Mrtvé oči Londýna

Edgar Wallace

I. LARRY HOLT V PAŘÍžI

Larry Holt seděl před Café de la Paix a pozoroval dav, který se přeléval v obou směrech po bulváru děs Italiens. Vzduch voněl jarem, na stromech vyrážely jasně zelené pupeny, modré

nebe bylo poseto mráčky a záplava slunečních paprsků pozlatila omšelé kiosky a z křiklavých plakátů vytvářela skoro umělecká díla. Po ulici rachotily nabité autobusy, malé taxíky se divoce proplétaly dopravním ruchem a nic netušící chodci byli neustále vystaveni smrtelnému nebezpečí.

Na okraji chodníku stál ve své obvyklé póze policista s pláštěnkou přehozenou přes ramena, jednu ruku měl za zády a hleděl do prázdna. Po chodníku spěchaly prostovlasé dívky, pomalu se loudali stan lidé a rázně si vykračovali vojáci. Kolem kavárenských stolků bloumali pouliční prodavači se svým zbožím, osmahlí Arabové s koberci přes ruku, ošuntělí muži nabízeli svazky pohlednic a při sebemenším zájmu ukazovali fotografie, které nebyly určeny pro veřejnost. Na celé to hemžení hleděl Larry Holt s potěšením. Právě přijel z Berlína po čtyřech letech namáhavé služby ve Francii a Německu a cítil se v tak sváteční náladě, jakou si vůbec detektiv může přát.

Pro úřední činitele Scotland Yardu bylo pracovní zařazení Larryho Holta tak trochu záhadou. Měl hodnost inspektora, jeho pracovní náplň odpovídala hodnosti komisaře. Všeobecně se počítalo s tím, že nastoupí na první volné místo vyššího policejního úředníka, které se naskytne. V té chvíli se Larry vůbec netrápil tím, jakou má hodnost a jaké vyhlídky. Seděl tu a každým vdechnutím vychutnával líbeznost jara.

Mužný obličej měl rozjasněný pouhou radostí ze života a v srdci pociťoval takový klid a mír, jakého se mu už dlouho předtím nedostalo.

Zaplatil vrchnímu a když vstal, bylo vidět, že je dost vysoký. Loudal se směrem k hotelu, ruce v kapsách, měkký plstěný klobouk naražený do týla. S bílými zuby kontrastovala černá

cigaretová špička, pootevřenými rty se usmíval.

Vstoupil do hotelového vestibulu, snad jediného místa v Paříži, kde se lidé tlačí a spěchají, kde poslíčkové skutečně pobíhají a kde se zdá, že i flegmatický Brit je v šíleném spěchu. Namířil si to k výtahu, ale kohosi zahlédl skleněnými dveřmi vedoucími do zimní zahrady, jak s doutníkem v ústech elegantně odpočívá natažený ve velké lenošce. Larry se ušklíbl a zaváhal. Dobře znal toho muže s hubeným obličejem v skvěle padnoucím obleku, kterému se na rukou a vázance blyštěly diamanty. Prošel otáčivými dveřmi, přistoupil k lenošce a v očích mu zahrálo.

“Kde se tu bere můj starý dobrý přítel Fred?” řekl tiše.

Flash Fred, falešný hráč známý po celém kontinentě, hbitě vyskočil. Nečekaná návštěva ho pořádně vyděsila.

“No ne, pane Holte!” vykoktal. “Vy jste ten poslední člověk, koho bych čekal, že se tu objeví

-“

“Nebo chtěl, aby se objevil,” neodpustil si Larry a káravě zavrtěl hlavou. “To si žijeme! Vy jste, Frede, ověšený jako vánoční stromeček.”

Flash Fred se rozpačitě pousmál, ale udatně předstíral lhostejnost.

“Jsem čistej jako lilium, pane Holte.”

“Nevykládejte mi pohádky, vždycky jste si nějaké vymýšlel,” řekl Larry nevzrušeně.

“Přísahám na bibli -” začal Fred horlivě.

“Nevěřil bych vám, ani kdybyste tu stál mezi mrtvou tetičkou a umírajícím strýčkem a

přísahal na Foxovu knihu mučedníků,” odtušil Larry klidné.

Pohledem oceňoval množství Fredových šperků, velkou jehlici v kravatě, trojitý zlatý řetízek u dobře padnoucí vesty, bílé kamaše, lakýrky a potom přešel k jeho dokonalému účesu.

“Vypadáte náramně,” řekl. “V čem teď jedete? Nevěřím, že se mi s tím pochlubíte, Frede, ale musí to být pěkný důlek,” dodal.

Fred si olízl suché rty.

“Já teď obchoduji.”

“A s čímpak?” zeptal se Larry se zájmem. “A jak jste se k tomu dostal? S páčidlem nebo dynamitem? To jste se musel přeorientovat, Frede. Obvykle vám stačilo obrat neopatrnou mládež o trošku peněz a,” zatvářil se významně, “prošacovat kapsy čerstvým nebožtíkům.” Fredův obličej zrudl.

“Snad si nemyslíte, že mám něco společného s tou vraždou v Montpellieru?” rozhořčeně

protestoval.

“Nemyslím, že jste toho nešťastného mladíka zastřelil,” připustil Larry, “ale poznali vás, když

jste se nakláněl nad jeho tělem a prohledával mu kapsy.”

“Abych ho identifikoval,” prohlásil Fred ctnostně. “Chtěl jsem vypátrat, kdo to udělal.”

“Taky vás viděli, jak mluvíte s mužem, co to má na svědomí,” pokračoval Larry vyčítavě.

“Viděla vás jedna stará dáma, paní Prideauxová, která právě vyhlížela z okna ložnice a zahlédla, jak jste ho zadržel a pak klidné nechal odejít. Asi vám vysolil pěknou sumičku.” Fred hned neodpověděl. Neměl rád, když džentlmen použije výrazu “vysolit” místo

“podplácet” a sklouzne tak do vulgarismu.

“K tomu došlo před dvěma lety, pane Holte,” řekl. “Nevím, proč se v tom chcete hrabat a vytahovat to proti mně. Vyšetřující soudce mě zprostil obžaloby.” Larry se zasmál a položil mu ruku na rameno.

“Ať je to jak chce, Frede, jsem te ď na dovolené. Odjíždím a chci se bavit.”

“Předpokládám, že pojedete do Londýna,” řekl Fred a rychle se na n ěho podíval.

“Ne,” řekl Larry a měl pocit, že se Fredovi ulevilo.

“Já tam dnes jedu,” prohodil Fred jako by nic. “Doufal jsem, že pojedeme spolu.”

“Moc mě rmoutí, že jsem zmařil vaše naděje,” řekl Larry, “ale odjíždím jiným směrem. Mějte se hezky.”

“Hodné štěstí,” popřál mu Fred a ohlédl se za ním s výrazem, který nijak nenasvědčoval, že by mu Larryho štěstí leželo na srdci.

Larry se odebral do svého pokoje a zastihl komorníka, jak mu kartáčuje šaty a pokládá je na postel. Patrick Sunny, kterého snášel již dva roky, byl vážný mladý muž s vypoulenýma očima a kulatým obličejem. Když Larry vešel, začal náhle energicky pracovat a hvízdal si přitom, sloužil dříve u jezdeckého pluku.

Larry přešel k oknu a díval se na lidské hemžení na Pláce de l’O péra.

“Sunny, nech už toho kartáčování a začni balit,” řekl.

“Ano, pane,” souhlasil Sunny.

“Pojedu nočním vlakem do Monte Carla.”

“Opravdu, pane?” komentoval Sunny a řekl by totéž, kdyby mu Larry sdělil, že chce jet na Saharu nebo na Severní pól.

“Do Monte Carla, Sunny!” radostné zvolal Larry. “Na šest radostných, blažených, marnotratných týdnů, dej se hned do balení.”

Zvedl telefonní sluchátko a vytočil číslo cestovní kanceláře.

“Rezervujte mi na dnes večer spací kupé a jedno místo v první třídě do Monte Carla,”

řekl.

“Monte Carlo,” opakoval hlasitěji. “Ne, Calais ne. Nemám ani trochu chuť jet do Calais, díky.” Zavěsil a stál a díval se na svého komorníka. “Nerad se s tebou bavím, Sunny,” řekl,

“ale musím s někým mluvit a protiví se mi tvé jméno. Kdo ti dal tak strašné jméno?”

“Moji předci,” odpověděl škrobeně Sunny, aniž by vzhlédl od svého kartáčování.

“Trochu šlápli vedle, co?” zeptal se Larry. “Jestli existuje něco, co by se podobalo zářícímu jarnímu dni méně než ty, tak to vůbec nechci znát. Ale teď nás spojuje cesta na jih, Sunny, na Cóte ďAzur, do země květů a bláznivého veselí, do pomerančových hájů, máš rád pomeranče, Sunny?”

“Mám radši vlašské ořechy, pane,” řekl Sunny, “ale pro mě by nemuselo být žádné ovoce.” Larry se uchichtl a posadil se na okraj postele.

“Zahrajeme si na zločince a budeme připravovat lidi o peníze,” řekl, “místo abychom strkali nos do zločineckých fíglů jiných. Už žádná vloupání, zpronevěry, padělání a vraždy, Sunny. Šest týdnů dolce far mentě.”

“Takovou hru já neznám, pane,” řekl Sunny. “Dávám přednost kartám.” Larry uchopil odpolední noviny a pozorně je pročítal. Našel v nich řadu článků, které mu lákavě připomněly jeho povolání. V Lyonu byla spáchána velká bankovní loupež a v Belgii přepadli ozbrojení bandité poštovní vůz. Pak dospěl k odstavci:

“Totožnost muže, jehož mrtvola ležela na schodech z nábřeží k Temži, již není tajemstvím. Jde o pana Gordona Stuarta, bohatého Kanaďana. Pravděpodobně spáchal sebevraždu. Pan Stuart byl s několika přáteli v divadle, o přestávce náhle zmizel a nikdo ho neviděl od té doby, než bylo objeveno jeho mrtvé tělo. Ohledání bude provedeno v obvyklé době.” Přečetl si odstavec dvakrát a zamračil se.

“Člověk obyčejně neodchází mezi dvěma akty nějaké hry, aby spáchal sebevraždu, muselo by jít o velice špatnou hru,” řekl a poslušný Sunny to dotvrdil: “Máte zcela pravdu, pane.” Odhodil noviny na zem.

“Sunny, mám teď takový špatný zvyk. Zajímají mě cvoci a z toho důvodu zjišťuji, že mi obráceně skládáš kalhoty, takže mají puky z boku. Rozlož je zase, ty jeden lenochu!” Strávil odpoledne přípravami na cestu. O půl sedmé, když vrátný odnášel kufry a Sunny mu nesl plášť, zastavil se v recepci a vyrovnal účet. Právě strkal složenou stvrzenku do kapsy, když ho oslovil poslíček.

“Monsieur Holt?” zeptal se.

“Ano,” řekl Larry a podíval se podezíravě na to, co drží chlapec v ruce. “Telegram? Nechci ho vidět.” Přesto však si ho vzal, rozevřel modrý papír a četl se znechuceným výrazem:

“Velmi naléhavé, pro policejní účely. Uvolněte linku. Larry Holt, Grand hotel, Paris. Značné

znepokojení ze Stuartovy smrti stop případ má neobvyklé rysy stop osobně budu vděčný, když ihned přijedeš a převezmeš pátrání.”

Telegram byl podepsán vrchním komisařem, který byl nejen jeho nadřízeným, ale i přítelem, a Larry ho s povzdechem strčil do kapsy.

“Kdy budeme v Monte Carlu, pane?” zeptal se Sunny, když se k němu připojil.

“Ode dneška za rok,” řekl Larry.

“Opravdu, pane?” řekl Sunny se zdvořilým zájmem. “To bude pozoruhodně dlouhá cesta.” II. SIR JOHN HASON

Flash Fred, příjmením Grogan, měl náladu pod psa. Přestože byl slavnostně ujištěn vyšším policejním úředníkem o tom, že hodlá navštívit Monte Carlo, našel toho muže v pařížském rychlíku směřujícím k průplavu. Ačkoliv se mu pečlivě vyhýbal, byl si jist, že Larry o něm moc

dobře ví.

Na Victoriiné nádraží se rychle vytratil z nádražní budovy, nebyl totiž zcela přesvědčený o tom, že Larryho řízení v Londýně nemá nic společného s jeho vlastní činností. Larry zahlédl mizející záda a poprvé od odjezdu z Paříže se zasmál.

“Odvez mi zavazadla dom ů,” řekl Sunnymu. “Půjdu do Scotland Yardu. Mo žná se vrátím večer domů, možná přijdu až zítra.”

“Mám vám připravit oblek?” zeptal se Sunny. Staral se jen o to, aby jeho p án vypadal jako džentlmen. Pro Sunnyho byl den rozd ělený na tři části, tvíd, tmavý oblek a pyžamo.

“Ani ne, nebo snad ano, jak myslíš,” řekl jeho pán.

“Ano, pane,” pronesl úslužný Sunny.

Larry jel přímo do Yardu a měl trochu potíže, aby se dostal dál, protože místní policisté ho neznali. Konečně byl uveden do velké místnosti a sir John Hason se zvedl od psacího stolu, aby ho s nataženou rukou přivítal.

“Můj milý Larry, je to od tebe moc hezk é, že jsi nechal plavat dovolenou. Jsi kamar ád! Já

jsem samozřejmě počítal s tím, že přijedeš a přidělil jsem ti kancelář číslo čtyřicet sedm s tou nejbystřejší osobou, jakou jsem tu už dlouho neviděl, která ti bude dělat tajemníka.” John Hason a Larry Holt byli starými přáteli a spolužáky a panovala mezi nimi vzájemná

náklonnost a důvěra, jaké nebývají často u mužů téže profese.

“Sedmačtyřicítku neznám,” řekl Larry, když si s úsměvem svlékal .plášť, “ale strašně rád se seznámím s tím nejchytřejším tajemníkem ve Scotland Yardu. Jak se ten muž jmenuje?”

“Není to muž,” usmál se Hason. “Slečna Diana Wardová, pracovala u mě asi půl roku a je skutečně tou nejchytřejší a nejspolehlivější silou, jakou jsem kdy měl.”

“Ach, sekretářka,” řekl Larry mrzutě, ale pak se zatvářil veseleji. “Ať si je po tvém, Johne. Ani tenhle vzor ctnosti mě neodradí. Předpokládám, že má ostrý hlas a žvýkačku nedá z pusy.”

“Neoplývá moc půvabem, ale tvářička není všechno,” řekl suše sir John. “A teď se posaď, starouši, chci si s tebou pohovořit. Týká se to toho Stuartova případu,” začal a nabídl Larrymu pouzdro s cigaretami. “Teprve včera jsme zjistili, že Stuart byl velmi bohatý muž. V Anglii žil devět měsíců, v penziónu v Marylebonu, na Nottinghamském náměstí. Byl to dost uzavřený

člověk, nikam nechodil, měl málo přátel a vůbec nikomu se nesvěřoval. Vědělo se ovšem, že má peníze. Jeho bankéři v Londýně, když zjistili, že nežije, prozradili jeho tajemství, totiž jen to, co se týkalo jeho osoby.”

“Jaks to myslel s tím, že nikam nechodil? Zdržoval se pořád v penziónu?”

“K tomu se dostaneme,” řekl sir John. “Někam chodíval, ale nikdo neví proč. Každý den odpoledne si vyjel, a bylo to pokaždé na jedno místo, do malé osady v Kentu, vzdálené asi pětadvacet mil. Auto nechal stát na okraji osady a pár hodin se tam procházel. Vyptávali jsme se a zjistili, že strávil spoustu času v kostele, což je starobylá saská budova s tisíciletými základy. Pokaždé se vracel pravidelně po dvou hodinách, nasedl do pronajatého auta a vracel se zpátky na Nottinghamské náměstí.”

“Jak se jmenuje ta osada?”

“Beverley Manor,” odpověděl vrchní inspektor. “Projdeme si tedy, co už víme. Ve středu večer upustil od svých zvyklostí a přijal pozvání jistého doktora Stephena Judda na premiéru nové hry v divadle Macready. Doktor Judd je ředitelem Greenwichské pojišťovací

společnosti, takového malého, takřka rodinného podniku, který však v City požívá dost dobré

povésti. Pan Judd je společensky na výši, rád se plete do umění a v Chelsea vlastní překrásný

dům. Na premiéru té hry, která je dost mizerná soudě podle kritiky v novinách, měl Judd

pronajatou lóži. Stuart přišel a podle Juddova sdělení byl velice neklidný. O přestávce mezi druhým a třetím dějstvím vyklouzl nepozorovaně z divadla a už se nevrátil. Nebyl spatřen až

do doby, kdy objevili jeho mrtvé tělo na temžském nábřeží.”

“Jaká byla noc?” zeptal se Larry.

“Zpočátku jasná, ale později spíše mlhavá a temná,” odpověděl sir John. “Vlastně strážník, který konal obchůzku po nábřeží, kde našli mrtvé tělo, hlásil, že mezi půl třetí a půl čtvrtou ráno byla hustá mlha.”

“Pavement, číslo 17. Nemůžeš tu budovu minout.” Larry si vzal Stuartovy věci a odcházel.

“Teď se mrknu na tu nepříliš vzhlednou sekretářku,”řekl a sir John se pousmál. III. SEKRETÁŘKA

Holtova prozatímní kancelář ležela o patro výš a Larry musel projít až na konec dlouhé

chodby, než se dostal ke dveřím číslo 47. V jedné ruce nesl Stuartovy věci a druhou otevíral dveře, když vstupoval do malé, útulně zařízené místnosti.

“Ahoj,” překvapeně pozdravil. “Jsem tady dobře?”

Dívka, která vstala od psacího stolu, byla mladá a mimořádně hezká. Měla pramen matně

zlatých vlasů sčesaný nízko do čela, což zvlášť zdůrazňovalo jas šedých očí, jimiž na něho udiveně hleděla. Měla elegantní, štíhlou postavu a když se usmála, Larrymu se zdálo, že dosud ještě neviděl tak půvabnou a milou ženu.

“Tady je kancelář inspektora Holta.”

“Panebože,” zvolal Larry, pomalu vešel a zavřel za sebou dveře. Šel k druhému psacímu stolu a položil na něj Stuartovy věci. Dívka vypadala překvapené.

“Tady je kancelář inspektora Holta,” opakovala. “To je pro něho?” Larry přikývl a udiveně se na ni zadíval.

“Co je to?” zeptal se náhle, ukazuje na sklenici a džbánek, které stály na servírovacím stolku, přikryté bílým ubrouskem.

“To je pro inspektora Holta,” řekla.

Larry se podíval do džbánku.

“Mléko?” zeptal se překvapeně.

“Ano,” řekla dívka. “Víte, inspektor Holt je už starší pán a když jsem se zeptala komisaře, co bych mu měla připravit po té cestě, komisař navrhl něco dietního a mléko. Já tady nemohu připravovat dietní jídla a tak -“

Přerušil ji výbuch smíchu. Hleděla na něho nechápavé.

“Inspektor Holt jsem já,” řekl a utíral si oči.

“Vy?” vydechla.

“Já jsem ten starší pán,” pokračoval samolibě. “John, náš komisař, si z vás vystřelil, slečno, nevím, jak se jmenujete. A teď, byla byste tak laskavá a požádala slečnu Wardovou, aby sem přišla?”

Rty jí kmitl úsměv.

“Já jsem Wardová,” představila se a teď bylo na Larrym, aby se divil. Potom j í však s úsměvem podával ruku.

“Slečno Wardová, vidím, že jsme společníky v neštěstí. Oba dva jsme se stali obětí

věrolomného policejního komisaře. Mám velkou radost, že jsem vás poznal, a také rozptýlil své obavy.”

“Také mé obavy to trochu rozptýlilo,” řekla dívka s úsměvem, když se vrátila k svému stolu. Larrymu, který pozoroval každý její pohyb, se zdálo, že se spíš vznáší než chodí.

“Sir John mi řekl, že je vám šedesát, máte astma a mám dbát na to, aby v kanceláři netáhlo. Dnes odpoledne jsem dala instalovat zvláštní zařízení proti průvanu.” Larry chvíli

přemýšlel.

“Je asi dobře, že jsem nejel do Monte Carla,” řekl a posadil se k svému psacímu stolu. “Mohli bychom začít, co myslíte?”

Připravila si poznámkový blok a tužku, zatímco Larry si prohlížel drobnosti, které měl před sebou.

“Zapište to, prosím,” vybídl ji. “Kapesní hodinky zhotovené u Gildmana v Torontu, s víčkem a rubínovými ložisky, číslo A778432. Uvnitř nepoškozené.” Otevřel plášť a zase ho zaklapl, snažil se hodinky natáhnout. “Byly nataženy šest hodin předtím, než nastala smrt.” Vzhlédla od psaní. “Je to ten Stuartův případ, že?” zeptala se.

“Ano,” přikývl Larry. “Víte o tom něco?”

“Jen co mi vyprávěl komisař,” odpověděla. “Takový ubožák! Teď jsem si tak zvykla na hrozné věci, že se téměř proti všemu obrním. Myslím, že takový přístup mají studenti medicíny. Dva roky jsem pracovala jako ošetřovatelka v slepeckém ústavu,” dodala, “a to člověk otrne, nemám pravdu?” Usmála se.

“Myslím, že ano,” řekl Larry zamyšleně a podivil se, kolik jí mohlo být let, když se začala sama živit. Odhadoval ji na jedenadvacet a napadlo ho, že jí ještě přidává. “Máte ráda tuhle práci?” zeptal se.

Přikývla.

“Docela ráda. Sir John tvrdí, že ze mě jednoho dne udělá -“zaváhala a hledala správný výraz.

“Šerloka? Neříkejte mi, že se chcete stát detektivem,” dožadoval se souhlasu Larry. Myslel jsem si, že tenhle kšeftík je jen pro muže. ženská soutěživost dnes -” Zavrtěla hlavou.

“Zanedbáváte svou práci, pane Holte. Zůstali jsme u těch hodinek.” Usmál se a pokračoval v prohlídce.

“Řetízek zhotovený ze zlata a platiny, délka dvanáct palců, na konci sponka a pouzdro na zlatou tužku ,aspoň se domnívám, že byla zlatá, která se zřejmě nenašla.”

“Určitě se nenašla,” řekla. “Výslovně jsem se ptala seržanta, který ty věci přinesl, jestli našli tužku.”

Larry se na ni překvapeně podíval.

“Vy jste si toho všimla?”

“No ano, toho jsem si taky všimla,” podotkla Diana klidně. “Zmizel i nůž.” Pohlédl na ni s nefalšovaným úžasem.

“Jaký nůž?” zeptal se.

“Domnívám se, že to byl nůž,” řekla. “Sponka je příliš široká na to, aby k ní byla připojena jen tužka. Podíváte-li se pozorně, uvidíte malý kroužek, který byl pravděpodobně propojený s kroužkem držícím tužku. Když nám ty věci přinesli, byl nalomený, ale já jsem ho stiskla dohromady. Vypadá to tak, jako by tam někdo něco ukroutil. Myslím, že to byl nůž, protože muži často nosí zlatý perořízek jako přívěsek.”

“Anebo nůžky na doutníky?” nadhodil Larry.

“Na to jsem taky myslela,” přikývla, “ale sotva by se namáhali s odstraněním nůžek na doutníky.”

“Namáhali?” zeptal se.

“Ti, co zabili Stuarta, jistě odstranili všechny zbraně, co měl u sebe,” řekla klidně. Znovu si prohlížel řetízek a uviděl ten druhý kroužek. Divil se, že si ho dříve nevšiml.

“Myslím, že máte pravdu,” řekl po zevrubné prohlídce. “Ten kroužek je větší a tady jsou zřetelná škrábnutí, jak ukroutili ten nůž. Hm -” Položil hodinky na stůl a podíval se na vlastní.

“Prohlédla jste si i to ostatní?” zeptal se. Zavrtěla hlavou.

“Měla jsem v rukou jenom hodinky.”

Rozhlížel se kolem po nějaké vhodné schránce a uviděl skříňku ve zdi.

“Je prázdná?” zeptal se a dívka přisvědčila. “Podíváme se na ty zbylé předměty, až se vrátím. Musím někoho navštívit.”

Všechno uložil do skříňky, zamkl ji a klíč podal dívce. Byl na půl cestě ke dveřím, když si na něco vzpomněl.

“Vy tu asi nebudete, až se vrátím. Myslím, že máte něco jako úřední hodiny.”

“Mám zásadu nevyskytovat se v kancel áři po druhé hodině ráno,” řekla prostě. Vycítila upřímný obdiv v jeho očích, ale nepřivedlo ji to do rozpaků.

“Myslím, že jsem dosud nepotkal takovou dívku, jako jste vy,” řekl rozvážné, jako by nahlas vyjadřoval své myšlenky.

Začervenala se a sklopila o či. Potom se zasmála a opět na něho pohlédla. Zdálo se mu, že se jí

oči třpytí jako hvězdičky.

“Je to asi tím, že člověk nemůže nikdy potkat dva úplně stejné lidi,” řekla. A Larry Holt odcházel ze Scotland Yardu s vědomím, že do jeho života vstupuje něco nového a neobyčejně silného.

IV. FLASH FRED NAVŠTÍVÍ KLIENTA

Flash Fred se přesvědčil, že Larry Holt z nádraží opravdu odjíždí. Přestože byl první venku, počkal si na Larryho taxík.

Záleželo mu na tom, aby ho ten večer nikdo nesledoval, a navíc respektoval prozíravost a genialitu Larryho Holta. Když se někde na evropském kontinentě sešli dva darebáci, dohodli se jednomyslné na tom, že první člověk, kterého by chtěli potkat na druhém břehu řeky Styx, je Larry Holt. Nepoužili výrazu ,na druhém břehu řeky Styx’, ale řekli jednoduše a bez příkras

,v pekle’. Jeho nelítostné stíhání, když vyčenichal nějakou stopu, bylo legendární. A Fred měl důvod se ho bát víc než kdokoli jiný.

Dal Holtovi desetiminutový náskok a vrátil se zpátky na nádraží. Zavazadlo nechal v úschovně a vyšel jedním z postranních vchodů, kde bylo stanoviště taxíků. Vybral si hned první a udal adresu. Za deset minut stál na klidném náměstí Bloomsbury, kde byly většinou advokátní poradny. Jeden z domů však tvořil výjimku. Byla to úzká a vysoká budova z červených cihel, dole tmavá, jen okna v horním patře byla ozářena mdlým svitem. Když Fred vešel do dvorany, vrátný se na něho podíval úkosem.

“Kanceláře jsou již několik hodin zavřené, pane,” řekl a zavrtěl hlavou. “Otvíráme v devět ráno.”

“Je tady doktor Judd?” zeptal se Flash Fred a přesunul doutník z jednoho koutku úst do druhého.

Vrátný zaváhal.

“Pan Judd má hodně práce a myslím, že nepřijímá návštěvy.”

“Tak vy myslíte, co?” podotkl ironicky Fred. “Běžte teď nahoru k šéfovi a řekněte mu, že ho chce navštívit pan Walter Smith. Nezapomeňte jméno, je dost neobvyklé,” dodal s úsměškem.

Vrátný hleděl nerozhodně na návštěvníka.

