řekla. „To jsem si myslela.“

„Co sis myslela?“ zařval a povstal.

Pokynutím ruky jej znovu usadila. Přejel si rukou oči jako ve

snu. Ona rozkazovala! Stařena, kterou po léta ovládal, a nyní ji krotce

poslouchal! Dal jí morfium, aby ji uklidnil, a ono ji proměnilo ve vla-

dařku.

„Proč přerušili prodej?“

- 131 -

„Protože ten starý blázen Salter přísahá, že Dorotka Dantonová,

dítě, které se utopilo v Margatu, dosud žije.“

Viděl nepatrný úsměv v její tváři a divil se, co je jí k smíchu.

„Ona žije,“ potvrdila.

Upíral na ni oči a překvapením nemohl promluvit.

„Dorotka Dantonová žije?“ zeptal se. „Jsi šílená, jsi starý blá-

zen! Odešla tam, odkud není návratu — zemřela — zemřela před

dvacetiletý.“

„A co ji tedy vzkřísilo?“ divila se stařena. „Jak to tedy poznali,

že je to Dorotka? Protože ty jsi ji přivedl!“ a vyzáblým prstem ukáza-

la na syna. „Ty jsi ji přivedl, jsi nástrojem své vlastní zkázy, hochu,“

řekla posměvačně. „Ubohý blázínku — moudrý blázne!“

Nyní se vzpamatoval.

„Teď mi vysvětlíš, co to všechno znamená, nebo přísahám —

budeš litovat, že jsi vůbec promluvila,“ vydechl.

„Poznamenal jsi ji, proto ji poznali — poznamenal jsi ji!“

„Já jsem ji poznamenal?“

„Nepamatuješ si, Digby,“ mluvila rychle a zdálo se, že má ra-

dost z bolesti, kterou mu působí, „na drobné dítě a zvířecího chlapce,

jenž rozžhavil šestipenci a položil ji dítěti na ručičku?“

V okamžiku se mu to vybavilo. Slyšel dokonce i křik oběti. Bylo

to za letního dne ve velkém pokoji plném starého nábytku. Otevře-

ným oknem viděl i zahradu a slyšel bzučení včel… i malý lihový ka-

han, nad kterým rozžhavil peníz…

„Můj Bože!“ zvolal Digby. „Vzpomínám si…“

Vteřinu se díval na matčinu posměšnou tvář, pak se obrátil a

opustil pokoj. V témže okamžiku uslyšel prudké zaklepání na dveře.

Rychle zamířil do svého pokoje a běžel k oknu.

Jediný pohled mu řekl, co chtěl vědět. Spatřil Jima a Saltera…

jistě jde za nimi tucet detektivů.

Dveře je snad pět minut zdrží, zbývá mu tedy dost času k prove-

dení plánu.

- 132 -

33. KAPITOLA

Za minutu se objevil v Euničině pokoji.

„Chci tě,“ řekl a v jeho očích zableskl tak podivný svit, že dívka

před ním couvla ze strachu, který nemohla přemoci. „Drahá, neboj

se, tvoji přátelé vpadnou do domu a za půl hodiny budeš na svobodě.

Chci tě jenom přivést do takového stavu, abys jim o mně nemohla dát

zprávu tak dlouho, dokud neopustím tento dům. Nezabiji tě,“ zasmál

se, „a jsi blázen, nerozumíš-li, proč volím tento způsob, a ty přece

nejsi blázen, Euniko.“

Viděla něco lesklého a třpytivého v jeho ruce a přepadla ji hrůza.

„Nedotýkejte se mne,“ vydechla. „Přísahám, že nic neřeknu.“

Ale Digby ji uchopil za rameno.

„Vykřikneš-li —“jeho tvář se téměř dotýkala její, „budeš toho li-

tovat do posledního dne svého života.“

Ucítila prudké bodnutí. Chtěla se vymknout, ale držel jí ruku ja-

ko ve svěráku.

„Tak! A že to nebolelo?“

Slyšela jak zaklel. Obrátil se a jeho tvář zrudla vztekem.

„Rozbili dveře!“ řekl ostře.

Kráčela před ním, držíc si rukou drobné píchnutí způsobené jeh-

lou, a měla podivuhodně klidnou tvář.

„Půjdeme?“ zeptala se prostě.

„Půjdeme za několik minut,“ řekl Digby, přičemž zdůraznil slo-

vo „půjdeme“, ale to už nevnímala. Upadla do lhostejného duševního

stavu, pro nějž byla příznačnou známkou nemožnost vykonat něco

nečekaného, zapamatovat si, co se stalo v uplynulé minutě. Byla

schopna jedině usednout na kraj židle a hladit si paži. Věděla, že ji to

zabolelo, ale nyní necítila bolest. Měla podivný, neosobní pocit. Dig-

by Groat pro ni nic neznamenal. Všechno bylo divné a směšné.

„Vezmi si klobouk,“ řekl a dívku ani nenapadlo neuposlechnout.

Dovedl ji do přízemí. Prošli dveřmi vedoucími do garáže. Avšak

v této garáži neměl svůj automobil. Jim se často divil, proč má svůj

vůz tak daleko od domu. Zde byl pouze krytý vůz, v jakém kramáři

dovážejí svoje zboží.

- 133 -

„Nastup dovnitř,“ řekl Digby a Eunika ho poslechla s podivným

úsměvem.

Byla pod vlivem smíšeniny morfia a hyacinu, jež porušuje pa-

měť a vůli.

„Sedni si na zem!“ poručil a hodil jí na záda kus pytloviny. Zpod

sedadla vytáhl vlněný kabát, jenž kdysi býval bílý, nyní však byl

ušpiněn barvou a olejem, oblékl si jej a zapnul u krku. Vyňal ještě

čepici a nasadil si ji tak, že mu štítek zcela zastiňoval oči.

Pak otevřel dveře garáže. Vedly do ohrady. Nikdo tam nebyl, jen

žena hovořící s mlékařem spatřila vyjíždějící vůz.

Nikterak s odjezdem nepospíchal. Slezl z kozlíku a zavřel za se-

bou vrata, zapálil si dýmku, vyškrábal se nahoru a zamířil směrem k

Bayswater Roadu.

Zastavil se u benzinové stanice, doplnil zásoby a jel pomalu dá-

le. Projel vzdálená předměstí, až se dostal na ulici vedoucí ze Staines

do Ascotu. Zde zastavil a slezl.

Vyňal z kapsy plochou krabičku, otevřel ji, odsunul plachtu a

podíval se dovnitř.

Eunika seděla zády opřená o stěnu vozu s hlavou skloněnou jako

ve spánku. Vyděšeně k němu pohlédla.

„Neboj se,“ řekl Digby. Znovu jí vrazil jehlu do ramene a stlačil

píst injekční stříkačky.

Nepatrně zkřivila bolestí tvář a pohladila si paži.

„Bolí to,“ řekla prostě.

Právě za Ascotem zadrželi dva policejní strážníci automobil a

Digby byl nucen zastavit, neboť nemohl kolem vozu projet,

„Pátráme po muži a dívce,“ řekl strážník cestujícím ve vozidle.

„Vše je v pořádku, pane, jeďte dále.“

Digby přátelsky zakýval na policejního strážníka.

„Je všechno v pořádku, seržante?“

„Jeďte!“ řekl seržant, aniž by se podíval do vozu, na němž bylo

napsáno jméno známé londýnské firmy s nábytkem.

Digby rychle vydechl. Nesmí se po druhé vydat do nebezpečí

dalšího setkání. Jistě bude ještě jiná hlídka na křižovatkách, kudy

zamýšlel projet. Řekl si, že je nutné vrátit se do Londýna, protože

- 134 -

policie jistě nezastaví povoz vracející se do města. Dal se vedlejší

cestou a vyjel na hlavní silnici, kde skutečně, jak očekával, projel ko-

lem další hlídky, která ho však nezastavila, ačkoliv prohledávala řadu

vozů jedoucích opačným směrem. Měl by jistě půl tuctu míst, kde by

ji mohl ukrýt, ale nejbezpečnějším místem byla garáž pronajatá v

zadní části bloku v Paddingtonu. Třináctka ji někdy používala, avšak

větší část roku ležela ladem, ačkoliv Digby často poslal Jacksona,

aby dohlédl na úklid.

Dalo se do deště, když dojížděli do západní části Londýna.

Všechno pro něj bylo příznivé. Ohrada, v níž se garáž nalézala, byla

úplně opuštěná. Otevřel vrata a ukryl povoz dříve, než se majitelé

vedlejších garáží přišli zvědavě podívat, kdo to přijel.

Digby měl zálibu, která mu už často dobře posloužila. Před lety

naléhal na to, aby byly u všech domů, u všech místností — i kdyby to

byly třeba obchodní místnosti — zámky, které se otvíraly jeho do-

movním klíčem.

Zpola Euniku vyvedl a zpola vynesl z vozu; slabě si povzdechla.

Byla ztuhlá a unavená.

„Tudy,“ řekl a strkal ji po tmavých schodech, kde ji nechal stát,

zatímco rozsvěcoval plyn.

Ačkoliv pokojík vedoucí do ohrady nebyl už dlouho uklizen,

přece byl čistý a pohodlně zařízený. Digby stáhl těžké záclony, než

rozsvítil, prohlédl jí puls a podíval se jí do očí.

„Myslím, že mne poslechneš,“ řekl s úsměvem. „Počkáš, až se

vrátím. Obstarám něco k jídlu.“

„Ano,“ řekla dívka.

Za dvacet minut se vrátil a spatřil, že svlékla kabát a umyla si

ruce a obličej. V okamžiku, kdy přicházeli po schodech, si netečně

utírala ruce. V jejím chování bylo něco nápadně dětského a každý

méně brutální člověk než Digby by byl dojat její bezmocností.

Ale v zamyšlených očích, které ji prohlížely, nebyla ani stopa

soucitu. Přemýšlel, neměl-li by jí dát ještě jednu dávku. Protože chtěl

docílit rychlého účinku, dal jí více, než bylo nutné. Snadno by mohlo

nastat ochabnutí sil nebo ochrnutí srdce, což by bylo právě tak osud-

né pro ni jako pro něho. Rozhodl se, že počká, až účinek pomine.

- 135 -

„Jez,“ řekl a dívka se poslušně posadila ke stolu.

Přinesl jí studenou večeři, bochník chleba, máslo a sýr. Tuto

hostinu doplnil dvěma sklenicemi vody, které natočil v malé umý-

várně.

Náhle odložila nůž a vidličku.

„Jsem nesmírně unavená,“ řekla.

Tím lépe, pomyslel si Digby. Ať se vyspí!

Díval se, jak si vyzula střevíce a uvolnila sukni, než ulehla. Po-

vzdychla si a tvrdě usnula, než stačil přejít z jedné strany postele na

druhou, aby se podíval na její tvář.

Digby po prosté večeři dlouho kouřil. Dívka byla úplně v jeho

moci, ale ještě počká. Jeho pozornost poutala mnohem důležitější

věc. Došel až k hranicím, které tušil, a ozbrojil se proti nim. Věděl,

že se nenalézá v příjemném postavení, a nacházel uklidnění v myš-

lence na brazilský ranč, kde poměrně šťastně stráví své zbývající dny.

Vstal, ze zásuvky vyňal holící náčiní zabalené do ručníku, na

plynových kamnech v kuchyni si ohřál trochu vody a oholil si knír.

Domovním klíčem si otevřel vysokou skříň a zamyšleně prohlí-

žel spousty šatů a kostýmů, které zaplňovaly šest oddělení. Nejvyšší

oddělení bylo zaplněno krabicemi; vytáhl tři z nich a prohlížel jejich

obsah. Z jedné vyňal krásné hedvábné večerní šaty a položil je na

opěradlo židle. Pak vyhledal hedvábný plášť a z jiné krabice vyňal

bílé, atlasové střevíčky a punčochy. Byl zřejmě se svou volbou velmi

spokojen, protože se na všechno dlouho díval, než věci složil a dal

tam, odkud je vzal. Teprve potom se rozhodl pro svoje přestrojení.

Promyslel si důkladně svůj plán, oblékl se do šoférské uniformy

a odešel k telefonu.

34. KAPITOLA

„ Mrtvá? Jana Groatová je mrtvá?“

Tato zpráva otřásla lady Mary Dantonovou.

- 136 -

Jim, vyzáblý a vpadlých očí, seděl netečně u okna kanceláře pa-

na Saltera a přisvědčil.

„Lékaři tvrdí, že podlehla příliš velké dávce morfia,“ vysvětlil

stručně.

Lady Mary dlouho mlčela. Potom řekla:

„Nyní snad nastal okamžik, kdy vám mohu říct něco o Modré

ruce.“

„Pomůže nám to?“ zeptal se Jim a prudce se obrátil.

Zavrtěla hlavou.

„Obávám se, že ne, ale musím vám to říct. Modrá ruka nebyla

namířena proti Digbymu Groatovi, nýbrž proti jeho matce. Kdysi

jsem se dopustila velkého omylu — totiž, věřila jsem, že Digby je

ovládán svou matkou. Byla jsem krajně překvapena, když jsem zjisti-

la, že ho nejen neovládá, ale je dokonce jeho otrokem, a tuto podiv-

nou změnu jsem si vysvětlila objevem Digbyho Groata, že jeho mat-

ka je narkomanka. Měl zajištěnu nadvládu, jakmile byl dost silný

odejmout jí jed. A historie Modré ruky —“ jemně se usmála, „není

ani tak fantastická, ani tak dramatická, jak jste si myslel.“

Nastalo dlouhé ticho, které žádný z obou mužů nepřerušil.

„Byla jsem, jak víte, velmi brzy provdána,“ řekla, obracejíc se

na Saltera. „Můj otec byl chudý šlechtic, měl dceru a syna. Ale bylo

pro něj těžké nejen si udržet zastavené statky, které zdědil, ale i ne-

utrácet nad své příjmy, ačkoliv žil velice skromně. Tehdy se sešel s

otcem Jonathana Dantona a domluvil s ním můj sňatek s Jonathanem.

Poznala jsem ho týden před svatbou.

Byl to chladný, tvrdý muž — velice se podobal svému otci. Byl

pyšný a tvrdohlavý a k jeho vrozené drsnosti mravů se pojila popud-

livost zaviněná srdeční chorobou, jež ho pravděpodobně i sklátila.

V manželství jsem byla velmi nešťastná. Nebylo mi dopřáno ná-

klonnosti, kterou jsem hledala. Svým bohatstvím by mne mohl učinit

šťastnou, ale od prvního okamžiku se mi zdálo, že mi nedůvěřuje, a

často jsem si myslívala, že mne nenávidí, protože pocházím z třídy,

kterou pohrdal. Doufala jsem, že se po narození dcerušky změní, ale

pokud se něco změnilo, bylo to jen k horšímu.

- 137 -

Sešel se s Janou a nejasně se od ní dozvěděl, že se s jejím jmé-

nem pojí nějaká ostuda. Jonathan o tom nikdy nemluvil, ale otec se

na Janu rozhněval a zakázal jí vstup do domu. Jonathan ji tak přísně

neodsoudil, protože nevěděl o jejím útěku se Španělem Estremendou

— i já jsem se o něm dozvěděla jen náhodou.

Jana byla velmi proměnlivá. Někdy byla veselá a živá a jindy

upadala do zádumčivosti, která mne často děsívala. Jednou přišla k

nám do domu v Park Lane na čaj. Přišla nesmírně podrážděná a roz-

čilená. Trápilo mne to. Myslela jsem, že jí její chlapec působí starosti

— věděla jsem, jak je umíněný a jak ji jeho sklon ke zlu, projevova-

ný už v tak útlém věku, sužuje. Řekla jsem ,sužuje’, ale nyní vím, že

Janu podobné věci nikdy netrápily. Když jsme dopily čaj, vyňala z

kabelky malou lahvičku naplněnou hnědými pilulkami.

,Nemohu už déle čekat, Mary,’ řekla a spolkla pilulku.

Myslela jsem, že je to něco pro trávení, ale pravdu jsem vytušila,

když jsem viděla, jak se jí rozzářily oči a úplně se změnila.

,Užíváš něco, Jano?’ tázala jsem se.

,Jen nepatrnou dávku morfia,’ odpověděla. ,Nehorši se nad tím,

Mary. Kdybys měla moje starosti a kluka jako ďábla, užívala bys je

také.’

To však nebylo její nejhorší slabostí. Přesvědčila jsem se ještě o

horší, když můj manžel odjel do Ameriky.

Dorotce bylo tenkrát sedm nebo osm měsíců, byla dobrým, zdra-

vým a krásným dítětem. Můj manžel ji zbožňoval svým chladným,

tvrdým způsobem. Jednoho rána, když jsem se oblékala, přišla Jana

ke mně, omlouvala se, že přichází tak časně, a žádala mne, abych s ní

šla něco nakoupit. Byla tak roztomilá a veselá, že jsem si řekla, že

jistě spolkla několik pilulek. Měla jsem čas, neměla jsem nic na práci

a tak jsem svolila. Byly jsme v několika obchodech, až jsme konečně

vstoupily ke Clayneyovi, do velkého skladu na Brompton Roadu.

Zpozorovala jsem, že Jana velmi málo kupuje, ale nezaráželo mě to,

neboť jsem věděla, že je nesmírně lakotná, a myslím, že s sebou ani

mnoho peněz neměla. Neznala jsem Clayneův obchod. Nikdy před-

tím jsem tam nic nekoupila. Toto vysvětlení je nutné, abyste poro-

zuměli následujícímu: když jsme procházely oddělením s hedvábím,

- 138 -

náhle se ke mně Jana obrátila a s vyděšeným zrakem řekla mezi zu-

by:

,Schovej to někam!’

Než jsem jí mohla domluvit, strčila mi něco do rukávníku. Bylo

chladno a tenkrát se nosily velké, polštářovité rukávníky. Vzápětí mi

někdo zaklepal na rameno. Obrátila jsem se a uviděla vážně se tváří-

cího muže, jenž ostře řekl:

,Jsem nucen vás požádat, abyste šla se mnou do kanceláře ředite-

le!“

Byla jsem ohromená a vyděšená a pouze jsem si uvědomila, že

mi Jana zašeptala do ucha:

,Neříkej své jméno.’

I ona byla v podezření; byly jsme odvedeny do velké kanceláře,

kde nás vyslýchal starší člověk.

,Jak se jmenujete?’ tázal se.

Vzpomněla jsem si na jméno své služky, Madge Bensonové. By-

la jsem ovšem pološílená. Měla jsem říct, že jsem lady Mary Danto-

nová, a bez odkladu prozradit Janu. Prohledali můj rukávník a našli v

něm velký kus hedvábí, který mi tam Jana vstrčila.

Starší muž poodešel se svým druhem do rohu místnosti a já jsem

se otočila k Janě.

,Musíš mi, Jano, pomoct! Je to od tebe nešlechetné. Co uděláš?’

,Proboha, nic neříkej,’ šeptala Jana. ,Ať se stane cokoliv, vezmu

zodpovědnost na sebe a u soudu —’

,U soudu?’ opakovala jsem s hrůzou. ,Copak budu předvolána

před soud?’

,Musíš, musíš! To by Jonathana zabilo, byla by to pro něj hanba,

kdybych přišla před soud já.’ Ztlumila hlas a rychle pokračovala:

,Znám paddingtonského soudce — půjdu k němu a všechno mu po-

vím. Až tam zítra přijdeš, ihned tě propustí. Mary, musíš to pro mne

udělat, musíš!’

Ředitel celou tu věc rychle skončil — zavolal strážníka. Nezapí-

rala jsem krádež ani jsem neobvinila Janu. Později jsem se dozvědě-

la, že vysvětlila řediteli, že je moje vzdálená příbuzná a že mne ná-

hodou potkala v obchodě. Jak vám mám popsat tu hroznou noc strá-

- 139 -

venou v policejní cele? Ve svém šílenství jsem stále děkovala Bohu,

že jsem neuvedla své jméno. Následující den jsem byla postavena

před soud a nepochybovala jsem, že Jana dodrží slovo. Nebyl tam

nikdo, kdo by mne znal. Byla jsem předvedena jako Madge Benso-

nová a ten starší prodavač od Clayneye svědčil proti mně. Řekl, že

firma ztrácí značné sumy drobnými krádežemi a že je oprávněn věřit,

že jsem nekradla poprvé.

Bylo to pro mne tak ponižující, že jsem v první chvíli nepochy-

bovala, že mě soudce nějak omluví a propustí. Jak jsem se styděla,

když jsem seděla na lavici obžalovaných a zvědavý dav se na mne

šklebil! Ještě dnes, když o tom mluvím, mi hoří tváře. Soudce mlčky

poslouchal a podíval se na mne přes brýle. Čekala jsem.

,Měli jsme tu nyní mnoho takových případů,’ řekl. ,Vy budete

výstrahou. Odsuzuji vás na měsíc do vězení zostřeného těžkou prací.’

Místnost, soudce, dav lidí — všechno mi zmizelo, a když jsem

se vzpamatovala, seděla jsem už v cele a žalářníkova žena mi lila vo-

du do úst. Jana mne zradila. Lhala, když říkala, že půjde k soudci.

Ale to dosud nebyl nejstrašnější čin, jehož se dopustila.

Když jsem byla čtrnáct dní v hollowayské věznici, přišla mě na-

vštívit. Nebyla jsem příliš silná, a proto mě dali ještě s jinými uvěz-

něnými do kůlny, kde se dělaly pokusy s barvami. Asi o věznicích

mnoho nevíte,“ řekla. „V každé anglické věznici zaměstnávají vězně

určitým řemeslem. Ve Waidstonu se tiskne všechno, co potřebují

ostatní věznice — tyto věci jsem se dozvěděla v Holloway. V Shep-

ton Malletu tkají. V Exeteru dělají řemeny. V Manchesteru předou

bavlnu a tak dále.

Vláda chtěla v některé věznici zařídit barvírnu. Když jsem

vstoupila do malé hovorny, kde mne čekala Jana Groatová, zapomně-

la jsem, že mám obě ruce zamazány barvou, a teprve když jsem vidě-

la, že se dívá upřeně na moje ruce svírající mříže, uvědomila jsem si,

že mě vězení poznamenalo značkou, kterou smyje jenom čas.

,Podívej se,’ koktala Jana, ,máš modré ruce.’

Měla jsem modré ruce,“ řekla lady Mary hořce. „Modrá ruka se

pro mne stala symbolem nespravedlnosti, kterou na mne spáchala

tato žena.

- 140 -

Nevyčítala jsem jí to, byla jsem příliš zdeptaná, příliš zlomená,

než abych jí mohla připomenout její podlost a zradu. Ale znovu slíbi-

la, že mému manželovi řekne pravdu a že se stará o mé dítě, které

poslala s chůvou do Margatu. Řekla, že by si dítě vzala do svého do-

mu, ale že by se lidé divili, kde jsem. Je-li dítě pryč, řekne se, že jsem

odjela i já.

A pak se stala ta hrozná věc, kdy jsem myslela, že moje dítě za-

hynulo. Jana Groatová porozuměla, jakou výhodu jí smrt dítěte po-

skytuje. Nějakým podlým způsobem se dozvěděla o závěti mého mu-

že, o které jsem tenkrát ani sama nevěděla. Jakmile Dorotka zmizela,

řekla mu, že jsem byla odsouzena a uvězněna kvůli krádeži v obcho-

dě a že dítě, o něž jsem měla pečovat, bylo svěřeno nedbalé služce a

zahynulo.

Tato zpráva Jonathana zabila. Po jejím odchodu ho nalezli v pra-

covně mrtvého.

Následující den jsem byla propuštěna z vězení a dostala jsem

dopis, v němž mi Jana drze oznámila, co se stalo. Ani se nesnažila

šetrně mi sdělit smrt mého milovaného dítěte. Dopis byl jistě psán s

úmyslem, aby na mne působil tak osudně jako na ubohého Jonathana.

Měla jsem naštěstí trochu peněz a majetek v City, který mi můj man-

žel daroval ve štědré chvíli, které jistě nepřestal litovat. Na otcovu

radu jsem ten majetek změnila ve společnost s ručením omezeným a

obchod byl a dosud je veden advokátem mého otce.

Brzy po mém propouštění zdědil otec značné jmění, které přešlo

po jeho smrti na mne. S těmito penězi jsem hledala po celém světě

zprávy o Dorotce, avšak nic jsem nevypátrala. Nevěděla jsem, je-li

Dorotka živá, nebo mrtvá. Moje pochybnosti o Dorotčině smrti byly

založeny na nedůvěře k Janě. Pochopila jsem, že lhala, když jsem se

přesvědčila, že Jana ví, že moje holčička žije. Modrou ruku jsem

zvolila proto, abych ji donutila k doznání. A zatím poděsila jedinou

bytost, se kterou jsem se chtěla setkat — mou dceru.“

Salter mlčky poslouchal podivné vypravování lady Mary.

„To nám objasňuje poslední záhadu.“

- 141 -

35. KAPITOLA

Eunika se probudila a snažila si připomenout, co se stalo. Po-

slední věc, na kterou se pamatovala, byl pokoj na Grosvenor Square a

poslední člověk — zachvěla se při této vzpomínce — byl Digby Gro-

at. Posadila se na posteli a zavrávorala bolestí hlavy. Kde je? Roz-

hlédla se. Pokoj byl jednoduše zařízen. Přes úzká okna byly spuštěny

těžké zelené záclony, ale světlo přece stačilo, aby viděla sešlý šatník,

obyčejnou železnou postel, na níž ležela, laciné umyvadlo a vyšlapa-

ný koberec, jenž ležel na podlaze.

Byla úplně oblečena a měla pocit, že je nesmírně špinavá. Přála

si, aby byla zpátky na Grosvenor Square v přepychové koupelně pod

prudkou sprchou.

Ale kde je? Vstala z postele, dopotácela se k oknu a rozhrnula

závěsy. Podívala se na zadní stěny šedohnědých domů. Byla tedy v

Londýně. Pouze Londýn poskytuje tuto vyhlídku. Pokusila se otevřít

dveře — byly zamčené — a když stiskla kliku, uslyšela venku kroky.

„Dobré jitro,“ řekl Digby Groat, jakmile odemkl.

V prvním okamžiku ho nepoznala, protože byl oblečen do šofér-

ské uniformy a byl bez vousů.

„To jste vy?“ řekla s hrůzou. „Kde jsem? Proč jste mne sem do-

pravil?“

„Nebyla bys o mnoho moudřejší, kdybys věděla, kde jsi,“ odpo-

věděl Digby chladně. „Smiř se s tím, že jsi se mnou. Buď rozumná a

posnídej.“

Drze a protektorsky se na ni díval. Všiml si, že jed dosud účin-

kuje a že mu nebude odporovat.

Měla sucho v krku a hlad měla jako vlk. Popíjela kávu, kterou

Digby uvařil, a nespouštěla ho z očí.

„Povím ti všechno upřímně,“ řekl najednou. „Potkala mne velmi

nepříjemná věc a byl jsem nucen odejít.“

„Z Grosvenor Square?“ Překvapením široce otevřela oči. „Ne-

vrátíme se tedy na Grosvenor Square?“

Usmál se.

„Právě proto,“ odpověděl sarkasticky, „že tvůj přítel Steele —“

- 142 -

„Je tady?“ zvolala a sepjala ruce. „Ach, prosím, řekněte mi to!“

„Snad si nemyslíš, že budu pět chvalozpěvy na tvého milence?“

řekl Digby lhostejně. „Jez a drž hubu.“ Mluvil klidně, ale hrozivě.

Dívka si pomyslela, že bude lépe, nebude-li ho dráždit.

Znenáhla si uvědomovala svoje postavení. Digby utekl a ji vzal s

sebou. Ale proč? Šla s ním? Tomu se divila. A přece — vzpomněla si

na injekční stříkačku a bezděčně si hladila rameno.

Digby spatřil tento poohyb a dobře porozuměl její myšlence. Jak

je krásná! myslel si. Žádná žena na světě by po takovém dni, jako byl

včerejší, neměla tak jasný zrak jako ona. Uvědomil si, že v ranním

světle byla ještě hezčí. Lesk jejích mírných očí nebyl zakalen, čistota

její pleti nebyla poskvrněna. Byla nádherná i pro tohoto znalce krásy,

jenž mnohou sličností nebyl dotčen.

„Euniko,“řekl. „Ožením se s tebou.“

„Se mnou?“ Byla ohromena. „Zajisté nic podobného neuděláte,

pane Groate. Nechci se za vás provdat.“

„Na tom vůbec nezáleží,“ řekl Digby, naklonil se k ní přes stůl a

ztlumil hlas. „Euniko, uvědomuješ si, co ti nabízím, a znáš druhou

možnost?“

„Neprovdám se za vás,“ odpověděla pevně, „a nesnažte se mě

nutit, abych změnila svoje rozhodnutí.“

Nespustil z ní oči.

„Uvědom si, že tě můžu donutit, aby ses za mne ráda provdala,“

řekl, úmyslně vybíraje slova, „a nic mne nezadrží — nic!“

Neodpověděla, ale viděl, že zbledla.

„Nyní jsi mi porozuměla. Je naprosto nutné, abych se s tebou

oženil, a buď svolíš k obřadu dobrovolně, nebo poneseš následky —

a víš, jaké budou tyto následky.“

Vstala a podívala se na něho. Pohrdání zračící se v jejím pohle-

du by každého jiného sklíčilo.

„Jsem ve vaší moci,“ řekla klidně, „a uděláte se mnou, co vám

bude libo, ale vědomě se za vás nikdy neprovdám. Včera jste mne tak

omámil jedem, že si nepamatuji, co se stalo mezi odchodem z domu

až do příchodu na toto podivné místo, a snad mne můžete zase tak

omámit, ale dříve či později zaplatíte za všechno zlo, které jste spá-

- 143 -

chal. Bůh dá, že budu také mezi těmi, jimž bylo ublíženo a kteří bu-

dou pomstěni.“

Obrátila se ke dveřím a chtěla opustit místnost, ale přiskočil ke

dveřím dříve než ona a prudce ji chytil za ruce.

„Uškrtím tě, vykřikneš-li!“

Pohrdavě se na něj podívala.

„Nebudu křičet.“ Nemohla se mu vymknout, protože jí kůží v

předloktí projela lesklá jehla. „Stane-li se mi něco,“ řekla tiše, spíše

šeptem, „zabiji se ve vaší přítomnosti některou z vašich zbraní.“

Její hlas zmlkl. Pozoroval ji.

Tentokrát byl ale poděšen. Dotkla se citlivého místa — jeho

osobní bezpečnosti. Kdo jí vnukl tuto myšlenku? myslel si, když po-

zoroval, jak pod účinkem jedu bledne. A jistě by to udělala. Zpotil se

při této myšlence. Jistě by to udělala a nikdy by nedokázal, že nenese

na její smrti vinu.

„Fuj!“ řekl Digby Groat a otřel si čelo.

Konečně pustil její ruku a odvedl ji k židli.

Zase si něžně pohladila paži.

„Vstaň!“ nařídil Digby a dívka poslechla. „Teď jdi do svého po-

koje a počkej tam, dokud pro tebe nepřijdu!“

36. KAPITOLA

Odpoledne měl návštěvu. Zdánlivě to byl pán, jenž by rád najal

garáž, a prohlédl si nejdříve ohradu, než navštívil Digbyho Groata v

jeho dočasném příbytku. Lidé, kteří jej pozorovali, si všimli, že v ga-

ráži pobyl hodně dlouho, a když vyšel, zdálo se, že je s obchodem

zcela spokojen. Ve skutečnosti to byl Villa, jenž byl zavolán naléha-

vým telegramem.

„Nuže,“ řekl Digby, „je všechno v pořádku?“

„Všechno je připraveno, drahý příteli,“ řekl úlisně Villa. „Našel

jsem tři potřebné muže: Bronsona, Fuentese a Silvu; znáš je?“

- 144 -

Digby přisvědčil. Bronson byl vojenský letec; byl propuštěn pro

nějaký poklesek. Digby ho už jednou potřeboval — vezl ho kdysi do

Paříže. Bronson dopravoval pocestné pověřené úkoly, které Digby

financoval. Druhé dva znal jako Villovy kamarády — a Villa měl

podivné přátele.

„Bronson bude v polích těsně za Rugby. Řekl jsem mu, aby

předstíral, že přistál na nepravém místě.“

„Dobrá,“ řekl Digby, „Nyní se musím dostat na sever v přestro-

jení staré ženy. Míli za stanicí ať čeká vůz. Fuente se postaví na sta-

nici s červenou lampou a zastaví vlak. Jakmile vlak zastaví, uteče a já

zatím vystoupím. Znám velmi dobře Rugby a tato načrtnutá mapka ti

všechno poví.“ Podal Villovi kus papíru, „Vůz ať stojí na konci čáry

B., naznačené na mapce. Je tam nějaké stavení?“

„Ano,“ odpověděl Villa, „ale je to spíše pobořená bouda.“

„Nemůže být horší než Kennet Hall,“ řekl Digby. „To půjde vý-

tečně. Necháš tu děvče přes noc a ráno ji přivedeš do Kennet Hallu.

Budu vás tam očekávat. Zítra odpoledne, těsně před západem slunce,

poletíme k moři.“

„A co bude s Bronsonem?“

„S Bronsonem si to vyřídím,“ odpověděl Digby, „o to se nesta-

rej.“

Měl s Bronsonem plán, ale nechtěl o něm hovořit.

„Jak se dostaneš do Hallu?“ zeptal se Villa se zájmem.

„Ani o to se nestarej,“ odpověděl Digby a zamračil se. „Proč jsi

tak zvědavý? Povím ti jen, že jsem si chtěl vzít vůz a jet v noci.“

„A proč neodvezeš vozem i dívku?“ naléhal Villa.

„Protože chci, aby se tam dostala bez nebezpečí. Je-li Kennet

Hall střežen, máme takto příležitost znovu jim vyklouznout. Budu

tam před svítáním a prohlédnu okolí. Dnes nemohu nikomu důvěřo-

vat — spoléhám jen na sebe — a pak, Villo, hlavně proto, že znám

člověka, který mne stopuje. Už rozumíš?“

„Úplně, příteli,“ odpověděl Villa vesele, „až na rozdělení —“

„Peníze mám tady,“ přerušil ho Digby a uhodil se do prsou.

„Nebudeš mít důvod k nářku. Máme ale ještě mnoho práce — dosud

jsme nepřekonali to nejhorší.“

- 145 -

Eunika procitla s hroznou bolestí hlavy a smrtelná muka jí při-

pravovalo zvednutí hlavy z polštářů. Zdálo se jí, že strávila den v po-

lospánku. Snažila si vzpomenout, kde je, ale toto úsilí jí působilo ta-

kovou bolest, že byla spokojena, že může ležet a že je o samotě. V

hlavě jí dunělo. Často se jí myslí mihnul Digby Groat, ale byl tak ne-

vyslovitelně spleten s Jimem Steeleem, že nebyla schopna rozeznat je

jako dvě osobnosti.

Nevěděla, kde je, ani se o to nestarala. Ležela klidně — a byla

spokojená. Pamatovala si ještě na píchnutí do pravé ruky a pak asi

znovu usnula, ale nyní se vzbudila s takovou bolestí hlavy, jako by jí

někdo vrážel rozžhavené hřebíky do mozku.

Nakonec byla bolest tak silná, že zasténala, a nějaký hlas — zdá-

lo se jí, že je to starostlivý hlas — řekl:

„Bolí tě něco?“

„Hlava,“ šeptala. „To je hrozné!“

Zaslechla netrpělivé „pst“ a vzápětí jí někdo pozvedl hlavu a při-

držel sklenici u úst,

„Pij,“ řekl hlas.

Napila se něčeho hořkého a odporem se ušklíbla.

„To je ošklivé,“ řekla.

„Nemluv,“ řekl hlas. Digby byl vážně pobouřen stavem, v jakém

ji nalezl, když se vrátil z obhlídky. Neměla dobrou barvu, těžce dý-

chala a puls byl téměř nehmatatelný. Toho se obával, a přece musí

provést svůj plán.

Zamračeně ji pozoroval a byl trochu uklidněn, když viděl, že se

vosková tvář začíná zabarvovat. Stiskl její puls.

Téměř ihned po napití byla Eunika zbavena bolesti a klesla by

na kolena před tím, kdo způsobil tento zázrak. S ulehčením bolestí se

dostavil spánek.

Digby si spokojeně oddechl a vrátil se ke své práci. Byla to pro

něj příjemná práce, neboť stůl byl pokryt malými balíčky, v nichž

bylo po pěti tisících dolarech, neboť fond Třináctky vyměnil za ame-

rické peníze. Nechtěl si vézt do Brazílie anglickou měnu, nemohl by

ji proměnit, neboť čísla jsou zaznamenávána.

- 146 -

Když skončil svou práci, pokračoval v přípravách na cestu. Šedá

paruka ho úplně změnila, ale nespoléhal na toto přestrojení. Zamkl

dveře, svlékl se a začal se pečlivě přestrojovat.

Asi v osm hodin večer se Eunika vzpamatovala. Nepociťovala

obtíže, kromě neuhasitelné žízně. Světnice byla nejasně osvětlena,

malá olejová lampička stála na umyvadle. První věc, která upoutala

její pozornost, když vypila sklenici vody stojící na stole, byly krásné

večerní šaty ze stříbrné tkaniny, které byly přehozeny přes opěradlo

židle. Na polštáři našla přišpendlený lístek. Nebyl přesně téhož odstí-

nu, jaký Digby a ona obdrželi v prvním období jejich známosti. Di-

gbymu se nepodařilo u místních obchodníků nalézt stejnou barvu, ale

velice pečlivě napodobil písmo, kterým tajuplná žena Euniku varova-

la, takže když si dívka s tlukoucím srdcem po druhé přečetla dopis —

při prvém čtení mu nerozuměla — věřila, že je o její bezpečnost po-

staráno.

„ Oblékni se do šatů, které zde najdeš, a poslechneš-li mne bez

otázek, unikneš hanebnému osudu. Přijdu pro Tebe, ale nesmíš na

mne promluvit. Pojedeme k severu a unikneme Digbymu Groatovi.“

Poselství bylo podepsáno hrubě nakreslenou modrou rukou.

Třásla se po celém těle, neboť události několika posledních dnů

začaly prozařovat mlhu, kterou jed zastřel její mozek. Byla v moci

Digbyho Groata a záhadná, černě oděná žena ji přišla osvobodit.

Snad to ani není pravda. Vstala, ale málem by upadla, neboť v hlavě

jí hučelo a kolena jaksi nemohla unést její váhu. Několik minut se

držela záhlaví postele a teprve potom se odvážila začít se strojením.

Zapomněla na nesnesitelnou žízeň, téměř zapomněla na svou

slabost, když si rozechvělýma rukama zapínala nádherné šaty a oblé-

kala hedvábné punčochy a atlasové střevíčky. Jenom nechápala, proč

černě oděná žena zvolila tak nápadný oděv, obávala-li se, že je bude

Groat pronásledovat? Nebyla schopna logicky přemýšlet. Umínila si,

že bude svoji ochránkyni slepě poslouchat. Zhrozila se své tváře,

když si před malým zrcadlem upravovala vlasy. Kolem očí měla

tmavošedé kruhy; vypadala jako těžce nemocná.

- 147 -

„Jsem ráda, Euniko Weldonová, že tě nevidí Jim,“ řekla si a

myšlenka na Jima ji vzpružila.

Milý hoch; a jak ho ranila! Najednou si přestala kartáčovat vla-

sy. Vzpomněla si na poslední rozmluvu. Jim řekl, že je dcerou lady

Mary Dantonové. To snad není pravda. Ale řekl-li to Jim, nedá se o

tom pochybovat. Zamyslela se.

Usilovným přemýšlením se jí zatočila hlava a musela se posadit.

„Nesmím přemýšlet, nesmím přemýšlet,“ šeptala si, a přece se

myšlenky, pochybnosti, otázky a domněnky jen rojily. Lady Mary

Dantonová byla její matkou! Byla to ta žena, která vešla do Jimova

bytu.

Někdo zaklepal na dveře. Dívka se zarazila. Byl to Digby Groat?

Digby, jenž ji sem přivedl?

„Vstupte,“ řekla slabě.

Dveře se otevřely, ale nikdo nevešel. Na prahu stála černě oděná

žena, zahalená hustým závojem, jež na ni kývala, aby ji následovala.

Eunika váhavě vstala a přistoupila k návštěvnici.

„Kam půjdeme?“ zeptala se a pak dodala; „Děkuji vám, tisíckrát

vám děkuji za všechno, co pro mne děláte.“

Žena neodpověděla. Odcházela po schodech a Eunika šla za ní.

Byla tmavá noc. Hustě pršelo a ohrada byla opuštěná, jen taxi

vyjíždělo z vrat. Žena otevřela dveře vozu a vstoupila s Eunikou

dovnitř.

„Na nic se mne neptejte,“ šeptala. „Na kabátě je kapuce — pře-

táhněte si ji na hlavu.“

Co to znamená? pomyslela si Eunika. Proč odjíždí z Londýna,

je-li na svobodě? Snad ji Jim někde očekává a nebezpečí je větší, než

si domýšlí. Kam odešel Digby? A jak ho tato záhadná žena odstranila

z cesty? Stiskla si hlavu rukama. Musí čekat, musí trpělivě čekat.

Všechno se vysvětlí — a ona uvidí Jima.

Dvěma mužům, kteří se zajímali o odjezd vlaku v 11.45, nebylo

nápadné, že dívka oděná do večerních šatů, doprovázená ženou ve

smutku, usedá do vyhrazeného oddělení. Tímto vlakem jezdívali ná-

vštěvníci Londýna, kteří se chtěli před odjezdem podívat do divadla,

a detektiv stojící na nástupišti a prohlížející každého muže, jehož do-

- 148 -

provázela žena, nevěnoval večerně oděné dívce a patrně její matce

žádnou pozornost. Snad by si jich všiml více, kdyby byla dívka méně

nastrojena — Digby byl velkým znalcem lidské povahy.

Neúnavná lady Mary přišla na nádraží, aby pomohla detektivovi.

Prošla všechny vozy a prohlédla si všechny cestující právě před Eu-

ničiným příchodem.

„Sedněte si do rohu,“ šeptala žena, „a nedívejte se na nástupiště.

Bojím se, že je Groat na číhané.“

Dívka poslechla.

Lady Mary šla zpátky a viděla mladou dívku ve večerních ša-

tech, jejíž tvář byla zakryta, ale ani ve snuji nenapadlo, aby se podí-

vala pečlivěji. Detektiv se s ní procházel po nástupišti.

„Velice lituji, mylady, ale toto je poslední vlak,“ řekl vousatý

detektiv. „Spíše bych řekl, že pojedou automobilem.“

„Všechny cesty jsou nyní hlídány,“ řekla lady Mary klidně. „Ne-

ní možné, aby se dostali z Londýna vozem.“

Vlak právě ostře zapískal a rozjížděl se ze stanice.

„Smím se nyní podívat?“ zeptala se Eunika a „žena“ jí to dovoli-

la.

Eunika otočila hlavu k nástupišti a s výkřikem vyskočila.

„Bože!“ křičela divoce. „Tam je paní Faneová — lady Mary,

moje matka!“

V příštím okamžiku byla stržena zpět na sedadlo a nenáviděný

hlas jí zasyčel do ucha:

„Sedni si!“

Černě oděná „žena“ stáhla záclonku a zdvihla závoj. Ale Eunika

věděla, že je to Digby, dříve, než viděla jeho žlutou tvář.