“Budu z toho mít jen nepříjemnosti,” bručel si pod vousy, když vstoupil do jednoho ze dvou malých výtahů,a po stisknutí tlačítka rychle zmizel z dohledu.

Kancelář pana Judda byla zřejmě v nejvyšším patře, protože trvalo hezkou chvíli, než motor přestal bzučet. Pak se znovu ozval a vrátný sjížděl dolů.

“Přijme vás, pane,” řekl. “Tudy prosím.”

“Měl byste mě už znát, mistře,” řekl Fred, když nastupoval do zdviže. “Chodím sem hezky pravidelně už dva roky.”

“Možná jsem zrovna neměl službu,” odtušil vrátný, když výtah pomalu stoupal. “Víte, střídám se tu ještě s jedním. Nebyl jste přítelem pana Davida, pane?”

Fred měl sto chutí se zasmát, ale zůstal vážný.

“Ne, kdepak,” pronesl ledabyle, “pana Davida neznám.”

“Je to smutný, moc smutný,” řekl vrátný. “Před čtyřmi lety náhle zemřel, víte, pane.” Fred to dobře věděl, ale nedal na sobě nic znát. Smrt pana Davida ho připravila o možný zdroj oprávněného příjmu, poněvadž nyní dostával ty peníze jen z milosti, mohl o ně kdykoli přijít a dostat se pod zámek, kdyby to žoviálního doktora Judda omrzelo a nenechal se dál vydírat. Výtah zastavil. Vystoupil a následoval uniformovaného muže ke dveřím, na které vrátný

zaklepal. Zvučný hlas je vyzval, aby vstoupili, a Flash Fred důstojně veplul do přepychového apartmá a chladně se uklonil jeho majiteli. Doktor Judd vstal, aby ho přivítal.

“V pořádku, šéfe,” řekl vrátnému a hodil mu přes pokoj stříbrnou minci, kterou vrátný obratně

chytil.

“Doneste mi cigarety,” požádal a když se dveře zavřely, pokračoval v dobré náladě: “Tak se posaďte, vy jeden výtečníku. Předpokládám, že jste si přišel pro svou libru masa.” Byl to velký, statný muž rozložité postavy a červeného obličeje. Měl vysoké čelo a zapadlé

oči, posazené dost daleko od sebe. Sířil kolem sebe příjemné ovzduší a nevázanou, dobrou náladu. Fred nepřišel nijak do rozpaků a usedl na kraj křesla.

“No, doktore, máte mě tu zpátky,” řekl.

Doktor Judd potřásal hlavou a hledal po kapsách cigaretu.

“Co hledáte, cigaretu?” zeptal se Fred a sáhl po vlastním pouzdru, ale doktor kývnutím hlavy odmítl a obdařil ho dobromyslným, ale významným úsměvem.

“Ne, děkuju vám, pane Grogane,” usmál se. “Nekouřím cigarety, které mi dává džentlmen vaší profese.”

“Jaká je má profese?” zavrčel Flash Fred. “Snad si nemyslíte, že jsem vás chtěl uspat, co?”

“Čekal jsem vás,” řekl doktor Judd, aniž mu odpověděl na otázku a sám se také posadil. “Jestli mi dobře slouží paměť, nestojíte o šeky.”

Flash Fred se zazubil.

“Jasně, šéfe. To je pořád moje slabost.”

Doktor vytáhl z kapsy svazek klíčů, šel k sejfu, odkryl zámek a podíval se přes rameno:

“Nemusíte mě tak důkladně pozorovat, příteli. V tomhle sejfu nikdy nemám peníze kromě

těch, co platím vyděračům.”

Fred se trochu ušklíbl.

“Zlá slova ještě nikoho nezabila,” pronesl věštecky.

Doktor vytáhl ze sejfu balíček, přirazil dveře a otočil klíčem. Pomalu se vrátil a položil ho na psací stůl. Potom nahlédl do malého sešitu, který vytáhl ze zásuvky.

“Jste tady o tři dny dřív,” řekl a Fred s obdivem přikývl.

Vy ale máte paměť na data, doktore,” řekl. “Ano, přišel jsem o tři dny dřív, než jsem měl přijít, protože musím hezky rychle vypadnout z Anglie, abych se setkal s jedním přítelem v Nice.”

Doktor mu hodil balíček přes stůl a Fred ho neobratně chytil.

“V té obálce je dvanáct set liber. Nemusíte je počítat, protože tam opravdu jsou,” řekl doktor Judd. Zabořil se pohodlně do křesla a hleděl upřeně a zamyšleně na Freda. “Je mi jasné, že jsem ten největší blázen na světě, jinak bych nikdy nepodlehl tak hnusnému vydírání. Dělám to jen proto, že chci uchovat památku svého mrtvého bratra čistou a neposkvrněnou pomluvami.”

“Když si váš bratr zajede do Montpellieru, aby tam střílel po lidech a já jsem náhodou u toho a pomohu mu k útěku, což jsem udělal a mohu to dokázat, myslím, že mám právo na malé

odškodnění,” řekl Flash Fred úlisně.

“Vy jste ale kus lotra,” podotkl svým milým způsobem doktor Judd a usmál se. “A docela mě

bavíte. Co ale když nebudu takový dobrák a stane se ze mé zlý muž? Co když budu v zoufalé

situaci a nebudu mít peníze? Pak budu schopný všeho!”

Hlučně se zasmál tomu, že by mohl udělat něco hrozného.

“Mně by to bylo fuk,” opáčil Fred. “Ale vám by to taky nijak nepomohlo. Všechno o tom střílení jsem pěkně zapsal, jak jsem pomohl tomu muži k útěku a poznal ho pak v Londýně

jako Davida Judda, když jsem se vrátil, a předal jsem to právníkovi.”

“Vašemu advokátovi?”

“Jistě, má to můj advokát,” řekl Fred a přikývl. “Víte, nevěřil jsem tomu, že váš bratr zemřel. Myslel jsem si, že je to podraz, abyste se mě nějak zbavili a nevěřil bych tomu, kdyby to nestálo v novinách a nebyl bych na pohřbu.”

Doktor Judd vstal.

“Jak může člověk jako vy špinit jeho jméno!” odsekl. Dobrá nálada ho docela opustila a hlas se mu chvěl rozhořčením a zlostí.

Přešel na druhou stranu stolu a zamračeně hleděl na Freda. Fred, který byl na takové scény zvyklý, nebyl to jeho první případ vydírání, se jen usmíval.

“Byl to ten nejlepší člověk, co kdy žil, jedinečný, zázračné chytrý,” řekl doktor Judd a obličej mu zbělel. “Snad největší muž na tomto světě.” Hlubokým dojetím se mu třásl hlas. “A pro vás -” sklonil se a dřív než Fred pochopil, co se děje, ho mohutná ruka uchopila za límec a naráz byl na nohou.

“Nechte toho,” vykřikl Fred a snažil se vší silou vyprostit ze sevření.

“Na penězích mi nezáleží,” pokračoval Judd. “K šílenství mě přivádí vědomí, že můžete házet bláto na člověka -” hlas se mu zlomil a napřáhl druhou ruku.

Fred sebou trhl a s divokým výkřikem se vyprostil ze sevření svého protivníka. Náhle, jako kouzlem, držel v ruce revolver.

“Zvedněte pracky a držte je nahoře, ksakru!”

Tu se ozval hlas, a byl to snad nejlaskavější hlas na světě:

“Mohu nějak pomoci?”

Fred sebou škubl a otočil se. Ve dveřích stál Larry Holt a přívětivě se usmíval. V. ZÁVĚŤ

Flash Fred hleděl na vetřelce a vypadal jako hromádka neštěstí.

“Vy si nedáte chvilku pokoj, co?” vysoukal ze sebe na protest a Larry se nepatrně usmál.

“Sbalím vás pro nezákonné nošení zbraně, Frede.”

“V téhle zemi to není žádný zločin,” brumlal Fred a odložil revolver. V tu chvíli se vzchopil doktor Judd.

“Vidím, že našeho přítele, pana Grogana, znáte,” řekl uvolněně. “Je členem našeho ochotnického kroužku a právě jsme zkoušeli výstup z Korsických bratří. Asi to vypadalo dost divoce.”

“Myslel jsem, že je to z Julia Caesara,” řekl Larry suše. “Výstup mezi Cassiem a Brutem, i když si nevzpomínám, že by tam užívali revolver.”

Doktor se podíval na Freda a potom na Larryho.

“Obávám se, že nevím, kdo jste,” odtušil. Stále ještě měl o poznání bledší obličej, ale mluvil už přirozeně.

“Jsem inspektor Larry Holt ze Scotland Yardu,” řekl Larry. “A teď vážně, doktore Judde, obviňujete z něčeho tady toho muže?”

“Ne, ne, ne,” opakoval Judd a smál se při tom. “Na mou čest, tropili jsme jen takové neškodné

hloupůstky.”

Larry klouzal pohledem z jednoho na druhého. Ředitel pojišťovací společnosti, i když je malá, si obvykle nehraje se známým zločincem.

“Předpokládám, že toho muže znáte?”

“Párkrát jsem se s ním setkal,” řekl Judd klidně.

“Pak tedy musíte vědět, že je to pěkný kus lotra, jmenuje se ve skute čnosti Flash Fred, odseděl si u nás těžký žalář a také ve Francii strávil nějaký čas ve vězení.” Doktor chvíli nepromluvil.

“Taky mi to došlo,” řekl tiše, “a proto mé styky s tímto člověkem vám musí připadat dost zvláštní, ale nemohu vám to vysvětlit.”

Larry přikývl. Jedině Flash Fred byl za daných okolností jako na jehlách. Trpěl zlou představou, že doktor Judd prozradí jeho tajemství a proč přišel. Ale Judd neměl nic takového v úmyslu.

“Můžete jít,” řekl stručně. Fred se snažil získat něco ze své staré nonšalance a třesoucí se rukou si zapálil doutník. Larry celou operaci pozorně sledoval.

“Potřebujete nějaký prášek na nervy, Frede,” nadhodil. “Cestou sem jsem viděl, že lékárna na rohu má otevřeno.”

Fred odcházel a zoufale se snažil zachovat lhostejný výraz. Larry ho sledoval a pak se obrátil k doktorovi.

“Lituji, že jsem přišel tak nevhod,” řekl, “žádné nebezpečí vám, ale myslím, nehrozilo. Fred dosahuje všech svých dramatických efektů tím, že vytáhne zbraň, ale nestřílí.”

“Taky si to myslím,” přitakal doktor s úsměvem. “Posaďte se, pane Holte. Opravdu jsem vás nečekal. Pracuji tu dost dlouho do noci.”

“Když jsem přišel, dole nikdo nebyl,” řekl Larry, “a tím se vám omlouvám, že jsem se neohlásil.”

Doktor přisvědčil.

“Poslal jsem vrátného, aby mi koupil cigarety, a právě přichází.” Vrátný zaklepal na dveře, vešel a položil balíček cigaret na stůl.

“Co mohu pro vás udělat?” zeptal se Judd, vytáhl z balíčku cigaretu a zapálil si. “Týká se to asi toho Stuartova případu? Dnes tu byl za mnou jeden z vašich lidí.” Larry přikývl.

“Je to Stuartův případ,” řekl. “Potřebuji si ověřit pár dodatečných detailů. Právě jsem se ujal vyšetřování a přerušil prohlídku těch věcí, které našli u mrtvého, abych vás ještě zastihl v kanceláři.”

“Moc toho nevím,” řekl doktor a klidně pokuřoval. “Předevčírem večer byl se mnou v divadle. Byl to takový tichý, rezervovaný člověk, seznámil jsem se s ním zcela náhodně. Vlastně jsem seděl v autě, které se srazilo s jeho taxíkem a já byl lehce raněn. Navštívil mě a tak začalo naše přátelství, dá-li se to tak nazvat.”

“Vyprávějte mi, jak to bylo ten večer,” vyzval ho Larry a doktor se zahleděl ke stropu.

“Musím si to rozmyslet. Mohu určit i skoro přesný čas, jsem tak trochu metodický člověk. Setkal jsem se s ním u vchodu do divadla v sedm čtyřicet pět a odebrali jsme se do lóže A. Je to poslední lóže po levé straně, naproti nápovědovi. Je na stejné úrovni jako ulice, kdežto křesla a přízemí jsou níž. Seděli jsme tam po dvě jednání a těsné předtím, než spadla opona při druhém jednání, se omluvil, vyšel z lóže a od té doby ho nikdo nespatřil.”

“Nezahlédl ho nikdo z divadelního personálu?”

“Ne,” řekl doktor, “ale to se dá, myslím, lehce vysvětlit. Byla to premiéra a jak víte, divadelní

personál hodně zajímá děj hry, a proto se kupí ve dveřích a při vchodech do uliček mezi sedadly a dívá se na jeviště, místo aby se věnoval své práci.”

“Věděl jste, že Stuartův majetek obnáší půl miliónu?” zeptal se Larry.

“O tom jsem neměl ani ponětí,” odtušil doktor. “Nevěděl jsem vůbec nic o jeho dřívějším životě kromě toho, že přijel z Kanady.”

Larry byl zklamán.

“Doufal jsem, že se mi podán od vás získat spoustu informací,” řekl. “Zdá se mi, že nikdo Stuarta neznal a pochopitelně mě napadlo, že se vám mohl svěřit.”

“Nesvěřoval se ani mně, ani svému bankovnímu řediteli,” řekl doktor. “Dozvěděl jsem se teprve dnes ráno od ředitele Londýnské a Chathamské banky, že byl jejich klientem. Nevěděli jsme o něm vůbec nic kromě toho, že má peníze.”

O pár minut později Larry kráčel po Bloomsburyské ulici a byl hluboce zamyšlen. Co v té

kanceláři pohledával Flash Fred? Co se skrývalo za vytažením revolveru a za bledým obličejem doktora Judda? Vyskytla se tu jiná drobná záhada, do níž neměl čas nahlédnout a která se ho stejně netýkala. Před ním kráčel pomalu a rozvážně nějaký muž a okovanou holí

ťukal do dláždění. Larry ho minul a zahlédl ho opět, když čekal na taxík, který přivolal.

“Slepce,” podvědomě zaznamenal, aniž by přerušil své úvahy o Fredovi a doktorovi. Nemohl plýtvat časem a tříštit hlavní pátrání nějakými vedlejšími epizodami. Nasedl do taxíku a odjel do Westminsteni.

Před návratem do Yardu ho čekala dost otřesná povinnost. Taxík ho zavezl k

westminsteřské

márnici, kde ho čekali dva policisté ze Scotland Yardu.

Prohlídka mrtvého těla netrvala dlouho. Zjistili poranění jen na jednom místě, odřeninu levého kotníku. Potom se Larry dal do prohlídky šatů, které se nacházely ve vedlejší

místnosti.

“Všimněte si tady té košile, pane,” jeden policista ukazoval na neobratně složené prádlo.

“Nemohu si vysvětlit modré skvrny, které má na prsou.”

Larry vzal prádlo a přenesl je na světlo. Byla tam narychlo usušená pánská košile s jasně

viditlenými fialovými skvrnami na prsou.

“Je to od inkoustové tužky,” řekl Larry a v mžiku se mu vybavilo pouzdro na tužku, kterou postrádali. Ale co znamenaly ty skvrny, tvořící tři rozmazané linky nerozluštitelných klikyháků?

Pak dostal nápad, rychle obrátil košili naruby a překvapené vykřikl. Na rubu košile byly napsány tři řádky inkoustovou tužkou. Písmo látkou prosáklo a způsobilo ony záhadné

skvrny.

Ve vodě se fialové písmo psané inkoustovou tužkou rozpilo, ale slova byla čitelná.

“Podepsaný Gordon Sluart z ranče Merryhill v Calgary, kterému hrozí smrt, odkazuje všechen svůj majetek své dceři Clarisse a prosí, aby soud uznal toto jako jeho poslední vůli, Gordon Stuart.”

Dole bylo připsáno:

“Teď už vím, že jsem byl podveden -“

Následovalo písmeno, které mělo tvar “o”, ale na tom místě psaní náhle končilo. Larry zvedl hlavu a podíval se svému podřízenému do očí.

“Je to ta nejpodivnější závěť, jaká kdy byla sepsaná,” řekl tiše. Odložil košili, vrátil se do márnice a znovu si prohlížel mrtvé tělo. Jedna ruka byla sevřena v pěst, což zřejmě doktoři

přehlédli. Podařilo se mu vší silou dostat prsty od sebe, něco vypadlo a cinklo o kamennou podlahu. Sehnul se a zvedl to. Byl to rozlomený manžetový knoflík se zvláštním vzorkem. Střed byl glazovaný černým emailem a okraj posázen drobnými diamanty.

Pokračoval v prohlídce, ale neobjevil nic nového.

Potom pohlédl na svého kolegu a na čele mu naskočily vrásky. Co se za tím skrývá? Jak to všechno vzájemně souvisí? Byl si téměř jistý, že všechno nějak do sebe zapadá, to podivné

setkání Flashe Freda s doktorem Juddem, závěť napsaná na košili a teď ten manžetový

knoflíček. Ten případ obklopuje něco záhadného a neproniknutelného jako mlha, plná

plouživých, neznámých a krutých stínů, jejichž obrysy lze těžko zahlédnout a těžko vytušit. Vražda!

Věděl to, cítil to, každý nejasný obrys, který míjel na cestě do kanceláře, mu našeptával slovo

“vražda”!

VI. SLEPECKÉ PÍSMO

Když vešel do kanceláře, dívka vařila na elektrickém vařiči čaj.

“Nazdar,” pozdravil ji s úlekem, “zapomněl jsem na vás,” a dívka se usmála.

“Řekněte mi,” zeptal se rychle, “neměl Stuart manžetové knoflíky?” Přikývla a vzala ze svého stolu malý balíček.

“Komisař je zapomněl poslat, přišly hned, jak jste odešel,” řekla. Rozbalil papír. Knoflíky byly jednoduché, zlaté, bez ozdob nebo monogramu. Vytáhl z kapsy knoflík s emailem a diamanty a prohlížel si ho.

“Co je to?” zeptala se. “Našel jste to tam -” zaváhala. Přikývl.

“Držel to v ruce,” upřesnil.

“Pak je to vražda, co myslíte?”

“Vím to určitě,” řekl. “Bude nadmíru nesnadné to dokázat a jestli se nestane zázrak, ten lotr, co to udělal, zůstane na svobodě.”

Otevřel skříňku a přidal do své sbírky dva zlaté manžetové knoflíky a jeden poloviční z ruky mrtvého muže.

“K ničemu to není,” řekl zklamaně. Pak si vzpomněl, že si dosud neprohlédl roličku hnědého papíru. “Nevím, co to je. Měl to v kapse.”

Rozprostřel papír na stole. Dívka přišla z druhé strany a nakloněna se dívala, jak ho vyrovnává. Byl to proužek čtyři palce dlouhý a dva palce široký.

“Není tu nic napsáno,” řekl a obrátil ho. “Ani tady. Zítra ho nechám ofotografovat.”

“Okamžik,” vyhrkla, vzala mu papír z ruky a přejížděla po něm konečky jemných prstů. Všiml si, jak zbledla.

“Myslela jsem si to,” zašeptala. “Napadlo mě to, když jsem viděla, že je místy plastický.”

“Co to znamená?” zeptal se.

“Je tu pár slov napsaných slepeckým písmem,” řekla a opět přejížděla prsty po papíru. Chvílemi přestala s rozpačitou tváří a vráskami na čele.

“Slepecké písmo?” opakoval užasle a dívka přisvědčila.

“Naučila jsem se je číst, když jsem byla v ústavu,” řekla, “ale některá slova jsou nečitelná, byla asi poškozena vodou. Něco přečíst lze. Poznamenáte si je, jak je budu hláskovat?” Rychle vzal pero, vytáhl ze zásuvky list papíru a čekal. Napadlo ho, jak si vyměnili role, že on je vlastně sekretářkou a dívka detektivem.

“První slovo je ,zavražděn’, pak je tu prázdné místo a následuje slovo ,drahý’. Pak je tu opět mezera a přichází slovo ,moře’, a to je všechno.”

Hleděli upřeně na sebe v úžasu nad tím tajemným sdělením. Který slepec, pronásledovaný

mlžnými přeludy, napsal toto poselství?

Co se skrývalo za potrhaným svitkem papíru prosáklého vodou? Čí knoflík držel mrtvý muž v ztuhlé ruce? Proč byl zavražděn? V kapse měl peníze, jeho majetek zůstal nedotčený. Nebyl tedy napaden, aby ho oloupili. Nešlo ani o pomstu, protože byl cizinec. Jeden fakt stál stranou všeho toho dění, jeden pevný bod, a Larry věděl, že z něho bude napříště vždycky vycházet.

“Byl zavražděn,” řekl tiše, “a toho, kdo to udělal, najdu, i kdyby se schoval v pekle.” VII. TELEGRAM Z CALGARY

Diana Wardová se podívala na svého šéfa a v očích měla nový zájem.

“Slepecké písmo,” řekl tiše, “tím se dorozumívají slepci, pokud vím?” Dívka přisvědčila.

“Ano, existují knihy a noviny tištěné tímto písmem,” řekla. “Je to plastické písmo sestávající z množství malých vypouklých teček, které určitým seskupením vytvářejí písmena.” Znovu si prohlížela písmena na papíru.

“Když slepci píší, užívají speciálního psacího stroje.

Tohle však bylo napsáno ve spěchu a někým, kdo žádné vodítko neměl. Je to

neuspořádané a skutečnost, že některá slova nemohu přečíst, přičítám jak špatnému psaní, tak působení vody.” Vzal si ten záhadný papír a sám ho zkoumal.

“Mohl to udělat Stuart svou tužkou?”

Zavrtěla hlavou a pohotově reagovala:

“Našli jste tu tužku?”

“Ne,” řekl Larry vážně, “ale zjistil jsem, k čemu byla použita.” Rozbalil balíček, který přinesl a ukázal jí košili s tragickým vzkazem, napsaným na rubu.

“Proč právě na rubu?” ptal se zamyšlené. “Taky je to napsáno na levé straně.” Diana našla odpověď.

“Jestliže psal pravou rukou, nutné to musí být na levé straně,” řekla.

“Ale proč na rubu?”

“To nevím. Bylo by mnohem jednodušší, kdyby -“

“To je ono!” radostně zvolal. “Napsal závěť tak, aby zůstala skrytá. Kdyby byla napsána na líci, mohl si ji někdo přečíst a pravděpodobně taky zničit.”

Trochu se zachvěla.

“Nemám na to dost silné nervy,” řekla a usmála se. “Ten případ má v sobě něco zlověstného. Myslím, že máte pravdu. A budeme-li vycházet z domněnky, že tu závěť psal tak, aby zůstala skryta zrakům nějaké třetí osoby, musíme předpokládat, že ta třetí osoba existuje. Jinými slovy, byl tu někdo, koho se bál, z jehož rukou mu hrozila smrt. Byla to promyšlená vražda, nějakou dobu ho ten člověk musel hlídat, než ho potkala ta hrůzná smrt.” Náhle se zarazila, protože Larry se na ni upřeně díval, sklopila oči a zrudla.

“Jste přímo skvělá,” mile se na ni usmál. “A jestli si nedám dobrý pozor, připravíte mé o místo.”

Zahlédl v jejích očích udivený výraz a usmál se.

“Odteďka, slečno Wardová,” dobíral si ji, “začneme hrát poctivou hru a zbavíte mě vší

profesionální žárlivosti.”

“žárlivosti!” posmívala se. “To je přece absurdní.”

“Ne tak absurdní,” řekl Larry. “Znal jsem muže, kteří žárlili na ženy z mnohem menšího důvodu. Je čas,”, podíval se na hodinky, “myslím, že byste měla jet domů. Seženu taxík. Bydlíte daleko?”

“Je to jen kousek, v ulici Charing Cross.”

“Zavezu vás tam,” řekl Larry. “Je skoro jedna hodina.” Oblékla si plášť a připravila klobouk.

“Děkuji vám, půjdu sama,” řekla. “Není to daleko. Opravdu bych necht ěla, pane Holte, abyste mě vozil domů pokaždé, když se opozdím. Už jsem si na to zvykla chodit venku sama a nepotřebuji taxík.”

“O tom si ještě promluvíme,” odtušil Larry a rychle vyplňoval kabelogram. “Jestli to odešlu včas, měl by to mít policejní náčelník v Calgary včera k čaji.”

“Včera?” zeptala se překvapeně. “No ovšem, mají za námi devítihodinové zpoždění podle Greenwiche.” Larry si jen povzdechl. “Budu si na v ás muset vymyslet něco nového,” řekl. Doprovodil ji k jejímu skromnému bytu. Dívka náhodou bydlela směrem, kudy Larry jezdíval domů. Octl se v blízkosti Regenťs Parku, kde sám bydlel. Zastihl trpělivého Sunnyho, jak mu připravuje noční úbor.

Udělal si pohodlí a v květovaném županu upíjel z šálku čokolády. “Sunny, někde v tomhle městě žije jeden moc nepříjemný džentlmen, zatím beze jména.”

“Myslím, pane, že takových tu bude hodně,” řekl Sunny.

“A někde v Anglii je muž známý jako mistr popravčí a mým životním cílem je dostat ty dva dohromady.”

Do Scotland Yardu dorazil ráno o půl osmé a udivené zíral na dívku, která přišla už před ním a pečlivě mu srovnala na psací stůl jednotlivé zápisy a různé dokumenty, které dostává každý

vedoucí pracovník.

“Právě přišel kabelogram,” řekla. “Neotevřela jsem ho. Musíte mi říct, co mám dělat s kabelogramy a telegramy.”

“Můžete všechno otevřít,” řekl Larry. “Důvěrnou korespondenci nemám a těch pár navoněných psaníček, co dostanu, si můžete přečíst bez obav, že vám zčervenají tvářičky.” Přinesla mu otevřený kabelogram.

“Calgary,” řekl, když si přečetl adresu. “Hodili sebou.” Pak otevřel v úžasu ústa, neboť tam stálo:

“Stuart byl bezdětný. Nebyl ženatý.”

Podíval se na dívku.

“Překážka číslo jedna,” řekl.

Vzala mu kabelogram z ruky a zjistila, kdy byl odeslán.

“Ta depeše udává jen to, co je všeobecně známo,” řekla.

“Co myslíte tím všeobecně známo?” zeptal se Larry s úsměvem.

“No, museli odpovědět obratem a ten, kdo to odeslal, udal jen to, co se všude ví. Jinými slovy, ani ho nenapadlo něco ověřovat, ale vzal to jako zaručený fakt, Pravděpodobně se zeptal v kanceláři: ,Je Stuart ženatý neboje to starý mládenec?’ a když mu řekli, že je to starý

mládenec, odpověděl obratem.”

Larry složil kabelogram a dal si ho do psacího stolu.

“Jestli je všeobecně známo, že Stuart nebyl ženatý, jen to více komplikuje situaci, už takhle nejasnou. Máme tu muže, který zemře, zřejmě je zavražděný a nějakou chvíli před smrtí

napíše tajně závěť na rub vlastní košile. Dokonce je možné, že to udělá v přítomnosti vrahů, kteří o tom nemuseli vědět. Myslím, že je to velmi pravděpodobné.”

“Také jsem si to myslela,” přikývla.

“Byl zavražděn a napsal na náprsenku vlastní košile poslední vůli, ve které odkazuje všechen majetek dceři. No a muž se zdravým rozumem, a není důvod, abychom se domnívali, že neměl zdravý rozum, si z ničeho nic nevymyslí dceru. Je tedy zřejmé, že policejní náčelník v Calgary se mýlil.”

“Dále je jisté, pokud se oženil, nebylo to v Calgary ani v Kanad ě, tam by se o tom vědělo,” navázala dívka. “Tajné sňatky jsou možné jen ve velkých městech, ale v malých osadách

se lidé navzájem dobře znají, a Stuart zřejmě nežil v městě, ale na ranči, kde by fakt, že je ženatý, nemohl zůstat utajen.”

Když ji den předtím doprovázel večer domů, vyprávěl jí téměř všechno, co mu komisař sdělil. Bylo to u něho dost neobvyklé, aby se tak rychle se vším svěřoval, ale Diana Wardová měla v sobě takovou zvláštní přitažlivost a jeho důvěra, která obvykle rostla pomalu, tady v mžiku dozrála.

Dívka zamyšlené hleděla na psací stůl.

“Jestliže se tajně oženil,” řekla rozvážně, “nemohlo to být v -?”

“V Londýně, samozřejmě,” řekl Larry a pokývl. “Pošlete kabelogram policejnímu náčelníkovi v Calgary a žádejte na něm podrobný výčet Stuartových cest a zejména doby, kdy byl v Londýně naposledy před touto poslední návštěvou.”

VIII. NÁHROBNÍ KÁMEN

Přikývla, vyňala ze zásuvky blanket a dala se do psaní. Larry mechanicky nahlížel do hlášení, někteří parafoval a ostatní odkládal. Potom otevřel skříňku a přenesl z ní věci na stůl. Znovu zkoumal na denním světle hodinky, sponku, pouzdro na doutníky a nakonec svitek papíru. Za dne se daly rozeznat plastické znaky po nichž velice opatrně přejížděl konečky prstů. Nebyl zvyklý číst slepecké písmo a uvědomil si, že má těžkou ruku, srovná-li to s lehkým dotykem své sekretářky. Ta právě dopsala, zazvonila a dala mu přečíst text.

“Je to v pořádku,” řekl Larry, když si přišel policista v uniformě pro kabelogram.

“Nezpozorovala jste na tom kousku papíru něco zvláštního?” zeptal se a ukázal na svitek popsaný slepeckým písmem.

“Zpozorovala. Prohlížela jsem si to, než jste přišel nemáte nic proti tomu?” vyhrkla a Larry se zasmál.

“Zkoumejte všechno kromě mého svědomí,” řekl “Nevšimla jste si,”, obrátil pozornost opět k papíru, “že jeden konec svitku je víc odbarvený než druhý?”

“Všimla jsem si včera večer, že jeden konec je sušší,” řekla, “a v tom to jistě bude. Právě na tom suchém konci jsme měli nejlepší výsledky. Například slova ,vrah’ se voda téměř nedotkla. Bylo vlhké, ale nebylo prosáklé vodou.”

Přisvědčil a dívka otevřela zásuvku u svého psacího stolu a vytáhla z ní list hnědého papíru.

“To jsem si přinesla. Je to list z knihy napsané slepeckým písmem. Dělala jsem pokusy s jednotlivými proužky papíru, které jsem vytrhla a máčela v umývadle. Tady je výsledek.” Vytáhla malou roličku beztvaré buničiny, která se drolila, když se ji snažila rozvinout.

“Hm,” řekl Larry. Oba dospěli k stejnému závěru, ale různým postupem, ona skutečným pokusem, on dedukcí. A dospěli k závěru, že papírovou roličku dali Stuartovi do kapsy později, když jeho mrtvola ve vodě už nebyla.

“Šaty musely být hodně nasáklé vodou, aby ji promočily,” řekl Larry. “Takový druh papíru hodně saje, téměř jako piják. Dospěli jsme tedy k závěru, že Gordon Stuart byl utopený a když byl utopený, jeho mrtvolou se zabýval nějaký člověk nebo nějací lidé, z nichž někdo mu vsunul do kapsy tady ten vzkaz a byl to buď slepec, nebo někdo, kdo se domníval -” Zahleděl se na ni upřené. “To snad není možné!” řekl, jako by ho náhle něco napadlo.

“Co jste chtěl říct?” zeptala se.

“Je to možné -” zamračil se. Ten nápad je absurdní. Muž nebo žena, co nechali ten vzkaz u mrtvého, předpokládali, že si ho přečte právě Diana Wardová.

Neměla přece v Scotland Yardu žádnou pozici a to, že se stala sekretářkou Larryho Holta, bylo čistě náhodné a nikdo cizí to nemohl předvídat. Na rychlý telefonický dotaz u náčelníka vnitřního odboru dostal odpověď, že v Scotland Yardu není žádný expert na slepecké písmo a

jediný muž, který je ovládá, je toho času na půlroční zdravotní dovolené.

“Myslím, že můžete klidně zapomenout na to, že ten vzkaz byl určen mně,” řekla dívka a usmála se při tom. “Ne, napsal to určitě slepec, jinak by to bylo čitelnější. Kdo vidí nebo -“

“Dejme tomu, že to psal potmě?” zeptal se Larry. Přenesl všechny předměty do skříňky a zamkl ji.

Dívka zavrtěla hlavou.

Kdyby to nebyl slepec, neměl by u sebe přístroj na vytlačování těch teček,” řekla a Larry věděl, že má pravdu.

Nadiktoval jí několik dopisů a v jedenáct si oblékl plášť a nasadil klobouk.

“Pojedeme teď na výlet.”

“Pojedeme?” zeptala se překvapené.

“Chtěl bych, abyste jela s sebou,” řekl Larry a tentokrát měl autoritativní hlas. Dívka beze slova poslechla.

“Pojedeme do Beverley Manoru, osady, kterou Stuart tak rád navštěvoval,” řekl. “Konkrétně

mi jde o to, abych vypátral, čím starý saský kostel toho nešťastníka tolik přitahoval. Zřejmě se nezabýval archeologií, takže tisícileté základy kostela ho asi nezajímaly.” Byl nádherný jarní den a dost ostrý vzduch vháněl červeň do tváří. živé ploty po stranách silnice vyrážely jasnou zelení a travnaté svahy byly plné žlutých petrklíčů. Seděli potichu, muž a žena, které osud sblížil za tak zvláštních okolností, okouzleni jedinečností dne a vděční

za to, že existují v době, kdy se příroda probouzí. Všude kolem kypěl život. Ve vzduchu se třepotala křídla ptáků, kteří spěšně stavěli hnízda. Zahlédli kradmé stíny plížící se přes cestu od jedné králičí nory ke druhé. A na jedné bujně rostoucí zahradě, kterou míjeli, kvetly bílé

šeříky.

Beverley Manor byla osada roztroušená na úpatí kentské pahorkatiny. Kromě kostela tu nebylo pro návštěvy nic přitažlivého, protože ležela stranou od hlavní kentské silnice. Byl to zapomenutý kout venkovské Anglie, kde život pomalu plyne a má nezčeřený tok. Zastavili u hostince, Larry objednal oběd a potom se vydali pěšky ke kostelu, vzdálenému asi čtvrt míle po příjemné, bílé cestě. Kostel nebyl pěkný. Měl nehezkou hranatou věž a řada generací, které

se snažily zdokonalit jeho kdysi jednoduché linie, vytvořila architektonickou změť, ve které

soupeřily mezi sebou románský, gotický a normanský sloh.

“Dost se to tluče, nezdá se vám?” řekl Larry neuctivé, když procházeli starou brankou na hřbitov.

Dveře kostela zely dokořán a uvnitř bylo prázdno. Přestože pohled zvenku působil rušivě, tady panoval klid, mír, prostota a pohoda.

Larry doufal, že objeví náhrobní desky vsazené do zdi kostela, které mu nějak pomohou osvětlit Stuartovy návštěvy. Ale kromě měděné desky, vyzdvihující ctnosti bývalého vikáře a náhrobku dávného rochesterského biskupa si kostel nepotrpěl na pomníky. Pustil se tedy do systematické prohlídky hrobů. Většina z nich byla velmi stará a nápisy nebylo možno rozluštit.

Nakonec dospěl ke vzdálenému konci hřbitova, kde právě šest dělníků neslo nový náhrobní

kámen, zabalený do hrubého plátna. Postavil se s dívkou stranou a tiše přihlíželi, když dělníci kladli kámen k dobře udržovanému hrobu.

“Zdá se, že jsme sem jeli zbytečně,” řekl Larry. “Ještě se trochu pozeptáme ve vesnici a potom se vrátíme do Londýna.”

Už chtěl odejít, když jeden z dělníků odhrnul plátno z náhrobku.

“Mohli bychom se ještě podívat, čí je tenhle pomník,” řekl Larry a přistoupil blíž. Muži se postavili stranou, aby měl lepší výhled. Larry si přečetl nápis a překvapením se mu zatajil dech.

Na památku Markéty Stuartové manželky Gordona Stuarta (z Calgary v Kanadě) Zemřela 4. května 1899

Dále věnováno památce jeho jediné dcery Jeane, rozené 10. června 1898, zesnulé 1. května 1899.

Dívka se k němu přidala a oba tam stáli a upřeně hleděli na náhrobní kámen.

“Jeho jediná dcera!” řekl Larry udiveně. “Jeho jediná dcera! Kdo je potom Clarissa?” IX. MUž, KTERÝ PŘIŠEL O JEDEN PRST

Prohlídka místních záznamů nepřinesla žádoucí výsledek. Markéta Stuartová zemřela na farmě asi tři míle od Beverley Manoru a od její smrti farma dvakrát změnila majitele.

“Před dvaceti lety?” opakoval farm ář, kterého Larry zpovídal. “Víte, před dvaceti lety bylo v téhle farmě sanatorium. Vedla ho žena, která o nemocné pečovala.” Kde ta žena teď je, nevěděl. Nebyla místní. Vzpomněl si, že slyšel, že už nežije.

“Lámal jsem si hlavu, abych si vzpomněl, jak se jmenovala,” řekl farmář. “Řek jsem to tomu pánovi včera, že bude nejlíp, když si zajde do Somersei House -“

“Včera tu byl nějaký pán?” zeptal se pohotové Larn “Někdo se tu včera vyptával?”

“Ano, pane, někdo z Londýna,” odpověděl farmář “Přijel sem autem a dával mi padesát liber, když mu řeknu jméno ty ženy, co tu spravovala to sanatorium a sto liber, když mu povím něco o ty dámě, co tu umřela před dvaceti lety. Jmenovala se Stuartová.”

“Skutečně?” zeptal se Larry a napnul pozornost. Věděl dobře, že to nebyl nikdo ze Scotland Yardu. “Jak vypadal ten zvědavý pán?”

“Byl to dost vysoký muž,” řekl farmář. “Neviděl jsem mu dobře do obličeje, protože měl až

po bradu zapnutý plášť Ale všiml jsem si, že mu na levé ruce chybí malíček.” Na zpáteční cestě do Londýna byli Larry i Diana pohříženi do vlastních myšlenek. Larry se nezmiňoval o jejich návštěvě Beverley Manoru, dokud se auto nezačalo proplétat hustým provozem na Westminsterském mostě.

“Kdo se tak bláznivě honí za vším, co souvisí se Stuartovými a je ochoten zaplatit za jakoukoli informaci padesát liber?” zeptal se. “Kde je Stuartová dcera Clarissa a jak vůbec může mít dceru Clarissu, když jeho jediná dcera Jeane je pohřbena v Beverley Manoru?”

“Když jsme procházeli Beverley, stavil jste se u kameníka. Řekli vám tam něco?” zeptala se dívka.

Přikývl.

“Náhrobek objednal pan Stuart. Chod íval každý den na hřbitov a sedával u hrobu. Objednal ho už před dvěma měsíci a teprve před týdnem si náhrobní kámen prohlédl a schválil.” Zamyšleně si kousal ret.

“V době mezi tím, co schválil náhrobek, a nocí, kdy byl zavražděn, musel zjistit, že má ještě

jedno dítě.” Potřásl hlavou. “Obvykle se taková věc nestává,” řekl rozhodně, “aspoň ne v běžném životě.”

Asi deset minut byl u komisaře a potom odešel do města. Sekretářka ho neviděla až v sedm hodin večer. Přikázal jí, aby na něho nečekala, byla sobota a úřední hodiny jí končily v jednu. Seděla u psacího stolu a četla, když vstoupil. Byl v tak povznesené náladě, že jí to ani nevytkl.

“Mám to!” řekl rozjásaně.

“Máte vraha?” zeptala se překvapeně.

“Ne, ne, ten Stuartův příběh. Přišla odpověď na kabelogram?” Diana zavrtěla hlavou.

“To není ani tak důležité,” řekl, když přecházel kancelář. “Zjistil jsem zápis o tom sňatku. Byl uzavřen v srpnu 1897 a svatební obřad se konal v kostele v Highgate. Víte, jak k tomu došlo?”

“Nevím,” řekla váhavě.

“Tak si to poslechněte. Gordon Stuart, v té době mladý muž, sem přijel na návštěvu. Vypátral jsem, že se ubytoval v hotelu Cecil a bydlel tam od června do srpna roku 1897. Oženil se s dívkou, která se jmenovala Markéta Wilsonová, a vrátil se do hotelu Cecil sám v březnu roku 1898. Mají tam záznam, že dva dny nato co se vrátil do hotelu, odjel do Kanady. Vedou také

knihu, do níž si zapisují adresy, na které se má doručit pošta, takže nebylo těžké vystopovat až

sem, kam měl namířeno. Potom jsem navštívil vikáře kostela, ve kterém byli oddáni. A tam jsem něco objevil.”

Odmlčel se a zamračeně si vjel rukou do vlasů.

“Moc rád bych věděl, kdo je ten vysoký muž, co přišel o malíček na levé ruce,” vybuchl zlostně.

“Proč?” zeptala se překvapeně.

“Předběhl mě o jeden den,” řekl Larry a když ho mrzutá nálada poněkud přešla, pokračoval:

“Tady se rozvíjí příběh, který Stuart vyprávěl vikáři, když se s ním sešel na Strandu v den před odplutím do Kanady odkud se vrátil až před osmi nebo devíti měsíci. Vikář, který je oddával, si moc dobře všechno zapamatoval. Vyprávěl mi, že Stuart byl hodně

nervózní a trochu ješitný mladý muž, který se strašně bál svého otce, bohatého farmáře v Kanadě. Stuart mu vyprávěl při šálku čaje, který spolu vypili v hotelu Cecil, že po návratu do Kanady řekne otci o sňatku. Trápilo ho, jak to otec přijme, nebo přesněji řečeno vůbec nepochyboval o tom, že bude řádit. Na vikáře to působilo asi tak, že ho ten stařec vydědí. Abychom to zkrátili, Stuart řekl, že příští den odjíždí z Londýna, při první příležitosti se přizná otci a potom se vrátí pro manželku. Je mi jasné,” pokračoval Larry, “že Stuart svému otci o svatbě neřekl a své tajemství pečlivě skrýval. Byl tak vyplašený, že přerušil veškeré

styky se svou manželkou, aby se to nikdo nedověděl.”

Dívka zavrtěla hlavou.

“Nechci soudit mrtvého člověka příliš tvrdě, ale nebylo to od něho mužné jednání.”

“Máte pravdu,” kývl Larry. “Nebylo to čestné. Musel ji tu zanechat zna čně velký obnos, když

ji vikář navštívil, nežila si špatně, aspoň to tak na něho působilo. Stuart odjel v březnu. O tři měsíce později, v červnu 1898, se mu narodilo dítě, které nikdy neviděl a o kterém pravděpodobně nikdy neslyšel. Až po letech se vrátil hnán výčitkami svědomí do Anglie, aby našel svou ženu a zjednal jí postavení, jaké jí náleží.

Zřejmě najal soukromého detektiva. Výsledkem pátrání byl objev na hřbitově v Beverley Manoru, hrob jeho manželky a jediného dítěte.”

“A co Clarissa?” zeptala se dívka a Larry pokrčil rameny.

“To je tajemství číslo dvě, které čeká na objasnění.”

Seděla tiše, zahloubaná do svých představ a na hezkém čele jí naskočily vrásky, jako by řešila nějaké dilema. Náhle odložila pero, které vytrvale okusovala, a podívala se na něho s vítězoslavným úsměvem. Larry na to pohotově zareagoval.

Tak jste to rozluštila?” zeptal se dychtivě a ona Přikývla. “Vy jste odhalila Clarissinu záhadu?”

Myslím, že rozřešit tenhle problém je to nejlehčí,” řekla klidně, “asi jsem nebyla při

smyslech, že mi u nenapadlo dřív. Máte křestní list?”

“Ještě ho nemám. Vypravím se za ním zítra,” objasnil Larry.

“Nenamáhejte se,” řekla Diana Wardová. “Clarissa je druhé dvojče!”

“Dvojčata!” vyhrkl Larry a dívka přikývla. V očích ji to jen hrálo nad jeho překvapeným výrazem.

“Je to jasné,” řekla. “Ubohá paní Stuartová porodila dvojčátka. Jedno z nich zemřelo. To druhé je Clarissa a Stuart se o ní dozvěděl možná až v posledních hodinách svého života.” Larry na ni hleděl s posvátnou úctou.

“Až jednou budete generálním komisařem metropolitní policie, budu vám velmi vděčen, přijmete-li mě za svého sekretáře. Vidím, že se musím hodně učit.” X. PAN STRAUSS Už V TOM NEJEDE

Flash Fred z Londýna neodjel, upřímně řečeno ani neměl v úmyslu Londýn opustit. V hlavě

se mu honily jisté pochybnosti, s kterými by se rád vypořádal, a také by chtěl rozptýlit jisté

mraky, které mu kalily obzor. Flash Fred nebyl hloupý. Kdyby neměl filipa, nemohl by žít na vysoké noze, tak jak žil, ani by nemohl mít několikapokojový byt v Jermynské ulici a přepychovou limuzínu, ve které se večer vozil do divadla. Měl velké pracovní výdaje, ale přitom ohromné zisky. Měl hodně želízek v ohni a o žádné se nespálil, což je tajemstvím úspěchu ve všech oborech lidského konání.

Večer téhož dne, kdy Larry pokročil ve svém pátrání, Flash Fred vymyslel v odloučenosti a tichu svého přezdobeného salónu teorii velmi těsně navazující na to, co objevil ten den ráno. Muži jeho temperamentu a nejistých vyhlídek jsou trvale nespokojeni. Tato nespokojenost je ovlivní k odbočení z přímé cesty a nese plnou odpovědnost za jejich zkázu. Sto liber měsíčně, ročně inkasovaných, je pěkný příjem. Ale podsvětí se štítí všeho, co zavání stálostí, pravidelností a pořádkem, co je tak úzce spjato s vězeňským životem, až to u bývalých trestanců vyvolává nepřekonatelný odpor.

Dvanáct set liber ročně dělá šest tisíc liber za pět let, nebo dvacet čtyři tisíc dolarů v současném kursu, tedy slušnou částku. Pět let je velkým krajícem ukrojeným z dobrodružství

života lidí typu Flashe Freda. Dvanáct set liber představuje v nejlepším případě jen dvě sázky v ruletě, které se mohou vypařit během tří minut.

Doktor Judd byl sběratel. Fredovi se doneslo, že rezidence doktora Judda v Chelsea je pravou pokladnicí obrazů a antických šperků. Dozvěděl se z novin, že doktor Judd vlastní historické

drahokamy v ceně padesáti tisíc liber. Fred si sice na historii nepotrpěl, ale sledoval pozorně, jakou cenu mají drahé kameny. Teorie, kterou vymyslel, byla v podstatě aritmetická. Podaří-li se mu odejít v dvaceti čtyřech hodinách s majetkem v hodnotě deseti tisíc liber, nejen že předem vyzvedne roční příjem na osm nebo devět let, ale uchrání se také nepříjemností

spojených s každoroční návštěvou Londýna. Během roku se může leccos přihodit. Vždycky mu nemusí na pravidelnou návštěvu Londýna vybýt čas. Vězeňské správy bývají neoblomné, což je všeobecně známý fakt. Doktor Judd také už nemusí být naživu.

Dostat se k těm cennostem nebude snadné, protože doktor nepatřil k lidem, kteří si svoje věci nehlídají.

Obvyklé metody jak se na ne podívat odporovaly Fredovu profesionálnímu cítění. Vydělával si na svůj chlebíček obratným jazykem a v případě potřeby bleskurychlým použitím jistých mozkových buněk. Páčidlo pokládal za strašlivý nástroj, bylo spojeno s prací. Existovala tu ještě jiná metoda, a když se mu to jednou podán, odváží se ho doktor zažalovat?

Ten den, když se v poledne bez cíle procházel po Piccadilly, potkal vysokého, statného muže, který se mu zjevně snažil vyhnout, Fred ho však chytil za ruku a obrátil čelem k sobě.

“No ne, to je přece číslo 278! Jak se vede, Straussi?”

Obličejem pana Strausse to nervózně zaškubalo.

“Asi se mýlíte, pane,” odtušil

“Dej pokoj,” řekl Fred, uchopil ho pod paží a vedl po Regentově třídě.

“Odpusť, nepoznal jsem tě,” vymáčkl ze sebe pan Strauss. “Nejdřív mě napadlo, že bys mohl být fízl.”

“Vida, a nejsem,” řekl Flash Fred. ,Jak si s námi ten starej svět hraje, co? Pamatuješ na chodbu G v Portlandu, v bloku B?”

Obličejem statného muže to opět škublo. Neměl rád. když se mu připomínaly vězeňské

zážitky, ačkoliv neměl celkem nic proti spoluvězni ze sousední cely.

“A jak se vede tobě?” zeptal se. Fred si vyšel bez diamantů, měl je schované v zadní kapse u kalhot, protože nikomu nedůvěřoval.

“Nestojí to za nic,” řekl a nebyla to pravda, žádný grázl nepřizná, že si žije. Náhle se zeptal:

“Proč jsi mě pokládal za fízla, Straussi?”

Strauss se podle všeho cítil celý nesvůj.

“Ale, jen mě to tak napadlo,” pleskl neuv áženě.

“Jedeš v tom zase pěkně po staru?”

Fred se na něho upřené zadíval a viděl, jak mu těkají oči.

“Ne, sekám teď dobrotu,” prohlásil.

“Nevykládej mi pohádky, vždycky si budeš nějaké vymýšlet,” Fred si šel pro inspiraci k Larrymu Holtovi. “Vsadím se, že chceš něco votočit.”

Strauss se rozhlédl kolem, jako by hledal nějakou únikovou cestu, a Fred, který nikdy neopomenul využít sebemenší příležitosti, nastavil významně dlaň a lakonicky řekl: “Naval!”

“Mám tu jen pár věcí,” přiznal se Strauss. “Buď jsem je dostal, nebo je nebude nikdo postrádat, jsou to takové prkotinky. Pár lžiček na sůl” vypočítával kořist.

“Naval!” opakoval Fred. “Jsem na tom bledě a potřebuju prachy. Něco si z toho nechám a peníze ti někdy vrátím.”

Strauss obracel kapsy a klel při tom.

“Pojď, dáme si něco k pití,” vyzval ho Fred, když byla transakce k jeho spokojenosti provedena.

“Nechals mi toho sotva za tři libry,” bručel Strauss. “Ne, to nebylo spravedlivý, Grogane, a nezdá se mi, že bys byl na tom nějak moc bledé.” Díval se na něho podezíravě.

“Zdání klame,” halasil vesele Fred a vedl ho do nejbližšího výčepu. “Co teď děláš, komorníka nebo správce domu?”

“Správce,” odpověděl Strauss a obrátil do sebe skleničku. “Není to špatný místo, Grogane.”

“Říkej mi Frede,” vybídl ho Flash Fred.

“Podle libosti,” řekl Strauss. “Správcuju teď u moc hodnýho pána.”

“Má prachy?”

Strauss přikývl.

“Topí se v nich,” řekl stručně. “A co z toho? Ví, že jsem seděl a chová se ke mně moc slušně.” Fred se na něho upřeně podíval.

“Pořád ještě šňupeš, co?” nadhodil a Strauss , začervenal.

“No jo,” řekl mrzutě, “člověk se musí sem tam trochu povzbudit.”

“No dobrá, dobrá,” chlácholil ho Fred, “kdo je tvůj šéf?”

“Toho nebudeš znát,” Strauss potřásl hlavou. “Buili v City a je ředitelem pojišťovny.”

“Doktor Judd?” zeptal se rychle Flash Fred.

“Uhádls,” řekl Strauss překvapeně. “Jaks na to přišel?” Brzy potom se rozešli a Flash Fred usilovně po celí zbytek dne přemýšlel. K večeru už měl naplánováno co a jak.

Když se setmělo, pečlivě se oblékl a korzoval po Strandu. Byl přesvědčený, že kromě jiných předností je prostě neodolatelným mužem, který v tom umí chodi1 Pro každou osamělou dívku pospíchající domů měl připravený úsměv. Předtím už byl mnohokrát odmrštěn, ale ty nejhezčí vzpomínky měl na okamžiky, které mohl připsat k dobru. Mezi kostelem sv. Martina a nárožím Strandu neměl žádný úlovek, protože děvčata se mu buď nelíbila, nebo nebyla sama. Proti Morleyov u hotelu spatřil oslnivý zjev.

Zahlédl ji jen letmo pod svitem pouliční lampy a jen neobyčejně půvabná tvář ho okouzlila. Byla sama. Fred se rychle otočil a dvěma dlouhými kroky ji dostihl.

“Nepotkali jsme se už někdy?” zeptal se a smekl klobouk, ale dál už neřekl nic. Někdo ho chytil za límec a strhnul zpátky.

“Frede, asi se vám budu muset víc věnovat,” pronesl nenáviděný hlas Larryho Holta a okamžitě Freda zpražil.

“To nemáte kam jít, že musíte být zrovna tady,“zakňoural a pokračoval v procházce po Strandu náhle zbaven vší romantiky. Na zátylku ještě cítil klouby muže, který ji z něho vytřásl.

Dívka šla dál, aniž si uvědomila, že ji sleduje Larry Holt. Nebylo nic neobvyklého, že ji na ulici někdo oslovil.

Už se proti tomu dovedla obrnit.

Bydlela nad trafikou v ulici Charing Cross a Larry zahlédl, jak otvírá postranní dveře a mizí v temné chodbě. Počkal ještě pár minut a potom šel dál.

Cítil k té dívce mimořádný obdiv. Namlouval si, že ho vlastně ani tak nepřitahuje její něžná

krása a čistá ženskost, ale její nadání, její výjimečná schopnost logicky usuzovat. A abychom byli k němu spravedliví, opravdu tomu věřil. Nebyl sentimentální, znal krásné ženy na obou stranách hranice, která odděluje bílé a černé ovce, dobro a zlo. Několikrát se zamiloval, ale prošel žhavými sny mládí bez jizev, aniž ho milostná zkušenost nějak poznamenala. Aspoň si to tak myslel. Bylo zvláštní, že si vůbec něco namlouval, ale jedno se popřít nedalo. Pokud nebyl služebně zaneprázdněn, přemýšlel jen o svém vztahu k Dianě Wardové. A to ji znal něco přes dvacet čtyři hodiny.