37. KAPITOLA

Poznaly se navzájem. Lady Mary zahlédla bílou tvář a vyděšené

oči a zůstala stát jako omráčená. Vlak rychle přejel kolem ní.

„Tam, tam —“ vydechla a ukazovala prstem. „Zastavte vlak!“

- 149 -

Detektiv se rozhlížel. Úředníka neviděl a vrátil se k přepážce.

Lady Mary běžela za ním. Detektiv však nenašel nikoho, kdo by měl

právo zastavit vlak.

„Vyhledám přednostu,“ křičel. „Zatelefonujte někam!“

Telefonní budka byla vzdálena jen několik yardů. První její myš-

lenka byla na Jima.

Jim seděl ve svém pokoji, hlavu držel v obou rukách a lhostejně

zvedl telefon, když zazvonil. Volala lady Mary.

„Eunika jede v severním vlaku, který právě opustil stanici,“ řek-

la spěšně. „Pokusíme se jej zastavit ve Willesdenu, ale obávám se, že

to nebude možné. Ach, proboha, Jime, podnikněte něco!“

„V severním vlaku?“ vydechl Jim. „Jak dlouho je to, co odjel?“

Zavěsil sluchátko, otevřel dveře dokořán a letěl po schodech do-

lů. Okamžitě se rozhodl. Hlavou mu problesklo slunné odpoledne,

kdy se s Eunikou díval na smělého chlapce visícího nad tratí na tele-

grafních drátech natažených z jedné strany tratě na druhou. Vyrazil

na dvorek, vylezl na zeď a slyšel dunění vlaku v tunelu. Jel pomalu,

protože trať zde značně stoupá. Z kterého tunelu se vynoří? Jsou zde

dva otvory, z nichž může vyjet. Zkusí to, řekl si, když dolezl k tele-

grafní tyči. Dráty byly dost silné, aby udržely chlapce, ale udrží také

jeho?

Cítil, jak se pod ním prohýbají, a od tyče na dvorku k němu do-

léhal zlověstný zvuk, ale je nutné odvážit se všeho. Ručkoval po drá-

tě. Náhle s překvapením viděl, že pruh světla vychází ze vzdálenější-

ho tunelu. Šílenou rychlostí se sunul dále. Na opatrnost neměl čas.

Lokomotiva přejela dříve, než se dostal nad trať. Nyní visel nad bí-

lými střechami vozů. Natáhl nohu, aby se přesvědčil, jak jsou daleko.

Pustil se a dopadl dolů. Pohyb vozů ho povalil, dopadl na stranu, ale

zachytil se ventilátoru a snažil se kleknout si.

Jakmile poklekl, viděl, že jde vstříc novému nebezpečí. Vlak

vjížděl do dalšího tunelu. Měl ještě tolik času, že se mohl položit na

vůz, ale byl zpola udušen sírovým kouřem, který naplnil tunel.

Když ležel na střeše a lapal po dechu a kašlal, věděl určitě, že je

to správný vlak. Potřeboval však všechny své síly, neboť strojvůdce

zvyšoval rychlost. Jakmile vyjeli z tunelu, zjistil, že prší. V několika

- 150 -

minutách promokl na kůži. Vší silou se přidržoval na svém nebez-

pečném stanovišti. Podaří se lady Mary zastavit ve Willesdenu vlak?

Dostalo se mu odpovědi, když vlak projel tímto železničním uzlem

bez zastavení a každou minutu zvyšoval rychlost.

Vozy se kymácely zprava doleva a deštěm smočené střechy byly

hladké jako zrcadla. Udržel se pouze proto, že nohama sevřel jeden

ventilátor a rukama se držel druhého. Bylo to ale pro její záchranu.

Pro záchranu té, kterou miloval, říkal si, když slabostí přestával pev-

ně svírat držadlo. Rychlost vlaku neustále vzrůstala a k dovršení bídy

způsobené prudkým deštěm byl tím více zasypáván popelem a jis-

krami létajícími z lokomotivy.

Šaty mu na mnoha místech doutnaly, oči se mu zalepovaly a pá-

lily sazemi, které mu do nich naplavoval déšť. Časté křeče mu půso-

bily nepopsatelná muka. Ale přece se držel. Vlak se řítil nocí a jako

blesk letěl malými stanicemi, vrhal se do tunelů a po celý ten čas se

kymácel zprava doleva, takže se Jimovi zdálo, že se jen nějakým zá-

zrakem drží na kolejích.

Připadalo mu věčností, než spatřil zmatený shluk červených a

zelených světel. Brzy dojedou do Rugby — také vlak už patrně zvol-

ňoval divokou jízdu. Najednou neobvykle prudce zastavil a Jim byl

odhozen ze svého místa. Divokým přemetem byl mrštěn ke druhému

ventilátoru, a protože se nestačil zachytit, spadl s žuchnutím na sráz-

ný svah, kutálel se dolů a s plesknutím zapadl do vody.

I pro Euniku Dantonovou to byla hrozná cesta. Porozuměla nyní

úskoku, který na ní byl políčen. Digby Groat věděl, že s ním dobro-

volně nikdy neodejde, a její stav mu už nedovoloval použít ještě jed-

nou morfia. Tušil, že ho poslechne, bude-li přestrojen za černě odě-

nou ženu, a porozuměla také, proč pro ni uchystal večerní šaty.

„Kam mne vezete?“ zeptala se.

Vytáhl záclonku a kouřil cigaretu.

„Kdybych čekal, že mi položíš tuto otázku, připravil bych si prů-

vodce,“ odpověděl sarkasticky. „Takto musíš vyčkat na to, co ti při-

nese osud.“

Ve vlaku byl pouze jeden průchozí vůz, který neměl průchozí

chodby, a Digby si obezřele vybral právě tento vůz. Byl to místní vůz

- 151 -

a měl být v Rugby odpojen. Dvakrát nebo třikrát se podíval ke stropu

a zamračil se. Dívka postřehla škrábání, jako by někdo lezl po střeše.

Pozorovala Digbyho, jak otevřel okno a hlavu a ramena vyklonil ven.

Ale ihned se otočil dovnitř vozu s tváří smočenou deštěm.

„To je strašná noc,“ řekl a znovu zatáhl záclonky. „A nyní, Eu-

niko, buď rozumná. Mohou tě potkat horší věci, než je sňatek se

mnou.“

„Pak raději poznám ty horší věci,“ řekla Eunika klidně. Účinek

jedu se už jevil jen velice nepatrně a byla už téměř v normálním sta-

vu.

„Řekl jsem ti už,“ pokračoval Digby a vypustil kouřový prstenec

ke stropu, „že bys byla velmi hloupá, kdybys volila raději druhou

možnost, a ty přece nejsi hloupá.“ Odmlčel se. Pak náhle změnil tón,

zahodil cigaretu na zem a přisedl si vedle ní. „Chci tě mít, Euniko,“

řekl a hlas se mu třásl a oči hořely. „Rozumíš mi? Chci tě! Potřebuji

tě! Nemohu nyní bez tebe žít! Raději tě chci spatřit mrtvou a sám

chci také zemřít, než abych tě vydal Steeleovi, nebo kterémukoliv

jinému muži.“ Objal ji a jeho obličej byl tak blízko, že cítila na tváři

jeho horký dech. „Rozumíš?“ zeptal se tiše. „Raději tě uvidím mrt-

vou. Přemýšlej o této druhé možnosti.“

„Jsou horší věci než smrt.“

„To jsem rád, že si to uvědomuješ,“ řekl Digby a rozesmál se.

Nesmí ji na útěku poděsit. Ještě nepřestáli skutečné obtíže cesty.

Eunika rychle přemýšlela. Vlak jistě brzy zastaví; bude křičet o

pomoc, i kdyby ji chtěl zabít. Nyní ho nenáviděla, cítila k němu ne-

popsatelný hnus — viděla v něm vtělenou špatnost a v duchu se děsi-

la budoucnosti, která se před ní otvírala. Porozuměla dobře jeho dru-

hé možnosti. Nemyslel tím smrt — ta by byla milosrdným koncem.

Měl v plánuji ponížit tak, že by nikdy nemohla vztyčit hlavu a setkat

se s Jimovým něžným pohledem, tak, aby byla v zoufalství nucena

přistoupit ke sňatku, aby uchránila svoje jméno před zneuctěním a

svoje dítě před hanbou.

Měla z něj větší strach, když ho viděla v ženských šatech s

úsměvem na rtech, než když ji držel v náručí a jeho horké polibky se

sypaly na její obličej. Nyní tušila v tmavých očích mozek, chladný,

- 152 -

vypočítavý mozek, jenž tak pečlivě připravil únos, že ani netušila, do

jaké pasti jde, a toho se hrozila. Co měl nyní v plánu? Co podnikne,

aby se dostal z Rugby, kde ho jistě budou hledat staniční zřízenci?

Doufala, že ji lady Mary poznala a že jistě telegrafovala, aby byl

vlak ve stanici prohledán. Vzpomínka na lady Mary přivolala jiné

myšlenky. Její matka! Ta krásná žena, na kterou žárlila! Její tváří

přeletěl úsměv, podivně veselý a šťastný, a Digby, jenž ji pozoroval,

byl zvědavý, co jej asi vyvolalo.

Měl větší strach z ní než ona z něho.

„Čemu se směješ?“ zeptal se zvědavě. Dívka se na něj ohlédla a

úsměv vyprchal z její tváře. „Myslíš si, že budeme brzy v Rugby?“

posmíval se jí.

„V Rugby?“ řekla klidně. „Vlak tam zastavuje?“

Ušklíbl se.

„Jsi podivné děvče. Stále mě obtěžuješ dotazy,“ poškleboval se.

„Ano, vlak zastavuje v Rugby.“ Podíval se na hodinky. „Jsme tam

každým okamžikem!“ zvolal a vyňal z dámské hedvábné kabelky

černou krabičku.

Eunika ucouvla, když ji spatřila.

„To ne — to ne,“ prosila. „Prosím vás, nedělejte to.“

Podíval se na ni.

„Přísaháš, že se nebudeš ani zdráhat, ani křičet, abys vzbudila

pozornost?“

„Ano, ano,“ odpověděla spěšně. „Slibuji.“

Slíbila to; nebyla pro ni spása, nepoznají-li ji na nádraží.

„Možná, že jsem blázen, že se toho odvažuji,“ řekl Digby, „ale

věřím ti. Pokud mne však zradíš, nedožiješ se úspěchu svých plánů.“

38. KAPITOLA

Eunika si volněji oddychla, když viděla, že dává černou krabič-

ku zpět do kabelky. Vlak zpomaloval a náhle tak prudce zastavil, že

málem upadla na sedadlo.

- 153 -

„Stalo se něco?“

„Nezdá se,“ odpověděl Digby a vesele cenil zuby. Upravil si pa-

ruku a čepec, spustil okno a vyhlížel do tmy. K jeho sluchu dolehla

směs hlasů a spatřil světelný signál. Otevřel dvířka a otočil se k dív-

ce.

„Pojď!“ rozkázal.

Stála jako omráčená.

„Ještě nejsme na nástupišti.“

„Rychle vystup!“ zavrčel. „A nezapomeň, co jsi mi slíbila.“

Těžce sestoupila do tmy a Digby ji zachytil, když dopadla na

pevnou zem. Svíral její rámě. Klopýtali a klouzali po srázném svahu,

až konečně došli na louku porostlou vysokou trávou. Dívka měl pun-

čochy i boty promočeny deštěm, jenž padal hustěji než předtím. Těž-

ce zvedala nohy, ale Digby, který dosud svíral její rámě, ji ani nepus-

til, ani nezvolnil krok. Zdálo se, že zná cestu, kterou se ubírali, ačko-

liv dívka neviděla ani na yard před sebe. Ještě nepřešli ani polovinu

louky a už byla nemilosrdným deštěm promočena na kůži. Slyšela,

jak Digby kleje, když se zachytil nohou o sukni. Jindy by se takové

podívané, jakou skýtá muž v ženských šatech, smála, ale nyní byla

příliš vyděšená, než aby ji to bavilo.

Měla odhodlanost, jež kráčí ruku v ruce s velkým strachem. Mě-

la odvahu, jež překonává tělesnou únavu.

Digby se několikrát zastavil a naslouchal.

Slyšel, jak déšť šelestí a pleská v křovinách. Poklekl a snažil se

rozeznat obrysy ve tmě, ale traťový násep mu v tom bránil. Vlak se

právě rozjížděl, když se dívka ohlédla a divila se, proč zastavil právě

na tomto místě.

„Chtěl bych přísahat na to, že někdo spadl do bahna,“ řekl Dig-

by. „Pojď, tamhle stojí povoz.“

Zahlédla slabé světlo mihotající se ve tmě a hned nato opustili

hrbolatou a bažinatou louku a vystoupili na tvrdou silnici, po níž se

šlo dobře.

Dívka ztratila cestou střevíc a nyní odhodila i druhý. Před deš-

těm ji nechránil, neboť slabá podrážka byla promočena; šlo se jí

mnohem pohodlněji jen v punčochách.

- 154 -

Nešli dlouho. Boční cestou se dostali na hlavní silnici, kde stál

zavřený povoz. Digby ji vstrčil dovnitř, řekl několik slov řidiči a při-

sedl si k ní.

„Proklatý déšť,“ řekl, ale hned se smíchem dodal: „Nesmím si

na něj stěžovat. Prokázal mi velmi přátelskou službu.“

Náhle uvnitř vozu zazářilo světlo. Rozsvítil malou elektrickou

lampičku.

„Kde máš střevíce?“ zeptal se.

„Zůstaly na louce.

„Hrome! Proč jsi to udělala?“ zeptal se hněvivě. „Snad jsi ne-

chtěla nechat stopu pro svého milence?“

„Buďte rozumný, pane Groate. Nebyly to moje boty, tak by mne

podle nich nehledali. Byly úplně mokré, a když jsem jednu ztratila,

odhodila jsem i druhou.“

Neodpověděl, jen se schoulil do koutku. Jeli tmavou venkov-

skou silnicí,

Asi po čtvrthodinové jízdě vůz zastavil před malým domkem a

Digby vyskočil. Chtěla také vystoupit, ale zadržel ji.

„Ponesu tě,“ řekl.

„Není třeba —“ namítla Eunika chladně, ale Digby ji přerušil:

„Já to ale potřebuji. Nedopustím, abys vytiskla na silnici otisky

nohou v punčochách.“

Vzal ji do náruče. Bylo by šílenstvím se mu vzepřít. Dovolila,

aby ji odnesl do kamenné chodby domu páchnoucího vlhkostí a plís-

ní.

„Je zde zatopeno?“ zeptal se přes rameno šoféra.

„Ano, v zadní místnosti. Myslel jsem si, že si to budete přát, pa-

ne.“

„Zatop ještě v jedné,“ řekl Digby a strčil do dveří. Pokoj osvět-

loval pouze oheň z krbu.

Konečně řidič přinesl svítilnu. Digby skýtal směšnou podívanou.

Namočená paruka se mu svezla do tváře; šaty měl zablácené a jeho

světlé střevíce byly ve velmi ubohém stavu.

- 155 -

Eunika nevypadala o nic lépe než on, ale nenamáhala se přemýš-

let o svém zevnějšku. Třásla se zimou; schoulila se u ohně a svoje

zkřehlé ruce vztahovala k plameni.

Digby vyšel ven. Slyšela, jak s někým tiše promlouvá, ale odpo-

vídal mu někdo jiný než šofér a hlas měl trochu důvěrný přízvuk.

Vzpomínala, kde jej už slyšela, a brzy uhodla, čí to je hlas. Byl to

hlas muže, kterého jednou potkala s Jimem na schodech domu na

Grosvenor Square.

Za chvíli se Digby vrátil s kufříkem v ruce.

„Naštěstí jsem myslel na to, drahá, že se zde přestrojíš,“ řekl a

položil kufřík na zem. „Najdeš tady všechno, co potřebuješ.“ Ukázal

na postel, která stála v rohu, a řekl: „Nemáme zde ručníky, ale vy-

spíš-li se jenom na houni, můžeš k utření použít prostěradlo.

„Dojemně o mne pečujete,“ řekla pohrdavě a Digby se zasmál.

„Tak se mi líbíš,“ řekl s obdivem. „Jsi chytrá a odbojná, a to

mne vábí. Kdybys byla uvrněná a ufnukaná slečinka, lekavá a bojác-

ná, už dávno bych s tebou skoncoval. Umínil jsem si, že zlomím tvoji

ďábelskou pýchu, neboť jsi jiná, povýšená nad ostatní ženy, protože

mi odporuješ.“

Dívka neodpověděla a vyčkala, až odejde. Pak se rozhlížela po

něčem, čím by zabezpečila dveře. Použila jedinou možnou metodu:

podstrčila židli pod kliku. Pak se rychle svlékla a použila prostěradlo,

jak jí Digby poradil. Okna měla okenice i závory. V místnosti stála

jen postel a židle, jinak byla prázdná a sešlá. Ze zdí visely cáry papíru

a ohniště bylo plné popele ležícího zde už léta. Zápach hniloby se jí

hnusil.

Měla naději na vyváznutí? Prohlédla okenice, ale shledala, že

závory jsou tak silné, že je není možné vyrazit bez kladiva. Věděla,

že jistě hlídají její dveře, ale přece vyčkala, dokud se dům neutiší,

aby se o tom přesvědčila. Vyšla na chodbu a málem šlápla na Villovu

ruku, jenž spal v předsíni. Náhle se probudil.

„Potřebujete něco, slečno?“

„Nic,“ odpověděla a vrátila se do pokoje. Vše bylo marné, mys-

lela si hořce; musí vyčkat, co jí přinese zítřek.

- 156 -

Nejvíce doufala ve svoji matku. Jak těžko se vyslovovalo to slo-

vo. A ještě těžší bylo spojit tento pojem s elegantní ženou, kterou vi-

děla v Jimově bytě, když toto jméno u ní vyvolávalo obraz laskavého

obličeje ženy z jižní Afriky, která jí byla vším, čím matka může být.

Ulehla odhodlána, že neusne, ale teplo v pokoji a únava byly sil-

nější. Myslela si, že spala jen několik minut, když se probudila a vi-

děla, že Villa stojí vedle postele s velkým koflíkem kakaa v ruce.

„Promiňte, že vám nemohu posloužit čajem,“ řekl.

„Kolik je hodin?“ zeptala se Eunika překvapeně.

„Pět hodin. Přestalo pršet a jitro se hodí k odletu.“

„K odletu?“ opakovala zděšeně.

„K odletu,“ řekl Villa a měl radost z dojmu, jaký na ni učinil.

„Podniknete malou cestu aeroplánem.“

39. KAPITOLA

Dobrodružný život Jima Steelea ho dosud nepřivedl tak blízko

smrti. Nespadl do vody, ale do hluboké bažiny, jejíž břehy byly na

yard daleko pokryty mazlavým blátem, v němž nohy i ruce ulpívaly,

jako by byly zadržovány neviditelnýma rukama. Ačkoliv se namáhal,

nemohl vybřednout a neměl daleko k zadušení, když vtom nahmatal

větev stromu rostoucího na okraji rybníka. Zachytil se té větve, jejíž

konec byl ponořen ve vodě. Se zoufalou silou se jí držel a s napětím

svalů se vydrápal ven. Vyplýtval hodně sil, než se dostal na břeh, a

pak klesl a lapal po dechu.

Jeho váleční druzi od Scout Squadrony si zaškrtávali, kolikrát

byli v nebezpečí života. Jimovi byl darován život devětkrát, pak při-

šel konec války a s ním, jak si myslel, i konec nebezpečí…

„Opět jsem vyvázl,“ šeptal si. Tato slova mu byla jistě vnuknuta

a znovu děkoval Bohu, když se na odřených kolenou s bolestí obrátil

a ze vzdálenosti asi dvanácti yardů zaslechl Digbyův hlas:

„Pojď za mnou.“

- 157 -

„Už jdu,“ šeptal Jim a kráčel opatrně směrem, odkud slyšel hla-

sy. Nikoho však neviděl. Vlak, který stál na náspu, se rozjížděl —

úplně na něj zapomněl — a v drnčení jeho kol zanikly všechny zvu-

ky.

Zrychlil krok, ale přece neviděl ty, které sledoval. Konečně na

silnici uslyšel kroky, avšak jenom mužské.

Jde se jim lépe po louce, myslel si Jim a zamířil v tu stranu. Na-

šel cestu. Kroky se ozývaly na vzdálenějším místě. Rozběhl se v na-

ději, že je předstihne u vozu, jehož červené zadní světlo viděl v dál-

ce. V okamžiku, kdy dobíhal na silnici, se automobil rozjížděl. Vytá-

hl revolver. Zadržel by je, kdyby prostřelil zadní pneumatiky. Jim

nikdy neminul cíl. Třikrát stiskl spoušť, ale vždy se ozvalo jen cvak-

nutí, jak se kohoutek dotkl mokrého náboje, a než patronu vytáhl a

nahradil ji jinou, vůz už byl z dostřelu.

Celé tělo ho bolelo. Ruce i nohy mu brněly, ale to ho neodstraši-

lo. Zastrčil neužitečný revolver do kapsy a klusem se rozběhl za vo-

zem. Byl neobyčejným atletem a měl neocenitelné vlastnosti, jimiž se

ušlechtilý kůň liší od obyčejného tahouna. Běh posloužil dvěma pá-

nům. Vrátil pružnost údům, zahřál zkřehlé tělo a vyjasnil mysl. Ne-

běžel ani deset minut a už nevěděl o tom, že v jedné hodině prožil

cestu na střeše, sletěl z ní a utonul by v bažinatých hlubinách rybníka.

Běžel a běžel, nezpomaloval ani nezrychloval krok, běžel pev-

ným, jistým tempem, jímž porazil oxfordského chvastouna a zvítězil

v Queen’s Parku.