Diana Wardová se nezabývala Larrym, když se vracela domů. Byla plně zaujata problémy kolem Stuartova případu. Cítila, že objevením pohřešované Clarissy by stáli na nejlepší cestě

k odhalení příčiny Stuartovy smrti i důvodu, proč byl ten ohavný čin spáchán. Zabouchla dveře a pomalu stoupala po úzkém a tmavém schodišti. V horní části domu nad trafikou tyly tři byty. Její, nejlevnější, byl až nahoře. Věděla, že nájemníci ostatních dvou bytů

tráví víkend na venkově.

V prvním patře bydlel úředník státní správy, starý mládenec a bodrý člověk. Kvůli jeho veselým přátelům často celou noc nemohla spát. Ve druhém patře bydlel návrhář z novin s manželkou. Na své sousedy si nestěžovala.

Vystoupila po schodech do mezipatra, kde se schodiště dělilo na dvě poslední ramena a náhle se zarazila. Zdálo se jí, že zaslechla nějaký šramot, slabé vrznutí, které spíš ucítila, než

uslyšela. Na chvilku se zastavila a usmála se tomu, jak je nervózní. Takové vrznutí a šelest slyšela už předtím na tmavém schodišti a když přemohla strach, zjistila, že pracuje jen její

fantazie. Přesto vystupovala nahoru trochu pomaleji a dostala se na plo šinku, odkud vedlo

už

jen pár schodů k jejímu bytu. Plošinka byla dost široká a když se otočila, měla jednu ruku na zábradlí a natáhla druhou.Jako by chtěla prokázat statečnost, kdyby se tam náhodou někdo schoval.

Tu se jí zatajil dech. Dotkla se kabátu nějakého muže Vykřikla, ale v mžiku jí velká, špinavá

ruka zakryla obličej a byla pomalu vlečena zpátky. Bojovala, snažila se ze všech sil vyprostit, ale muž měl nadlidskou sílu a paže, kterou jí obtáčel tělo, byla jako kleště. Pak náhle dívka ochabla a silná paže povolila stisk.

“Panenka omdlela, co?” pronesl chraptivý hlas a když jí muž zatápal po obličeji, sevření

druhé ruky povolilo ještě víc.

Dívka sebou náhle trhla a vyprostila se, vyběhla několik zbývajících schodů, otevřela a zabouchla dveře. Otočila klíčem, který trčel v zámku zevnitř, nesmírně vděčná za to, že nikdy nezamykala byt zvenčí. Prolétla pokojem, rozsvítila a vytáhla ze zásuvky malý revolver. Pocházela z rodu, který se nedal snadno zastrašit. Přestože jí srdce bušilo až v krku, běžela zpátky ke dveřím a prudce je otevřela.

Na pár vteřin zůstala stát. Slyšela plíživé kroky na schodech a vystřelila. Někdo ustrašeně

zařval a klopýtal po schodech dolů. Chvíli váhala, ale už pádila za ním. Slyšela dupání na dolní chodbě a rachot otvíraných dveří. Seběhla posledních pár schodů, dveře zůstaly dokořán a po vetřelci ani stopy.

Skryla revolver v záhybu šatů a vyšla ven na ulici Charing Cross. V té době bylo na ní málo chodců. Rozhlížela se po útočníkovi. Od chodníku právě odstartovalo dodávkové auto a jediný člověk, kterého viděla nablízku, byl starý slepec. Bylo slyšet pravidelně ťukání

kovového bodce jeho hole, jak namáhavě škobrtal po dláždění.

“Slitujte se nad slepcem,” naříkal, “slitujte se nad ubohým slepcem!” XI. LUPIČI V YARDU

“Sunny,” rozmlouval Larry se svým sluhou, “Londýn je strašné město.”

“To je, pane,” souhlasil Patrick Sunny.

“Osvětluje ho jeden jasný, zářivý paprsek, a zbavuje ho vší bezútěšnosti a ošklivosti.”

“Myslím, že máte pravdu, pane,” přisvědčil Sunny. “Často jsem si toho všiml, pane. Moc rád chodím do kina.”

“Nemluvím o biografu,” utrhl se Larry. “Nic není mému myšlení vzdálenější než kino. Myslím tím něco Jiného, něco duchovního.”

“Dáte si whisky se sodou, pane?” zeptal se Sunny, kter ý konečně zajel na praktickou kolej.

“Vypadni!” zařval Larry a dusil se smíchem. “Ať už jsi venku, hnusný materialisto! Jdi do kina.”

“Ano, pane, ale už je pozdě.”

“Tak si jdi lehnout,” navrhl Larry. “Je ště počkej přines mi psací potřeby.” Seděl v županu, starých sportovních kalhotách a měkké košili, oblíbeném domácím oblečení. S pocitem tělesného blaha si nacpával leštěnou bryerku.

“Věř mi, Sunny,” spustil Larry Holt pateticky, “existuje množství horších míst než Londýn za jasného jarního dne, kdy ti srdce -“

Ozvalo se jemné zaklepání na dveře.

“Návštěva teď v noci!” Larry vypadal p řekvapeně. Nebyl to určitě nikdo ze Scotland Yardu, protože ze Scotland Yardu raději telefonují, někdy až moc.

“Myslím, že je někdo za dveřmi, pane,” nadhodil Sunny.

“Uvažuješ správné,” souhlasil Larry. “Otevři.”

Čekal a doléhal k němu šum hlasů. Návštěvníkem byla žena. A dříve než uhádl, o koho se jedná, do dveří vešla Diana Wardová. Viděl jí na obličeji, že se něco přihodilo, a šel jí vstříc.

“Co se děje?” zeptal se rychle. “Ten člověk vás sledoval?”

“Jaký člověk?” zeptala se překvapeně.

“Flash Fred.”

Zavrtěla hlavou.

“Nevím, jestli to byl Flash Fred,” řekla vážně, “ale jestli je hodně nepříjemný, pak to byl pravděpodobně on.”

“Posaďte se. Dáte si kávu? Právě jsem si chtěl vypít šálek. Sunny, přines dvě kávy.”

“Ano, pane,” řekl Sunny a dodal významně, “přejete si,abych šel do kina, pane?” Larry zrudl zlostí. “Přines to kafe, ty -” zasyčel. “Tak co se vlastně stalo?” Dívka začala bez okolků vyprávět o svém dobrodružství. Larry jí naslouchal s vážným obličejem.

“Velký, říkáte? To by vylučovalo Flashe Freda. Myslíte, že to byl lupič, někdo, kdo se k vám vloupal a koho jste vyrušila?”

“Neřekla bych,” zavrtěla hlavou. “Vím dokonce, že šlo o něco mnohem vážnějšího. Když

jsem se vrátila do svého bytu, prošla jsem všechny místnosti. V jídelně, kam obvykle chodím nejdřív, byl velký koš na prádlo.”

“Koš na prádlo?” opakoval udiveně.

Přikývla.

“Koš byl vystlán silnou prošívanou dekou a také pod víkem byla vycpávka. Uvnitř jsem našla tohle.”

Položila na stůl předmět, který přinesla. Vypadal jako letecká přilba, až na to, že neměl otvor pro ústa.

Larry ho uchopil a čichal k němu, ačkoliv vlastně nebylo třeba, ucítil nasládlou vůni hned, jak vešla do místnosti.

“Je to nasáklé chloroformem,” řekl. “Nebyla byste ovšem úplně v bezvědomí, ale znehybnělo by vás to.”

Přecházel sem a tam, ruce v kapsách a hlavu skloněnou.

“Našla jste ještě něco?”

“Když jsem vyšla na ulici, právě odjíždělo dodávkové auto nějaké prádelny. Dobře jsem si ho všimla, protože se mi zdálo, že nápis ,prádelna’, jediné slovo na autě, namaloval nějaký

amatér a udělal to dost špatně.”

Je to nepochopitelné,” řekl Larry a vypadal rozpačitě. “Ten darebák by vás nemohl odnést sám. Musel mít v domě komplice.”

“V tom s vámi nesouhlasím,” řekla klidně. “Ten můj byl strašné silný. V jeho rukou jsem si připadala jak dítě a byla by pro něho hračka stáhnout ten košík po schodech dolů a přenést ho přes chodník s pomocí řidiče dodávky.”

“Ale proč zrovna vás?” zeptal se zmateně. “Co je jim do vás?” Na to hned neodpověděla.

“Napadlo mi,” řekla konečně, “jestli jsem náhodou nepřišla na nějakou stopu, která usvědčí

Stuartou vrahy. Třeba něco vím, aniž si uvědomuji, že takoví důkaz mám. Rádi by mě

umlčeli.”

Larry byl hluboce zamyšlený.

“Počkejte chvilku, půjdu se převléknout,” řekl a odešel.

Dívka si s uznáním prohlížela útulně zařízený pokoj. když vešel Sunny s podnosem. Nejdřív zůstal stát před dveřmi a hlasitě zakašlal k velké nelibosti Larryho, kteří ho slyšel z

druhého pokoje.

“Přejete si cukr, prosím?” zeptal se Sunny dvorné a když přikývla, dodal: “Některé dámy nesladí. Bojí se, že ztloustnou.”

“Já nemám strach, že bych ztloustla,” usmála se.

“Ne, madam, vy se nemusíte bát,” potvrdil jí Sunny

Cestou ke svému bytu se s úsměvem zeptala Larryho, jestli Sunny souhlasí se vším, vždy přitaká ke všemu, co řekne.

“Dosud přisvědčil na všechno,” odpověděl Larn “Někdy mě to přivádí k zoufalství. Ještě jsem neobjevil nic, na co by měl Sunny svůj vlastní, vyhraněný názor” Později se přesvědčil, že existuje aspoň jedna věc. o které má Sunny vlastní mínění, ale to uplynulo ještě mnoho vody.

Když přišli k domu v ulici Charing Cross, Larry se dal do prohlídky. Vzal si s sebou baterku a zkoumal každý schod, ale bez úspěchu. Tajemný vetřelec po sobě nezanechal nejmenší stopy.

“A teď si prohlédneme váš pokoj.”

Prozkoumali prádelní koš, který dívka tak přesně popsala.

“Neobjevil jsem nic nového,” řekl. “Podívejte se, jestli vám něco nechybí.” Dala se sama do prohlídky bytu a vrátila se k němu zmatena.

“Zmizel můj zelený plášť a klobouk.”

“Je ten klobouk výrazný?” zeptal se rychle.

“Jak to myslíte, výrazný?” zeptala se udiveně.

“Je dost nápadný?”

“To ano,” usmála se. “Zlatožlutý klobouk, který nosím k zelenému plášti.” Kývl na souhlas.

“Byla jste v něm v Yardu?” zeptal se.

“Často,” odpověděla překvapeně.

“A máme to,” řekl. “Pojďte se mnou dolů. Nenechám vás tu samotnou.” Šla s ním na ulici k první telefonní budce, odkud zavolal do Scotland Yardu a vyžádal si službu u vchodu.

“Byla tam dnes večer slečna Wardová? U telefonu inspektor Holt.”

“Ano, pane, právě odešla,” zněla odpověď.

Larry si povzdechl.

“Ale já přece nebyla v Scotland Yardu,” namítla udiveně.

“Někdo se za vás vydával,” odpověděl jí stručně.

Během několika minut dorazili do ponur é budovy na Temžském nábřeží. Dveře kanceláře číslo 47 byly zřejmě nepoškozené. Otevřel je a rozsvítil.

“No ovšem,” řekl tiše, neboť dvířka od skříňky, kde měl předmět týkající se Stuartovy vraždy, byla vypáčená a visela v závěsech.

Vytáhl všechno ven a rychle to zkontroloval.

Otržek papíru se slepeckým písmem zmizel!

XII. FANNY WELDONOVÁ SE PŘIZNÁ

Zvedl telefon a diktoval: “Pošlete mi sem dva muže a spojku, rychle!” Dívka se zájmem přihlížela. Teď to byl pravý Lam Holt, muž, o kterém komisař prohlásil, že ,sleduje stopu i ve spaní’. Požádal ji, aby vyšla z kanceláře a zůstala před otevřenými dveřmi, zatímco místnost prohlížel Lupič se ani nenamáhal s odnesením lehkého páčidla, kterého použil. Leželo na podlaze a Larry je zvedl s kouskem papíru v ruce a přenesl na světlo. Na hrubém konci páčidla ulpělo krátké bavlněné vlákno jako důkaz, že ten, kdo ho použil, měl bavlněné rukavice. Otisky prstů nezanechal. Jedinou Larryho nadějí byl podnos s rozloženým důkazným materiálem Podnos byl plochý, skleněný, s proutěnou obrubou a držadly. Larry předpokládal, že jestli si pachatel svlékl

rukavice, udělal to tady. Ten, kdo není

zvyklý pracovat v rukavicích, svlékne je, aby mohl prozkoumat menší předměty. Jeho předpoklad byl správný. Dýchl na spodní víčko zlatých hodinek a objevil zřetelný otisk palce. Mezitím se dostavili dva policisté.

“Je někdo v laboratoři?” zeptal se.

“Ano, pane,” informoval ho jeden.

“Doručte tam tyhle hodinky. Držte je za kroužek. Když se otisk nepodán sejmout pomocí

prášku, ať ho ofotí a do hodiny zjistí!”

Lupič se dopustil ještě jiné chyby. Larry se podíval do koše na papír a vytáhl z něho tři zmačkané listy. Dva z nich nebyly důležité, byly to Dianiny poznámky. Ale na třetím listu papíru byl zručně nakreslený plánek kanceláře s vyznačením skříní i polohy psacích stolů.

“Počítali s tím, že tu máme tři skříně,” řekl Larry. Jedna má být nalevo od krbu,” vzhlédl a obočí se mu naježilo. “Hrome, je to tak! A druhá za dveřmi,” podíval se tam a přikývl. “Znají

tu místnost líp než já, slečno Wardová,” podotkl a podíval se opět na papír. “Ten, kdo to nakreslil, se musí vyznat v rýsování stavebních plánů. Budeme si muset obstarat sejf a tělesnou ochranu,” dodal trpce.

Ve dveřích se objevil sir John Hason, který si občas zašel večer do Yardu, aby využil ticha a ničím nerušeného klidu pozdních hodin.

“Co se stalo, Larry?” zeptal se.

“Nic moc,” Larry nedbale mávl rukou. “Jen se sem někdo vloupal. Neměli bychom zavolat policii?” zeptal se s úšklebkem a sir John se zazubil. Ale hned se mu úsměv vytratil z tváře.

“Snad nesebrali ty materiály k případu Stuart?”

“Jen jeden, na kterém záleží,” odpověděl Larry. “Nebylo by na škodu, kdybychom si sem přivedli pár skautů na hlídání našeho movitého majetku.“Jsem rád, že si to tak nebereš,” řekl komisař, ale zůstal vážný. “Zavoláme si vrátného.”

Vrátný jim nemohl dát žádné uspokojivé vysvětlení.Slečnu, co prošla, pokládal za slečnu Wardovou. Bylo obvyklé, že úředníci při nástupu do služby nahlásili číslo kanceláře. Stejná

praxe byla i po služebních hodinách.

Návštěvnice řekla ,47’ a byla bez okolků vpuštěna. “Nebyl tu nikdo cizí?” Larry se obrátil na Dianu “Ne,” řekla dívka, ale potom si vzpomněla: “Dnes, odpoledne tu byl slepec.

Vzpomínáte si, chtěl jste vědět, čím ti ubožáci píší a já jsem požádala toho drobného staříka, co prodává sirky na nábřeží, aby sem přišel.” Larry si vzpomněl.

“Ten určitě nenakreslil plánek kanceláře,” řekl. “Zdá se, že nám to tu trochu vrže,” řekl sir John, kdy vrátný odešel. “Nemůžeme to tomu člověku dávat za vinu. Je to naše chyba.”

“V dvoraně je tolik světla, že si člověk sotva přečte plakát,” stěžoval si Larry. “A tady je náš

expert na otisky.”

Přicházel policista s širokým úsměvem na tváři. Byl to úsměv muže, který osedlal správného koně.

“Zjistil jsem to hned napoprvé, pane,” řekl. “Je ‘ Fanny Weldonová, Coramská ulice 280. Tady máte její rejstřík.” Podával Larrymu kartu.

“Dvakrát uvězněna za nezákonné představování jiných osob,” četl Larry. “To bude ona. Ale jak se: zamíchala tady do toho případu?”

Vysvětlil to policista, který odnesl a opět přinesl hodinky.

“Fanny je zvláštní případ, pane. Není v ní ani jiskřička originality. Všechny ty nepříjemnosti si zavinila sama tím, že se nechala zatáhnout od jiných do různých intrik. Před

dvěma lety si ji najal velký Joc Jaket, aby zahrála herečku Lottie Homeovou. Potom jí někdo zaplatil, aby v hotelu Victor Hugo představovala číšnici za nepřítomnosti majitele a Manicův gang ho zatím vybílil.”

Larry seděl u stolu, podpíral si bradu a přemýšlel.

“K tomu došlo teď taky,” řekl. “Ti lidé si vytipovali všechny londýnské grázly a nejspíš si Fanny najali. (Říkal jste Coramská ulice 280? Podíváme se, jak se na to Fanny bude tvářit.” Čekali na ni až do svítání. Číslo 280 byl rohový činžák, kde se zřejmě pronajímaly jednotlivé

pokoje. Brzy po rozednění přirazil k chodníku taxík a vystoupila z něho žena. Zaplatila řidiči a kráčela ke dveřím. Larry se za ní náhle objevil a uchopil ji za ruku. Byla docela pohledná a pusinku měla pěkně proříznutou.

“Co je, co si to dovolujete?” ulekané na něho vyjela.

“Půjdeme se trochu projít,” řekl Larry.

“Vy jste polda?” zeptala se a zbledla.

“Hodnej polda,” řekl Larry, stále ji držel za loket a mířil k nejbližší policejní strážnici, kde už

s ostatními policisty čekala Diana.

Cestou na strážnici Fanny naříkala nad svým osudem.

“To má člověk za svoji dobrotu,” stěžovala si trpce. “Co mi chcete přišít?”

“Svatokrádež,” řekl Larry vážně a Fanny udivené vzhlédla.

“Svatokrádež? Co tím myslíte? Vloupání do kostela, nebo co?”

“Vloupání do Scotland Yardu,” ozřejmil Larry.

Dlouze se nadechla.

“Tak přece jste polda!”

“Sama jste to řekla,” souhlasil Larry.

Odvedli ji do uzavřené místnosti. Předtím Fanny prohledala jedna z policistek. Při prohlídce se našlo sto padesát liber v bankovkách, a Fanny, které se vrátila nálada, trvala na tom, aby je přepočítali.

“Už se mi na policii dost věcí ztratilo,” řekla

Nepřevedli ji do cely, ale do mal é čekárny k výslechu.Přítomnost Larryho a Diany byla pro zadrženou zdrojem velkého zájmu.

“Koukám, že jste si sem přivedl slečnu,” řekla rozpustile. Přes elegantní šaty a vybrané

klenoty to byla v jádru uličnice. “To je dáma, co jsem ji hrála?”

“Ano, je to ona,” řekl Larry. “A teď k vám mluvím jako váš táta.”

“Tak se do toho dejte, mě se nemusíte bát,” pleskla bezstarostně. “Ale můžu vám říct, že už

pár měsíců sekám dobrotu.”

Larry se zazubil.

“Rád bych, abyste těsně vedle té své dobroty udělala čáru. Asi by byla trochu hrbolatá. Fanny, chci vám dál šanci. A budu k vám naprosto upřímný. Scotland Yard nemá zájem, aby se rozneslo, že se tam vloudila nějaká žena a přímo pod nosem jim štípla cenné dokumenty.” Fanny se tiše zasmála a mrkla na Dianu, kdy zachytila její pohled.

“Něco takovýho, to chce ženskou, že, drahoušku1” zeptala se. “Jen pokračujte s tou vaší

povídačkou, pane strašně moc zaměstnanej. Ale jestli si myslíte, že někoho prásknu, pak jste na velkým omylu.”

“Řeknete jen tolik, kolik chci od vás slyšet,” zaútočil Larry ostře. “Řeknete mi, kdo vás na tu práci najal.”

Fanny zavrtěla hlavou.

“Taky mi řeknete, kdo byl ten člověk, komu jste tu věc předala, a kde to bylo.” Opět

zavrtěla hlavou a dobrá nálada ji neopustila.

“Nemá cenu, abyste se mě vyptával,” řekla. “Nebudu vám odpovídat. Můžete mě dát zavřít třeba hned a ušetříte si tím spoustu námahy.”

“Dám vás odvést, až na vás sepíši žalobu,” řekl Larry klidně a Fanny se na něho ostře podívala.

“Už jste mě obvinil z nezákonného vniknutí a loupeže,” řekla.

“Z toho zločinu vás neobviním,” řekl Larry. “Jestli mi teď nedáte uspokojivou odpověď, zavedu vás zpátky a budete obviněna ze spoluúčasti na vraždě Gordona Stuarta v noci dvacátého třetího dubna.”

Hleděla na něho beze slova.

“Z vraždy?” opakovala. “Dobrý bože! Snad nechcete říct, že jsem v -“

“Jste v rejži,” navázal Larry. “Pomáháte vrahům uniknout. Najali vás, abyste ukradla velice důležitý předmět, který měla policie a který mohl vést k usvědčení vraha, a to je dostatečný

důvod, abyste byla v tom nejtěžším podezření.”

Najednou se zatvářila vážně.

“Myslíte to doopravdy?” zeptala se.

“Samozřejmě,” odtušil Larry přesvědčivě. “Podívejte se, Fanny, nechci, abyste měla dojem, že něco předstírám. Hraju to s vámi na rovinu, tak jak jen to může hrát člověk, který tomu druhému něco dává. Ukradla jste předmět, který mohl sloužit jako důkaz pro zatčení vrahů.”

“Jak se jmenujete?” zeptala se.

“Jsem inspektor Larry Holt.”

“To mě podržte! Tak to se vezu. Myslela jsem, že jste někde venku. Tak já vám to, pane Holt, řeknu. Slyšela jsem toho o vás hodně a taky to, že jste rovnej chlap. Vo ty práci jsem nevěděla vůbec nic, až mě včera odpoledne někdo zavolal, že se mám sejít s Velkým Jakem, nebo Slepým Jakem, jak mu říkají.”

“Slepý Jake?” opakoval Larry, který to jméno slyšel poprvé a vzpomněl si na slepého prodavače zápalek na nábřeží, co byl v jeho kanceláři, ale to určitě nebyl on. Diana ho popsala jako drobného muže.

“Vaši lidé ho moc dobře znají, pane Holt,” Fanny váhala. “Je to ničema. Vím, zní to divně, když to i já, ale vy víte, jak to myslím, je to špatenka.

K smrti se bojím Slepýho Jaka a v Londýně není chmaták, aby z něho neměl vítr. Dvakrát seděl, jednou za ublížení na těle a po druhý za přechovávání. Původně byli tři, jeden větší

grázl než druhej, a všichni slepí’ Říkali jsme jim Mrtvé oči Londýna, protože se pohybovali rychlejc než vy a v mlze dovedli pláchnout těm nejlepším detektivům, co kdy žili, protože mlha jim vůbec nevadila. Slepý Jake těm dvěma šéfoval, potom jeden z nich zmizel a slyšela jsem, že je mrtvej. Rok o sobě nedali vědět a pak se Slepý Jake zase objevil a topil se v prachech. Určitě pracuje pro ňákýho velkýho šéfa.”

“No dobrá, tak jste se sešla se Slepým Jakem?”

“Ano,” přisvědčila. “Dal mi ten plánek -“

“To nebyl jeho plánek, nemohl ho nakreslit,” přerušil ji Larry.

“To se ví, že nemoh,” řekla pohrdavé. “Ne, měl ten plánek s sebou. Někde ho mám. Možná že je v kabelce, co jste mi vzali.”

“Nechtě ten plánek být,” řekl Larry. “Našel jsem ho v kanceláři.”

“No, Slepý Jake mi řek, co mám dělat, že mi dá plášť a klobouk, který ta mladá dáma vždycky nosila do Yardu, a přikázal mi, abych řekla ,47’, až tam vejdu a vyběhla rychle nahoru.”

“Co jste měla sebrat?”

“Malou roličku hnědýho papíru. Řek mi, kde je a skoro přesně popsal, jak leží na tom

podnosu.” Pokrčila rameny. “Nemám zdání, jak to mohl vědět.”

“Já ano,” podotkl Larry a obr átil se k Dianě. “Ten drobný stařík, co prodává sirky, opět nabyl zraku. Kde najdu Slepého Jaka?”

“Toho nenajdete,” Fanny zavrtěla hlavou. “Nevychází nikdy za dne, jen výjimečně.”

“Jak vypadá?”

“Je ohromnej a silnej jako vůl.”

Diana vyjekla.

“Nemá vousy?”

“Má, slečno,” potvrdila Fanny. “Takovou malou, šedivou bradku.”

“Tak to byl ten muž na schodech,” řekla, Jsem si tím jistá.” Larry přisvědčil.

“No dobrá, a kdy jste mu měla tu věc předat?” obrátil se k Fanny.

“Dnes ráno kolem druhý. Řek mi, že ho v tu dobu najdu na dolním konci Arundelský ulice na Strandu, blízko nábřeží. Taky byl v prima náladě.”

“Víte, kde bydlí?” zeptal se Larry.

Zavrtěla hlavou.

“Před lety bydlívali v Toddově útulku,” řekla. “Je to takovej ústav v Lissomský uličce v Paddingtonu, kde se staraj í o slepý žebráky. Ale teď už tam asi nebydlí.” Larry zavedl Fanny zpátky k dozorčímu.

“Propusťte ji, ručím za ni. Fanny, zítra se mi budete hlásit v deset hodin v Scotland Yardu.”

“Ano, pane,” slíbila Fanny. “A co moje prachy?”

Larry chvíli uvažoval.

“Můžete si je vzít.”

“Až mi někdo řekne, že policajti jednaj křivě, tak mu to vytmavím,” řekla, shrábla bankovky a začala je až s urážlivou pečlivostí přepočítávat.

XIII. TODDůV ÚTULEK

“Drahoušku,” řekl Larry něžně, “měla byste jít domu a pořádně se vyspat.” Diana zavrtěla s úsměvem hlavou.

“Opravdu nejsem unavená, pane Holte,” řekla “Vezmete mě s sebou? Slíbil jste mi přece, že s vámi budu na tom případu pracovat.”

“Neslíbil jsem vám, že vás nechám celou noc vzhůru.” řekl vesele” je to na vás vidět. Myslím, že kromě spánku toho už dnes ráno moc nestihnu. No tak, běžte už. Tamhle se zrovna jako na zavolanou plouží taxík,” řekl a zapískal.

Cítila, že je k smrti unavená, a věděla, že Holt mluví rozumně. Přesto naposledy bez úspěchu zaprotestovala Larry byl neoblomný. Když taxík přijel, otevřel ji dvířka.

“Seržant Harvey vás doprovodí domů,” řekl a odvedl Harveye stranou. “Doprovod íte slečnu Wardovou až do jejího bytu, důkladně ho prohledáte a budete hlídat na plošince schodiště, než vás někdo přijde vystřídat.”

Hleděl za taxíkem, dokud mu nezmizel z očí, a pak se obrátil k druhému policistovi, který ho doprovázel.

“Seržante, my dva si teď důkladné prohlédnenu1 Toddův útulek,” řekl. Chvilku trvalo, než se objevil další taxík. Larry měl totiž vrozenou nechuť k chůzi. Na kostelní věži odbíjelo právě šest, když je taxík vysadil před Toddovým útulkem. Byla to ponurá, nepřívětivá budova se zabílenými okny. Po celé šíři domu se táhla černá tabule se zlatým a již vybledlým nápisem: “Toddův útulek pro nevidomé chudé.” Larry čekal, že se hned tak nedovolají obyvatel domu, ale mýlil se, Sotva zaklepal, dveře se otevřely a za nimi stál menší člověk.

“To není Toby, ani Harry, ani starý Joe,” řekl hlasitě. “Kdo je to?” Larry vycítil, že je

slepý. “Chtěl bych mluvit se správcem,” řekl.

“Ano, pane,” řekl muž uctivě. “Počkáte tu prosím, ano?” Zmizel v dlouhé chodbě, plné zákrutů a všelijak lomené a zanedlouho uslyšeli šouravý zvuk jeho trepek. Za ním kráčel vysoký muž s bílým kněžským kolárkem. Na očích měl brýle s tmavomodrými skly a procházel chodbou stejně tápavě.

“Půjdete prosím dál?” zeptal se kultivovan ým hlasem. Byl to statn ý muž a jeho hladce vyholený obličej svědčil o výjimečně silné povaze.

Jsem John Dearborn, ctihodný John Dearborn,” vysvětloval, když je vedl dál. “Navštěvuje nás málo lidí, bohužel. Toddův útulek asi nebude moc populární.” Nehovořil mrzuté, spíš vesele, jako člověk velké duchovní síly. Vůbec se nezmínil o tom, že přijeli tak časně.

Je to ještě kousek dál, pánové. Vím, že jste dva, protože slyším vaše kroky. Opatrně prosím, tudy.

Otevřel dveře a vešli do místnosti, která byla útulné zařízená. První věc, které si Larry všiml, byly holé zdi,pak si uvědomil s trochu svíravým pocitem, k čemu by tyly slepcům obrazy. Hlavním kusem nábytku byl stůl a vedle něho stál podivný malý přístroj, u kterého se otáčelo malé kolečko. Správce k němu přistoupil jistým krokem, stiskl knoflík a kolečko se přestalo otáčet.

“To je můj diktafon,” vysvětloval, obraceje se k nim s úsměvem. “Zabývám se literární

činností a diktuji tady do toho válce, z kterého se to potom přepisuje.” Larry projevil zdvořilý zájem.

“A teď, pánové, čemu vděčím za vaši návštěvu?” zeptal se ctihodný John Dearborn a posadil se.

“Jsem inspektorem Scotland Yardu a jmenuji se Holt,” řekl Larry. Správce se uklonil.

“Doufám, že se nikdo z mých nešťastných svěřenců do něčeho nezapletl?” zeptal se.

“To ještě přesně nevím,” odpověděl Larry. “Pátrám teď po muži, kterému říkají Slepý Jake.”

“Slepý Jake?” opakoval správce zvolna. “Nepamatuji se, že by se tu vyskytoval někdo s takovým jménem od té doby, co spravuji útulek. Jsem tady čtyři roky,” vysvětloval. “Bylo to tu vedeno, a velmi špatně vedeno, mužem, který sem shromáždil snad tu největší lůzu z londýnských slepců. Jak víte, slepci jsou obdivuhodní, hrdinní lidé, kteří v tom směru mohou kladně ovlivňovat ostatní. Ale mezi postiženými slepotou se najdou také lidé, patřící mezi největší chátru. Bezpochyby jste slyšel o Mrtvých očích?”

“Teprve dnes ráno,” řekl Larry a správce přikývl.

“Těchto lidí jsme se zbavili a dnes tu jsou velice slu šní staří lidé, kteří přes den prodávají na ulici a večer sem přicházejí. Děláme pro ně, co je v našich silách. Chcete si prohlédnout útulek?”

“Slepého Jaka tedy neznáte?”

“Nikdy jsem o něm neslyšel,” řekl John Dearborn. “Ale půjdete-li se mnou, můžeme se zeptat, jestli ho tu někdo nezná.”

V útulku byly čtyři ložnice a společenská místnost. V té seděli obyvatelé útulku nasáklí

tabákovým kouřem Larry se rozhlédl kolem a stěží potlačil zachvění.

“Okamžik prosím,” omluvil se pan Dearborn, když je vedl chodbou dál. Za chvíli se vrátil a zavrtěl hlavou.

“Nikdo tu nezná Slepého Jaka, jen jeden o něm slyšel vyprávět.” Šli po schodech nahoru k první ložnici.

“Myslím, že nebudete chtít vidět další,” řekl pan Dearborn. Larry zvedl hlavu.

“Zdá se mi, že tam někdo zasténal.”

“Ano, máte pravdu, je to takový smutný případ,” řekl správce. “Máme nahoře malé ložnice pro ty, kteří mohou zaplatit víc než druzí. Jednu z nich obývá muž, který, obávám se, to nemá

v hlavě v pořádku. Musel jsem o tom případu uvědomit zdejší úřady.”

“Můžeme jít nahoru?”

“Beze všeho,” řekl ctihodný pán Dearborn po krátkém zaváhání. “Obávám se jen jednoho, že vás ty jeho řeči unaví.”

V malé komůrce ležel scvrklý, asi šedesátiletý muž, který se na posteli zoufale zmítal ze strany na stranu a neustále hovořil, mluvil s nějakou neviditelnou osobou. Larry na něho udiveně hleděl.

“Zbabělý hovado!” mumlal ten muž na posteli. “Za to budeš viset, to si pamatuj! Za to budeš

viset!”

“Je to s ním strašné,” řekl ctihodný John Dearborn a potřásal hlavou, když se obracel k odchodu. “Tudy prosím, pánové.”

Ale Larry se nehýbal.

“No dobře, Jaku, ty si to taky slízneš! To si pamatuj, že si to slízneš! Nech je, ať si udělají tu špinavou práci sami! Nestrčil jsem mu ten papír do kapsy, to ne.” Larry udělal ještě pár kroků, sklonil se nad ním a zatřásl jím.

“Pusť mi ruku, bolí mě to,” řekl muž na posteli a Larry ho pustil.

“Vzpamatujte se, chci si s vámi promluvit,” řekl.

Ale muž pokračoval v blábolení a Larry s ním opět zatřásl.

“Dej mi pokoj,” brumlal starý muž, “nechci mít už žádný potíže.”

“Jak se jmenujete?” zeptal se Larry.

“Nechci mít žádný potíže,” opakoval muž.

“Je úplné v transu,” řekl John Dearborn. “Má utkvělou představu, že bude pykat za nějaký

žert, který provedl jednomu ze svých přátel dole.”

“Ale vyslovil jméno ,Jake,” řekl Larry.

“U nás je jeden Jake, Jake Horley. Chcete si s ním promluvit? Je to mladší člověk a dobře se s ním pobavíte.”

Zklamaný Larry sešel po schodech dolů a loučil se se svým průvodcem.

“Jsem opravdu rád, že nás poctila návštěvou policie,” řekl John Dearborn. “Přál bych si jen, abychom přesvědčili ostatní, aby k nám přišli. Seznámili jste se trochu s naší prací a s některými těžkostmi, které nám stojí v cestě. Ještě než odejdete, mohl byste mi říct, proč

hledáte Slepého Jaka? Moji lidé se budou zžírat zvědavostí, proč tu byla policejní návštěva.”

“V tom vám snadno vyhovím,” usmál se Larry. “Obvinila ho jistá žena, že ji navedl, aby spáchala loupež.”

Policejní důstojník, co ho doprovázel, na sucho polkl, protože nepatří k policejním praktikám prozradit informátora.

Larry pootevřel dveře a zůstal stát s jednou rukou na klice.

“Promiňte mi, pane Dearborne, chtěl bych vám položit jednu delikátní otázku,” řekl mírné.

“Také vás postihla -“

“Ach ano, jsem úplně slepý. Ty brýle nosím vyloženě z marnivosti. Myslím, že tak vypadám líp.” Tiše se zasmál.

“Sbohem,” řekl Larry, potřásl mu rukou, otevřel dveře a vrazil do Flashe Freda. Flash Fred zůstal ohromeně stát a pak sestoupil několik schodů pozpátku, což bylo dost riskantní. Larry si ho přeměřoval a hlavu měl skloněnou k jedné straně jako zvědavá slepice.

“Tak nevím, Frede, sleduji já vás, nebo vy mě?” zeptal se mírně. “A proč tak brzo vstáváme, Frede? Snad jste neběhal celou noc za svým, hm, obchodem?”

Tentokrát se Fredovi nedostávalo slov. Šel pěšky celou cestu z Jermynovy ulice do Paddingtonu a pečlivě se staral o to, aby nebyl sledován. Konečně nabyl řeči.

“Tak to byla past, co?” řekl trpce. “Moh jsem si to myslet. Ale nic na mé nemáte, pane Holt.”

“Mám na vás pár věcí,” řekl Larry vlídně. Nevědomky zavřel za sebou dveře útulku. “Nelíbí

se mi váš obličej, nelíbí se mi vaše šperky a přímo se mi hnusí váš rejstřík. Co je s vámi, Frede? Přišel jste sem s nějakým příspěvkem? Hryže vás svědomí?”

“Dejte s tím pokoj, pane Holt,” zavrčel Fred, k Larryho údivu se k němu přidal a odcházeli spolu.

“Nepůjdete do útulku?” zeptal se.

“Ne,” odsekl Fred.

Kráčeli beze slova dál, Fred šel mezi oběma policisty a hlavou se mu honily myšlenky. Dříve než dospěli do široké Edgwareské třídy, měl v duchu připravenou obhajobu.

“Nevím, co proti mně máte. Za starý hříchy mě sebrat nemůžete.”

“Jestli vám jde jen o to, nevím, proč jdete s námi. Ale když už jste se nám vnutil a nablízku není nikdo, kdo by mě viděl v tak roztomilé společnosti, můžete tu zůstat. Fred rázem zůstal stát.

“Chcete říct, že nejsem sbalenej?” zeptal se nedůvěřivě.

“Pokud vím, tak ne,” řekl Larry, “ledaže si vás soukromě pozval seržant Reed?”

“No to mě podržte,” řekl Fred ohromeně. “Kdo si ze mě vystřelil?”

“Neznáte někoho v útulku?”

“Klidně bych si splet útulek s kravínem,” odfrkl Fred. “Musel jsem se zeptat na cestu mlíkaře.”

“Měl jste se zeptat strážníka,” zabručel Larry. “Je jich tu dost.”

“Na můj vkus až moc,” odpověděl Flash Fred nenávistné. “Poslyšte, pane Holte,” začal náhle vážně, “vy jste džentlemen a vím, že byste mě neshodil.”

Larry tu poklonu přešel bez poznámky.

“Oč jde?” zajímal se a Fred zalovil ve vnit řní kapse kabátu a vytáhl dopis.

“Co tomu říkáte, pane?” zeptal se.

” Zítra máte být zatčen. Larry Holt má na vás zatykač. Přijďte o půl šesté ráno do Toddova útulku v Lissomské uličce a ptejte se na ,Lewa’. Dá vám informaci a ta vám pomůže zmizet. Nesmíte být sledován, ani nesmíte někomu říct, kam jdete.”

Dopis nebyl podepsaný. Larry ho zase složil a chtěl ho vrátit Fredovi.

“Nemáte nic proti tomu, když si ho nechám?” zeptal se.

“Ne, pane, nechte si ho. Ale pane Holt, řeknete mi,” zeptal se nervózně, ,je na ty povídačce, že mé máte sbalit, něco pravdy?”

Larry zavrtěl hlavou.

“Pokud vím, nejste na indexu a zatykač na vás rozhodně nemám, Frede. Ve skutečnosti to máte teď u nás vyžehlený, že kdybyste to hrál poctivě, mohl byste si žít docela dobře a nemít strach z policie.”

“To je mi zatraceně volný,” řekl Flash Fred, když pajdal pryč a Larry ho klidně nechal odejít. XIV. FANNY MÁ NÁVŠTĚVU

Dům číslo 280 v Coramské ulici byl penzión a paní Fanny Weldonová tu měla pronajaty dva pokoje. Okna jednoho vedla do hlavní ulice a druhý měl výhled do boční uličky. Fanny žila spořádaně, pravidelně platila, nebyly s ní skoro žádné potíže a neměla pošpiněné jméno žádným

skandálem. Aspoň ne znatelně. Byla opravdu ukázkovou nájemnicí a paní domácí

byla ochotna udělat hodně, aby se jí zavděčila, ale vždycky dbala na to, aby dobrá pověst domu číslo 280 nijak neutrpěla.

Fanny měla za sebou rušnou noc, přesto se jí nechtělo ve dne spát a tak ve tři odpoledne vstala a zabývala se drobnými pracemi, kterým se s oblibou věnují snad všechny ženy. Musela si upravit klobouk, vyžehlit trošku prádla, něco pospravit a vylepšit.

“Včera v noci jste byla dlouho vzh ůru, paní Weldonová,” prohodila domácí, když jí donesla čaj.

Fanny přikývla.

“Abych to upřesnila, v noci jsem vůbec nebyla v posteli, šla jsem si zatančit. Kolik je hodin?”

“Šest. Myslela jsem si, že spíte, a když jste nezvonila, nechtěla jsem vás rušit.”

“Dnes večer půjdu brzy spát,” řekla Fanny a zažívala. “Co je novýho?”

“Nic, holčičko,” odpověděla domácí mateřským tónem. “V protějším pokoji máme nového nájemníka, mladého džentlmena,” ukázala palcem ke dveřím. “Je z Manchesteru a je moc tichý. S paní Hooperovou byly nějaké potíže kvůli obědu.” Předávala jí ty nejnovější klípky z penziónu.

“Pošlete mi něco studeného k jídlu,” řekla Fanny. “Půjdu brzy na kutě. Zítra mám moc důležitou schůzku.”

Neměla zrovna povznesenou náladu, když si připomněla schůzku s Larry Holtem. V půl osmé se pomalu svlékla a šla si lehnout. Byla k smrti unavená a usnula ještě dřív, než si položila hlavu na podušku. Sny lidí mimo zákon nebývají zpravidla horší než sny nevinných a

spravedlivých. Ale Fanny byla přetažená a měla těžké sny, příšerné sny o obludných zjeveních. Zdálo se jí o vysokých budovách, ležela na okraji střechy, jen jen spadnout. Pak ji p ronásledovali nějací muži ozbrojení dlouhými lesklými noži a ona se neklidné kroutila a převracela na posteli. Potom se jí zdálo, že spáchala vraždu, zavraždila Gordona Stuarta. Nikdy předtím o Gordonu Stuartovi neslyšela, dokud se Larry o něm nezmínil, a představovala si ho jako nezralého mladíka.

Konečně se měl její osud naplnit, zdálo se jí, že ji vyvádějí z cely s rukama svázanýma za zády a pomalu kráčela vedle kněze v bílém hávu do malé místnosti. A tu se před ní objevil muž, popravčí, a měl výsměšnou tvář Slepého Jaka. Cítila na krku smyčku a pokusila se vykřiknout, ale smyčka ji čím dál víc škrtila. Probudila se.

Dvě ruce jí svíraly hrdlo a ve světle pouliční lampy,které se odráželo zvenku, spatřila nevidomý obličej Slepého Jaka. To nebyl sen, ale skutečnost! Snažila se pohnout, ale držel ji tak, že byla bezmocná. Přitiskl ji jedním kolenem a mluvil tiše, šeplavé, a bylo to určeno jen jejímu uchu.

“Fanny, tys mě zradila,” šeptal. “Tys mé prozradila, ty mrcho! Ubohýho, starýho Slepýho Jaka! Chtělas mě dostat do lapáku, tos chtěla! Vím o tom všecko, řek mi to jeden kámoš u Todda. A teď té za to sejmu, slyšíš?”

Dusila se čím dál víc. Nemohla ze sebe vyrazit slova, cítila, jak jí rudne obličej a kruté ruce svírají stále silněji a silněji. Náhle se rozsvítilo světlo a ve dveřích stál ,muž z Manchesteru’, který si pronajal pokoj na protější straně chodby. Larry Holt čekal celou noc na plíživé kroky, protože věděl, že Slepý Jake přijde, až se dozví, že ho zradili. Stál a mířil dlouhým revolverem na škrtiče.

“Dej ty ruce nahoru, Jaku,” nařídil.

Slepý Jake se obrátil a vydal ze sebe hrdelní zvuk jako tygr, který je zahnán do pasti. XV. BOJ VE TMĚ

Chvilku se oba nepohnuli, potom Jake pomalu zvedl ruce.

“Máte pistolku, co?” zavrčel. “Snad byste nestřílel na ubohýho starýho muže, pane Holt.”

“Jdi pěkně vpřed a nepokoušej se o žádné triky, nebo té to bude mrzet.”

“Mě to dost mrzí už teď, pane Holt,” mumlal Jake.

Byla na něho nádherná podívaná. Pohyboval se lehce 75 jako dívka a jeho zvlášť vyvinutý

šestý smysl mu signalizoval, aby se vyhnul všem překážkám stojícím v cestě. Larry byl postaven před dilema. Jak se k němu muž přibližoval, byl v jedné palebné čáre s ženou, která ležela na posteli v bezvědomí. Nebýt toho, Larry by určitě použil zbraně, kdyby toho situace vyžadovala, ale teď nemohl střílet ani na záchranu vlastního života, aniž by ohrozil život Fanny Weldonové. Taky nemohl žádat na slepci, aby se přiblížil jinou cestou, neboť rozestavení nábytku v místnosti to vylučovalo. Ale skutečné nebezpečí Larry neviděl, až když bylo na dosah.

Obr se přibližoval s rukama nad hlavou a jednou rukou neohrabaně zavadil o osvětlovací

těleso. Dřív než Larrymu došlo, co by se mohlo stát, jeho velká ruka sevřela žárovku. Ta pod tlakem praskla, ozvala se ohlušující rána a pokoj byl ve tmě.

Teď vystřelit by bylo šílenství a Larry se opřel jednou nohou dozadu a napjatě čekal náraz těla, o kterém věděl, že se na něho řítí. A potom se sám octl v rukou Slepého Jaka. Diana nijak nepřeháněla, když mluvila o jeho síle. Byla strašná a třebaže Larry sám byl silný muž, cítil, že podléhá. Jak mohl ten zápas dopadnout, o tom Larry nikdy nepřemýšlel. Vyrušil je hluk otvíraných dveří a mužský hlas na chodbě o patro výš. Slepý Jake zvedl detektiva jako pytel hadrů a mrštil s ním na druhý konec místnosti, kde zůstal ležet s vyraženým dechem. O vteřinu později se dveře otevřely a Slepý Jake seběhl po schodech krytých kobercem rychleji než by se podařilo kdekomu s dobrým zrakem.

Larry se namáhavě zvedl a s baterkou hledal na podlaze revolver v místech, kde ho upustil. Popadl ho, běžel k oknu a díval se ven. Ale Slepý Jake už zmizel někde za rohem. Někdo vyměnil žárovku a Larry se šel podívat na Fanny. Byla stále v bezvědomí a rudá místa na krku svědčila o síle, s jakou ji Slepý Jake svíral.

“Pošlete radši pro doktora,” nařídil paní domácí, která se dostavila jako třetí a podezíravě si ho prohlížela.

“Co tu děláte v tomhle pokoji?” zeptala se výhružně. “Zavolám radši strážníka.”

“Zavolejte dva,” řekl Larry, “a přiveďte doktora.” Policejní strážnice nebyla naštěstí daleko a policejní lékař tam právě zjišťoval nejasný případ opilství, takže se mohl během několika minut dostavit.

žena zatím nabyla vědomí, ale dostala hysterický záchvat a nebyl na ni pěkný pohled.

“Myslím, že bude lepší, když ji převezete do nemocnice, doktore,” řekl Holt a lékař s tím souhlasil.

Prohlížel si zmateně podlitiny, které měla na krku.

“Tohle neudělal normální člověk. Musel k tomu použít nějakého nástroje.” Larry se zasmál. Byl to trpký smích.

“Jestli si myslíte, že to tak bylo, doktore, měl byste se podívat na můj krk,” řekl a ukázal rudou podlitinu, kde ho sevřely prsty Slepého Jaka.

“Nechci o tom moc mluvit,” řekl Larry, “protože to není záležitost, kterou bych se zrovna pyšnil, ale zvedl mě jako tenisový míček a hodil mezi ty hrnce pod okno.” Doktor překvapením hvízdl. Mezitím byla paní domácí ujištěna o Larryho dobrém úmyslu a hned se omlouvala a hned zase plakala nad pohanou, které se dostalo jejímu domu přítomností

policejního úředníka, i když tu strávil jen jednu noc.

Larry vyšel na ulici a plnými doušky dýchal čerstvý noční vzduch. Hlava se mu točila, byl

celý roztřesený a rozbolavělý. Netrápil ho tolik fakt, že on, Larry Holt, který doufal ve vítězství v amatérském šampionátu ve střední váze, byl pohazován jako míček. Naskočily mu vrásky na čele, když si uvědomil, že po světě a konkrétné v městě Londýně pobíhá volně

zločinec nebezpečnější než tygr, silný jako medvěd a trochu mazanější než opice.

“Čímž jsem vyčerpal celou zoologickou zahradu,” uzavřel Larry, když vypočítal nepříjemné

vlastnosti svého přemožitele.

O půl hodiny později dostaly všechny policejní stanice popis a začala honba na Slepého Jaka. Larry se dostal domů ve tři hodiny ráno a zastihl pokojně spícího Sunnyho v lenošce. Vzbudil ho jemným plesknutím na tvář.

“Sunny, v životě jsem něco takového nezažil,” řekl.

“To jistě ne, pane,” přitakal Sunny a protíral si oči. “Chcete to trochu zapít kávou, pane?” Larry se tomu bezúspěšně snažil přijít na kloub. Stál s rukama v kapsách, široce rozkročený a upřeně hleděl na rohož před krbem.

“Chytil mé za krk, Sunny, a mrštil se mnou na druhý konec pokoje.”

“Asi to tak bylo, pane,” souhlasil Sunny. “V kolik hodin r áno budete chtít snídani?” Larry byl unavený a necítil se dobře, ale musel se zasmát. “Kdyby mé přinesli domů se zlomeným vazem, co bys dělal?” zeptal se podrážděně. “Odřekl bych ranní noviny, pane,” odvětil Sunny bez váhání. “Myslím, že by to tak bylo v pořádku, pane.” “To by té ani trochu nezabolelo srdce?” “Ne, pane,” zněla překvapující odpověď. “Doktor říká, že srdce bolí od špatného trávení, pane.”

Larry mávl zoufale rukou, odkopl boty, svlékl si kabát a vestu, potom se zbavil límce a vázanky, uvolnil šle, lehl si do postele a hodil přes sebe přikrývku. Udělal to jednak proto, že byl velice unavený, a jednak proto, aby tím pozlobil Sunnyho.

XVI. PAN GROGAN POTKÁ DÁMU

“V pondělí se slavila u sv. Jiří na Hannoverském náměstí vznešená svatba. Všemi směry se táhly kolony aut a kočárů, lemovaly po obou stranách ulice a částečně zaplňovaly Hannoverské náměstí.

Mezi svatebčany byl také pan Frederick Grogan. Flash Fred nebyl pozvaný, a to ze dvou důvodů. Za prvé ho neznali přátelé nevěsty ani ženicha a za druhé by nebyl pozván, ani kdyby ho znali. Ale Fred se netrápil takovou maličkostí, jako je pozvánka. Věděl, že když se rodiny ženicha a nevěsty setkají poprvé a poznávají se navzájem s nedůvěrou na obou stranách, a když se vynoří záhadní bratranci z hlubin zapomnění a nepoznají je ani protagonisté toho velkého dramatu, potom obstojí i jeho obličej i postava v elegantně ušitém obleku a zajistí mu jedno z předních míst. Přišel v hedvábném lesklém cylindru, v rukavicích z bílé kozinky a bezvadné vyžehlených kalhotách, a když procházel chrámovou lodí, bylpokládán mylné za ženicha.

Nebyl tu, aby se snad vetřel do vyšších kruhů, ale protože ho zaujala nová móda, kdy ženy nosily své vzácné klenoty i v časných ranních hodinách. Neměl nic určitého na programu. Seznamoval se jen s prostředím, tak jako dobrý generál zkoumá terén, kde se možná odehraje bitva.

Svatby ho nezajímaly. Tyto obřady pokládal za zbytečnost, kterou si dopřává zahálčivá

smetánka a ne právě nadějná buržoazie. Obřad, který se protáhl, ho k smrti nudil a Fred ze srdce litoval, že se posadil dopředu a nemohl se tiše vytratit, nebo pozorovat lidi za sebou. Konečně bylo po všem, bohoslužba skončila a varhany duněly vítěznou melodií. ženich s nevěstou vypadali, jako by se jeden za druhého styděl. Procházeli slavnostně chrámovou lodí

a Fred se vmísil do řad blízkých příbuzných a přátel a vyšel s nimi až na schodiště. Rozmýšlel se, jestli by bylo vhodné, aby se zúčastnil svatební hostiny, až zjistí, kde se bude konat, když ho někdo chytil za paži. Rychle se obrátil.

“Zdravím vás, doktore,” hlaholil s úlevou. “Už jsem myslel, že je to ten chlap Holt. Pořád mě

pronásleduje, až mi to leze na nervy.”

Doktor Judd ve vycházkovém obleku, který zdůrazňoval jeho urostlou postavu, se na něho přísně podíval.

“Slíbil jste mi, že odjedete do Nice.”

“Zmeškal jsem vlak,” vyklouzlo hladce z Freda, “a můj kámoš odjel beze mne. Pár dní tu zůstanu a pak doufám, že zmiznu.”

Doktor Judd vypadal zamyšlené.

“Půjdeme kousek spolu,” řekl. “Chci si s vámi promluvit.” Šli mlčky přes Hannoverské náměstí a zahnuli na Bondovu ulici.

“Začínám vás mít tak akorát, pane Grogane,” řekl doktor Judd. “Myslel jsem, že už konečné

budu mít od vás pokoj a že se vrhnete do těch nejztřeštěnějších dobrodružství na evropském kontinentě. Místo toho vás vidím, jak si tu žijete spořádaným životem v Jermynově ulici.”

“Nevěděl jste, že jsem tu zůstal, říkáte?” vyrazil ze sebe Fred.

“Nic takového jsem neřekl,” odpověděl doktor klidně. “Jen jsem se zmínil o vašem záměru odjet do Nice.”

“Věděl jste tedy, že jsem tu zůstal,” naléhal Fred.

“Slyšel jsem o tom,” připustil doktor Judd. “A te ď, pane Grogane, nemyslíte, že vy a já

bychom se měli nějak dohodnout?”

“O čem?” zeptal se opatrně Fred.

“Dejme tomu, že vám vyplatím celou částku, ale mám podmínku, abyste mě už nechal na pokoji,” řekl doktor Judd.

Nic nezapadlo líp do Fredových plánů. Bude-li to rozumná částka, už si nebude lámat hlavu nebo se třást strachy, než někoho obere. Nakonec to může dělat pro zábavu a vylepšovat svou platební bilanci.

“Jsem pro,” řekl po přiměřené pauze a doktor Judd se na něho vážně podíval.