Za půl hodiny spatřil vůz. Měl z toho radost. Proč se však zasta-

vil? Jim zvolnil krok. Snad se něco porouchalo, nebo zastavili u ně-

kterého Digbyova domu, jichž měl na venkově mnoho.

Konečně spatřil dům a postupoval vpřed velmi obezřetně, neboť

zaslechl mužský hlas tázající se, kolik je hodin.

Nepoznal ani Villu, ani Bronsona, ačkoliv Villu slyšel.

„Co teď?“ šeptal Jim.

Dům byl snadno přístupný, ale kdyby vtrhl dovnitř s poroucha-

ným revolverem, neprospěl by tím ani sobě, ani dívce. Kéž by nespa-

dl do rybníka! V duchu si povzdechl. Brzy se přesvědčil, jak moudré

bylo mít se na pozoru. Náhle se před ním vynořil muž a Jim bez hle-

- 158 -

su ustoupil na silnici. Muž byl k němu právě obrácen zády, chodil

sem a tam a kouřil. Přestalo pršet. Když se obracel, šel tak těsně ko-

lem Jima, že by ho chytil, kdyby vztáhl ruku do křovin, pod nimiž

Jim ležel.

Za chvíli někdo zavolal:

„Bronsone!“

Bronson, pomyslel si Jim. To jméno si musím zapamatovat.

Muž se otočil a kráčel rychle k domu. Pak mluvil s někým tak ti-

še, že k Jimovi nedolehlo ani slovo.

Chtěl něco uslyšet i za cenu prozrazení, a proto se plížil k domu.

Nade dveřmi byl malý portál a pod ním stáli dva muži,

„Budu spát v chodbě,“ zazněl Villův hluboký hlas. „Lehněte si

ve vedlejším pokoji, chcete-li.“

„Ba ne,“ řekl Bronson. „Zůstanu raději celou noc na stráži u

stroje. Vůbec nepotřebuji spát.“

„U stroje?“ podivil se Jim. „Copak zde mají ještě jeden automo-

bil?“

„Dostane se tam pán ještě dnes?“ zeptal se Villa.

„To vám nemohu říct, pane Villo,“ odpověděl Bronson. „Snad

ne, ale nevyskytnou-li se překážky, bude v Hallu před svítáním. Ces-

ta není v nejlepším stavu.“

Jimovou myslí proletěla jako blesk myšlenka na Kennet Hall, na

skupinu domů, kterou mu paní Weatherwaleová ukázala jako sídlo

Dantonových předků. A on, blázen, si na něj nevzpomněl, když uva-

žoval o možných úkrytech, jichž by mohl Digby Groat použít.

Oba, Villa i Bronson, kouřili a vonný kouř cigára zalátal k závi-

dějícímu Jimovi.

„Snad nebude příliš na obtíž, že ne, pane Villo?“ tázal se Bron-

son.

„Na obtíž? Ona?“ Villa se zasmál.

„Bude k smrti vyděšena. Myslím, že ještě nikdy neletěla aero-

plánem.“

Tedy aeroplán! Jimovy oči zazářily. Ale kde je? Namáhal zrak,

ale ve tmě nic neviděl.

„A nemůže déšť stroji ublížit?“

- 159 -

„Ach ne,“ řekl Bronson. „Natáhl jsem přes něj plachtu. Už víc-

krát jsem ho měl venku celou noc.“

To je důkaz, že jsi zlý člověk, myslel si Jim, pro něhož byl aero-

plán živou bytostí. Tedy Eunika byla zde a někam ji odvezou aero-

plánem. Co dělat? Snad by měl dost času, aby došel do Rugby a…

„Kde je Fuentes?“ zeptal se Bronson. „Pán říkal, že zde bude ta-

ké.“

„Je na cestě do Rugby,“ odpověděl Villa. „Dal jsem mu signální

pistoli, aby nás upozornil, kdyby za námi vyslali policejní auto. Jdu si

lehnout, Bronsone, a nepůjdete-li spát, zůstaňte venku na hlídce.“

Tedy i Fuentes byl zde — a Jim by ničeho nedocílil, i kdyby do-

šel do Rugby. Přece by však snad mohl proklouznout kolem bdělého

Fuentese. Rugby je jistě blíž než místo, kde přešel na silnici. Ve tmě

dívku nemohli unést aeroplánem, ale kdo zná Digbyovy rozkazy, co

se má udělat, kdyby se někdo pokusil o její záchranu? Rozhodl se

vyčkat nablízku v naději, že snad kolem přece jen pojede nějaký

strážník na kole.

Villa škrtl sirkou, aby si zapálil novou cigaretu, a v jejím světle

Jim zahlédl oba muže. Bronson byl oblečen do letecké uniformy. Měl

kožený kabát, kožené kalhoty a na nohou vysoké boty. Byl asi tak

velký jako Jim, jemuž hlavou probleskl nápad. To bude konec dob-

rodružství. Tak rozčilen, jako byl nyní, Jim ve svém životě ještě

nebyl.

Villa zívl.

„Lehnu si na chodbě a slečinka se poleká, vyjde-li ven,“ řekl.

„Dobrou noc. Vzbuďte mě v půl páté.“

Bronson něco zabručel a pokračoval v obchůzce. Uběhlo deset

minut, čtvrt hodiny, půl hodiny — a bylo slyšet jenom kapání vody

ze stromů a vzdálené hučení vlaků projíždějících Rugby.

Na severu zářila světla železničních výhybek a dílen; na západě

prozrazovala slabá záře na obzoru polohu města. Jim vytáhl nepo-

třebný revolver z kapsy, vystoupil na cestu a skrčil se na zem, takže

když vyskočil na překvapeného Bronsona, tento si myslel, že vysko-

čil ze země. Něco studeného a chladného mu bylo přitlačeno podnos.

„Hlesneš-li, ty zlodějský synu, rozdrtím ti obličej,“ řekl Jim.

„Rozumíš?“

- 160 -

„Ano,“ zašeptal muž a chvěl se strachem.

Jim ho chytil levou rukou za límec. Automatická pistole pod je-

ho nosem byla až příliš výmluvná a Felix Bronson, bázlivý člověk,

jenž se nebál jenom vzduchu, byl postrašen a poděšen.

„Kde je stroj?“ zeptal se Jim šeptem.

„Na louce za domem,“ odpověděl muž stejným tónem. „Co udě-

láte? Kdo jste? Jak jste prošel —“

„Nevyptávejte se mne tolik,“ přerušil ho Jim. „Ukažte mi cestu

— tu ne,“ řekl Jim, protože muž zamířil k domu.

„Tady ale musíme přelézt plot,“ řekl Bronson.

„Tak ho přelezeme,“ odpověděl Jim, „jenom ti to prospěje, ty lí-

ný ďáble.“

Když přešli pole, Jim spatřil na tmavé obloze obrys stroje.

„Teď se svlékni!“ rozkázal Jim.

„Proč?“ zeptal se udivený Bronson. „Nemohu se zde svlékat.“

„Lituji, že tak urážím tvoji cudnost, ale musím na tom trvat,“ ře-

kl Jim. „Myslím, že je pohodlnější svléknout tě živého, než mrtvého,

to znám ze zkušenosti z Francie.“

Bronson neochotně svlékal kabát.

„Neházej ho do trávy,“ řekl Jim. „Rád bych se oblékl do suché-

ho.“

Bronson chtěl využít příležitosti, která se mu ve tmě naskytla.

Jeho ruka se pokradmu vsunula do zadní kapsy kožených kalhot, ale

než sevřela zbraň, Jim se na něho vrhl a porazil ho, protože byl obda-

řen nejen silou, ale i kočičí mrštností.

„Dej mi svou zbraň… Dobrá,“ řekl Jim a svoji odhodil do trávy.

„Můj revolver se trošinku porouchal a přísahám, že tvůj je v lepším

pořádku. A nyní si svlékni kamaše a boty.“

„Vždyť se nachladím a zemřu.“ Bronson jektal zuby.

„Pak ti tedy pošlu věnec,“ řekl Jim sarkasticky. „Zdá se mi ale,

že ses nenarodil proto, abys zemřel nachlazením, nýbrž prudkým za-

trhnutím šíjového obratle.“

„Kde je to?“ tázal se Bronson.

„To je na krku,“ vysvětlil Jim. „Ale mýlíš se, pokud si myslíš, že

ti budu přednášet anatomii, zatímco se svlékáš. Pospěš si!“

- 161 -

40. KAPITOLA

Pan Bronson se svlékl a třásl se před Jimovou pistolí. Bylo sych-

ravé ráno a šaty, které mu dal Jim na výměnu, nebyly příliš suché.

Bronson to také poznamenal, ale nedovolával se Jimova soucitu.

Chvěl se a třásl ve vlhkých šatech a jeho věznitel mu spoutával ruce

na zádech.

„Právě takto ti je sváží, než tě pověsí,“ řekl Jim, aby ho rozvese-

lil. „Nuže, chlapče, ještě kapesník do úst a suché místečko v křoví, a

to je všechno, co ti můžu do rána poskytnout.“

„Ty jsi zatracený šprýmař,“ vrčel Bronson vztekle, „ale až jed-

nou-“

„Nemluv,“ řekl Jim, „abys nelitoval.“

Vyhledal mu místo pod křovím, které bylo dost suché a skryté, a

hlídal tam svého vězně až do chvíle, kdy ho šedá obloha upozornila,

že je čas probudit Villu.

Pan Villa vstal a zaklel.

„Pojďte sem a vypijte trochu kakaa.“

„Přineste mi je ven,“ žádal Jim. Slyšel, jak muž bere za kliku, a

sevřel pistoli. Ale vnitřní hlas mu zašeptal: „Schovej pistoli!“ Posle-

chl impuls a přesvědčil se, že udělal dobře právě tak jako kdykoliv

jindy.

Muži, kteří bojovali a vyhráli bitvu pod širým nebeským prosto-

rem, jsou obdařeni instinktem, který je ostatním, po zemi chodícím

smrtelníkům upřen.

Měl právě tolik času, aby zastrčil pistoli do kapsy a stáhl si brý-

le, než Villa pootevřel dveře a ospale se na něj podíval.

„Jste už připraven k letu, není-liž pravda?“ řekl s hlučným smí-

chem. „Dobrá, nezdržíme vás dlouho.“

Jim se pomalu vzdaloval od domu, kráčeje po cestě, po které v

noci chodil Bronson.

- 162 -

Co ho to napadlo, vytáhnout pistoli? Vytáhl ji a otevřel kohou-

tek. Nebyla nabita.

Slyšel, že ho muž volá.

„Postavte to na zem,“ řekl, když viděl, že drží koflík. Jedním

douškem vypil kakao, vrátil se zpět přes louku k aeroplánu, sundal z

něho nepromokavou pokrývku, prozkoumal stroj a roztočil vrtuli.

Eunika vypila horké kakao a byla už připravena, když Villa

vstoupil. Tušila, co jí dnešní den přinese. Zřejmě měl Digby Groat

důvod, proč na ni nečekal. Nejpravděpodobněji proto, že chtěl proná-

sledovatele svést ze stopy. Bylo jí nyní lépe, než když opouštěla dům

na Grosvenor Square, neboť jed už přestal účinkovat; byla jen

zemdlená vyčerpávajícími událostmi. Měla jasnou mysl a nepociťo-

vala oslabující strach, který jí vnucovala Digbyova přítomnost.

„Nuže, slečinko, už jste hotova?“ zeptal se Villa. Měl na sobě

těžký kabát a na hlavě koženou čepici. Oděvem, vousatou tváří a ši-

rokou, špalkovitou postavou připomínal Rusa v zimním oděvu.

Divila se, proč se tak zabalil za tak teplého rána. Nesl v ruce ješ-

tě jeden teplý kabát a podržel jej, aby si ho mohla navléknout.

„Rychle, nemohu na vás čekat celý den. Oblečte si tento kabát.“

Poslechla.

„Jsem hotova,“ řekla chladně.

„A teď, drahoušku, pojďte rychle!“

Jim už seděl na pilotově sedadle. Když uslyšel Villův hluboký

hlas, ohlédl se a spatřil milovanou ženu.

Byla božsky krásná vedle vousatého skrčka, jenž ji držel za ruku

a pobízel ke spěchu.

„Vylezte nahoru!“

Srazil ji na jedno sedadlo za pilotem a Jim se neodvážil ohléd-

nout.

„Roztočím za vás vrtuli,“ nabídl se Villa a Jim přisvědčil. Jeho

tvář byla úplně zakryta velkými, kůží lemovanými brýlemi.

Stroj se rozhlomozil. Jim zvolnil jeho chod.

„Přivaž slečnu!“ překřičel hukot stroje.

Villa přisvědčil a s pružností, která nesouhlasila s jeho postavou,

se vyšplhal nahoru.

- 163 -

Jim čekal, až byl kolem dívčina pasu připnut široký řemen, pak

zařadil největší rychlost. Místo bylo neobyčejně příznivé k vzletu a

letadlo hladce letělo stále větší a větší rychlostí po trávě. Pak Jim do-

tekem páky spustil elevátor. Dívka si uvědomila, že nárazy i pohyby

ustaly. Letadlo vzlétlo.

Eunika dosud nikdy neletěla aeroplánem, a proto, omámena no-

vým zážitkem, zapomněla na nebezpečí svého postavení. Zdálo se jí,

že stroj neopustil pevnou zem. Spíše jí to připadalo, že se zem náhle

oddělila od aeroplánu a pomalu klesala. Pocítila báječnou radost,

když se silné letadlo řítilo vzduchem rychlostí sto mil za hodinu a

vystupovalo výš a výš, kroužíc nad polem, z něhož se vzneslo, čemuž

se Villa nemálo podivil, protože Bronson znal cestu do Kennet Hallu

bez mapy.

Ale Bronson ležel v tomto okamžiku v křoví za loukou, svázán

na rukou i na nohou. Kdyby se Villa podíval dolů dalekohledem, jistě

by spatřil člověka oblečeného v Jimových špinavých šatech. Villa

netušil, že pilot je Jim Steele, letec, jehož výboje ve vzduchu by ob-

divoval, ale jehož by v tomto okamžiku bez váhání zabil.

„To je krásné,“ šeptala Eunika. Její hlas však zanikl v ohlušují-

cím hřmění stroje.

Kroužili ve velkých obloucích a nad nimi se vznášel závoj mlhy,

která táhla své roztřepené kraje k slunci, jež je barvilo tak, že jasně

modrá obloha vypadala, jako by byla obroubena zlatou tkaninou.

A pod sebou viděla prapodivný svět: nádhernou mozaiku zele-

ných, hnědých a šedých plošek, stroze ohraničených tmavými čarami

ohrad plotů a zdí; krvavě červené střechy domků a plochy stříbrných

jezer nepravidelných tvarů, které jí připadaly jako velké kapky rtuti,

jež nějaká obrovská ruka nazdařbůh rozházela po zemi.

„Nádherné,“ řekla, ale muž vedle ní neměl zájem o krásu příro-

dy.

Cestující mohl s pilotem mluvit pouze malým telefonem, jehož

sluchátko si Jim mechanicky přivázal k uchu. Zakrátko uslyšel Villův

tázavý hlas:

„Na co čekáš? Znáš cestu?“

Jim přisvědčil.

- 164 -

Znal cestu do Londýna a ještě viděl železniční trať.

Dívka s údivem hleděla na bílé a modré stužky vinoucí se po

ohromné šachovnici. To jsou asi silnice a potoky, řekla si, a ty zelené

a hnědé záplaty jsou jistě warwickhirské pastviny. Jak je to krásné,

kroužit za letního jitra mezi mráčky rozptýlenými po obloze, mezi

zbytky noční bouře! A jak konejšivě působila osamocenost křídel.

Byla vzdálena od světa i od všech jeho podlostí. Digby Groat nebyl o

nic důležitější než ta černá, zdánlivě se nepohybující skvrna na bílé

silnici. Věděla, že je to muž a že jde. A ve středu tohoto osamělého

kruhu byla láska i nenávist, touha i obětování.

Náhle byla její pozornost obrácena k Villovi. Byl rudý ve tváři a

křičel něco do telefonního přijímače, ale pro hluk stroje nerozuměla.

Viděla, jak pilot přisvědčil a zabočil vpravo; s tím byl Villa pa-

trně spokojen, neboť klesl zpětná své sedadlo.

Pomaloučku se aeroplán zase obracel k jihu a Villa si toho dlou-

hou dobu nevšiml. Teprve když poznal město, k němuž se blížili, při-

ložil znovu přijímač k ústům.

„Proklatě! Drž se vpravo, Bronsone! Copak jsi ztratil orientační

smysl?“

Jim přisvědčil, otočil kormidlo, ale za chvíli se zase uchyloval k

severu. Tentokrát byl Villa vážně znepokojen.

„Co je s tebou, Bronsone?“ Jim slyšel v jeho hlase výhrůžku.

„Nic, vyhýbám se jen nepříznivému vzduchovému proudu,“ od-

pověděl, a protože hlas byl telefonem změněn, Villa byl přesvědčen,

že mluví s Bronsonem.

Jim zamířil na západ a přemítal, kam má vlastně letět. Řekl si,

že jen blázen by se nezeptal Bronsona a odletěl by, ale nepředvídal,

že by mu tato neznalost mohla způsobit nesnáze.

Mířil k Londýnu a také měl v úmyslu se tam dostat. To byl jeho

původní plán, a proto také nyní bez přetvářky zabočil vlevo a zvýšil

rychlost, takže letadlo doslova poskočilo.

„Blázníš?“ křičel mu Villa do ucha.

Jim neodpověděl.

Villa zasyčel:

„Poslechni můj příkaz, nebo tě roztřískám!“

- 165 -

Jim ucítil na rameni hlaveň automatické pistole. Ohlédl se a Eu-

nika vykřikla, neboť ho poznala.

Villa se na ni rychle podíval, vyskočil a chytil Jima za ramena,

otáčeje jeho hlavu.

„Steele?“ zařval a současně se pod Jimovým uchem ocitla pisto-

le. „Poslouchej, co rozkazuji! Slyšíš?“

Jim přisvědčil.

„Dej se vpravo, přeleť Oxford a leť tak daleko vlevo, dokud ti

neporučím, abys přistál!“

Nezbývalo, než uposlechnout. Ale Jim neměl strach. Kdyby ho

Villa nechal doletět nad Londýn, dopadlo by všechno dobře. Ale pro-

tože ho Villa poznal, zbýval jen jeden konec dobrodružství: buď stře-

lí, nebo nestřelí. Zpola se otočil na svém sedadle a podíval se na Eu-

niku — povzbudivě se usmála a její pohled plně odčinil všechno, co

vytrpěl.

Ale neotočil se pouze proto, aby se na ni podíval. Jeho zrak na

okamžik ulpěl na jejím a na Villově pase a ověřil si, co chtěl vědět.

Je však nutné vyčkat, až Villa odtáhne pistoli. Přeletěli Oxford, šedo-

zelenou skvrnu, neboť domy byly kvůli mlze ležící nad městem těžko

rozeznatelné.

Brzy byla Jimova pozornost obrácena jinam. Jeden motor začal

vynechávat. Jim se domníval, že do cylindru vnikla voda. Villa mu

zařval do ucha směr, obrátil tedy západněji. Zdálo se, že chyba v mo-

toru byla jen chvilková, protože už letěl opět lehce. Znovu se ohlédl.

Villa zastrčil pistoli do náprsní kapsy svého koženého kabátu a snad

by tam zůstala celou dobu. Bylo šílenstvím déle čekat.

Eunika se dívala dolů, jak se krajina divně zatočila. Náhle pocí-

tila, že se špička aeroplánu sklání dolů, jako by mířila přímo k zemi.

Nepocítila strach, jen krajní údiv, neboť špička letadla zase prudce

vyletěla vzhůru a nebesa se zdála obrácena vzhůru nohama. Kožený

řemen připnutý kolem jejího pasu se mocně napínal, a když se podí-

vala „dolů“, spatřila s údivem nebe. Nejasně si uvědomila nějaký po-

hyb po své pravici a ve zlé předtuše zavřela oči. Když je opět otevře-

la, Villa byl pryč. Jim udělal looping a Villa, nepřipraven na tento

způsob útoku, ztratil rovnováhu a vypadl, protože nebyl připoután.

- 166 -

Letěl jako malá muška, s roztaženýma nohama i rukama dělal přeme-

ty a kozelce, byl tragicky komický svojí groteskností…

Jim odvrátil hlavu a obrátil se k dívce. Viděla, jak se jeho rty

pohybují a oči se dívají na telefon, který Villa upustil. Třesoucí rukou

zdvihla sluchátko. Jistě se stalo něco hrozného. Neodvážila se podí-

vat na zem; jistě by omdlela, kdyby se o to pokusila.

„Co se stalo?“ zeptala se třesoucím hlasem.

„Villa se snesl padákem na zem,“ lhal konejšivě. „Nestarejte se

o něho. Není v nebezpečí — na tomto světě,’ dodal tiše.

„Ale, Jime, jak jste se sem dostal?“

„Později vám to budu vyprávět.“ Obrátil se zpět. „Stroj se po-

rouchal.“

Tentokrát byla závada mnohem vážnější a bylo by nebezpečné

podniknout zamýšlenou cestu do Londýna. Nebyl v dostatečné výšce,

aby mohl prozkoumat příčinu poruchy, a proto začal vyhlížet v kraji-

ně místo k pohodlnému přistání. Na padesát mil před ním bylo velké

zelené místo, na němž zpozoroval bílou šipku. Je to asi letiště a bílá

značka je signálem, který ukazuje směr větru. Musí doletět k tomuto

útulku; kdyby byl sám, neváhal by a přistál by na některém malém

políčku pod ním.

V této končině Anglie je krajina rozdělena na menší pastviny.