“Budete se mi muset zaručit. Nechci jen tak vyhodit dvanáct tisíc liber -“

“Dvanáct tisíc!” vyrazil ze sebe Fred. “To je docela pěkná suma.”

“Opakuji,” řekl doktor, “že se nechci zbavit takové sumy, dokud nebudu mít záruku, že už mě

necháte na pokoji. Chcete se mnou zítra povečeřet v osm hodin v mém domě v Chelsea?” Fred přikývl.

“Pozval jsem na večeři několik lidí,” řekl doktor, “ale nikdo vás tam nezná a musím vás požádat o laskavost, abyste se dál nestýkal s lidmi, s kterými se zítra seznámíte.”

“Nezdá se vám, že to by bylo pod mou důstojnost?” zeptal se Fred ve svatém rozhořčení.

“Nezdá,” odtušil doktor stručně a na rohu Bondovy ulice ho opustil. Dvanáct tisíc liber! Byla to ta nejfantastičtější dohoda a Fred, jehož prostředky se tenčily, kráčel v povznesené náladě směrem k Piccadilly.

Měl blažený pocit, duše mu přetékala šlechetností a v srdci zakoušel pocit velikosti, když na druhé straně ulice spatřil dívku.

Na její tvář se nedalo zapomenout. Jednou ji zahlédl ve světle pouliční lampy mezi kostelem sv. Martina a Strandem a teď přidal do kroku, přešel ulici a šel jí v patách. Nejdřív se úzkostlivě podíval dozadu, ale tentokrát se Larry Holt neukázal.

“Nemohlo to dopadnout líp,” řekl si Fred s ohledem na svůj elegantní zevnějšek. Na rohu

Piccadilly ji dohonil, s úsměvem smekl klobouk a Diana v první chvíli měla dojem, že toho cizího muže zná. Zpola napřáhla ruku a tu se Fred dopustil chyby, když ji oslovil svou obvyklou frází:“Neviděli jsme se už někdy?”

Rychle ruku odtáhla.

“Drahoušku,” řekl Fred, jste tou nejkouzelnější bytůstkou na světě a já se s vámi prostě musím seznámit.”

Tato věta navazovala na předchozí oslovení a v mnoha případech zabrala.

“Nejlepší bude, když mi zavoláte,” řekla a Flash Fred sotva věřil tomu, že ho může potkat takové štěstí.

Otevřela malou koženou kabelku, vytáhla z ní navštívenku a načmárala číslo.

“Tisíceré díky,” řekl Fred a vzal si navštívenku.

“Hned vám dám svou. Co byste řekla malé večeři -” Podíval se na navštívenku a četl: “Slečna Diana Wardová, krásné jméno,” řekl. “Diana! Kancelář číslo 47,” v okamžiku měl protáhlý

obličej. “Scotland Yard!” vykoktal.

“Ano, pracuji s panem Larry Holtem,” řekla sladce a Fred jenom polkl.

“Když tu není on, jste tu vy, a když tu nejste vy, je tu on,” řekl zuřivě. “Nemůžete už jednou nechat džentlmena na pokoji?”

XVII. POJISTNÉ

Téhož odpoledne Diana požádala svého šéfa o volno, čímž ho trochu přivedla do rozpaků.

“Beze všeho,” řekl, “dnes večer vás nebudu potřebovat. Půjdete si zatančit?” Přisvědčila.

“To je prima,” řekl srdečně. “Přeji vám dobrou zábavu.” Trochu ho to udivilo, protože ten případ ho zaměstnával tak plně, že nechápal, jak může Diana brát to, co on považuje za zábavu, jako práci. Jako by mu četla myšlenky, charakteristicky vystrčila bradu a řekla:“Je to pro mě služební povinnost, pane Holte. Ani ve snu by mi nenapadlo jít si zatančit, ale pozval mě můj bývalý šéf v pojišťovně, kde jsem pracovala šest měsíců jako jeho sekretářka.”

“Zdá se, že jste byla v zaměstnání od velice útlého veku,” usmál se. “Chodila jste do střední

školy?”

“Navštěvovala jsem církevní školu,” odpověděla klidně. “Teta, co mě vychovávala, byla velmi chudá.”

“Pamatujete se na otce a na matku?”

Zavrtěla hlavou.

“Doufám, že mě nebudete spojovat se ztracenou Clarissou,” usmála se. “Bohužel mám poněkud méně romantický původ. Skoro pokaždé čekám, že objevím jméno svého otce v protokolech Scotland Yardu, pokud je naživu, protože paní Wardová se nevyjadřovala o něm moc pochvalně. Máte pravdu, začala jsem pracovat dost mladá.”

“Říkala jste, že je to pro vás povinnost,” přerušil ji. “Jak jste to myslela?” Šla ke svému psacímu stolu, otevřela kabelku a vytáhla z ní dopis.

“Možná, že vás to bude zajímat,” řekla s úsměvem, “zve mě taky manželka pana Greye a bude mi dělat gardedámu.”

Larryho to opravdu moc zajímalo. Nechtěl to přiznat, myslel si totiž, že by byl indiskrétní, a nevěděl dost dobře, jak projevit radost, kterou pocítil, když mu to řekla.

“Tady těch pár vět mě přimělo, abych tam šla,” řekla Diana a začala číst:

” Poslední dobou jsme na tom nebyli moc dobře. V Baltském moři se potopila loď, což těžce postihlo mého společníka, a já musel vyplatit hezky vysokou částku, když zemřel muž

jménem Stuart.”

“Stuart?” zareagoval okamžité Larry. “To asi nebude náš Stuart. Mimochodem, porota se právě usnesla, že v tomhle případě jde o utopení. Neměli jsme zájem usnesení poroty oponovat nebo předložit důkazy, které by mohly vrahy varovat. Tak Stuart, co?” Pokyvoval hlavou. “Dlužím vám omluvu, Diano,” řekl a poprvé ji oslovil křestním jménem. “Připadalo mi, že budete zbytečně marnit čas, když jste se tak podrobně zajímala o ten případ a plně se na něj soustředila.”

Podívala se na něho vlídně a tváře jí zrůžověly.

“Nemyslím na nic jiného,” řekla tiše. “Moc ráda s vámi pracuji.” Potom, aby přešla na jiné

téma, se mu zmínila o svém dobrodružství s Fredem.

“Náš ubohý, starý Fred,” zasmál se spokojeně Larry. “Můžete si být jistá, že se vám příště

vyhne jako čert kříži. V kolik hodin se vrátíte?” zeptal se.

“Proč se ptáte?” Byla překvapená.

“Jen mi tak napadlo, jestli se vrátíte sem, anebo mám na vás čekat na rohožce u dveří v ulici Charing Cross. Chci vědět, co jste objevila.”

Zamyšlené se kousala do prstu.

“Vrátím se do Yardu,” řekla. “Budu tu brzy po jedenácté.” Dívala se přimhouřenýma očima na podlitinu, co měl na hrdle.

“Bolí vás to hodně?” zeptala se soucitné.

“Ani moc ne,” řekl Larry. “Ale moje ješitnost dostala na frak. Nějaký čas potrvá, než se s tím vyrovnám.”

“Musí být strašně silný,” řekla a zachvěla se při tom. “Nikdy nezapomenu na tu noc na schodišti. Asi o něm nemáte žádné zprávy?”

“Vůbec žádné,” řekl Larry. “Propadl se do země.”

“Hlídáte ten útulek?”

“Útulek?” zeptal se překvapeně. “Ne, myslím, že to není nutné. Správce mi připadá jako velice slušný člověk. Mluvil jsem s místním policejním inspektorem a ten mě ubezpečil, že všichni obyvatelé útulku jsou rádní lidé a může se za ně zaručit, kromě jednoho, říkají mu

,Lew’. To byl ten muž nahoře a zdálo se, že není duševně zdráv.”

“Ráda bych vás o něco poprosila,” řekla. “Nevzal byste mě zítra do útulku s sebou?”

“A, ano,” zaváhal, “Ale -“

“Tak vezmete mě?”

“Když je to vaše přání, tak ano, ale neřekl bych, že tam najdete něco, co by nás přivedlo na stopu muže, co zavraždil Stuarta.”

“Kdo ví?” řekla zamyšleně.

Nechala se od něho pozvat na lunch. Pro Larryho to byl radostný zážitek a nemohl soustředěné přemýšlet, jak byl zvyklý. To odpoledne ho trápil vážnější problém. Pátrání po písemnostech, které by potvrdily Dianinu teorii o dvojčatech paní Stuartové, nevedlo k žádnému cíli. O narození dětí neexistoval záznam, přestože pečlivě prošli všechny kartotéky v Somerset House.

“Překážka číslo dvě,” řekl Larry.

“Kterou zdoláme,” řekla dívka. “Stejně se tomu divím, že žena takového postavení, jako byla paní Stuartová, nedala zapsat své děti.”

Potom se zasmála a Larry se zeptal, proč se směje.

“Paní Wardová měla na to osobitý názor. Myslím tetu, která mi dala jméno. Nenáviděla očkování, zapisování a vzdělání.”

“Co se stalo s vaší tetou? Zemřela?” zeptal se Larry.

Dívka neodpověděla.

“Ne, nezemřela.”

Řekla to tak podivně, že se na ni Larry zkoumavě podíval, až zrudla.

“Neměla bych o ní mluvit, když na to nejsem připravená,” řekla klidné. “Víte, pane Holte, jako dítě jsem měla velmi špatné zázemí. Teta svého zaměstnavatele okrádala a myslím, že to dělala pravidelně. Ať je to jak chce, odešla, když mi bylo dvanáct let, a od té doby jsem ji neviděla.”

Larry přešel místnost a položil jí ruku na rameno.

“Drahoušku, toho jste se zbavila a našla si pevné místo ve světě opravdu obdivuhodným způsobem. Jsem na vás hrdý.”

Podívala se na něho se slzami v očích.

“Myslím, že pila. Nejsem si tím jistá. Byla ke mně moc hodná, když jsem ji nejvíc potřebovala,” řekla. “Ráda bych věděla, co se s ní stalo, ale jednoduše nemám odvahu to zjistit.”

“Byla v káznici?”

Dívka zavrtěla hlavou.

“Myslím, že se léčila, aby přestala pít,” řekla. “Co budete chtít dělat dnes odpoledne?” rychle to zamluvila a Larry jí nastínil program, nadiktoval pár dopisů a odešel s přáním, aby je dokončila.

Každým krokem, který podnikl, se Stuartův případ víc a víc zamotával. Ať se obrátil kamkoliv, nedostavily se žádné výsledky a dostával se do slepé uličky. Dokonce i fakt, že Stuarta zavraždili, nebyl žádným faktem, ale teorií založenou na tom, že se jeho mrtvola našla na stupních nábřeží za stoupajícího přílivu a na roličce papíru se slepeckým písmem, která

byla ukradena.

Zastavil se asi uprostřed Northumberské třídy a vytáhl malý zápisník.

“Zavražděn drahý moře ” znovu probíral záhadná slova.

“Proč je tam to ,drahý’?” vrtalo mu hlavou. Člověk, který se pokoušel přelstít vrahy by se nezdržoval oslovením ,drahý příteli’, nehledě na to, že slovo ,drahý’ bylo asi uprostřed. Dívka mu ho vyznačila na konci druhé řádky.

“Drahý, drahý, drahý,” několikrát opakoval při další chůzi a tu mu náhle vytanulo bez jakékoli příčiny jméno. Dearborn! Zasmál se tomu. Ta dobrá duše, kněz, kteří se lopotí mezi muži, odsouzenými žít věčně v temnotách Opět zavrtěl hlavou. Stává se snad běžně, že když se seznámíte s nějakým neobvyklým jménem, do dvacetičtyř hodin se s ním opět setkáte. Procházel se dál, minul Shaftesburyskou třídu. Šel kolem divadla a upoutalo ho jedno jméno. Zůstal stát a sehnul se, aby si mohl přečíst divadelní program.

“John Dearborn,” četl.

Dearborn byl zřejmé autorem hry, kterou tu v divadle hráli. Co je to vůbec za divadlo?

Ustoupil pár kroků do jízdní dráhy a podíval se nahoru, aby si mohl přečíst nápis z barevných sklíček nad vchodem. Macready! Macready bylo divadlo, odkud zmizel Gordon Stuart!

Bez váhání vešel do vestibulu a přistoupil k pokladně,zahlédl u pokladníka plán sedadel, který

měl před sebou. Bylo tam jen několik málo míst označena modrou tužkou, která byla obsazená.

“Můžete mi říct, kde najdu pana Johna Dearbornía” zeptal se. Pokladník se na něho podíval a zatvářil se utrápené

“Nepatříte snad k přátelům ředitelství?” zeptal se

“Ne, nepatřím,” přiznal Larry.

“Nejste náhodou přítelem pana Dearborna?” zepta1 se pokladník a Larry zavrtěl hlavou.

“Dobrá, řeknu vám to přímo. Nechtěl bych vás urazit. Nevím, kde najdete pana Dearborna, a přál bych si, aby to nevědě1o také ředitelství. Tenhle týden jsem tu naposledy, takže vůbec nezáleží na tom, co řeknu. Dearborn je ten nejmizernější dramatik pod sluncem. Neodradím vás abyste si koupil lístek?” zeptal se dobromyslně.

“Ne, ne,” řekl Larry s úsměvem.

“No, nebudu vás přemlouvat, abyste si hokoupil,” řekl pokladník. “Proti vám nemám vůbec nic! Na sobotním odpoledním představení jsme měli šest lidí a dnes večer to vypadá, že budeme mít tři diváky. Snad jediní, kdo projevili o tu hru zájem, jsou představení ústavu pro duševně choré. Chodí sem, dávají pozor na obecenstvo a když jim z Hanwellu uteče nějaký

blázen, pošlou sem ošetřovatele, aby to tady prohledali.”

“Ještě jste mi neodpověděl na otázku. Víte, kde najdu autora téhle nešťastné hry?” Pokrčil rameny. “Stojí v čele nějaké misie nebo něčeho takového ve West Endu. Je to chudák, je slepý a možná, že bych ho neměl tak strhat. Ale jeho hry nestojí za nic.”

“A to píše neustále divadelní hry?” zeptal se Larry překvapeně.

“Pořád,” byla mrzutá odpověď. “Myslím, že píše i ve spaní.”

“A všechny se hrají?”

Muž přikývl.

“A všechny propadnou?”

Opět muž přikývl.

“Ale proč? Ředitelství přece nemůže soustavně uvádět neúspěšné hry z pera jednoho autora?”

“Naše ano,” řekl pokladník zoufale, “a tím se stalo divadlo Macready proslaveným -” Jak dlouho už John Dearborn píše?” zeptal se Larry.

“Asi tak deset let. Pochopte to, místy to docela ujde ty hry jsou spíš šílené než špatné.”

“Chodí sem někdy?”

“Nikdy tu nebyl,” řekl pokladník a potřásl hlavou.Nevím proč, ale nikdy se tu nezastaví, nechodí ani na zkoušky.”

Mám ještě jeden dotaz. Komu patří to divadlo?”

Nějakému syndikátu,” řekl pokladník a choval se teď při odpovídání na otázky zdrženlivěji.

“Mohu se , zeptat, proč to všechno chcete vědět?”

“Vyptávám se jen tak,” řekl Larry s úsměvem a když viděl, že nezíská další informace, odešel. Je to dost zamotaná situace, pomyslel si. Ale spojitost mezi slovem ,drahý’ a autorem neúspěšných her, nebo připisovat nějakou špatnost panu Dearbornovi, který je bez výhrad filantrop, to by bylo absurdní Stál už před divadlem, když si na něco vzpomněl a vrátil se.

“Bylo by to od vás velice laskavé,” řekl “kdybych si mohl prohlédnout divadlo.” Pokladník nejdřív něco namítal, ale nakonec poslal pro uvaděče.

“Bude vám to tu připadat hodně tmavé, nemáme zapnutá světla.” Larry šel za uvaděčem na první balkón a odtud malé divadlo prohlížel. Bylo ponořeno do tmy. Opona byla stažená a sedadla zahalená bílými povlaky.

“Kde je lóže A?” zeptal se Larry, kvůli tomu se vrátil.

Muž ho vedl chodbou přepaženou těžkým závěsem dolů do užší chodby, procházející kolem lóží. Došli na konec, kde zůstal stát a otevřel dveře napravo. Larry tam vstoupil a škrtl zápalkou, lóže tonula ve tmě.

Nebylo tam nic neobvyklého až na koberec, tlustý a luxusní, a tři křesla, krásně tvarovaná, která tvořila zařízení.

“Jsou všechny lóže stejně vybaveny jako tato?” zeptal se Larry.

“Ne, pane,” řekl uvaděč, Jen lóže A.”

Larry se vrátil na chodbu a začal si ji prohlížet naproti vchodu do lóže A visel na zdi těžký

červený závěs. Odsunul ho stranou a objevil kovové dveře s červeným nápisem ,Nouzový

východ v případě požáru’.

“Kam vedou ty dveře?” zeptal se.

“,Do postranní ulice, pane,” řekl uvaděč. “Do Cowleyovy ulice. Není to vlastně ulice, ale průjezd, který patří divadlu a na konci je uzavřený.”

Larry dal uvaděči spropitné a vyšel ven. Dobře si teď uvědomoval, že se dostal blíž k vyřešení

záhady, jak Gordon Stuart zmizel a byl zavražděn, než kdykoli předtím. O půl jedenácté přišel do kanceláře a netrpělivě čekal, až se Diana vrátí. Přemýšlel, zda touha spatřit tu dívku vyvěrá z profesionální horlivosti nebo z jeho osobního zájmu. Přišla za deset minut jedenáct a Larry, který ji dosud viděl jen v pracovních šatech, užasle hleděl na její oslnivou krásu. Netušil, že černé tylové šaty, co měla na sobě, stály necelých pět liber, nebo že tmavá čelenka, obepínající její zlaté vlasy, stála pouhých deset šilinků. Jemu se jevila jako královna a připadala mu tak nadzemsky krásná, že si ani netroufal ji oslovit.

“Vítejte,” řekl, “vedle vás je tu všechno ošuntělé.” Usmála se, přehodila přes židli plášť a Larry zapomněl na důležitý, prvořadý cíl její návštěvy. Byl by zůstal v transu, kdyby ho nepřivedla zpátky na zem vítězným voláním:“Mám to!”

“Máte co?” zakoktal. “Ach tak, mluvila jste se svým přítelem.” Otevřela malou hedvábnou kabelku a vytáhla z ní papír.

“Udělala jsem si pár poznámek,” řekla. “Stuartova smrt znamenala pro mého přítele těžkou ztrátu a jde o toho našeho Stuarta.”

Larry překvapením hvízdl.

“Jakpak to?” zeptal se.

“Můj přítel je pojišťovací agent,” vysvětlovala “Možná, že víte o tom, když si někdo nechá

vystavit životní pojistku na hodně vysokou částku, společnost, která ji vystavuje, nenese sama celé riziko. Došlo k tomu, že můj přítel podepsal spoluúčast na této pojistce ve výši tří tisíc liber.”

“Tři tisíce liber?” opakoval udiven ě Larry. “Pro všechno na světě, na kolik byl Stuart pojištěný?”

“Zeptala jsem se na to,” p řikývla a nahlédla do svých poznámek. “Na pojistce, kterou spolupodepsal pan Grey, byla uvedena částka padesát tisíc liber, ale pan Grey tvrdí, že existovala ještě jedna pojistka vystavená na stejnou částku.”

Larry se posadil a v očích mu zajiskřilo.

“A máme obchodní pozadí Stuartovy smrti. Pojištěna sto tisíc liber! Zaplatil váš přítel?”

“Samozřejmě že zaplatil,” odvětila dívka, “hned jak společnost, která uzavřela pojistku, uplatnila svůj nárok. Nezbylo mu nic jiného než sehnat peníze.”

“O kterou společnost se jedná?”

Neodpověděla hned a upřeně se na něho podívala.

“Greenwichská pojišťovací společnost,” pronesla a Larry vyskočil.

“Doktor Judd,” řekl tiše.

XVIII. V ZASTAVÁRNĚ

Vyprovodil dívku dolů a chvíli s ní ještě postával v dvoraně. Před vchodem čekalo auto, přepych, který lehce vysvětlila.

Byl to Greyův vůz a měl se ve dvě hodiny vrátit pro pana Greye a jeho manželku.

“Mrzí mne to, ale nemohu vaše pozvání přijmout,” řekl Larry. “Čekám toužebně na jeden

telefon. Poslal jsem dnes Harveye něco vyšetřit a slíbil mi, že o půlnoci zavolá.” Podívala se na něho starostivé.

“Nepřeháníte to trochu?” zeptala se. “Copak vůbec nespíte?” Usmál se.

“Patřím mezi ty šťastné lidi, co se obejdou bez spánku,” řekl pyšně. Právě se k nim blížil z jedné kanceláře v přízemí policista.

“Máte tu hovor, pane,” ohlásil.

“Pojďte se mnou,” vyzval Larry d ívku, “možná že se z toho vyvlíknu a budu se moct oddávat milionářským radovánkám.”

Vrátil se do své kanceláře a dívka ho doprovázela. Ale nebyl to seržant Harvey, volal policejní inspektor z okrsku Oxford Lané.”

“Inspektor Holt?” zeptal se.

“U telefonu.”

“Dal jste do oběhu popis manžetového knoflíku z černého smaltu, posázeného diamanty.”

“Ano,” řekl Larry.

“Ozval se pan Emden, spolumajitel zastavárny Emden a Smith, má dva knoflíky, které se přesně shodují s popisem uveřejněným v oběžníku.” “Máte je tam?” zeptal se netrpělivě Lany.

“Nemám, inspektore,” zněla odpověď. “Ale je tu pan Emden, kdybyste si s ním chtěl promluvit. Může ty knoflíky přinést ráno. Přečetl si to po věčen v policejních zprávách o hledaných věcech a když zjistil, že má něco podobného, hned se k nám vypravil. Nebydlí

odtud daleko.”

“Zaskočím k vám,” řekl Larry. “Oč jde?” zeptala se dívka. “Našli ty knoflíky?” Larry zavrtěl hlavou.

“Našli pár úplně stejných knoflíků, jako byl ten co měl Gordon Stuart v ruce,” řekl a tvářil se zmatené “Nemohu to pochopit. Kdyby šlo o část manžetového knoflíku nebo o jeden celý a část, pak by to mohla být stopa.”

Zavolal do centrály.

“Ozve-li se seržant Harvey, řekněte mu, aby zavolá ještě jednou, a jestli tu bude někdo poblíž, ať sem přijde a počká na mě. Já teď jedu na policejní stanici v Oxford Lané.” Když vyšli, obrátil se k dívce: “Přijímám svezení ve vašem přepychovém bouráku.” Vysadil ji před domem, kde bydlela. Venku procházel nějaký muž, který Larryho pozdravil.

“Snad mě nenecháváte hlídat?” zeptala se překvapené. “Myslím, že to není nutné, pane Holte.” “Já to naopak pokládám za velmi nutné,” řekl Larry vážně. “Ten pán, co si se mnou zacvičil, jako bych byl pírko, nemá pro strach uděláno. Má ten dům ještě jiný vchod kromě

tady těch dveří?” obrátil se na detektiva “Ne, pane, všechno jsem to prošel a prohlédl jsem taky byt, co v něm slečna bydlí.” “Jak jste se tam dostal?” zeptala se užasle. “Nechal jsem udělat duplikáty vašich klíčů,” řekl Larry. “Doufám, že se na mě proto nezlobíte. A když jsme u těch klíčů,” dodal, “není už tajemstvím, jak se mohl objevit Slepý Jake v pokoji Fanny Weldonové. Svěřila mu klíč od domu pro případ, kdyby se v sobotu večer nesešli a nemohla mu předat kořist. Měl jít nahoru a převzít to u ní. Měla z něho takový strach, že mu ty klíče půjčila, ale musela na to zapomenout, protože jinak by strachy nezamhouřila oka.” Popřál jí dobrou noc a dal se pěšky k Oxford Lané.

Pan Emden byl docela příjemný mužík se skřipcem na nose.

“Náhodou jsem nahlédl do seznamu ukradených věcí a přišel na ten váš popis, pane Holte,” řekl.

Vytáhl přeložený papír s kresbou manžetového knoflíku, jehož protějšek hledali.

“Říkáte, že máte pár?”

“Ano, pane,” řekl pan Emden. “Dneska ráno je někdo přinesl do zastavárny. Náhodou

jsem to sám přejímal. Nepracuji obvykle za pultem, ale jeden z m ých zaměstnanců byl na pochůzkách, a tak jsem ty knoflíky převzal a půjčil na ně čtyři libry.”

“Nejsou to běžné knoflíky, viďte?” nadhodil Larry a pan Emden zavrtěl hlavou. Jsou opravdu zvláštní,” stvrdil. “Nepamatuji se, že ty se mi někdy předtím dostalo do rukou něco podobného. Myslím, že byly vyrobeny ve Francii. Jsou nepatrné poškozené, na okraji chybějí tři diamanty, jinak bych mu půjčil mnohem víc.”

“Znáte toho muže, co je zastavil?”

“Neznám, pane. Byl to elegantně oblečený člověk myslím, že ho už omrzely. Měl jsem takový

dojem -“

“No?” povzbudil ho Larry.

Zdálo se mi přes jeho důstojný vzhled, že by to mohl být jeden z těch dlouhoprstých fešáků z West Endu. Měl jsem dojem, že je nezastavuje kvůli penězům, ale aby je měl v bezpečí. Zloději to často dělají, přes riziko, že se v zastáváme přijde na to, že jsou to kradené věci hledané policií.”

Larry souhlasně přikývl.

“Elegantně oblečený,” přemítal a potom se rychle zeptal: “Neměl nějaké diamanty?”

“Ano, pane, měl,” řekl majitel zastavárny, “a to mě přivedlo na myšlenku, že chce ty věci prostě ulejt půjčka čtyř liber na tak cenný majetek není moc, ale nedělal kolem toho žádné

řeči.”

“Jake jméno uvedl?” zeptal se Larry. “Udal jméno Frederick a adresu si asi přizpůsobil”

“Flash Fred!” řekl Larry. “Nachází se ve vašem obvodu Jermynova ulice?” zeptal se inspektora.

“Zajisté,” odpověděl policista.

“Pošlete tam své lidi, ať ho seberou. Přiveďte ho nejdřív sem a potom, bude-li to nutné, odveďte ho do Cannon Row.”

“Máme ho zatknout?” zeptal se inspektor.

“Jen zadržet. Možná že se mu podaří to nějak vysvětlit, ale bude se muset hezky točit, aby se z toho dostal. A teď, pane Emdene,” obrátil se k zastavárníkovi, “vás musím požádat, abyste mě zavedl do vašeho krámu a ty knoflíky mi vydal. Bohužel nemohu čekat až rána.”

“Beze všeho, pane,” souhlasil majitel zastavárny “čekal jsem něco takového a vzal si s sebou klíče. Do krámu máme jen pět minut cesty.”

Šli tam pěšky a doprovázel je jeden policista v civilu Když pan Emden zasouval klíč do postranních dveří samy povolily. “Jak to, dveře jsou otevřené,” řekl překvapeně a prošel rychle chodbou. U druhých dveří nebylo vůbec třeba strkat klíč do zámku. Byly dokořán a Larryho baterka odhalila stopy páčidla, které je otevřelo. Majitel zastavárny spěchal do hlavní

místnosti a rozsvítil.