Kdyby přistál na některém políčku plném křoví, ostrých a silných

kamenných zdí, vydával by se nebezpečí, že ztroskotá, a proto se zde

neodvažoval přistát.

Když přiletěl blíže k zelenému místu, viděl, že se nemýlil. Byla

tam úmyslně položena bílá plachta a někdo neobratný se jí pokusil

dát tvar šipky. Pomalu se snášel k zemi. Kola se dotkla země tak leh-

ce, že si Eunika ani neuvědomila, že už neletí.

„Ach, to je báječné, Jime,“ křičela, jakmile si myslela, že ji Jim

slyší. „Co se ale stalo s tím ubohým mužem?“

Měl na rtech trefnou odpověď, ale když viděl její bílou tvář a

starostlivý zrak, přesvědčil se, že není doba na prostořekost. On, jenž

viděl tolik lidí zemřít ve výšce, když vykonávali svou povinnost, se

nermoutil nad smrtí bídníka, který by jeho i ji nemilosrdně zabil.

- 167 -

Vysadil Euniku a cítil, jak se pod silným kabátem chvěje. Shle-

dali se po cestě, o níž si myslela, že je zakončením trampot. Ani je-

den, ani druhý nepromluvil Nepolíbil ji a ani ji nenapadlo žádat tento

projev lásky. Jeho přítomnost a jeho stisk ruky jí byly tak drahé, že

polibek nemohl zvýšit jejich cenu.

„Dům není daleko,“ řekl Jim. „Dovedu vás tam a zatelefonuji

drahému starému Salterovi —“

Objal ji rukou kolem ramen a pomalu kráčeli přes trávu posetou

květinami. Až po kolena se brodili v krásné louce a vůně země byla

kadidlem oslavujícím požehnání, jež na ně padalo.

„Zdá se, že dům není obydlen,“ řekl Jim.

Kráčeli podél široké terasy, až došli k průčelí domu. Dveře byly

otevřené, tím však uvítání končilo. Jim nahlédl do haly veliké jako

stodola, špinavé a zanedbané.

„Rád bych věděl, kde jsme,“ řekl polekaně.

Otevřel dveře na levé straně haly. Místnost, do níž vešel, byla

prázdná a vypadala stejně zanedbaně jako hala. Prošel místností a

vstoupil do další, ale nikoho nenašel. Pak vešel do chodbičky.

„Je tady někdo?“ zavolal, ale ihned se obrátil. Zdálo se mu, že

zaslechl výkřik Euniky, kterou nechal venku na terase, kde obdivova-

la krásu somersetské krajiny. „Co se děje, Euniko?“ zavolal a hlas se

rozléhal prázdným domem. Nikdo neodpověděl. Vrátil se rychle, ku-

dy přišel, a když doběhl na terasu, Eunika byla pryč. Běžel na druhý

konec v domnění, že se zatoulala k letadlu, ale nebylo po ní ani pa-

mátky. Znovu ji volal, co mu síly stačily, ale odpovídala mu jenom

ozvěna. Snad vešla do některého jiného pokoje. Otevřel průčelní dve-

ře a znovu vešel dovnitř.

Současně se z pokoje vlevo vyřítil s napřaženou holí Xavier Sil-

va. Jim zaslechl švihnutí a byl zasažen do ramene. Než se mohl oto-

čit, hodil mu někdo smyčku na krk a srazil ho k zemi. Jim těžce od-

dechoval.

- 168 -

41. KAPITOLA

Zatímco Jim prohlížel pustý dům, Eunika zašla do rohu terasy,

opřela se o rozbitou balustrádu a ponořila se do krásy krajiny. Lehký

mlhový závoj se ještě vznášel mezi fialovými stíny stromů a kladl se

jako nejjemnější mušelín do úžlabin. V klidném vzduchu vystupoval

nad vrcholky stromů modrošedý kouř ze selských krbů a slunce ozá-

řilo hladinu řeky, která tekla vzdáleným údolím, takže se podobala

proudu zlata bublajícího mezi zelení.

Někdo se mírně dotkl jejího ramene.

„To je krásné, Jime, není-liž pravda?“

„Velice krásné, ale přece jen zpola tak krásné, jako jsi ty.“

Málem omdlela, když zaslechla tento hlas. Prudce se otočila a

stála tváří v tvář Digbymu Groatovi. Vykřikla.

„Nekřič, chceš-li zachránit Jimovi život, rozumíš?“ řekl Digby

tiše, ale naléhavě.

Přikývla.

Objal ji kolem ramen, ale nepolíbil ji. Třásla se na celém těle.

Rychleji zavedl do domu. Vrazil prudce do dveří, vstrčil ji dovnitř a

vstoupil za ní.

Uvnitř stál vysoký, hubený muž s provazem v ruce.

„Počkej, Mastersi,“ šeptal Digby. „Chytíme ho, až půjde zpát-

ky.“

Slyšel Jimův krok v hale a vzápětí oba muži zápasili.

Eunika už otvírala rty, aby Jima varovala, ale Digby jí zakryl

dlaní ústa a těsně do ucha jí šeptal:

„Pamatuj, co jsem ti řekl!“

Zvenčí dopadla Xavierova rána a Masters vyrazil za svým pá-

nem. Jim byl obrácen zády k otevřeným dveřím. Digby dal znamení.

Ihned se kolem Jimovy šíje zadrhla smyčka a Jim byl bez dechu str-

žen na zem. Jeho tvář rudla a ruce rvaly nemilosrdný uzel. Snad by

ho udusili, kdyby Eunika, jež stála okamžik jako omráčená, nevyběh-

la z pokoje, neodstrčila Masterse a nepoklekla, aby třesoucíma ruka-

ma uvolnila smyčku kolem krku svého milého.

„Zvířata, zvířata!“ křičela a její oči sršely záští.

- 169 -

„Svaž ho!“ nařídil Digby lakonicky a obrátil se k zápolící dívce,

neboť nyní už Eunika nebyla klidná. Bojovala, co jí síly stačily;

tloukla ho do tváře a pokoušela se vymknout z jeho sevření.

„Malý ďáble!“ křičel a popadal dech, když ji chytil za obě pěsti

a přitiskl ji ke zdi. Měl na tváři ošklivou červenou stopu jejích nehtů,

ale v očích mu svítil jen obdiv.

„Takto tě vidím nejraději,“ vydechl. „Drahoušku, nikdy jsem ne-

litoval, že jsem si tě vyvolil. A nejméně toho lituji v tomto okamži-

ku.“

„Pusťte mě!“ křičela dívka. Těžce dýchala, proto si Digby mys-

lel, že už není schopna něco podniknout, a poslechl ji.

„Kam jste zavlekli Jima? Co jste s ním udělali?“ tázala se a di-

voce na něj upírala svůj zrak. Už se v něm neodrážel strach. Řekl jí,

že v ní viděl ďábla. Probudil ho v ní dokonale.

„Odnesli jsme ho na bezpečné místo,“ odpověděl Digby. „Co se

ráno stalo, Euniko?“

Neodpověděla,

„Kde je Villa?“

Mlčela.

„Dobrá,“ řekl. „Nepovíš-li mi to, najdu si už nějaký způsob, kte-

rým to tvému Jimovi vynahradím.“

„Zeptejte se jeho,“ řekla pohrdavě. „Neznáte muže, se kterým

chcete jednat. Nemyslím, že jste se za války setkal v salónech s mno-

ha jemu podobnými lidmi. Opravdoví muži byli tenkrát ve Francii,

Digby Groate. Odvažovali se toho, čemu jste se vy vyhnul, a šli vstříc

nebezpečí, kterého jste se vy bál. Myslíte-li si, že Jima Steelea donu-

títe, aby mluvil, jděte a pokuste se o to.“

„Nevíš, co povídáš,“ řekl Digby celý bledý, neboť se ho její

urážka hluboce dotkla. „Donutím ho, aby dokonce prosil o milost!“

Zavrtěla hlavou.

„Všechny muže soudíte podle sebe,“ řekla Eunika, „a všechny

ženy podle ubohých prodavaček, které jste pro svoji zábavu zničil.“

„Víš, co říkáš?“ Hlas se mu třásl vztekem. „Zdá se, že zapomí-

náš, že jsem —“

- 170 -

„Zapomněla jsem, co jste,“ posmívala se mu. Barva se jí vrátila

do tváře a oči jí plály hněvem. „Jste míšenec, člověk, jenž nemá

vlast, nepatří k žádné třídě — máte všechny vlastnosti míšenců. Dig-

by Groat, svůdce žen a vrah mužů, zloděj, za kterého jiní zloději kra-

dou, ale on bere lví podíl na krádežích. Jste chvástavý badatel, jenž

zná dost z medicíny, aby mohl jedem otravovat ženy, a dost z chirur-

gie, aby týral zvířata — nemýlím se ve vás.“

Digby nebyl dlouho schopen promluvit. Neodpustitelně ho ura-

zila a podivným instinktem vybrala právě to, co ho ranilo nejvíce.

„Dej sem ruce!“ přímo zařval.

Poslechla ho a opovržlivě se dívala, jak jí svazuje ruce kravatou,

kterou si odvázal z krku.

Vzal ji za ramena, podrazil jí surově nohy a posadil na židli do

kouta.

„Přijdu a zůstanu tu s tebou, mylady,“ vrčel.

Venku v hale na něho čekal Masters a velký, neohrabaný muž

byl téměř v rozpacích.

„Kam jsi ho dal?“ zeptal se Digby.

„Do pokoje ve východním křídle,“ odpověděl Masters neochot-

ně. „Pane Groate, není to něco špatného?“

„Co myslíš tím ,něco špatného’?“ zavrčel Digby.

„Nikdy jsem se nemíchal do podobných věcí,“ odpověděl Mas-

ters. „Nemohou nás za to potrestat?“

„Nestarej se, dobře ti zaplatím,“ odbyl ho velitel a chtěl odejít,

ale Masters ho zadržel.

„Dobré zaplacení mne neochrání před vězením, dopustím-li se

něčeho nezákonného. Pocházím z poctivé rodiny — nikdy v životě

jsem se ničeho nedopustil. V kraji mne všichni znají, a ačkoliv

nejsem ve vsi příliš oblíben, nikdo na mne nemůže ukázat a říct, že

jsem udělal něco zlého.“

„Ty jsi blázen!“ řekl Digby a byl rád, že našel někoho, na němž

by si vylil svůj vztek. „Copak jsem ti neřekl, že ten muž chtěl utéct s

mojí ženou?“

„Vůbec jste neříkal, že je vaší ženou,“ namítal Masters, potřásal

hlavou a díval se podezřívavě na Digbyho. „Ostatně — ani nemá

- 171 -

snubní prsten. Toho jsem si hned všiml. A ten cizinec neměl právo

tlouct ho holí — vždyť ho málem zabil!“

„Teď poslouchej, Mastersi,“ řekl Digby a snažil se ovládnout,

neboť bylo třeba, aby byl muž uklidněn, „nelam si hlavu věcmi, kte-

rým nerozumíš. Říkám ti, že Steele utekl s mojí ženou a ukradl mi

spoustu peněz. Moje žena není docela zdravá, a proto s ní pojedu na

cesty —“ zarazil se. „Ať je to jakkoliv, Steele je darebák.“

„Proč ho tedy nevydáte policii?“ zeptal se všetečný Masters.

„Proč ho nepostavíte před soud? Řekl bych, že by to bylo to nejlepší,

pane Groate. Lidé si o vás budou mnoho povídat, dozvědí-li se, jak

drsně jste nakládal s tím gentlemanem.“

„Nenakládal jsem s ním drsně,“ namítl Digby chladně. „Ty jsi

mu přece zadrhl smyčku kolem krku.“

„Pokusil jsem se mu ji stáhnout přes ramena,“ vysvětloval Mas-

ters rychle. „Ostatně jste mi to poručil.“

„Měl ses o to pokusit,“ řekl Digby a chápal, že je na správné

cestě. „Teď poslouchej, Mastersi. Dopustil-li se zde někdo zločinu,

byl jsi to jedině ty.“

„Já?“ vydechl Masters. „Vykonával jsem pouze vaše rozkazy,“

„To si dokazuj před soudem,“ řekl Digby a usmál se. Poklepal

mu na rameno s trochou důvěrnosti, jež se Masterse podivně dotkla,

neboť nikdy neviděl svého pána tak přátelsky naladěného. „Jdi a při-

prav něco k jídlu pro mladou dámu,“ řekl, „a stane-li se tu něco, ty

zůstaneš nevinen. A zde —“ sáhl do kapsy a vyňal zmačkané ban-

kovky, dvě z nich oddělil a vložil je do Mastersovy ruky. „To jsou

dvacetilibrové bankovky, chlapče, nezapomeň si je vyměnit za pěti-

librové. Nyní ale pospěš a řekni své ženě, ať obstará nějaké občer-

stvení pro mladou dámu.“

„Nevím, co tomu žena řekne, až jí to povím,“ bručel Masters.

„Nic jí neříkej!“ zařval Digby. „Hrome, copak nerozumíš ang-

licky?“

Ve tři hodiny odpoledne přijeli dva muži krytým vozem před

ozdobná vrata Kennet Hallu, a aniž počkali, až jim bude otevřeno,

přelezli zeď a zamířili k domu.

- 172 -

Digby je viděl už zdálky a šel naproti urousanému Bronsonovi a

opálenému Španělovi, který ho doprovázel. Setkali se na vrcholku

svahu a Bronson i jeho velitel se otázali současně:

„Kde je Villa?“

42. KAPITOLA

Pokoj, do něhož Jima strčili, se trochu lišil od místností, které

viděl. Byl také užší. Podlaha byla vylámána a v dýhování zely díry,

jejichž původ si vysvětlil, když uslyšel cupot myší.

Byl sešněrován jako balík; ruce měl tak těsně spoutány, že jimi

nepohnul, a kotníky tak utaženy, že bylo téměř nemožné, aby se po-

stavil.

„To je život,“ řekl Jim filozoficky a připravil se na dlouhé čeká-

ní.

Nepochyboval o tom, že Digby neprodleně odletí, a očekával, že

ho nechají samotného v domě, aby buď prchl, nebo zemřel. Byl roz-

hodnut, že nezemře, a jeho mysl už vypracovala plán, který provede

ihned, jakmile se přesvědčí, že není pozorován.

Ale brzy se přesvědčil, že Digby je dosud v domě.

Asi za hodinu se rozletěly dveře a vešel Digby, následován mu-

žem. Když se na něho Jim podíval, ušklíbl se. Byl to Bronson. Vypa-

dal nesmírně směšně v Jimových šatech, protože mu byly příliš vel-

ké.

„Tak tě přece našli, Bronsone?“ zachechtal se. „Nyní jsem zase

já tam, kde jsi byl ty, a zase někdo najde mne. Ještě letos tě navštívím

v Dartmooru, abych se přesvědčil, jak se ti daří. Dartmoor je pěkné

místečko a vězení B jsou jeho nejlepší částí — mají ústřední topení,

plyn, horkou vodu a všechny moderní vymoženosti kromě tenisových

kurtů —“

„Kde je Villa?“ přerušil ho Digby.

„Nevím to docela přesně, ale tuším to,“ odpověděl Jim vesele.

- 173 -

„Kde je?“ zařval Bronson a jeho tvář zrudla vztekem. Jim se

usmál. Vzápětí ho mužova otevřená dlaň uhodila do tváře, ale Jim se

stále usmíval, ačkoliv mu v očích tak zablesklo, že se Bronson k ni-

čemu dalšímu neodhodlal.

„Není důvod, Steelei, abys zapíral,“ řekl Digby. „Chceme vědět,

co jsi udělal s Villou. Kde je?“

„V pekle,“ odpověděl Jim klidně. „Nevyznám se příliš v teorii,

Groate, ale jsou-li lidé trestání podle zásluhy, nepochybuji, že je váš

bodrý spoluviník na místě, kam přicházejí zlí lidé. On tam snad přile-

těl.“

„Myslíš, že je mrtvý?“ Digby zbledl.

„Obávám se, že ano,“ odpověděl Jim starostlivě. „Byli jsme pět

tisíc stop vysoko, když jsem udělal looping z radosti, že zase sedím

jednou u stroje, a zdá se, že Villa byl zásadně neopatrný. Kde byl

Villa, když jsem se ohlédl? Letěl vzduchem na svou pěst. Groate, ze

zkušenosti vím, že letí-li někdo bez stroje, nemůže spoléhat na dobré

přistání.“

„Zabil jsi ho, bídáku!“ procedil Bronson mezi zuby.

„Mlč!“ zasyčel Digby. „Nyní víme, co jsme chtěli vědět… Kde

jsi ho vyhodil?“

„Blízko odtud,“ odpověděl Jim nedbale. „Vybral jsem k tomu

opuštěné místo. Mrzelo by mne, kdyby někomu ublížil tím, že by na

něho spadl.“

Digby mlčky opustil pokoj, zavřel za sebou dveře a nepromluvil

ani v místnosti, kde se před týdnem rozešel s Villou. Otřásl se při

myšlence na jeho strašnou smrt.

Oba Španělé měli požadavky, které nemohl odmítnout. Digby

doufal, že se spokojí se slibem a budou žádat odměnu, až se dostanou

do bezpečí, zřejmě však nebyli nakloněni cenit si příliš vysoko čestné

slovo svého náčelníka. Jejich odměna byla veliká a Digby se bál myš-

lenky, že by jim měla být vyplacena, ale kdyby byl nucen to udělat,

přece měl velké štěstí, že nemusel vyplácet celou bandu.

„Co máš v plánu?“ zeptal se Xavier Silva.

„Pojedu do Kanady,“ odpověděl Digby. „Moji adresu najdeš v

novinách.“

- 174 -

Španěl se ušklíbl.

„V novinách budu hledat něco mnohem zajímavějšího,“ řekl.

„Vrátím se do Španělska… Bronson pojede s tebou?“

Digby přikývl.

Byl nyní nucen zasvětit letce do svých úmyslů, když ztratil Vil-

lu, a byl odhodlán se ho nějakým způsobem zbavit, což ovšem Bron-

son netušil. Poslal oba muže, aby se přesvědčili, v jakém stavuje le-

tadlo.

Jim uslyšel hučení stroje a zoufale se namáhal uvolnit si ruce.

Kdyby se mohl alespoň postavit. Je nutné, aby všechno svoje úsilí

soustředil k tomuto cíli.

Konečně hučení umlklo. Xavier Silva byl zručným mechanikem

a ihned zpozoroval, že něco vadí v cylindrech.

„Vylévá vodu,“ bručel Jim. Měl tedy více času, než si myslel.

Slyšel kroky na kamenné terase a kolem okna se mihl Bronson.

Digby ho poslal do vesnice, aby se opatrně vyptal na Villův osud.

Podivné, že tři muži dívající se na přílet aeroplánu z terasy Ken-

net Hallu neviděli Villův pád, ačkoliv viděli looping. Digby si mys-

lel, že se chce Bronson dívce pochlubit svojí dovedností, a hlasitě

proklínal jeho šílený nápad. Villova mrtvola byla jistě nedaleko.

Bronson měl v hospodě vyzkoumat, kde se nalézá.

Když Bronson odešel, Digby šel dohlédnout na svého druhého

vězně a našel Euniku, jak se prochází po pokoji, do něhož byla z bez-

pečnostních důvodů uzavřena.

„Létáš ráda aeroplánem?“ zeptal se sladce.

Neodpověděla.

„Že to bylo úchvatné a napínavé? A viděla jsi také zavraždění

mého přítele Villy?“

Podívala se na něho.

„Nepamatuji se, že by byl váš přítel Villa zavražděn,“ odpovědě-

la, připravena obhajovat Jima proti každému nařčení.

Četl její myšlenky.

„Nestarej se o Steelea,“ řekl suše. „Neudám ho, že vraždil. Ani

na to nemám čas. Zítra odletíme — jakmile se sešeří, poletíš se

mnou.“

- 175 -

Neodpověděla.

„Doufám, že ti nebude vadit krátké vykoupání v moři,“ pokra-

čoval. „Neručím za to, že přistaneme na jachtě.“

Otočila se. Na jachtě? To byl tedy jeho plán? Měla být doprave-

na na jachtu — ale kam ji potom jachta odveze?

Ve vedlejší světnici se ozvaly kroky a Digby otevřel dveře.

Jakmile se podíval na Bronsonovu tvář, poznal, že přináší důležité

zprávy.

„Nuže?“ zeptal se drsně.

„Našli Villovu mrtvolu. Viděl jsem v hospodě reportéra,“ řekl

muž jedním dechem.

„Vědí, kdo to je?“ zeptal se Digby a Bronson přisvědčil. „Co-

že?“ Byl ohromen. „Vědí, že se jmenuje Villa?“

Bronson znovu přisvědčil.

„Našli v jeho kapse potvrzení o koupi jachty,“ odpověděl a Eu-

nika viděla otevřenými dveřmi, že Digby leknutím ustoupil.

„Tedy vědí o jachtě?“

Zprávy ho zmátly a připravily o klid. Kdyby se policie dozvěděla

o jachtě, nebylo by snadné překonat nesnáze a představil si hrozící

nebezpečí. Digby Groat nebyl dost silný, aby vzdoroval tolika neoče-

kávaným překážkám, a zpráva ho úplně zkrušila.

Eunika ho pozorovala otevřenými dveřmi a viděla jeho žalost-

nou slabost. Ve vteřině se chladný, sebevědomý muž proměnil v blá-

bolajícího, ustrašeného slabocha, jenž klel a lomil rukama a dával

nesouvislé rozkazy, které zase odvolával dříve, než Bronson opustil

pokoj.

„Zabij Steelea!“ křičel. „Zabij ho, Bronsone! Utrať ho — ne,

počkej! Připrav letadlo… odletíme dnes večer!“ Obrátil se k dívce a

hltal ji pohledem. „Odletíme dnes v noci, Euniko. A dnes v noci zú-

čtujeme!“ křičel.