Na pultě ležela kniha a byla otevřená tam, kde se ten den zapisovalo.

“Kam jste uložil ty knoflíky?” zeptal se Larry.

“Mám je u sebe v kanceláři v sejfu,” vysvětlil pan Emden. “Podívejte, tady jsou uvedeny pod číslem,” ukázal na knihu.

“A taky je tu uvedeno ,sejf’,” řekl Larry. “Nějak se mi nezdá, že najdete svůj sejf v pořádku.” Ukázalo se, že jeho slova byla přímo věštecká. Velký ,nedobytný’ sejf vypadal poněkud zubožené, v pancéři měl propálený otvor a zámek zmizel. Uvnitř nebyly žádné cennosti. Byl jako vymetený.

“Jak vidno, ty knoflíky dostali,” vztekle zhodnotil situaci Larry.XIX. BYT FLASHE FREDA

Po nepříjemném objevu v zastavárně se Larry vrátil na policejní stanici, aby se tam

dověděl další novinku. Flash Fred nebyl doma.

“Rád bych, kdybyste si se mnou prohl édl ten byt,” řekl policista, co měl Freda zajistit.

“Vypadá to tam dost divně.”

Jestli je na tom případu něco, co není divné, rád bych o tom slyšel,” řekl Larry trpce. Flash Fred bydlel v Jermynově ulici a měl byt se společnou kuchyní. Vrátný jim vykládal podivný příběh.

“Pan Grogan se dnes vrátil asi v jedenáct večer a šel do svého bytu. Přinesl jsem mu sifon se sodou, co si objednal, a popřál mu dobré noci.

Potom jsem to obešel, jestli je všude zamčeno a jestli se nesvítí v kuchyních, a vrátil se do svýho kutlochu, abych se navečeřel a přečet si večerník.”

‘Kutloch’ byla malá kancelář pod schodištěm, kde si nájemníci nechávali klíče.

“Asi o půl jedné se mi zdálo, že někdo vystřelil a nějaký mužský hlas něco křičí. Vyšel jsem na chodbu a poslouchal. Stále jsem slyšel nějaký hluk a šel jsem do druhého patra, odkud to přicházelo, a zase naslouchal. V bytě pana Grogana svítilo světlo. Prosvítalo okénkem nad dveřmi. Jiné světlo tam nebylo. Zaklepal jsem na dveře a za chvíli se objevil pan Grogan a řeknu vám, že byl na něho strašný pohled. V ruce držel velký nůž a šaty měl celé zakrvácené. Jo to jste vy,’ řekl, ,pojďte dál.’

Šel jsem do obýváku a tam to teda vypadalo! Převrácené židle, stůl nohama vzhůru a všude po zemi rozházené sklenice a láhve. Z otevřeného okna bylo vidět požární schodiště, které vede kolem bytu pana Grogana.

“Co se stalo, pane?’ zeptal jsem se.

“Nic zvláštního,’ řekl, ,vnikl sem nějaký lupič. To je všechno. Přineste mi whisky se sodou.’

Třásl se po celém těle a byl hodně rozrušený. Něco si pro sebe mumlal, ale neslyšel jsem, co říká. Když jsem mu přinesl whisky se sodou, nůž měl otřeny a byl mnohem klidnější. Stál u otevřeného okna a díval se dolů na dvůr, kam vede požární schodiště. Pak jsem si všiml, že jeden z obrazů na stěně je poškozený střelou Vím, že to udělala střela, sloužil jsem nějaký čas u městské policie a viděl podobné šmouhy. Řekl jsem mu, že z toho budou velké

nepříjemnosti, protože nájemníci si budou stěžovat, ale on mi řekl, abych si s tím nedělal starosti, dal mi padesát liber na úhradu nájemného a na všechna ostatní vydání a požádal mě, abych mu rezervoval byt, dokud se nevrátí. Říkal, že jede za hranice.”

“Co se stalo potom?” zeptal se Larry, když se vrátný odmlčel.

“Potom vyšel s kufrem, zavolal si taxík a odjel. Od té chvíle jsem ho neviděl.” Larry si prohlédl pokoj a zjistil, že vrátný všecko přesně popsal. Na stropě viselo osvětlovací

těleso hroznovitého tvaru sestávající ze tří žárovek a stínidla. Jedna z žárovek byla rozbitá a Larry na to upozornil vrátného.

“Ano, pane, ty žárovky se rozsvěcují na dvakrát. Jedním otočením vypínače se rozsvítí jedna žárovka a druhým zbylé dvě. Pan Grogan obvykle míval rozsvícené jen jedno světlo.”

“Moc dobře vím, co se tady stalo,” přikývl Larry.

Vybavil si, jak se to asi v pokoji odehrálo. Oknem se dostává do pokoje vetřelec, Flash Fred na něho míří revolverem a ten obr se k němu přibližuje s rukama nad hlavou, až se dotkne žárovky a svou mohutnou tlapou ji rozdrtí. Potom Fred na něho vypálí a muž po něm skočí. Ale Fred je mrštný, je obratnější než Larry. Jako každý správný grázl, který musel čelit těm nejneobvyklejším situacím. Fred ani tak nespoléhá na svůj revolver jako na svůj nůž. A k velkému překvapení Slepého Jaka, a Slepý Jake to určité byl, přivítá útok a dusivé objetí

toho polozvířecího tvora s nožem v ruce. Slepý Jake ho musí pustit a dá se otevřeným oknem na útěk. Ale kam zmizel Fred? V tu chvíli Larry nečekaně cítil k Fredovi jakousi

sympatii. On taky náhodou nebo záměrně narazil na vraha Gordona Stuarta.

Kam vede tato stopa? Musí najít Flashe Freda a musí ho najít ihned, protože řešení celé té

záhady je možná v rukou toho podvodníka.

Odebral se domů, zavolal na velitelství a zjistil, že Harvey podal negativní hlášení. Vykoupal se a šel si lehnout. Spal čtyři hodiny a potom mu Sunny podle pokynů přinesl čaj a topinky. Zdálo se, že i on se obejde bez blahodárného spánku,

“Kolik je hodin?” zeptal se Larry a protíral si oči.

“Devět hodin, pane,” řekl Sunny. “Byl tu pošťák a jsou tu noviny.”

“Přines mi dopisy,” nařídil mu Larry a vyskočil z postele.

Popíjel čaj a při tom si je prohlížel.

Jeden byl zřejmě doručený osobně, protože na obálce nebyla známka.

“Kdy to přišlo?” zeptal se Sunnyho, který mezitím přišel do pokoje.

“Když jsem vstal, bylo to ve schránce, pane,” řek’ sluha. “Asi to tam někdo vhodil.”

“Ty jsi ale chytrák, Sunny,” utrhl se Larry. “Samozřejmě, že to tam někdo vhodil.”

“Jsem rád, že se mnou souhlasíte, pane,” řekl Sunm. kterého nic nevyvedlo z míry. Larry roztrhl obálku a vytáhl z ní dopis. Nebylo v něm žádné zdvořilostní oslovení:

“Měl byste se věnovat jinému případu, pane Holte nebudete-li dbát této výstrahy, čekají vás velké nepříjemnosti.”

“To vím,” řekl Larry a zazvonil na sluhu. “Sunny, přines mi papíry, co mám v náprsní kapse saka.”

Začal je probírat, až přišel na dopis, který zval Flashe Freda do Toddova útulku v šest ráno a nabádal ho, aby nebudil nikde pozornost.

Položil oba dopisy, ten Fred ův i ten svůj, vedle sebe a porovn ával je. Oba byly naps ány stejným rukopisem!

XX. POJISTNÉ BYLO VYPLACENO žENĚ

“Pěkně to se mnou zamávalo, slečno Wardová,” řekl Larry.

Dívka přestala psát, prsty jí zůstaly trčet na klávesách psacího stroje. Potom se k němu otočila na židli.

“Začínám do toho případu trochu vidět,” řekla tiše.

“Co bych za to dal, kdyby se vyjasnil trochu i mně,” podotkl Larry mrzutě. “Když všechnu shrnu, vidím to asi takhle.” Usadil se pohodlně do křesla a začal vypočítávat na prstech jedné

ruky. “Bohatý Kanaďan přijede do Londýna navštívit hrob své ženy a dítěte, které opustil, a po zhlédnutí hry v divadle Macready je zavražděný. Autorem té hry je John Dearborn, který

podle všeobecného názoru zásobuje jeviště tím nejhorším brakem, co existuje. Proto ještě

nemusí být vrah. Navíc je to důstojný pán, který se zabývá dobročinností mezi slepci. Zavražděný Stuart napíše poslední vůli na náprsenku vlastní košile a odkáže v ní všechen svůj majetek dceři, která zřejmě neexistuje, dosud jsme to ještě nezjistili. Nějaké stopy tu jsou, něco napsaného slepeckým písmem a manžetový knoflík s černým sfnaltem posázený

diamanty, který se našel v ruce toho muže. Papír se slepeckým písmem, uchovávaný v Scotland Yardu, někdo ukradne. Manžetové knoflíky, kterých se nějak zmocnil Flash Fred a donesl do zastavárny, jsou pokládány nějakým neznámým za tak důležité, že je v té

zastáváme spáchána loupež jen proto, aby byly získány zpátky. Dále, jeden z nich se pokusí

nejprve o váš únos, potom se snaží zabít Fanny Weldonovou, která spáchala loupež v Scotland Yardu, což je celkem pochopitelné, a pak o likvidaci Flashe Freda, a to mi také dává

smysl. Jen jedno je mi v celém tom případu nevysvětlitelné,” řekl s úsměvem, “a to jejich pokus, aby vás zlikvidovali.”

Přikývla.

“Pro mě je to taky záhada,” doznala.

“Zjistili jsme teď,” řekl Larry a vypočítával dál na prstech, “že Stuart se nechal hodně vysoko pojistil u Greenwichské pojišťovací společnosti, v kancelář doktora Judda. Doktor Judd s tím nedělá žádné tajnost: a přiznává, že pojistná částka byla vyplacena.” Všiml si, jak se rozzářila.

“Docela vás ten případ baví, co?” škádlil ji.

“Myslím, že je to úžasně vzrušující,” odpověděla “Zvlášť když mohu být při tom. Včera jsem měla pocit, že se na mě díváte, jako bych o případ neměla zájem ,Larry rozpaky zčervenal.

“To bylo jen chvilku,” připustil, “a nebylo to zrovna chytré. Proč byste se konečně měla dřít všechny hodiny, co nám nebe dalo?”

“Protože se chci dočkat toho, až vrah Gordona Stuarta bude vydán spravedlnosti,” odpověděla pevné a Larry pocítil radostné vzrušení.

Doktor Judd očekával jen jednoho návštěvníka a podle všeho zdání byl příjemně překvapen, když Larry přišel do velké ředitelské kanceláře na Bloomsburyském náměstí s doprovodem.

“Doktor Judd. Moje sekretářka, slečna Wardová,” představoval Larry. “Slečna Wardová má

výbornou paměť a možná že bude třeba, aby naši rozmluvu stenografovala.”

“Bude mi potěšením,” řekl doktor Judd. Přesto se zdálo, že je v přítomnosti dívky nějak nesvůj. I když to Larry zaznamenal, své plány nezměnil.

“Děkuji vám za návštěvu,” pronesl doktor Judd zvolna. “Chtěl jsem s vámi hovořit o tom muži, co tu byl při našem prvním setkání. Tuším, že jste si neudělal o tom všem zrovna pěkný

obrázek, ale vinit vás nemohu, jde totiž o sprostého darebáka. Viděl jste ho někdy potom?”

“Neviděl jsem ho a neslyšel o něm hezky dlouho,” zalhal Larry a dívka měla co dělat, aby se ovládla a překvapeně nevzhlédla.

“No dobrá,” řekl doktor, “někdy si o tom pohovoříme. Nebude vám vadit, když si zapálím, slečno Wardová?” S úsměvem zavrtěla hlavou. “Jsem zarytý kuřák,” řekl doktor. “Už

pětadvacet let vykouřím stovku cigaret denně a moje pevné zdraví usvědčuje ze lži všechny odpůrce kouření.”

Zasmál se tomu a jeho smích zněl příjemně a byl srdečný. Zurčel jako potůček nefalšovaného veselí, které bylo tak nakažlivé, že si Diana náhle uvědomila, že se taky usmívá. Zapálil si cigaretu, vytáhl z psacího stolu desky s listinami a otevřel je.

“Tady jsou pojistky,” řekl. “Všimněte si, že jsou vystaveny na přímo neurčenou osobu, jejíž

jméno má být uvedeno později. Zplnomocnění přišlo v den Stuartovy smrti. Hned vám je ukáži. Nezabýval jsem se jím až včera ráno, když mi účetní připomněl, že máme tu pojistku vyplácet. Zároveň jsme dostali žádost o peníze, která byla doložena úmrtním listem, nebo spíš opisem potvrzení vydaného koronerem.”

“Které si můžete opatřit asi za pět šilinků,” řekl Larry a doktor Judd přikývl.

“To úplně stačilo,” řekl klidné, “a když se dostavili dědicové, neexistoval naprosto žádný

důvod, proč bych je nemohl vyplatit, a tak byli vyplaceni.”

“Jak byli vyplaceni? V hotovosti nebo šekem?”

“Nekříženým šekem, na žádost té dámy.”

“Na žádost té dámy?” řekli současně Larry i Diana, která to ze sebe překvapeně vyrazila. Doktor Judd se na ni usmál a vesele si mnul ruce.

“Líbí se mi, když se sekretářka o věc tak živě zajímá,” blaženě se pochechtával.

“Ale kdo byla ta dáma?” zeptal se Larry.

Doktor vytáhl z desek dva proužky papíru a jeden předložil detektivovi.

“Tady je stvrzenka. Vidíte, že je na sto tisíc liber.”

Larry vzal stvrzenku a prohlížel si ji. Podepsala ji Clarissa Stuartová. XXI. DIANA OMDLÍ

Larry nevěřil svým očím. Podával stvrzenku dívce, ale ta už mu do ní nahlédla přes rameno.

“Clarissa Stuartová?” pomalu vážil slova. “Znáte ji?”

“Nikdy jsem o ní předtím neslyšel,” řekl doktor vesele. “Ale šlo o vyslovené jmenovanou osobu, které má být pojistka vyplacena.”

“Jak vypadala?” zeptal se po chvíli Larry.

Doktor Judd si zapálil novou cigaretu od žhavého konce oharku, který pak odhodil do krbu.

“Mladá, hezká, elegantní,” řekl stručně.

“Byla vůbec, zarmoucená?”

“Nebyla,” řekl doktor. “Naopak, připadala mi spíš veselá.” Diana Wardová a Larry Holt se na sebe podívali a oba měli v očích nechápavý údiv.

“Dala vám ta dáma nějakou adresu?”

“Ne, to nebylo třeba,” řekl doktor. “Uvedl jsem, že dostala nekřížený šek. Zdálo se, že ji to přivádí do rozpaků a nechtěla ho přijmout. Poslal jsem tedy účetního do banky, aby vyzvedl hotové peníze, a když je přinesl, tak jsem jí je předal.”

“Byla tedy vyplacena v hotovosti?” zeptal se Larry.

“Doslova vzato, je to tak,” řekl doktor Judd.

“Opravdu nikdy předtím jste ji neviděl?” naléhal Larry.

Doktor Judd zavrtěl hlavou.

“Objevila se náhle a odkud přišla, to opravdu nevím,” řekl. “je nepochybně dcerou pana Stuarta, aspoň se jí prohlásila, a nemám žádný důvod, abych jí to nevěřil.” Larry promluvil teprve, až když se octli opět na ulici.

“To je neuvěřitelné,” řekl. Vyzval Dianu, aby nasedla do čekajícího taxíku a řidiči dal pokyn:

“Nottinghamské náměstí 304.”

“Kam jedeme?” zeptala se překvapeně Diana.

“Podíváme se do bytu, který obýval Stuart,” odpověděl Larry. “Svěřil jsem tam pátrání

seržantu Harveyovi, a to je opravdu pečlivý pracovník, ale mohlo se stát, že mu něco uniklo. Jestli se Gordon Stuart v den své smrti dověděl, že má ještě jednu dceru, musel ho někdo navštívit.”

“Je možné, že u něho byla ta dívka?” zeptala se. “Myslím Clarissa.”

“Je to možné,” připustil Larry, “což ale musíme teprve zjistit.” Nottinghamské náměstí č. 304 byl velký, solidní dům, jaký se líbí dobře situovaným americkým hostům, a Larry byl uveden se svou společnicí do útulného přijímacího pokoje. Za chvilku je přišla uvítat drobnější dáma s bílými vlasy.

“Paní Portlandová, mám tu čest?” pozdravil Larry. “Jmenuji se Holt a jsem ze Scotland Yardu.”

“Ach bože,” povzdychla si utrápeně. “Doufala jsem, že už mi dá policie pokoj. Domu to dobré

jméno nedělá a následkem toho trpím taky já. Chudák ten pán spáchal sebevraždu, ne? Proč to udělal, to nevím,” řekla a zavrtěla hlavou. “Nikdy jsem ho neviděla v tak dobré náladě

jako ten večer, než odešel do divadla. Obvykle býval tak mrzutý a smutný, že jsem se nemohla na něho ani podívat, abych nebyla taky sklíčená.”

“Byl veselý, než šel do divadla?” Larry rychle zareagoval. “Neobvykle vesel ý?” Přikývla.

“Navštívil ho někdo ten den odpoledne?”

“Nikdo, pane,” odpověděla a Larry se zatvářil zklamaně. “Vůbec nikdo. Řekla jsem to už

vašemu detektivovi, co tu byl, že nikdy nepřijímal návštěvy. Ten den byl celé odpoledne venku a musím přiznat, že se vrátil trochu dřív, než jsme ho čekali. Byla tu právě

posluhovačka, která uklízela v jeho pokoji a já jsem objevila, že je tady, až když jsem šla kolem a slyšela dveřmi, že s někým dlouze rozmlouvá. Bylo to tak neobvyklé, že jsem o tom vyprávěla dívce, co obsluhuje u stolu.”

“Kdo byl ten někdo?” zeptal se Larry a paní domácí se usmála.

“Ta naše posluhovačka,” řekla. “žena, kterou jsem obyčejně najímala na výpomoc. Připadalo mi to zvláštní, protože se nikdy s nikým nedával do řeči.”

“Jak dlouho s tou ženou mluvil?” zeptal se Larry.

“Skoro hodinu,” zněla překvapující odpověď.

“Hodinu?” opakoval Larry. “Bavil se s posluhovačkou celou hodinu? O čem?” Zavrtěla hlavou. “To nevím. Pamatuji se na to moc dobře, protože posluhovačka odešla a ani si nevyzvedla plat. Musela odejít hned, jak opustila pokoj pana Stuarta, a už se potom nikdy nevrátila.”

Larry se zamračil.

“To je důležité. Vyprávěla jste o tom seržantu Harveyovi?”

“Ne, pane,” řekla udiveně. “Myslela jsem si, že taková maličkost nestojí za to, abych se o ní

zmínila. Ptal se mé, jestli měl pan Stuart nějakou návštěvu a já mu pravdivě odpověděla, že neměl.”

“Jak se jmenovala ta žena?”

“Nevím,” řekla paní domu. “Říkávali jsme jí Emma. Překvapilo mě, že se nevrátila, zapomněla si tu totiž svůj snubní prsten. Stahovala si ho obvykle s prstu, než se dala do drhnutí podlahy. Na ženu jejího postavení je to dost zvláštní prsten, je napůl zlatý a napůl platinový a, pomozte té mladé dámě, pane,” řekla náhle.

Larry se rychle obrátil a zachytil Dianu, která omdlela.

XXII. MUž, KTERÝ BYL HLUCHÝ

Přenesl ji na pohovku a když ji tam jemně ukládal, otevřela oči.

“To jsem nemožná,” řekla a snažila se vstát. Larry jí položil ruku na rameno. Musíte si tady chvilku odpočinout. Co vás trápí?”

“Myslím, že je tu trochu dusno.”

Pokoj nebyl větraný. Larry si toho všiml hned, jak přišli, a paní domácí se omlouvala, když

otevírala okno.

“Pořád to říkám služebným, aby větraly, ale ani je to nenapadne,” řekla. “Je tu jak v peci. Moc mě to mrzí.”

Larry už viděl omdlévat mnoho žen, ale nikdy předtím to v něm nevyvolalo takové

znepokojení.

“Nepamatuji se, že bych někdy provedla podobnou hloupost,” řekla dívka a konečně se posadila.

“Měl bych vás radši zavézt domů,” řekl Larry vážně.

Byla ještě hodně bledá, ale když jí paní domácí přinesla šálek čaje, cítila se lépe.

“Nepojedu domů,” řekla odhodlaně. “Chci se s vámi podívat do Toddova útulku. Slíbil jste

mi to, a jakmile se dostanu na vzduch, budu zase v pořádku. Kdybychom udělali malou objížďku kolem Regenťs Parku, což není daleko, bude mi zase dobře.”

Projeli pomalu po vnějším okruhu parku a Dianě se vrátila barva do obličeje.

“Dnes ráno jste mi vykládala, že to přeháním,” usmál se Larry. “Moje malá přítelkyně, vy jste na pokraji zhroucení.”

Zavrtěla hlavou.

“Moc mi tím ublížíte, když to budete zdůrazňovat. Kdybych nebyla fit, nešla bych tam,” řekla.

“To nedůstojné zhroucení do vašeho náručí už se nebude opakovat. A kromě toho,” dodala rozpustile, “když už mám sebou praštit na koberec, není lepší, když budete při tom, než

kdybych byla sama doma?”

“Něco na tom bude,” připustil Larry. “Ale nezdá se mi, že návštěva Toddova útulku je to nejlepší, co můžeme odpoledne podniknout. Je tam dost špatný vzduch a nic příjemného tam člověk neuvidí.”

“To mi vůbec nevadí,” odpověděla klidně. “Pěkně prosím, vemte mě s sebou!” Vzal ji za ruku a dívka se tomu vůbec nebránila.

“Diano, můžete jít, kam budete chtít, a nikdo vám v tom nebude bránit.” Cítil se teď volněji a vzpomněl si, že se ani nepodíval na ten neobvyklý snubní prsten, co nosila posluhovačka Emma. Normálně by prováděl běžná šetření, nebýt té dramatické

přestávky, když Diana omdlela.

Zavezl dívku na Piccadilly, kde poobědvali, a potom zpátky do Scotland Yardu. Z restaurace zavolal Harveyovi, aby znovu navštívil paní Portlandovou a připravil jí tak nové trápení. Když se vrátili, čekal už na Larryho v kanceláři číslo 47.

“Objevil jsem Emmu,” řekl vážným tónem a Larrymu bylo jasné, že se nemýlil, když

rozmluvě mezi tou posluhovačkou a Stuartem přikládal takovou důležitost. “Bydlí, nebo bydlela v Camden Town,” řekl Harvey. “V podnájmu u nějakého vojenského vysloužilce a jeho manželky.”

“No a mluvil jste s ní?”

“Ne, pane, nemluvil. Už tam není,” řekl Harvey. “Nebyla tam od té noci, co zavraždili Stuarta.”

Larry se trochu zamračil.

“Tady začíná a končí reálná stopa k tomu zločinu,” řekl. “Posluhovačka Emma nám může dát spoustu informací. Odnesla si své věci?” zeptal se.

“Ne, pane,” odpověděl Harvey. “Je to dost zvláštní. Ta žena neřekla ani svým přátelům, že odchází, ani si neodnesla šaty nebo nějaké věci.”

“Vyhlašte pátrání,” řekl Larry, “a oznamte to všem policejním stanicím. Víte něco o Slepém Jakoví?”

“Ne, pane.”

“Ani o Fredovi?”

“Ne, pane.”

“Zatížíme tedy ty chudáky od metropolitní, co se prohýbají pod tíhou povinností, ještě dalším jménem. Slečna Clarissa Stuartová,” řekl Larry s úsměvem. “Mladá, hezká, elegantně

oblečená, bydlí nejspíš v prvotřídním hotelu. Pročesejte důkladně místa, kde by se mohla zdržovat zámožná žena, a podejte mi hlášení”.

Harvey se uklonil a odešel. Larry přešel pomalu k svému psacímu stolu, chvíli nad ním postával a s nechutí si ho prohlížel.

“Nevím, proč mi sem dali do kanceláře ten stůl,” řekl. “Nikdy za ním nesedím.” Přesto se

uvelebil na židli a pohlédl na dívku. “No tak, slečno Wardová, můžete k těm ostatním záhadám přidat další. Emma zmizela stejně nečekané jako Flash Fred nebo Stuart a muž, který ji přesvědčil, aby odešla, je tentýž, co málem přesvědčil paní Weldonovou, aby odešla z tohoto světa.”

“Slepý Jake?” zeptala se.

“Ano, ten milý chlapec,” odpověděl. “Strašný zjev. Nemohu na něho pomyslet, aby mi neběhal mráz po zádech.”

“Tohle přizná detektiv!” posmívala se mu. “Klidně na něho můžete myslet, vždyť je to jen člověk!”

“A pěkně zřízený,” usmál se Larry. “Flash Fred se tenkrát uměl moc dobře ohánět nožem, když rozpáral svého soka Lerouxe a já po něm šel.”

“Myslíte, že Freda dostali?” zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

“Ne, Fred se zavrtal někde do země. Zmizel, protože se jich bojí.”

“On v tom tedy nejede?”

“Fred?” Usmál se. “Kdepak Fred. Je to osamělý vlk a hraje jen pro sebe. Dovede obrat slušného člověka stejně jako ničemu. Sám se tím chlubí, že nikdy nebyl členem žádného gangu a jsem přesvědčený, že proto dosud uniká následkům své bohulibé činnosti. Zůstal v Londýně,” zauvažoval, “a tak se mi zdá, že ho zase brzy uvidíme.” Netušil, jak brzy.

Asi hodinu pilně pracoval a zdálo se, že zapomněl na Dianinu přítomnost, že nic neví o pohledech, které na něho vrhá, aby mu připomněla slib, že spolu navštíví Toddův útulek. Pod rukama se mu kupily husté popsané listy papíru. Zvykl si zaznamenávat každý případ jako vyprávění, kde do sebe těsně zapadá příčina a následek. Jeho .hlášení” byly podivné

dokumenty, hemžící se poznámkami na okraji a opravnými vpisky mezi, řádky. Konečně

dopsal, odložil poslední list a zavřel všechno do zásuvky. Potom vstal a protáhl se. Pozdní

odpoledne vykouzlilo nádherný obraz temžského nábřeží s řadou modrých mostů, klenoucích se nad olověným tokem reky. Daleko na východě se v mlze nejasně rýsovaly věže a bylo vidět dlouhé zelené pásy, kde stromy stínily široké chodníky a mezi tím se míhaly čokoládové vozy pouliční dráhy, kus Londýna, který by poznal i ten, kdo nikdy to velké město nenavštívil a nebyl vystaven nepřetržitému tepu jeho života.

Larry Holt se neromanticky poškrábal na nose a pohlédl na čekající dívku.

“Jestli se pořád chcete podívat do Toddova útulku, jedeme,” řekl. “Je čas, kdy si chci i já

dopřát to potěšení.”