- 176 -

43. KAPITOLA

Vědomí, že je její nejlepší přítel nablízku, ji posilňovalo v zou-

falství. Posmívala se Digbyově zbabělosti, ačkoli byla přesvědčena,

že smilování s ní mít nebude. Bezděčně hnala vodu na jeho mlýn při-

znáním, že je dědičkou Dantonových milionů a že ačkoliv poznala

jeho povahu, přece zůstala v jeho domě.

Digby zabouchl dveře a zamkl je. Byla o samotě. Později opět

slyšela hučení a dunění aeroplánu. Španěl ho opravoval.

Musí utéci — musí utéci! Divoce se rozhlížela a hledala něco,

co by jí umožnilo útěk. Okna byla zavřena okenicemi. Jiné dveře v

místnosti nebyly. Jim byl její jedinou nadějí, ale Jim, jak věděla, byl

také uvězněn.

Digby neztrácel čas. Poslal Silvu povozem a nařídil mu, aby jel

jak možno nejrychleji na pobřeží a rozkázal kapitánovi Pealiga, aby

byl dnes v noci připraven k přistání letadla. Rychle napsal seznam

rozkazů. Bronson vypálí nad mořem zelené světlo a jachta ať na ně

odpoví. Na pobřežní straně jachty ať je spuštěna loďka, připravena je

vytáhnout z moře. Když posel odešel, vzpomněl si, že tytéž rozkazy

už dal kapitánovi a že není možné, aby se Silva dostal do večera na

pobřeží.

Uklidnil se trochu a začal se chystat na cestu. Dal k aeroplánu

přivázat záchranné pásy, dovnitř umístil signální pistole, svítilny a

všechny věci, které byly nutné k nočnímu letu. Bronson byl nyní plně

zaměstnán aeroplánem, neboť závada dosud nebyla odstraněna, a Di-

gby Groat přecházel po trávníku, soptil vztekem a třásl se strachem.

Dosud dívce neřekl, aby se připravila — na to bylo dost času.

Nechtěl vyvolat ještě jednu scénu. V posledním okamžiku použije

malou injekční stříkačku a ostatní už půjde snadno. U terasy se k ně-

mu připojil Fuentes, neboť byl zvědavý, co se bude dít.

„Nemyslíš, že je nález Villovy mrtvoly přivede na naši stopu?“

„Copak vím?“ odbyl ho Digby. „Nu, a kdyby? Za hodinu odle-

tíme.“

- 177 -

„Opravdu?“ řekl Španěl špičatě. „Já ale ne. Nemám aeroplán,

který by mne odtud odnesl, ani Xavier ho nemá, ačkoliv je na tom

lépe než já, protože má automobil. Vezmeš mne s sebou?“

„To je vyloučeno. Dnes v noci sem nepřijdou, neboj se, a do rá-

na budeš daleko od Kennet Hallu.“ Mluvil španělsky, řečí, kterou ho

muž oslovil, ale Fuentes jaksi dobře nerozuměl.

„Co uděláme s tím člověkem?“ Ukázal palcem na západní křídlo

a Digbymu probleskla hlavou myšlenka.

Snad se mu podaří přimět tohoto až dosud poslušného otroka,

aby vykonal jeho poslední rozkaz.

„On je naším nebezpečím,“ řekl. „Chápeš, drahý Fuentesi, že by

mohl být naší zkázou? A kdo kromě tebe a mne ví, že je tady?“

„Ten šeredný Angličan,“ dodal Fuentes.

„Není třeba, aby se Masters dozvěděl, co se s ním stane. Řek-

neme mu, že poletí s námi.“ Významně se na něj podíval, ale Fuentes

se úmyslně tvářil nesmírně hloupě. „A teď mi řekni upřímně, drahý

Fuentesi,“ vyzval ho Digby, „smíme mu darovat život a dát se usvěd-

čit, když bychom se ho mohli zbavit malou ranou do hlavy?“

Fuentes se podíval na Digbyho a zamrkal.

„Dobrá, zabij ho, drahý Groate,“ posmíval se. „Nežádej, abych

to vykonal a byl nalezen u mrtvoly. Přirozeně se bojím anglických

žalářů a mám nevyslovitelný strach ze smrti.“

„Ty se bojíš?“ zeptal se Digby.

„Právě tak jako ty,“ odpověděl Španěl. „Chceš-li ho zabít, pro

mne za mne, tak ho zabij. A přece si myslím, že bych to nedovolil,“

zamyslel se. „Ty bys odešel a já tu zůstanu. Ba ne, necháme na poko-

ji toho odvážného Angličana. Jinak je to docela hezký hoch.“

Digby se s opovržením obrátil.

„Hezký hoch“ se zatím usilovně namáhal vstát. K tomu bylo za-

potřebí mrštnosti akrobata a pružnosti a vynalézavosti hadího muže.

Čtvrt hodiny se namáhal, opíraje se hlavou o zeď, než se postavil na

podlahu. Den se už chýlil ke konci, když se mu to podařilo. Jeho vy-

cvičené ucho mu sdělilo, že aeroplán je přichystán na cestu, a také

zahlédl Digbyho, který už měl na sobě kožený kabát. Ale dívka se

zatím neobjevila. Pevně se rozhodl nemyslet na ni. Potřeboval všech-

- 178 -

nu svoji odvahu a chladnokrevnost a myšlenka na ni, která mu ve

spojitosti s jeho rozhodnutím probleskla myslí, v něm budila krajní

zoufalství.

Opatrně doskákal k oknu a naslouchal. Nic neslyšel a čekal, až

Bronson — domníval se, že je to Bronson — znovu spustí stroj.

Loktem prorazil skleněnou tabulku v okně a ve starém kytu zůstal

viset zubatý kus skla. S námahou zdvihl svázané ruce, napnul provaz,

jenž ho spojoval s pouty na nohou, ale nemohl je dát výš než do

úrovně pasu.

Napnul provaz a vystoupil na špičky. Dosáhl konečně provazem

na zubatou hranu skla. Dvě říznutí a provaz se rozdvojil. Ale jeho

ruce byly dosud svázané a přeřezání provazů těsně u ruky vyžadovalo

velkou pečlivost. Opatrně odstranil provaz a přeřezal druhý. Ruce

byly oteklé a neměl v nich vůbec sílu. Chvíli si je třel.

Uvolnil trojhranný kus skla a nasadil jej na provazy na nohou —

a za minutu byl volný. Volný, ale v uzamčené místnosti. Snad nebu-

dou stahovací okna nepřekonatelnou překážkou. Nebylo zde nic, co

by mohl použít jako zbraň, a přesvědčil se, že mříže jsou ze železa.

Otec Jonathana Dantona se nesmírně obával zlodějů a všechny oken-

ní mříže v přízemí byly zhotoveny z litiny. Dveře byl jediným výcho-

dem z vězení, ale byly příliš silné, než aby je mohl vyrazit.

Naslouchal klíčovou dírkou. Všude bylo ticho. Světlo pomalu

mizelo z oblohy a skláněla se noc. Jistě brzy odletí; tušil to a div si

nezoufal. Zanechal veškerou obezřetnost a začal kopat do dveří, ale

vzdorovaly jeho úsilí. Zato však uslyšel zvuk, který zastavil tlukot

jeho srdce.

Slyšel Euničin pronikavý výkřik. Znovu a znovu narážel celou

svou váhou na dveře, ale ty se nepohnuly. Zvenčí zaslechl křik. Běžel

k oknu a naslouchal.

„Policie přichází!“ křičel Španěl přerývaně. Byl během úplně

vyčerpán.

Jim oknem viděl, jak se potácí, a slyšel, že mu Digby něco drsně

nařizuje. Pak nastalo ticho.

Jim si rukávem otřel pot z čela a zoufale se ohlížel, jak by se do-

stal z pokoje. Krb! Velký starobylý rošt na čtyřech nohách stál pod

- 179 -

zejícím otvorem komína. Podíval se na něj. Byl zrezavělý a vypadal,

jako by byl připevněn. Lehce jej pozvedl. Dvakrát jím uhodil do dve-

ří a při druhé ráně dveře povolily. Odhodil rošt a letěl chodbou ven z

domu.

Když běžel kolem rohu, slyšel hučení aeroplánu a výstřel. Pře-

kročil balustrádu, běžel zahradou a spatřil, jak se aeroplán právě roz-

jíždí.

„Bože!“ vydechl Jim zoufale, neboť stroj právě vzlétl a stoupal k

tmavé obloze.

A ještě něco uviděl: nedaleko v trávě, na místě, kde stálo letadlo,

nějaká ruka chabě zamávala a zase klesla. Běžel k místu, kde spatřil

ruku. Vzápětí klečel vedle Fuentese. Muž umíral.

„Střelil mne, seňore… ačkoliv jsem byl jeho přítelem,“ šeptal

Fuentes. „Chtěl jsem, aby mne vzal do bezpečí… a on mne střelil.“

Muž dosud žil, když se dostavila policie, a pan Salter zapisoval

výpověď umírajícího.

„Jime, za tohle Digbyho Groata pověsíme,“ řekl advokát. Jim

neodpověděl — měl své představy o Groatově smrti.

44. KAPITOLA

Advokát vysvětloval, jakým způsobem se sem dostal, a Jim mu

smutně naslouchal.

„Přišel jsem, protože toto místo znám,“ řekl pan Salter a starost-

livě si Jima prohlížel. „Vypadáš jako duch, Jime. Nechceš si lehnout

a trochu si odpočinout?“

„Neusnu, dokud se nevypořádám s Digbym Groatem… Jak jste

se dozvěděli, že je to Villa?“

„Ze stvrzenky, kterou měl v kapse,“ odpověděl Salter. „Zdá se,

že Villa vyjednával za Digbyho Groata a koupil od Maxilly, brazil-

ského hráče, jachtu Pealigo —“

Jim vykřikl.

„Tam se tedy vydali! Kde je Pealigo!“

- 180 -

„To jsem se už pokusil vypátrat,“ odpověděl advokát a potřásal

hlavou, „ale nikdo to neví. Před několika dny jachta opustila Havre,

ale nikdo neví, kterým směrem odplula. Nezakotvila v žádném ang-

lickém přístavu, jak jsme zjistili. Bylo to oznámeno Lloydu, protože

všechny lodě, jachty, poštovní i nákladní lodě jsou povinny hlásit se

Lloydu.“

„Kam tedy odplula?“ naříkal Jim.

„Je jistě v některém přístavu,“ řekl starý Salter a nedočkavě do-

dal: „Zatelegrafujeme do všech přístavů —“

Jim ho přerušil a zavrtěl hlavou.

„Bronson přistane na vodě a potopí stroj. To je velmi jednodu-

ché. Několikrát jsem přistál na moři, není to nebezpečné, máte-li zá-

chranný pás a nejste-li přivázán k sedadlu. To je neštěstí, že jste sem

nepřišel dříve…! Promiňte, že chci být chvíli o samotě. Musím si to

rozmyslet,“ řekl, a když opouštěl místnost, obrátil se. „Pane Saltere,

abychom neztráceli čas, máte nějaký vliv u admirality. Byl bych rád,

kdyby mi půjčili hydroplán.“

Salter se zamyslel.

„Pokusím se,“ řekl. „Pokusím se spojit přímo s admiralitou a

promluvím přímo s lordem. Udělá jistě vše, co je možné, aby nám

pomohl.“

Zatímco Salter odešel telefonovat, Jim vyšel umdleně z pěkné

restaurační jídelny, kde se Salterem hovořil. Nesmírně klesal na mys-

li.

Ani vědomí, že snad Digbyho vydá spravedlnosti, jej neposilo-

valo. Kdyby byl Euniku zachránil, nechal by Digbyho uprchnout a

ani by nevztáhl ruku, aby mu zabránil v odchodu. Byl by šťastný, i

kdyby s sebou odnesl dívčino bohatství. Ale Eunika byla v jeho ru-

kou a myšlenka na to byla nesnesitelná.

Jim byl vyzván místním policejním seržantem, aby byl přítomen

výslechu Masterse, který byl zatčen. Protože Salter ještě nedokončil

telefonický hovor, přešel Jim silnici a našel drsného člověka, nyní

pokorného a zoufalého.

„Věděl jsem, že to tak skončí,“ naříkal, „a mám ženu a tři děti.

Přimluvte se za mne, pane.“

- 181 -

Jimův smysl pro humor nikdy úplně nevyprchal a úsečná žádost

ho velice pobavila.

„Mohu jenom říct, že ses mne pokusil uškrtit,“ řekl. „Pochybuji,

že by tato přímluva mnoho prospěla.“

„Přísahám, že jsem to tak nemyslel,“ prohlašoval muž. „Poručil

mi, abych otočil provaz okolo vašich ramen, a provaz sklouzl. Jak

jsem to mohl vědět, že dáma, která s vámi utekla, nebyla jeho že-

nou?“

„Tak ti to tedy vysvětlil?“ zeptal se Jim.

„Ano, pane,“ odpověděl muž spěšně. „Řekl jsem panu Groatovi,

že lady nemá snubní prsten, ale odpověděl mi, že je provdána a že ji

bere na cestu po moři.“

„Po moři?“

Masters přisvědčil.

„Ano, to řekl, pane — a také řekl, že nemá v hlavě všechno v

pořádku a že cesta po moři ji uzdraví.“

Jim ho ještě dlouho bedlivě vyslýchal, ale bez výsledku. Masters

nevěděl nic o lodi, na kterou měli odcestovat Digby a jeho „žena“,

ani v kterém přístavu loď kotví.

Jim promluvil s policejním seržantem:

„Myslím, že tento člověk byl jenom Groatovým hloupým slu-

hou, a já doopravdy nemám, co bych proti němu řekl.“

„Musíme ho zadržet, dokud není pátrání o Španělovi u konce,“

řekl seržant zádumčivě. „A představte si — takovou velkou věc mám

přímo podnosem, a nevidím ji.“

Jim se smutně usmál.

„Měli jsme ji všichni pod nosem, a nebyli jsme méně slepí než

vy.“

Eunika se utišila, jakmile jí Digby slíbil novou dávku jedu. Vě-

děla, že je odpor marný. Digby by ji snadno přemohl a lehce by jí

vrazil ďábelskou jehlu do paže.

Zpočátku zápasila a vykřikla, když se jí jehla dotkla. Její výkřik

Jim zaslechl.

- 182 -

„Půjdu s vámi — slibuji, že se nebudu vzpírat,“ řekla. „Jenom

mi prosím vás, nedávejte tu děsnou věc.“

Čas letěl a uprchlí by snadněji, kdyby se dívka nevzpírala, než

když jim bude na obtíž.

Vrtule se už pomalu točila, když nasedali do aeroplánu.

„Je tam místo pro mne…? Musí tam být pro mne místo!“

Digby zíral do strhané tváře Španěla, jenž za ním přiběhl.

„Není tu pro tebe místo, Fuentesi,“ odpověděl. „Už jsem ti to

řekl. Uteč, jak nejrychleji dovedeš.“

„Půjdu s tebou!“

K Digbyovu zděšení se zoufale zachytil letadla. Každým oka-

mžikem nebezpečí vzrůstalo. V úzkosti namířil pistoli.

„Pusť se, nebo střelím!“ zasyčel. Ale muž se držel dále.

Z dolní stezky sem doléhaly hlasy a Digby vyděšeně vystřelil.

Viděl, že muž zavrávoral a upadl. Zařval na Bronsona:

„Vzhůru! Vzhůru!“

Vyděšená Eunika se s úžasem dívala, jak se Digby podivně změ-

nil. Zdálo se jí, že se scvrkl. Tvář měl zkřivenou jako člověk raněný

mrtvicí; také si myslela, že má záchvat mrtvice, ale brzy se zotavo-

val.

Zavraždil člověka! Zhrozil se toho a strach z následků ho na

chvíli překonal. Zabil člověka! Div nekřičel, když si na to vzpomněl.

On, jenž se tak pečlivě vyhýbal trestu, jenž vystavoval nebezpečí jen

své společníky a sám stával opodál, nyní prchal před spravedlností,

která neustane, dokud ho neuvrhne do vězení.

A ona to viděla. Viděla všechno a bude proti němu svědčit. A

bude pověšen, jak to Jim Steele řekl. Toto všechno mu problesklo

myslí ve chvíli, než stroj opustil zem, ale vzpružen studeným prou-

dem vzduchu a okysličováním krve při letu, začal znovu uvažovat

klidně.

- 183 -

45. KAPITOLA

Řekne, že Španěla zabil Bronson — to byla jeho jediná útěcha.

Bronson, jenž ho nyní unášel do bezpečí a jenž by za něj jistě dal ži-

vot; Bronson unese tíhu činu.

Teď byl klidný a stroj pravidelně vrčel. V noci bylo větrno a le-

tadlo se kymácelo ze strany na stranu. Dívce bylo trochu nevolno, ale

poručila si, že je nutné zvyknout si na pohyb, a po chvíli již nepoci-

ťovala odporný pocit…

Už viděli moře. Blýskavé signály majáků se objevovaly vpravo i

vlevo. Vlevo ležel Bristol, směsice žhavých skvrn a shluk drobných

světélek na řece a v ústí řeky.

Přeletěli severní břeh bristolského kanálu a zamířili podél břehu

na západ. Konečně stroj zahnul na jih; opustil pevninu a pruh světel.

Za dvacet minut Bronson vystřelil ze signální pistole. Jasně zelené

světlo se sneslo křivkou dolů a téměř současně vyletěl z temnoty od-

povídající signál. Digby utáhl pevněji dívčin záchranný pás a sobě jej

také připevňoval.

„Přivaž mi pás!“ křikl Bronson do telefonu a Digby se naklonil

kupředu a zapnul pás kolem pilotova pasu. Pečlivě jej zavázal a při-

pnul ještě silný řemínek a zbývající konec zavázal na uzel.

Stroj se zvolna snášel dolů ke světlu, jež stále hořelo, a dívka

spatřila v zeleném a červeném světle krásnou linii jachty.

Kroužili stále níž a níž, až byli nad vodou asi jen dvanáct stop.

Bronson vypnul motor a snesl se na vodu asi padesát stop od čekají-

cího člunu.

Konečně aeroplán dopadl, takže byli ponořeni do vody. Eunika

se divila, že voda byla neobyčejně teplá.

Zaslechla výkřik. Otočila se, ale Digby ji chytil za ruku.

„Drž se mě,“ řekl spěšně, „ať se neztratíš ve tmě.“

Věděla dobře, že myslí spíše na sebe.

Z blížícího se člunu se zablesklo světlo. Dívka se ohlédla a ze-

ptala se:

„Kde je Bronson?“

- 184 -

Bronsona nebylo vidět. Digby se nenamáhal ani ohlédnout, ani

odpovědět. Dostihl člun a přelezl do něho a za minutu byla i Eunika

vytažena z vody. Viděla, že sedí v malém člunu řízeném mužem sně-

dé pleti, jehož zpočátku pokládala za Japonce.

„Kde je Bronson?“ znovu se zděšeně tázala, ale Digby neodpo-

věděl. Seděl bez hnutí a vyhýbal se jejímu pohledu. Div nevykřikla

hrůzou. Digby přitáhl pás, který mu připevňoval k pasu, tak pevně k

sedadlu, že se pilot nemohl vyprostit.

Digby byl první na bílé palubě jachty. Obrátil se a podával jí ru-

ku.

„Vítám tě na Pealigu,“ řekl mazlivě.

Neuznala ho za hodného odpovědi — stačilo, aby se na něj po-

dívala.

„Vítám tě na Pealigu, má zlatá nevěsto,“ řekl znovu.

Neodpověděla. Věděla určitě, že muž, jenž chladnokrevně zabil

své dva druhy, nebude ani k ní milosrdný.

Bíle oblečená stevardka jí přišla vstříc. Digby jí něco řekl v ja-

zyce, jemuž Eunika nerozuměla. Pochopila jen, že jí žena ukazuje

cestu do kabiny. Byla ráda, že je zbavena Digbyovy společnosti, a

sešla dolů velkou kabinou vykládanou palisandrovým dřevem, a

prošla do své kajuty, jejíž přepych ji zarazil, ačkoliv měla otřesené

nervy a nebyla schopná zajímat se o nic jiného než o strašnou

skutečnost, že je s Digbym na jachtě.

Kajuta hýřila přemrštěnou nádherou; Brazilec jistě obětoval

značnou částku na ozdobu a zařízení.

Kajuta byla tak široká jako dlouhá. Světlo sem dopadalo světlíky

upravenými jako starodávná křídlová okna. Velká pohovka pokrytá

hedvábným přehozem se táhla po celé délce kajuty a na druhé straně

stála stříbrná postel s růžovými hedvábnými záclonami. Byla osvět-

lena růžově odstíněnými lampami, jež měly podobu pochodní a byly

neseny krásnými klasickými postavami umístěnými ve výklencích

kolem pokoje.

Řekla si, že toto je jistě dámská ložnice, a byla zvědavá, je-li na

palubě ještě jiná žena kromě stevardky. Zeptala se jí, ale ta neuměla

- 185 -

anglicky a několik španělských slov, která Eunika znala, jim neu-

snadnilo dorozumění.

Obydlí bylo úplné, neboť za hedvábnými záclonkami našla

vchod do malého salónku a do koupelny. Zde jistě bydlívala dáma. A

zatím to bylo určeno pouze pro pohodlí seňora Maxilly.

Na posteli ležely šaty. Byly úplně nové a nic nescházelo. Digby

Groat by byl jistě velmi pozorným manželem.

Propustila stevardku, zavřela dveře a převlékla se — už po třetí

od chvíle, kdy opustila Grosvenor Square.

Jachta se vydala na cestu. Slyšela hučení lodního šroubu a pocí-

tila nepatrné kymácení lodi na vlnitém moři. Pealigo byla jednou z

nejlepších a jistě nejnádhernější mezi současnými jachtami.

Když se převlékla, někdo zaklepal na dveře. Otevřela a přede

dveřmi stál Groat.

„Pojď něco sníst,“ řekl.

Byl nyní úplně takový, jak ho znala, a byl-li rozčilen, pak se do-

vedl dokonale ovládat.

Ucouvla a chtěla zavřít dveře, ale Digby odložil všechnu obřad-

nost. Surověji chytil za rameno a vytáhl ji do chodbičky.

„Poslouchej mě, dokud jsi na lodi, kde jsem pánem!“ řekl.

„Jsem zde pánem a není důvod, proč bych měl být neobyčejně zdvo-

řilý.

„Surovče — zvíře!“ soptila a Digby se usmíval.

„Myslíš si, že bych tě nepotrestal, protože jsi žena?“ varoval ji.

„Poslouchej a přijď do jídelny.“

„Nebudu jíst,“ vzdorovala.

„Půjdeš do jídelny, ať budeš jíst, nebo nebudeš.“

V jídelně byl kromě nich ještě sluha tmavé pleti. Jídelna sama

byla také tak přepychově zařízena jako její kajuta. Vypadala jako mi-

niaturní sál v paláci; byl tam elektrický ventilátor a na druhém konci

mramorový krb. Na stole byla připravena chutná jídla, ale Eunice se

zdálo, že by se udusila, kdyby vzala jediné sousto do úst.

„Jez!“ nařídil Digby a ukazoval na polévku, která stála před ní.

Zavrtěla hlavou.

Přivřel oči.

- 186 -

„Však já tě, dušičko, naučím jíst,“ řekl. Sáhl do kapsy a vyňal

nenáviděnou černou krabičku — zpozorovala, že je mokrá — a polo-

žil ji na stůl. „Pamatuj si, že ji použiji, kdykoliv nebudeš dost po-

slušná.“

Vzala pokorně lžíci do ruky a pustila se do polévky. Digby se na

ni díval a smál se.

Podivila se, jak je hladová, a neodmítla ani kuře, ani zákusek,

který pak následoval. Jenom víno, jež před ni postavil stevard, důraz-

ně odmítla a Digby ji nenutil.

„Ty jsi blázínek, Euniko!“ Digby si zapálil cigáro, aniž by požá-

dal o dovolení, opřel se o opěradlo židle a kriticky si dívku prohlížel.

„Měli bychom se tu báječně, kdybys byla trochu rozumná. Netrap se

pro člověka, jako je Jim Steele. Pro žebráka, jenž nemá ani jediné

penny —“

„Pane Groate, zapomínáte, že nepotřebuji peníze,“ přerušila ho

podrážděně. Každá poznámka o Jimovi ji nesmírně rozčilila. „Mám

jenom to, co jste dosud neukradl z mého majetku, ale až budete za-

tčen a dán do vězení, připadne mi také to, co nyní patří vám — i tato

jachta bude mou, je-li vaše.“

Rozchechtal se její odpovědí.

„Obdivuji duchaplnost,“ řekl. „Nebudeš mne, miláčku, nudit.

Tak tedy tobě se tato jachta líbí — tvoje svatební jachta?“ připojil.

Dívka mlčela.

„Předpokládejme, že chápeš, jak tě miluji,“ naklonil se přes stůl,

chytil ji za ruku a hltal pohledem. „Dejme tomu, že bys věděla, že

bych chtěl dát svůj život — svou duši — za to, abych tě učinil šťast-

nou — změnilo by se tím něco?“

„Nic by nezměnilo moje city, pane Groate,“ odpověděla dívka.

„Moji vděčnost si můžete zasloužit jen tím, že zamíříte do nejbližší-

ho přístavu a vysadíte mne na břeh.“

„A kde mám přistát?“ zeptal se chladně. „Buď tak rozumná, ja-

ko jsi krásná. Ne, ne, Euniko, mohu chtít učinit tě šťastnou, dokud

mne to bude těšit, ale nevydám se do nebezpečí, že budu zavřen a

odsouzen k —“ Zachvěl se a zlobil se sám na sebe, že dal najevo pří-

znaky strachu, a zlobil se, že si jich všimla.

- 187 -

„Kam plujeme?“ zeptala se dívka.

„Plujeme do Jižní Ameriky,“ odpověděl Digby. „Snad tě bude

zajímat, že neplujeme směrem, jakým se obyčejně ubírají lodě jiho-

americké dopravy. Poplujeme kolem Irska a dáme se na západ a tisíc

mil od Long Islandu obrátíme k jihu. Takto nás nespatří americké

lodě a také —“

Do jídelny vstoupil muž, kterého Eunika považovala za kapitá-

na. Na zápěstí měl tři zlaté kruhy, ale nevypadal tak, jak si předsta-

vovala ideál námořníka. Byl malý a kulhal a jeho pergamenová tvář a

černé vlasy ji znovu přesvědčily, že je na japonské lodi.

„Zde ti představuji kapitána,“ řekl Digby. „A měla by ses s ním

spřátelit.“

Eunika si pomyslela, že asi nebude tak snadné spřátelit se s ne-

vlídným kapitánem.

„Co se děje, kapitáne?“ zeptal se Digby portugalsky.

„Zachytili jsme rádiovou zprávu. Myslel jsem si, že byste si ji

rád přečetl.“

„Zapomněl jsem, že máme rádiovou stanici,“ řekl Digby a vzal

mu papír z raky.

Bylo to napsáno špatně, protože zprávu psal Brazilec, který ne-

uměl anglicky, a sestavil ji písmenko po písmenku tak, jak ji přijímal

Digby četl, nevšímaje si chyb:

„ Všem lodím plujícím na západ, na jih a do Anglie. Pátrejte bed-

livě po jachtě ,Pealigo’ a dejte zprávu o poloze a směru inspektorovi

Ritovi, Scotland Yard.“

Eunika nerozuměla, o čem ti dva muži hovoří, ale viděla, že Di-

gbyovo čelo zakryly mraky, a vytušila zlé zprávy. Jsou-li zlé pro ně-

ho, řekla si, jsou tedy dobré pro ni. Rozveselila se.

„Jdi si, Euniko, raději lehnout,“ řekl Digby. „Chci si promluvit s

kapitánem.“

Dívka vstala a kapitán rovněž povstal.

„Sedněte si!“ řekl Digby nevrle. „Nejste tu proto, abyste se kla-

něl paní Groatové.“

- 188 -

Poslední slova už neslyšela, protože vyšla z jídelny tak rychle,

jak jen to bylo možné. Vešla do své kajuty, zavřela dveře a chtěla za-

strčit závoru, ale zatímco byla u oběda, někdo zde pilně pracoval:

závora byla uražena a klíč byl vytažen.

46. KAPITOLA

Eunika se dívala poděšeně na dveře. Nemýlila se. Závora byla

teprve před chvílí odražena a drsné místo ve dřevě ukazovalo, kde

byla připevněna.

Pealigo se nyní kymácela a Eunika těžko udržovala rovnováhu,

přece však nanosila židle a stolky, a všechno, co unesla, nahromadila

u dveří. Prohledávala zásuvky psacího stolu, nenajde-li nějakou

zbraň, kterou zde zapomněl dřívější majitel, ale byl tam pouze zlatem

ozdobený kartáč na vlasy, který tam zapomněl bohatý Maxilla. V

koupelně našla jen kartáč s dlouhou rukojetí.

Sedla si ke dveřím, ale po celé hodiny se nikdo nepokoušel

vkročit do její kajuty. Na palubě zazvonil zvonek; napočítala osm

úderů. Byla půlnoc. Jak dlouho bude čekat, než Groat přijde?

V této chvíli seděl Digby Groat v kajutě, kde byla rádiová stani-

ce, a cvakaly mu zuby, když četl zprávu, jež mu byla předložena.

Část byla šifrovaná a byla zřejmě adresována lodím admirality, křižu-

jícím po moři, ale další dlouhé poselství bylo psáno srozumitelnou

angličtinou:

„Velitelům všech lodí, kapitánům všech lodí Jeho Veličenstva,

všem soudcům a důstojníkům policie Velké Británie a Irska, všem

inspektorům a strážmistrům Královské irské policie:

Zatkněte Digbyho Groata. Výška pět stop a devět palců, statná

postava, žlutavá pleť, malý knírek, pokud jej neoholil. Mluví španěl-

sky, francouzsky a portugalsky. Promovaný lékař a chirurg. Plaví se

patrně na jachtě ,Pealigo’, číslo XVM. Tento muž je obviněn z ha-

nebné vraždy a spiknutí. Odměnu pět tisíc liber za jeho dopadení a

- 189 -

vydání vyplatí pánové Salter & Salter, advokáti v Londýně. Zřejmě s

ním z donucení cestuje Dorota Dantonová, 22 let. Groat je nebez-

pečný člověk, nosí při sobě střelnou zbraň.“

Maličký kapitán Pealiga vyňal ze zubů cigáro a pozorně se díval

na šedý popel, zatím však bedlivě pozoroval bledého muže sedícího u

vysílačky.

„Vidíte, seňore,“ řekl sladce, „jsem ve velmi těžkém postavení.“

„Myslel jsem, že nemluvíte anglicky,“ řekl konečně Digby, když

se trochu vzpamatoval.

Malý kapitán se usmál.

„Tolik anglicky umím, abych rozuměl odměně pěti tisíc liber,

seňore,“ řekl významně. „Protože nemluvím anglicky, zprávě jsem

neporozuměl.“

Digby se na něho podíval s údivem.

„Co uděláte?“

„To záleží na tom, co uděláte vy,“ odpověděl Brazilec. „Nejsem

zrádce a rád bych vám pomohl, ale pochopte, jak je pro mne nepří-

jemné pomáhat vám k útěku, když vím, že po vás pátrá anglická po-

licie. Nejsem choulostivý,“ pokrčil rameny, „a seňor Maxilla se také

často dopouštěl věcí, nad nimiž jsem zavřel obě oči. Ženy hrály vel-

kou úlohu v jeho hříších, ale — vražda nikdy.“

„Nejsem vrahem!“ zahřměl Digby. „A jsem tvým pánem! Ro-

zumíš?“ Vyskočil a výhružně stál před klidným Brazilcem. V ruce se

mu zaleskla hrozivá zbraň. „Nebudeš-li dbát mých rozkazů, přísa-

hám, že se o něčem přesvědčíš.“

Ale kapitán Pealiga znovu pozorně prohlížel svoje cigáro.

Digbymu připadal trochu jako Bronson a muž žluté tváře se za-

chvěl při vzpomínce na něho.

„Není to po prvé, co je mi vyhrožováno revolverem,“ řekl kapi-

tán chladně. „Před lety, dokud jsem byl ještě mladý, by mne snad po-

dobná věc vyděsila, ale dnes už jsem zkušený člověk. Mám velmi

nákladnou domácnosti v Brazílii — a mám malý plat, jinak bych ne-

šel na moře a nebyl bych psem, jenž je nucen štěkat a skákat, jak pán

- 190 -

poroučí. Kdybych měl sto tisíc liber, seňore, koupil bych si plantáže a

byl bych šťastný a mlčel bych až do smrti.“

Zdůraznil slovo „mlčel“ a Digby porozuměl.

„Nemlčel byste za trochu méně než za sto tisíc?“ zeptal se.

„Velice pečlivě jsem si to promyslel. My námořníci máme k pře-

mýšlení mnoho času a došel jsem k závěru, že sto tisíc je hranicí me-

zi životem práce a mezi bezstarostným životem.“ Na chvíli se odml-

čel a pak pokračoval: „Proto jsem se nedal zlákat slíbenou odměnou.

Byl bych ve velkém pokušení, kdyby radiostanice slíbila sto tisíc li-

ber, seňore.“

Digby se odvrátil a zavrčel.

„Mluvte přímo!“ řekl. „Vyplatím-li vám sto tisíc liber, dopravíte

mne do bezpečí — v opačném případě se vrátíte do přístavu a vydáte

mne?“

Kapitán pokrčil rameny.

„Nic takového jsem neřekl, seňore,“ odpověděl. „Mluvil jsem

jen o svých poměrech a jsem rád, že se o ně zajímáte. Seňor bude v

Brazílii velice šťastný s krásnou lady, kterou si přivedl na loď, a se-

ňor není chudý; je-li pravda, že lady je bohatou dědičkou, seňor bude

ještě bohatší.“

Telegrafista nahlédl dovnitř. Bál se vrátit do své kajuty. Kapitán

ho poslal pokynem hlavy ven.

Zmírnil hlas i tón.

„Nemohl bych jít k mladé dámě a říct jí: ,Slečno, jste ve velkém

nebezpečí — i já jsem v nebezpečí, že ztratím svobodu. Kolik mi za-

platíte, postavím-li hlídku před vaše dveře a posadím-li Digbyho

Groata do želez?’ Myslíte, že by řekla, že mi dá sto tisíc, anebo půlku

svého jmění?“

Digby mlčel.

Nebylo možné smlouvat jemnými slovy; musel se podrobit to-

mu, co žádal malý Brazilec.

„Dobrá,“ řekl Digby, vstal od stolu, u něhož seděl, a při pohledu

na kapitána mu probleskla hlavou nová myšlenka. „Zaplatím.“

„Počkejte, počkejte,“ zadržel ho kapitán. „Je tu ještě jiná mož-

nost, seňore, kterou bych vám rád vysvětlil. Dejme tomu, že jsem

- 191 -

jejím přítelem, nebo že tvrdím, že jsem jejím přítelem, a nabídnu jí

ochranu do té doby, než ji vysadím na břeh. Nedostali bychom pak

oba velkou odměnu?“

„Nikdy ji nevydám,“ odpověděl Digby mezi zuby. „Tuto mož-

nost vypuďte z hlavy právě tak jako myšlenku, že mne dáte do želez.

Bože, vzpomenu-li si na to, že se domníváte —“ Pronikavě se podí-

val na kapitána, jenž se usmál.

„Kdo ví, co se může stát v tomto strašném podnebí?“ řekl líně.

„Dnes v noci mi přinesete peníze do mé kajuty.“

„Dostaneš je zítra ráno.“

Kapitán pokrčil rameny a nenaléhal. Opustil Digbyho ponořené-

ho do myšlenek.

Ještě doufal; doufal ve dvojí možnost. Nebude možné mu doká-

zat, že zastřelil Fuentese, a stěží ho polapí, poplují-li cestou, kterou

kapitán označil, a pak zde ještě byla Eunika. Zamlaskal a krev se mu

vehnala do tváře. Eunika!

Sešel z paluby dolů. Před dveřmi dívčiny kajuty stál ramenatý,

tmavý chlapík, jenž se dotkl rukou čapky, když se objevil majitel lo-

di, ale nehnul se z místa.

„Ustup!“ řekl Digby netrpělivě. „Chci jít dovnitř.“

„To není dovoleno,“ odpověděl námořník.

Digby ustoupil o krok zpět a zrudl vztekem.

„Kdo to rozkázal?“

„ Capitano,“ odpověděl muž.

Digby vyletěl po schodech a hledal kapitána. Našel ho na můst-

ku.

„Co to znamená?“ začal a kapitán ho odbyl nějakým portugal-

ským slovem. Digby se rozhlédl a spatřil vějířovité světlo nořící se z

moře.

„To je válečná loď — snad jen křižuje, ale snad také hledá nás.“

Rozkázal, aby byla všechna světla na lodi zhasnuta. Pealigo se

polokruhem otočila a plnou parou plula směrem, kterým připlula.

„Můžeme se jí vyhnout zatáčkou,“ vysvětloval kapitán a Digby

v nové nesnázi zapomněl na stráž přede dveřmi. Vpravo i vlevo se

ploužila světla reflektorů, ale žádné se nedotklo jachty. Pátrali po ní,

- 192 -

neboť jistě spatřili její světla. Nyní dopadl velký bílý paprsek na mís-

to, kde jachta obrátila. Zmýlili se jen o několik yardů.

„Kam plujeme?“ zeptal se Digby rozčileně.

„Deset mil poplujeme zpátky, pak proklouzneme mezi lodí a Ir-

skem, jež je tam —“ ukázal na obzor, na němž se chvíli chvělo svě-

télko a pak zhaslo.

„Ztrácíme však drahocenný čas,“ namítl Digby netrpělivě.

„Řekl bych, že je lepší, ztratíme-li čas než svobodu,“ řekl kapi-

tán filozoficky.

Digby sevřel zábradlí a rozbušilo se mu srdce, když kolem nich

znovu zablýskla světla reflektorů. Je také možné, že je to tak, jak řekl

kapitán — že je to vojenská cvičná loď; ale vzpomněl si na rádiovou

zprávu, kterou zachytili, a řekl si, že je jisté, že křižník má zvláštní

důvod k pátrání.

Teprve když byli venku z nebezpečného pásma, Digby si vzpo-

mněl, proč přišel na můstek.

„Proč jste postavil stráž před dívčiny dveře?“

Kapitán odešel do kajuty a prohlížel mapu.

Odpověděl teprve na druhou Digbyovu otázku:

„Budoucnost mladé dámy záleží na splnění vašeho slibu, nej-

slavnější,“ řekl s výmluvností své rodné země.

„Ale slíbil jsem —“

„Ale dosud nesplnil.“

„Pochybuješ o mém slovu?“ zahřměl Digby.

„Nepochybuji, ale nerozumím,“ odpověděl kapitán. „Pojďte do

mé kajuty a dohodneme se.“

Digby se zamyslel. V nebezpečí vyprchal jeho zájem o Euniku a

nebyl důvod, proč by to musel dojednávat ještě v noci. Co když bude

zatčen? Peníze by pak přišly nazmar. Pak by ovšem neprospěly ani

jemu, ale byl tak lakomý, že ho to nenapadlo.

Sešel do své kajuty. Byla menší a ne tak nádherně zařízená jako

Euničina. Přitáhl si křeslo k malému stolečku, aby si mohl rozvážit

některé důležité věci. A jak hodiny ubíhaly, jeho perspektiva se zu-

žovala; kdyby snad přišlo nové nebezpečí, byl by všemu konec —

loučil by se s Eunikou i s penězi, které by pak pro něj měly tutéž

- 193 -

čil by se s Eunikou i s penězi, které by pak pro něj měly tutéž cenu

jako voda rozprašující se dovnitř okénkem.

Pod psacím stolem byla mohutná pokladna. Otevřel ji a vyndal z

ní pás s penězi, který si připevnil kolem pasu dříve, než se vydal na

cestu. Vyprázdnil jedno nacpané oddělení a položil na stůl tlustý sva-

zek bankovek. Bylo tam zlato a desetitisícidolarové bankovky; odpo-

čítal jich čtyřicet, zbytek dal zpět do pásu a zavřel do pokladny.

Bylo půl šesté a okénkem nakukoval šedý den. Vzal peníze a šel

ke kapitánovi.

Když vystoupil na palubu, roztřásl se v chladném ranním větru.

Malý Brazilec, postavička směšně schoulená do kabátu a až po bradu

zahalená, zamyšleně stál a díval se do šedého prostoru. Digby k němu

mlčky přistoupil a vsunul mu bankovky do ruky.

Brazilec se podíval na peníze, mechanicky si je přepočítal a za-

strčil do kapsy.

„Vaše Excelence je velkodušná,“ řekl.

„A teď odvolej stráž ode dveří!“ nařídil Digby ostře.

„Počkejte tady,“ řekl kapitán a odešel.

Za několik minut se vrátil.

47. KAPITOLA

V jednu hodinu v noci Eunika slyšela zaklepání prvního ná-

vštěvníka. Bylo to ve chvíli, kdy Groat seděl ve své kajutě a přemítal

o možnostech, které mu poskytuje budoucnost.

Klika u dveří se otočila a dveře se o píď pootevřely — více se

nedaly bez hluku otevřít, protože Eunika před ně nastavila židle a

stolky. Se zkamenělou tváří a zoufajícím srdcem očekávala, že se

více otevřou.

„Prosím, nelekejte se,“ řekl neznámý hlas.

Takže to nebyl Digby. Vyskočila. Mohl by to také být ještě ně-

kdo horší… Ne, to už není možné.

„Kdo je to?“ zeptala se.

- 194 -

„To jsem já, kapitán,“ odpověděl hlas špatnou angličtinou.

„Co si přejete?“

„Rád bych s vámi mluvil, mademoiselle, je však nutné, abyste

odsunula všechny věci, které máte za dveřmi, jinak zavolám jednoho

nebo dva námořníky a lehce to odklidíme.“

A také se mu už podařilo o dvě nebo tři pídě otevřít dveře. Euni-

ka si s povzdechem uvědomila zbytečnost barikády. Odtáhla nábytek

a usmívající se kapitán vklouzl s kloboukem v ruce do kajuty a zavřel

dveře.

„Dovolte, slečno,“ řekl zdvořile a pokročil za ní, když odnášela

křeslo. Pak otevřel dveře a vyhlédl ven. Eunika viděla, že přede

dveřmi stojí urostlý námořník obrácený zády ke dveřím. Asi stojí na

stráži. Co to znamená? Kapitán jí to brzy vysvětlil.

„Lady,“ řekl tónem, který nelze popsat, „jsem chudý námořník,

jenž pracuje za dvě stě bídných milreisů měsíčně. Ačkoliv jsem chu-

dý a prostého —“ zaváhal a použil portugalské slovo; hádala, že asi

chtěl říci ,prostého původu’, „přece nejsem bez srdce.“ Divoce se

uhodil do prsou. „Mám repugnancio k tomu, kdo uráží ženu.“

Čekala, co přijde po tomto úvodu: chce snad prodat svého pána?

Docela ráda by to přijala, ale nová naděje, která se zakmitla, byla roz-

ptýlena jeho dalšími slovy.

„Můj přítel Groat je můj pán. Musím uposlechnout jeho rozka-

zy, a řekne-li mi: ,Pluj do Callia, nebo do Rio de Janeiro’, musím po-

slechnout.“

Ztratila naději; zdálo se však, zejí chce ještě něco říci.

„Jako kapitán musím jednat tak, jak jsem řekl,“ pokračoval, „ale

nemohu a nechci se dívat na to, jak ubližuje ženě. Rozumíte?“

Přisvědčila a její naděje opět vzrostla.

„Nemohu zde být stále — ani moji výteční námořníci nemohou

stále dohlížet, neubližuje-li vám někdo. Pro mne by to bylo velmi zlé

— velmi zlé.“

Ctihodný kapitán měl zřejmě situaci promyšlenu do nejmenších

podrobností a šťastně vynašel tento způsob, jenž ho přece zbavoval

odpovědnosti za Digbyho.

- 195 -

„Přijme-li mladá lady toto, bude José Montigano dost odměněn,

vzpomene-li si, že byl jejím přítelem.“

Podával jí stříbrnou zbraň. Dívka ji přijala s radostným výkři-

kem.

„Ach, děkuji vám, kapitáne, děkuji vám!“ volala a uchopila jeho

ruku.

„Nezapomeňte —“ výstražně vztyčil prst, „nemohu víc udělat.

Mluvím k vám jako muž k ženě. Dříve jsem mluvil jako kapitán k

majiteli. Rozumíte tomuto pozoruhodnému rozdílu?“

Trochu ji zmátl, ale vytušila, co tím asi mínil.

Poklonil se a odcházel. Ve dveřích se ještě obrátil a řekl:

„Je zbytečné dávat židle a stolky ke dveřím. To je lepší —“ uká-

zal významně na revolver, široce se ušklíbl a zavřel za sebou dveře.

Digby o této návštěvě nevěděl. Byl spokojen, že byla hlídka od-

volána, takže nyní už nic nestojí mezi ním a ženou, do které se na své

křivé stezce zla zamiloval, protože mu odporovala. Znovu zaklepal.

Dodržoval všední známky zdvořilosti, ale když na jeho zaklepání ni-

kdo neodpověděl, otevřel tiše dveře a vešel dovnitř.

Eunika stála na vzdálenějším konci kajuty; hedvábné záclony

byly rozhrnuté a dveře do salónu otevřené. Ruce schovávala za zády

a byla úplně oblečena.

„Drahoušku,“ řekl Digby, jak nejlichotivěji dovedl, „proč una-

vuješ svoje krásné oči? Měla jsi už ležet a spát.“

„Co si přejete?“ zeptala se Eunika.

„Co si může muž přát od krásné ženy? Radost z rozhovoru s ní a

z její společnosti,“ odpověděl vesele.

„Zůstaňte stát, kde jste!“ řekla ostře a důraz v jejím hlase ho za-

razil.

„Nuže, Euniko,“ potřásal hlavou, „vzpíráš se a tvůj odpor je dě-

tinský. Bud rozumná a nenajdeš na světě nic, co bych ti nechtěl dát.“

„Není na světě nic, co byste mi mohl dát, kromě peněz, které jste

mi ukradl,“ odpověděla klidně. „Proč mluvíte o darování, když já dá-

vám, a vy nemůžete prosit o nic jiného než o milost?“

- 196 -

Díval se na ni, překvapen a zaražen jejím klidem ve chvíli nej-

většího nebezpečí, ale pak se vzpamatoval, rozesmál a blížil se k ní

se zářícíma očima.

„Stůjte!“ řekla Eunika, ale tentokrát už poroučela.

Digby byl ochromen pohledem na pistoli namířenou na srdce a

ustoupil zpět.

„Odlož to!“ nařídil ostře. „Hrome, dej to pryč! Nejsi zvyklá za-

cházet se zbraněmi, mohla bys vystřelit.“

„Vystřelím,“ řekla Eunika. Její hlas byl hluboký a v tomto slově

se ozvala ozvěna všeho jejího utrpení. „Říkám vám, Digby Groate, že

vás zastřelím jako psa a budu se radovat, že jsem to udělala. Zastře-

lím vás nemilosrdněji, než jste vy zastřelil toho ubohého Španěla, a

podívám se na vaši mrtvolu s menším strachem, než jaký jste měl

vy.“

„Dej to pryč, dej to pryč! Kdo ti to dal?“ křičel. „Proboha, Euni-

ko, nedělej hlouposti s pistolí — copak mne chceš doopravdy zastře-

lit?“

„Zastřelím vás bez milosti,“ odpověděla a snížila hlaveň pistole,

když viděla jeho zbabělost.

Utřel si čelo bílým hedvábným kapesníkem. Viděla, jak se mu

chvějí kolena.

„Kdo ti dal pistoli?“ zeptal se divoce. „Přísahám, že jsi ji nemě-

la, když jsme opouštěli Kennet Hall. Kde jsi ji našla? V zásuvce?“

Podíval se na psací stolek, jehož zásuvka byla zpola otevřena.

„Záleží na tom?“ zeptala se dívka. „A nyní, pane Groate, odejdě-

te a nechtě mne na pokoji.“

„Nechtěl jsem ti ublížit,“ zavrčel Digby. Byl nesmírně bledý.

„Není třeba se tak dramaticky ohánět revolverem. Přišel jsem ti jen

popřát dobrou noc.“

„To jste měl přijít o šest hodin dříve,“ odpověděla. „A teď jdě-

te!“

„Poslyš, Euniko,“ řekl Digby Groat a postoupil kupředu, ale zase

uskočil, jakmile na něj znovu namířila pistoli. „Půjdu tedy, hraješ-li

si na blázna.“ Odešel a zabouchl za sebou dveře.

- 197 -

Slyšela, jak otevírá a zavírá vnější dveře, a opřela se o sloup po-

stele, neboť její síla byla vyčerpána. Řekla si, že se musí trochu vy-

spat, ale dříve zajistí vnější dveře. Na dveřích v předsíni byl zámek,

jehož si předtím nevšimla.

Odvážně pokročila vpřed. Najednou ji někdo zachytil a strhl

zpět a neznámá ruka ji uchopila za zápěstí, v níž držela pistoli. Zbraň

dopadla s třeskem na zem a v příštím okamžiku držel Digby Euniku

v náručí.

„Myslela sis, že jsem odešel?“ Odnesl dívku zpět do salónu.

„Chci tě vidět —“ oddechoval těžce, „chci vidět tvou tvář, tvoje nád-

herné oči, tvoje nádherná ústa, Euniko.“ Přitiskl rty na její ústa a po-

kryl polibky její tvář, krk i oči.

Ztrácela vědomí. Hrůza z jeho polibku podlamovala její vůli k

obraně. Zírala, do jeho očí, jež se na ni upíraly a fascinovaly ji jako

pohled jedovatého hada.

„Nyní jsi moje, rozumíš?“ šeptal jí do ucha. „Na všechno zapo-

meneš — i na Steelea — zapomeneš na všechno kromě toho, že tě

miluji.“ Zpozoroval, že její vyděšený pohled míří ke dveřím, a otočil

se.

Malý kapitán stál ve dveřích s rukama v kapsách. Jeho tvář byla

jako neproniknutelná maska.

Digby pustil dívku a obrátil se k námořníkovi.

„Co tu, k čertu, děláš? Jdi ven!“ křičel.

„Nad námi se vznáší aeroplán,“ odpověděl kapitán. „Právě jsem

zachytil jeho rádiovou zprávu.“

Digby zaťal zuby. Na tuto možnost nepomyslel.

„Kde je? Co je ve zprávě?“

„Zachytili jsme zprávu: ,Nic na obzoru, směřuji na jih.’ Z toho

jsem usoudil, kde je,“ dodal kapitán, „a poplujeme-li na jih, pan Stee-

le nás najde.“

Digby zbledl a couvl zpět.

„Steele?“ zašeptal.

Kapitán, přisvědčil.

„Tento gentleman vyslal tuto zprávu. Myslím, že by bylo dobře,

kdybyste vyšel na palubu.“

- 198 -

„Přijdu, až budu chtít,“ zabručel Digby. Byl jako posedlý

ďáblem. Byl u konce a nemohl se bránit.

„Půjde pán na palubu?“

„Přijdu později. Musím tu ještě něco vyjednat.“

„Můžete to vyjednat na palubě,“ navrhl kapitán klidně.

„Ven!“ zařval Digby.

Zdálo se, že kapitán vůbec nepohnul rukou, a přece se ozval

ohlušující výstřel, který zaduněl kajutou, a dveřní křídlo za Dig-

byovým uchem se rozletělo na tisíce kusů.

Strnule se díval na revolver v Brazilcově ruce a nechápal, co se

stalo.

„Mohl jsem vás právě tak dobře zastřelit,“ řekl Brazilec klidně,

„ale raději jsem poslal kulku za vaším uchem… Půjdete na palubu?“

Digby poslechl.

48. KAPITOLA

Bledý a těžce oddychující se opíral o zábradlí a zamračeně zíral

na muže, jenž se postavil mezi něj a dívku, kterou měl v úmyslu zni-

čit.

„A teď mi pověz, co to znamená, ty prase!“

„Povím vám něco, co uslyšíte nerad,“ odpověděl kapitán.

Digbyovi se vyjasnilo.

„Dal jsi dívce revolver?“

Brazilec přisvědčil.

„Snažím se vás zachránit před sebou samým, příteli,“ řekl.

„Možná, že za hodinu nás pan Steele dohoní. Je od nás vzdálen jen

několik mil. Chcete, aby přišel na palubu a přesvědčil se, že jste k

vraždě přidal ještě horší zločin?“

„To je moje věc,“ řekl Digby. Oddychoval tak těžce, že se zdálo,

že se udusí, nenajde-li někoho, na němž by si vylil svůj obrovský

vztek.

- 199 -

„A moje také,“ řekl kapitán. „Chápejte, chlapíku, že se mi ne-

chce do anglického vězení. V Anglii je příliš chladno, nepřežil bych

tu zimu. Ne, ne, zde se nedá podniknout nic jiného, než zamířit na

západ a doufat, že unikneme letcově pozornosti. A pokud neunikne-

me —“ luskl prsty.

„Dělej, co chceš,“ řekl Digby a odešel do své kajuty.

Byl poražen; konec byl nedaleko. Vyňal ze zásuvky malou lah-

vičku s bezbarvou tekutinou a vylil její obsah do sklenice, kterou pak

postavil na poličku na dosah ruky. Jeden doušek a usne a všechno pro

něho skončí. To ho ještě posilňovalo. A kdyby přece unikli… Jeho

mysl se vrátila k Eunice, ale ta teď počká. Snad přece proklouznou

všemi hlídkami policie a dostihnou vytouženou zemi. A zase od ka-

pitána neočekával, že se po zachycení zprávy vydá do nebezpečí.

Kdyby byli na širém moři, vzdálení plavebního ruchu, pak… Digby

pokýval hlavou. Kapitán byl chytrý člověk.

Není možné, aby mu Eunika unikla; jeli týmž směrem, šli vstříc

společnému osudu, nastanou horké, slunné týdny, budou sedět pod

střechou krásné jachty. Bude rozumnější, bude se jí dvořit jako prostý

člověk. Týden blízkosti a klid bez nátlaku mohou vše změnit, jestli-

že… Shledal, že mu věta končí nepatrným „jestliže“. Steele neustane,

dokud jej nenalezne, ale zatím může být Eunika milou společnicí.

Trochu se mu ulevilo. Odstavil sklenici a vyšel na palubu. Te-

prve nyní viděl jachtu poprvé v denním světle. Byla vzorem, jak má

jachta vypadat. Paluba byla sněhově bílá, mosazné součástky se lesk-

ly a stočené plachty byly jako nakřídované a pod plachtovou střechou

velká, proutěná křesla zvala k odpočinku.

Rozhlížel se po obzoru; neviděl ani jedinou loď. Moře se lesklo

slunečními paprsky a z bělostného komínu se valil černý kouř, proto-

že Pealigo plula rychlostí dvaceti uzlů za hodinu. Kapitán se mu jistě

snaží pomoci. Digby usoudil, že plují k západu.

Daleko vpravo spatřil nepravidelný nafialovělý proužek, obrys

irského pobřeží. Nyní se mohli setkat jen s parníky mířícími na západ

do New Yorku. Na horizontu bylo ale vidět mráček kouře.

Křesla ho vábila. Posadil se a natáhl pohodlně nohy.

- 200 -

Ano, myslel si, jedině kapitánův plán byl správný. Právě v oka-

mžiku, kdy se jeho mysl zase obrátila k Eunice, dívka se objevila na

schodech. V první chvíli ho neviděla. Šla k zábradlí a vdechovala

krásu jitra.

Jak byla krásná! Nepamatoval si, že by kdy viděl ženu, která by

se tak hrdě nesla. Znovu si řekl, že panenská čistota její tváře a nád-

hera pleti stály za čekání.

Otočila hlavu, a když ho spatřila, učinila pohyb, jako by se chtě-

la vrátit do kajuty, ale k jeho údivu přistoupila k němu.

„Nevstávejte,“ řekla chladně. „Sama si najdu židli… Ráda bych

si s vámi promluvila, pane Groate.“

„Ráda by sis se mnou promluvila?“ zeptal se překvapeně a dívka

přikývla.

„Myslela jsem si, že bych vás snad něčím přece jen přiměla k

tomu, abyste obrátil jachtu a vysadil mě v Anglii.“

„Opravdu?“ řekl ostře. „A jakou jinou odměnu než svoji krásu

bys mi mohla nabídnout?“

„Peníze,“ odpověděla. „Nevím, jakým zázrakem se to stalo, ale

jsem dědičkou — velmi bohatou dědičkou. A tím se vy, pane Groate,

stáváte chudým.“

„No, nejsem tak docela chudý,“ řekl zřejmě pobaven. „A co mi

nabídneš?“

„Dám vám polovinu svého jmění, dovezete-li mne do Anglie,“

odpověděla.

„A co uděláš s druhou půlkou? Vykoupíš mne ze šibenice?“ po-

smíval se jí. „Ne, ne, má milá přítelkyně, prohřešil jsem se tak, že

tvůj plán není uskutečnitelný. Nebudu tě už obtěžovat, a teprve až

dojedeme na místo, požádám tě, abys se mnou sdílela můj osud. Vá-

žím si tvé nabídky a uznávám, že je čestná, ale zašel jsem příliš dale-

ko, než abych se mohl vrátit. Nyní mne nenávidíš, ale tvůj pocit se

časem změní.“

„Nic se nezmění,“ řekla dívka a vstala. „Ale vidím, že se zby-

tečně namáhám.“

Kdyby ji nechytil za ruku, odešla by.

„Miluješ snad někoho?“

- 201 -

„To je drzost! Nemáte právo se mne ptát.“

„Neptám se, dělám jen nutnou uzávěrku. Miluješ někoho — a to

Jima Steelea.“ Naklonil se dopředu. „Ale ubezpečuji tě, že tě raději

zabiji, než abych tě vydal Steeleovi. Rozumíš?“

„To je nejdětinštější věta, jakou jste kdy řekl.“ Pohrdavě se

usmála a odešla.

49. KAPITOLA

Jim Steele byl mráčkem kouře zbytečně vylákán k jihu. Pak se

ale přesvědčil, že je to loď vezoucí ovoce, která nevěděla o jeho rádi-

ové zprávě, protože telegrafista usnul ve své kajutě. Teprve na vzdá-

lenost dvou mil rozeznal druh lodi. Obrátil letadlo a letěl úhlopříčkou

k severozápadu.

Dvakrát nebo třikrát se obrátil na spolucestujícího, ale zdálo se,

že inspektor Maynard se cítí jako doma. Jim se stával netrpělivým.

Vydrží ve vzduchu čtyři hodiny a dvě drahocenné hodiny už uběhly.

Musí bezpečně přistát a tato nová oklika nesmí trvat déle než půl ho-

diny.

Vystoupil do nesmírné výšky, aby zvětšil zorné pole, což zmen-

šovalo už tak omezenou zásobu benzinu.

Bezmála si už zoufal, když v dálce spatřil bílou pěnovou šipku,

ale neviděl loď, která pěnu čeřila. Vztáhl ruku k vysílačce a vzdu-

chem proletěl dotaz. Nedostal odpověď. Čekal minutu a znovu stiskl

knoflík. Opět ticho. Zlostně vyslal nový dotaz. Sluchátky prochvěl

pronikavý zvuk — loď se ozvala.

„Jaká je to loď?“

Čekal a nepochyboval, že je to obchodní loď. Chvíli bylo ticho a

pak uslyšel odpověď:

„Pe-a-li-go.“

Digby se šel podívat, co to lidé po stranách lodi dělají. Měl ra-

dost, když viděl, že zamalovali slovo Pealigo a nahradili je jménem

Malaga.

- 202 -

Líbezně oslovil kapitána:

„To jste měl dobrý nápad, že jste změnil jméno,“ řekl.

Kapitán přikývl.

„Na váš rozkaz, ovšem!“

„Ovšem,“ řekl Digby, „na můj rozkaz.“

Dlouho hovořil s Brazilcem a všiml si, že muž se stále ohlíží k

severu a pátrá po nebi.

„Snad si nemyslíte, že aeroplán poletí tak daleko…? Jak daleko

jsme vlastně od pobřeží?“

„Sto dvanáct mil od anglického pobřeží,“ odpověděl kapitán.

„To není příliš velká vzdálenost pro hydroplán.“

Digby mu vesele poklepal na rameno.

„Stáváte se nervózní,“ řekl. „Teď už nepřijdou.“

Na kapitánský můstek se dostavil muž, jenž obsluhoval radi-

ostanici. Podal kapitánovi přepsanou zprávu.

„Co je?“ zeptal se Digby rychle.

Kapitán mu beze slova podal papír, na němž bylo napsáno:

„Ať loď směřující na jih udá ihned jméno a číslo. “

„Od koho to je?“ zeptal se Digby, poděšen dotazem přicházejí-

cím z neznáma.

Kapitán vzal znovu teleskop a bedlivě prohlížel severní část ob-

lohy.

„Nic nevidím,“ řekl a zamračil se. „Snad to bylo vysláno z ně-

které pobřežní stanice — loď není na obzoru.“

„Zeptejte se, kdo to odeslal,“ řekl Digby.

Všichni tři vešli do telegrafní kajuty a telegrafista si připevnil

sluchátka. Konečně začal psát a Digby pozoroval pohyb tužky jako

fascinován.

„Obraťte proti větru. Vstoupím na loď.“

„Co to znamená?“ zeptal se Digby.

Kapitán znovu vyšel na palubu a pátravě prohlížel oblohu.

„Tomu nerozumím,“ řekl.

„Signál přichází zblízka, seňore kapitáne, jistě asi ze vzdálenosti

tří mil,“ vysvětloval telegrafista.

Kapitán se poškrábal na nose.

- 203 -

„Myslím, že by bylo lépe, kdybychom zastavili,“ řekl.

„To neuděláte!“ zahřměl Digby.

„Poplujeme tedy dále, ale já říkám, že bychom měli zastavit.“

Vrátil se k můstku a držel ruku nerozhodně na telegrafu.

Vpravo od nich spadlo něco s mohutným šplouchnutím do vody.

„Co to bylo?“ zeptal se Digby.

Odpověď přišla vzápětí. Z místa, kde se voda rozčeřila, vystu-

povaly kotouče dýmu, jenž se táhl po moři a vytvořil neproniknutelný

závoj. Kouř vystupoval z pravé strany. Kapitán si zastínil oči a podí-

val se nahoru. Přímo nad nimi se vznášelo něco stříbrného a tak ma-

lého, že by to nebylo vidět, kdyby slunce nepostříbřilo konce křídel.

„Nyní se může přihodit leccos, příteli.“

Křikl na telegrafistu, aby dal zastavit.

„Co se děje?“ zeptal se Digby.

„Byla to kouřová bomba — a je mi milejší než opravdová bom-

ba na mou krásnou loď,“ odpověděl kapitán.

Digby se na něho chvíli díval, pak zuřivě zařval, vyskočil k tele-

grafu a převrhl jej. Ihned byl uchopen dvěma námořníky a kapitán

narovnal přístroj.

„Oznamte seňorovi letci, jemuž jsem právě sdělil jméno lodi, že

posloucháme jeho rozkazy,“ řekl kapitán telegrafistovi, „a že jsem

spoutal pana Digbyho Groata.“

Za pět minut byl jeho rozkaz vyplněn.

Obrovská modrá moucha se snesla z nebe a kroužila ve velkých

kruzích kolem lodi, až konečně jako pták spočinula na hladině vedle

jachty.

Kapitán ihned spustil člun. A zatímco dole v kajutě připevňovali

Digbymu, jenž řádil jako šílenec, pouta, Jim Steele sestupoval s kapi-

tánem po schodech.

V hluku lodního šroubu Eunika rozeznala dunění sestupujícího

letadla. Běžela k okénku a rozhrnula záclony.

Ano, letadlo přeletělo jako velký bzučící hmyz na druhou stranu.

Co to znamená? Byl to… V tom okamžiku se rozletěly dveře a na

prahu stál muž. Neměl ani kabát, ani košili, jeho vlasy byly rozcu-

chány, na tváři krvácel a na zápěstí měl připevněna ocelová pouta.

- 204 -

ny, na tváři krvácel a na zápěstí měl připevněna ocelová pouta. Byl to

Digby Groat, v jehož tváři byla vepsána ďábelská zloba.

Uskočila zpět až k posteli, neboť se potichu, s očima, v nichž

svítilo šílenství, doplížil až k ní. Někdo vstoupil. Digby se skokem

otočil a spatřil Jima.

S divokým výkřikem skočil na muže, kterého nenáviděl, ale jeho

spoutaná ruka nezasadila ránu. Jim ho dvakrát uhodil tak, že bez-

vládně klesl na zem.

V příští minutě ležela Eunika v Jimově náruči a radostí plakala

na jeho koženém kabátě.

- 205 -