Jeli taxíkem na konec Lissom Grove a odtud Pokračovali pěšky slepou Lissomskou uličkou, která odbočovala z širší průjezdné ulice. Přidali se k nim dva policisté v civilu, kteří tam čekali a všichni pak přešli na druhý chodník proti Toddovu útulku.

“Co je ten dům tady vedle?” zeptal se Larry a kývl hlavou směrem k ponuré budově se zavřenými okenicemi.

“Bývala tu prádelna,” řekl jeden policista. “Vzadu je dvůr a kolna.”

“Prádelna?” zamyšleně opakovala dívka. “Vzpomínáte si? Tenkrát v noci, když mě chtěli unést, stálo před mým bytem auto nějaké prádelny.”

“No ovšem,” řekl Larry, “máte pravdu.”

“Tady z té prádelny nemohlo být, slečno,” řekl policista. “Už rok je mimo provoz. Vyhlásili úpadek, někdo ten podnik koupil, ale ještě nerozběhnul.”

“Ta brána vede asi na dvůr?” zeptal se Larry.

“Ano, pane. Neviděl jsem odtud vyjíždět žádné nákladní auto a ani nevím, jestli tam nějaké

je,” řekl policista. “Dneska je všude tolik aut, že se nedají ani pořádně evidovat.” Larry vystoupil pás schodů a zaklepal na dveře. Přišel jim otevřít tentýž starý mužík.

“Jsou čtyři!” vykřikoval. “Samí cizí! Co tu chcete?”

“Chci navštívit pana Dearborna,” oznámil Larry.

“Ach tak, pane, vy jste ten džentlmen, co tu byl neděli v šest hodin ráno,” řekl mužík a odcupital dlouhou chodbou. “Pojďte tudy,” hlasitě je pobízel “všichni. Jsou čtyři, pane.” Důstojný pán John Dearborn vyšel ze své pracovm aby je přivítal a uvedl dál.

“Pan Holt? Myslím, že vás poznávám po hlasu,” řekl ,diktovací přístroj se otáčel a na stole ležela tlustá složka strojem psaného rukopisu. Když si sedal, položil na ni láskyplně ruku.

“Večer sem někdo přijde a bude mi tu předčítat,” řekl jako býčeti Larryho myšlenky. “Co vás sem dnes přivedlo?” zeptal se. “Našel se ten váš Slepý Jake?”

“Narazil jsem na něho, ale nenašel jsem ho,” odpověděl Larry úsečně. “Chtěl bych se tu trochu poohlédnout po domě. Je se mnou dáma.”

“Ale to je zajímavé!” podotkl důstojný pán John Dearborn a povstal. Dívka mu instinktivně podávala ruku a on ji uchopil.

“Velmi rád vás tu provedu. Máte s sebou ještě další přátele?” Larry je představil a všichni šli po schodech nahoru, vedeni Johnem Dearbornem.

“Tentokrát to vezmeme odshora dolů,” řekl v dobré náladě. “Náš přítel Lew je stále ve své

komůrce.”

“Nebojíte se mít tu člověka, který není mentálně docela v pořádku?”

“Je hodně zesláblý,” řekl John Dearborn, “a já nemám to srdce, abych ho poslal do nemocnice. Bojím se, že k tomu dřív nebo později dojde.”

Larry se obrátil k dívce, která ho doprovázela, a zeptal se jí tiše:

“Chcete vidět toho starého muže? Je dost -” nedokončil větu.

“Ráda ho uvidím, samozřejmě. Zapomínáte, že jsem byla ošetřovatelkou v ústavu pro nevidomé.”

Dearborn je zavedl do komůrky. Nesvítilo tam žádné světlo, přestože na chodbách byly žárovky. Slepí nepotřebují světlo, pomyslel si Larry.

Starý muž ležel v komůrce pokojně na zádech a ruce měl trpitelsky složené na prsou. Nehovořil už a byl mnohem klidnější, než když ho Larry viděl naposled.

“Jak se dnes cítíte?” zeptal se Larry.

Muž neodpověděl. Dívka mu položila ruku na rameno.

“Je vám lépe?” zeptala se a muž se začal obracet.

“Kdo je to? Jsi to ty, Jime?” zeptal se. “Donesl jsi mi věčen?”

“Je vám lépe?” opakovala Diana.

“A přineseš mi konvici s čajem, budeš tak hodný?” řekl Lew, převalil se na záda a zaujal stejně odevzdanou pózu, jakou měl předtím.

Dívka se sklonila a napjatě pozorovala starého muže. Ten vycítil její přítomnost, zvedl ruku a dotkl se její tváře.

“To je dáma?” zeptal se.

Tu se k němu protlačil Dearborn a uchopil ho za ruku.

“Je ti dnes líp, Lewe?” zeptal se a muž přikývl. “Je mi dobře, pane,” odpověděl. “Cítím se výborně.Děkuji.”

Diana Wardová vyšla z komůrky a zírala nepřítomně do prázdna. Larry se k ní připojil.

“Co je s vámi?” zeptal se.

“Ten muž je mrtvý.”

“Mrtvý?” opakoval překvapené. “Ovšemže ne mrtvý.” Zavrtěla odmítavě hlavou.

“Diano, já vám nerozumím,” řekl Larry. Blesklo mi hlavou, že to její mdloba má na svědomí, že mluví z cesty.

“Je mrtvý,” opakovala tak vzrušeně, až ho to ohromovalo. “Je popravdě řečeno mrtvý stejně, jako by na té posteli ležel ztuhlý a bez života. Ach, to je krutí strašně kruté!” John Dearborn a oba detektivové zůstali ještě v komůrce a rozmlouvali s nemocným.

“Co tím chcete říct, Diano?” zeptal se.

“Copak to nemůžete pochopit? Já jsem se už s tím setkala,” řekla tiše a hlas se jí chvěl. “Ten muž měl kolem uší malé černé skvrny. Jsou od střelného prachu Zbavili ho sluchu.”

“Zbavili sluchu?” zašeptal, jako by si to ještě v celé hloubce neuvědomil.

“Slyšela jsem od vás něco z toho, co ten muž říkal, když jste tu byl v neděli,” vyhrkla tiše, skoro šeptem. “Teď už chápu, co se stalo. Vypálili mu z pušky těsně u uší a on je mrtvý.”

“Pořád mi to ještě není jasné.”

“Dovedete si představit,” řekla pozvolna, “co to znamená být slepý a hluchý?”

“Proboha!” vydechl,

“To se stalo tomu ubožákovi, co mu říkají Lew. Ti, kteří z nějakých důvodů chtěli ušetřit jeho život, to zařídili tak, aby nemohl proti nim svědčit.”

“Co tím chcete říct?”

“že on je tím mužem, co napsal slepeckým písmem poselství, nalezené v kapse Gordona Stuarta.”

XXIII. DIANA WARDOVÁ ZMIZÍ

Byl to dohad? Nebo pouhá dedukce? Nebo o tom věděla? Ty tři otázky bleskly Larrymu hlavou, ale dřív než se mohl dál vyptávat, z komůrky vyšel John Dearborn a tápavě sestupoval po schodech.

O poschodí níž otevřel dveře do prostorné ložnice, kterou už Larry předtím navštívil. Původně

to byly tři menší místnosti, u kterých probourali příčky.

Oba detektivové zůstali na příkaz Larryho venku. Jeden sestoupil dolů a hlídal na schodišti v nižším patře, druhý zůstal na schodech vedoucích k pokojíkům nahoře a čekal.

“Je tu světlo?” zeptal se starostlivě John Dearborn, když vešel do ložnice.

“Je ho tu dost,” odpověděl Larry.

“Tady z okna je prý velice pěkná vyhlídka,” řekl Dearborn a ukázal přesně správným směrem, kterým se však neotvíral nijak malebný a velkolepý pohled.

Larry to přešel beze slov. Byla to nejspíš zdvořilá nepravda, že z útulku je pěkný výhled a ani v nejmenším si nepřál ranit city muže, který se tak pyšnil vyhlídkou na šest střech a stovku komínů.

“Je to okno zavřené? Myslím, že ano,” řekl John Dearborn. “Otevřel byste je laskavě?” Larry hřmotně vytáhl okno a do zatuchlé ložnice vevanul chladný, vonný vzduch.

“Děkuji vám,” řekl pan Dearborn. “Snad by te ď ta mladá dáma -” Larry se rozhlédl po místnosti. Dívka tu nikde nebyla rychle šel ke dveřím a zeptal se policisty, ten’ hlídkoval na schodech: “Kam šla slečna Wardová?”

“Nevyšla ven, pane,” odpověděl překvapeně policista. “Šla s vámi dovnitř do té místnosti.” Larry na něho udiveně hleděl.

“Nevyšla ven?” opakoval užasle, “Jste si tím jist?”

“Naprosto.”

Zavolal policistu, co hlídal dole.

“Viděl jste slečnu Wardovou?”

“Ne, pane. Tady z těch dveří nevyšla. Vidím je odtud zřetelně a nespustil jsem z nich oči.” Larry se vrátil do ložnice. Byla prázdná. Stálo tu šest jednoduchých, železných postelí a nedalo se tu nikde ukrýt, kromě skříně, která stála u zdi naproti krbu zmocnila se ho panika, srdce se mu divoce rozbušilo. mnohem víc, než kdyby se sám octl v nebezpečí. Prudce otevřel skříň. Byla prázdná, z řady věšáku viselo něco starého šatstva. Vyházel všecko obratem ven a zabušil na zadní stěnu skříně. Byla masivní.

“Našel jste tu mladou dámu?” zeptal se náhle Dearborn.

“Ne, nenašel,” řekl Larry rychle. “Nemá pokoj ještě nějaký jiný východ kromě těchto dveří?” Kněz zavrtěl hlavou.

“Ne,” řekl udiveně, “proč se ptáte? Myslíte asi, že bychom měli mít nějaký východ z nouze v případě požáru. Už jsme se něčím takovým zabývali -“

Larry zbledl v obličeji a roztřásl se. Zavolal jednoho policistu.

“Zůstanete v této místnosti, dokud vás někdo nevystřídá,” řekl. Potom si zavolal druhého.

“Volejte mým jménem Scotland Yard a řekněte jim, že potřebuji dvacet mužů v civilu, ať

okamžitě nastoupí. Na konci Lissom Grove je policista ve službě. Přiveďte ho sem a postavte ho tady před tu budovu.”

“Co se stalo?” zeptal se ustrašeně důstojný pán Dearborn. “Můj neduh mě trápí jen tehdy, když cítím, že nemohu pomoci.”

“Bude lepší, když se odeberete do své pracovny,” řekl Larry mírně. “Obávám se, že mi tu někdo přímo před nosem spáchal zločin.”

Jak se to mohlo stát? Neslyšel ten nejmenší zvuk. Věděl, že šla dovnitř, protože ji pobízel a vcházela před ním. Určitě se na to pamatoval. Vzpomněl si, že přešla vlevo a prohlížela si místnost, zatímco sám kráčel k oknu, tehdy se to stalo!

Když vytahoval okno, způsobil takový hřmot, že mohl přehlušit každý jiný zvuk na druhém konci místnosti. Ale všechno se odehrálo tak rychle, a dívka z místnosti nevyšla. Začal systematicky prohlížet zdi a pátral po tajných dveřích. Nadzvedával kokosové rohože na podlaze, ale bez výsledku, Diana Wardová zmizela, jako by ji země pohltila, jako by se rozptýlila do těch nejmenších částic a jako neviditelná substance odplula oknem ven. XXIV. DVůR PRÁDELNY

Larry přecházel po ložnici a hrdlo měl sevřené strachem. Snad nikdy předtím nepocítil takovou úzkost. Prohledal dům od sklepa až po střechu, pátral v zaprášených a temných koutech Toddova útulku, o kterých jeho obyvatelé neměli ani potuchy. Pátrání a vyptávání

nevedlo k ničemu, absolutně k ničemu.

Během půl hodiny vytvořili policisté v civilu řetěz a Larry se mohl věnovat dalšímu pátrání v blízkém okolí.

“Mezi tady toubudovou a sousedním domem neexistuje žádné spojení?” zeptal se duchovního.

“Vůbec žádné,” odpověděl bez váhání John Dearborn. “Před několika lety, když hluk z prádelny byl nesnesitelný a rušil mé svěřence, přiměl jsem majitele té budovy, aby postavili novou zeď, jakési vnitřní obložení, které by ten hluk tlumilo. Ta budova už jim nepatří. Vyhlásili úpadek a všechen majetek převzala nějaká dovozní společnost. Myslím že chtějí mít v budově prádelny skladiště pro své zboží.”

“Je to ta malá budova, co je vidět přes bránu na konci dvora?” zeptal se Larry.

“Ano, je,” odpověděl správce.

Larry se tam vypravil a pečlivě zkoumal dveře opuštěného domu. Zároveň je prohlížel jeden seržant ze Scotland Yardu.

“Řeknu vám, pane, že tady těmi dveřmi už hodné dlouho nikdo neprošel ani tam, ani sem,” řekl. Přes nízký plot ohraničující úzký prostor před domem, mohli nahlédnout zaprášenými okny

do místnosti, která přetékala špínou. Byla úplně prázdná a po nábytku tam nebylo ani stopy. Larry cítil, jak každou minutu ztrácí naději. Jestli tu dívku nenajde Až teď si uvědomil, co pro něho znamená. Přátelili se sotva týden a šly stranou všechny jeho záležitosti a zájmy, ať už se týkaly známých, povolání, úspěchu v práci, to všechno pro něho neznamenalo nic ve srovnání s tou drobnou dívkou. Ochotné by obětoval vše, co mu život nabízí, aby ji mohl ještě jednou držet za ruku nebo s ní prohodit pár slov. V moci Slepého Jaka! Zachvěl se při té představě. Bylo to k zešílení, až groteskně děsivé. Rázem se vzchopil. Snad by přišel o rozum, kdyby se v myšlenkách zabýval tak ohavnou představou.

Nezbýval mu čas přemýšlet o tom, jak Stuartův případ s tímto zmizením souvisí. Soustředil všechnu energii a mučivé úsilí k jednomu cíli, aby objevil Dianu Wardovou. Přelezl dřevěná vrata a zkoumal dvůr prádelny. Objevil něco, co ho opět přivedlo na stopu. Poměrně čerstvé otisky pneumatik. Patřily jednomu, možná dvěma automobilům. Rozhlížel se po zaneřáděném dvorku, jestli tam někde není garáž, a spatřil zčernalé dveře, které mohly vést do garáže.

Za ním přelezl vrata seržant Harvey a pokoušel se je otevřít paklíčem. Po dvou pokusech se mu podařilo pohnout západkou dozadu a otevřít zámek. Byly to posuvné dveře upevněné v drážkách a pohybovaly se lehce a nehlučně, stačilo jen do nich strčit.

“Nedávno je někdo otvíral,” poznamenal Larry.

V garáži stály dva vozy, limuzína s protáhlou kapotou a menší dodávka. Larry vešel dovnitř a protože se ještě nezačalo stmívat, bylo tam dost světla.

“Podívejte se!” vykřikl náhle Larry a ukazoval na karosérii dodávky. Byla čerstvě natřená, ale pod bílým nátěrem se jasně rýsoval nepříliš zřetelný nápis ,Prádelna’, namalovaný neumělou rukou amatéra.

“Vzpomínáte si, Harveyi, jak nám slečna Wardová vyprávěla, že tu noc, co ji chtěli unést, stála před jejím bytem dodávka nějaké prádelny? Kdyby tady tu identifikovala -” náhle se zarazil, přemohla ho bolestná vzpomínka. Kdyby tu vůbec byla, aby něco identifikovala!

Limuzínu někdo nedávno umyl a Larry si z opatrnosti poznamenal čísla obou vozů. Obé auta mohla být samozřejmě zákonným vlastnictvím nových majitelů a mohla být používána jen k nezávadným obchodním účelům. Mohlo jít skutečně jen o náhodu, že podobné auto čekalo v ulici Charing Cross tu noc, co se Slepý Jake snažil Dianu unést.

Zavřel dveře a Harvey je znovu zamkl.

“Nahlaste ta čísla do Yardu a požádejte registrační oddělení, ať je zjistí,” řekl Larry. Harvey odešel a Larry zůstal na dvoře sám. Ještě se vrátil k stopám kol. Musely vzniknout ten den ráno, protože v noci pršelo a bylo zřetelně vidět, že jsou čerstvé. Přešel dvůr a dostal se k vlastní budově prádelny postavené z cihel, s okny z matného skla. Také zde byly posuvné dveře a na kamenných schodech, vedoucích ke dveřím, zahlédl otisk boty. Bleskově se sehnul, aby si ho prohlédl.

V momentě, když ho něco zaujalo, jednal prudce a jeho pohyby se mohly zdát náhodnému pozorovateli náhlé a nečekané. Sklonil hlavu -

Plesk!

Zaznělo to, jako když vylétne zátka z láhve šampaňského. Byl to jen trochu silnější a trochu víc kovový zvuk. Vzápětí nablízku něco třesklo a Larry polekaně uskočil, když mu na krk spadla dřevěná tříska. Výplň dveří prorazila kulka. Kdyby v tu chvíli nesklonil hlavu, aby prozkoumal otisk boty, Sunny by musel odříct ranní noviny. Byla to první myšlenka, co ho napadla.

Larry se bleskově rozhlédl kolem sebe. Rozpoznal ten zvuk okamžitě, hned jak ho uslyšel. I když nezazněla rána, určitě na něho někdo vypálil z pušky nebo pistole, opatřené tlumičem. S

takovým zvukem už se setkal předtím. Důkladné si prohlížel jedno okno za druhým na budově, co měl nyní před sebou, jestli neuvidí náznak kouře, jestli tam však nějaký byl, okamžité se rozplynul. Všiml si, že okna ložnice, kde zmizela Diana, vedou na dvůr. Jedno okno bylo otevřené a protože měl dobře vyvinutý prostorový smysl, určil její polohu. Další rána už netřeskla a Larry přecházel dvůr s očima upřenýma na zadní trakt obou budov, připraven vrhnout se k zemi při prvním záblesku pušky.

Když Harvey odcházel, otevřel malou branku u vrat a hluboce zamyšlený Larry jí prošel na ulici. Vrátil se rovnou do útulku. Začínali se trousit slepí žebráci, kteří tam přespávali, a přicházeli jednotlivě nebo po dvou. Hledali cestu poklepáváním okovaných holí a když

přecházeli kolem něho do společenské místnosti, kontroloval je místní policista.

“Všichni jsou spořádaní občané, co?” zeptal se Larry. “žádný není na indexu?”

“žádný, pane,” odpověděl policista. “Všichni dodržují zákony a nevím, že by si někdo na někoho z nich stěžoval.”

Larry vystoupil nahoru do ložnice, odkud, jak se domníval, na něho někdo střílel. K jeho překvapení byly dveře zamčené a policista, co měl být uvnitř, stál venku.

“Co má tohle znamenat?” zeptal se přísně.

“Správce mi vzkázal, že se mnou chcete mluvit, pane,” řekl detektiv. “Šel jsem dolů a zjistil, že žádný takový vzkaz neposlal. Když jsem se vrátil, dveře byly zamčené.”

“Zevnitř?” zeptal se Larry.

“Zřejmě zevnitř, pane. Tady se dá těžko vsunout klíč.”

“Kdo přišel s tím vzkazem?”

“Malý chlapík, co tu dělá vrátného.”

“Toho znám,” řekl Larry. “Jak to potom vysvětlil?”

“Řekl, že mu někdo nařídil, aby šel nahoru s tím vzkazem a že měl hlas jako správce.”

“Ustupte,” nařídil mu Larry a kopnutím vyrazil dveře.

Pokoj byl prázdný a Larry čichal, jestli ve vzduchu něco neučiti.

“Někdo odtud střílel z pušky, pravděpodobně když vás vylákali dolů,” řekl. “Porozuměl jste přesné, že nemáte opouštět tuto místnost, pokud já osobně nebo seržant Harvey sem nepřijdeme a nepřivedeme někoho na střídání?”

“Naprosto přesné, pane,” řekl policista sklíčeně.

“Za těchto okolností vám nedávám vinu,” utěšil ho Larry a tváří se mu mihl náznak úsměvu.

“Máme tady proti sobe zvláštní gang, který užívá zvláštních metod. Nemůžeme každému jejich tahu čelit a stěží dokážeme předvídat, co si na nás vymyslí dál.” Nebylo pochyb, že v této místnosti někdo střílel. Ve vzduchu byl cítit kordit. Jako důkaz našel pod jednou postelí u okna vypálenou nábojnici. Vrátil se dolů do kanceláře správce a našel tam důstojného pána Johna Dearborna, poněkud rozčileného.

“Jak dlouho tu chcete mít svoje lidi, pane Holte?” zeptal se. “Někteří mí svěřenci by se rádi odebrali do svých ložnic a šli spát.”

“Moji lidé tady zůstanou tak dlouho, dokud nebudu mít důkaz, že slečna Wardová v této budově není,” řekl Larry stručné, “a dokud nenajdu džentlmena, který na mé střílel z té

místnosti, kde zmizela.”

“Někdo na vás střílel?” zeptal se překvapené správce. “Snad nechcete tvrdit -“

“Chci,” odpověděl Larry. “Omlouvám se vám, jestli snad mluvím trochu příkře. Zatímco jste hovořil s detektivem, kterého odlákali lstí, někdo na mě z té ložnice vystřelil, a dveře tam byly zamčené zevnitř.”

“To je opravdu neuvěřitelné,” zavrtěl hlavou důstojný pán Dearborn. “Nedovedu si

představit pro sebe tíživější a pro vás vzrušenější situaci.”

“Vzrušenější!” opakoval Larry a trpce se zasmál. “Vzrušení tady bude dost a dost,” podotkl,

“ale dostaví se později, až ten gordický uzel rozetnu.”

A potom přišel ke slovu Larryho sžíravý humor.

“Měl byste to, co se tu děje, vylíčit v některé ze svých her, pane Dearborne,” nadhodil a správcův obličej očividné potemněl.

“To není špatný nápad,” odpověděl zamyšleně, “jsem vám za něj vděčný. Viděl jste některou z mých her?”

“Ne, dosud žádnou,” odtušil Larry, “ale chystám se při první příležitosti navštívit divadlo Macready.”

Správce potřásl hlavou.

“Někdy mám dojem, že nejsou tak dobré, jak si myslí někteří moji přátelé, a mrzí mě, že jste ani jednu z nich neviděl. Ale na divadle je neustále uvádějí a výtěžek jde útulku.”

“Kdo hradí náklady spojené s uváděním her?” zeptal se zvědavě Larry. Byl rád, že se může trochu odpoutat od nepřekonatelně chmurných myšlenek.

“Jistý džentlmen, který se zajímá o mou práci,” odpověděl pan Dearborn. “Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale nikdy neodmítl některou mou hru uvést. Někdy mám dojem, že to dělá

proto, aby pomohl útulku.”

“Nějaký důvod určité má,” souhlasil Larry.

Konverzace potom uvázla. Párkrát zabzučel na stole telefon, správce ho zvedl a poslouchal.

“Ano, bude to tak lepší,” řekl a zavěsil sluchátko. “Ptali se mě na něco z kuchyně,” usmál se.

“Pokud na to byly prostředky, zavedl jsem všude v domě telefony,” dodal. “Ušetří to spoustu chození.”

Právě se dostavila deputace ze společenské místnosti a podávala stížnost. Obyvatelé ložnice číslo l by šli rádi do postele. Někteří z nich jsou zvyklí spát plných dvanáct hodin a všichni uplatňovali své právo na to, aby měli volný vstup do ložnice, ať už chtějí jít spát nebo ne.

“Slyšel jste je?” zeptal se správce. “Nemám tu lehkou pozici.” Larry přikývl.

“Mohou přenocovat v nejbližším hotelu,” řekl. “Zaplatím jim to. Nebo mohou přespat v některé místnosti. Nemám nic proti tomu, když se postele vynesou ven. Ale nikdo se v té

místnosti nebude zdržovat, dokud nenajdeme slečnu Wardovou.”

Vyšel ven a navštívil společenskou místnost. Ti ubožáci měli právo na nějaké vysvětlení a Larry jim je poskytl. Vyložil srozumitelně a jednoduše, co se stalo načež všichni, i ti méně

ukáznění, bez protestu se vším souhlasili.

Skončil svůj projev a stál na chodbě, opřen zády o stěnu. Hlavu měl svěšenou a přemýšlel, když se náhle nad ním na schodišti ozval nějaký rozruch a křik. Spěchal nahoru a bral schody po dvou. Dostal se právě do mezipatra, když spatřil něco, co mu vyrazilo dech. Po schodech k němu pomalu scházela Diana Wardová. Měla rozedranou blůzu, skrz cáry prosvítal živůtek a bělostná ramena. V jedné ruce držela revolver značky Smith-Wesson a v bledém obličeji měla triumfální úsměv.

Larry na ni chvíli zíral, potom vyběhl pár zbylých schodů a sevřel ji do náruče.

“Diano, miláčku,” řekl přerývaně, “bohudíky, že jste zpátky.” XXV. CO SE STALO DIANĚ

Diana Wardová procházela ložnicí a dotýkala se prsty tkaniva hrubých prostěradel, až došla na druhý konec místnosti. Projevil se v ní silný instinkt hospodyně a dřívější profese

školené

ošetřovatelky ještě znásobila její zájem o prostředky, které měly zpříjemnit život těm ubohým slepým žebrákům, neboť většina z nich skutečné žebrala. Slyšela, jak správce požádal Larryho, aby otevřel okno a nečinně přihlížela, když tu se za ní nehlučně otevřely dveře skříně

a vylezl z ní bosý muž.

První, co si Diana uvědomila, bylo připlácnutí něčeho, co připomínalo měkkou mokrou kůži na obličej. Potom byla vyzdvižena. Na okamžik oněměla hrůzou a právě v té chvíli ji někdo protáhl dveřmi skříně a stěnou za skříní. Oboje dveře se za ní zavřely, neboť zadní část skříně, jak Larry hned napoprvé tušil, se otvírala kompletně s věšáky směrem ven. Nemohl však tušit, že se otevírá celá cihlová stěna.

Slyšela za sebou zabouchnutí, a když se jí podařilo vyprostit obličej z mokré kůže, vykřikla. Na ústa jí někdo přitiskl tak velkou ruku, že mohla pokrýt celou její tvář a vlekl ji dál do tmy. Otevřely se další dveře a byla vhozena dovnitř. Cvakl vypínač a nad hlavou jí zazářilo elektrické světlo. Spatřila svého únosce a hrůzou před ním couvla.

Byl vysoký, větší než všichni muži, s kterými se kdy setkala. Odhadovala, že měří sedm stop a v poměru k té výšce měl také rozložitou postavu. Na sobě měl jen košili a kalhoty. Byl bosý, rukávy měl vyhrnuté a ani nemusela zkoumat jeho chlupatá předloktí, aby odhadla, jakou má

sílu. Byla mohutná jako stehno průměrného muže a vystupovaly na nich provazce svalů. Velký zarudlý obličej měl až podivně bezvýrazný.

Když mluvil, ani trochu nepohnul očima, které měly ten nejbledší modrý odstín, a z čela mu dozadu vlála hříva šedých vlasů, na temeni rozcuchaných. Odulá a hrubá ústa obrůstala krátká

ježatá šedivá bradka, místy nažloutlá. Ohromné uši mu odstávaly od hlavy téměř v pravém úhlu a Dianě připadalo, že v životě neviděla tak odpudivé stvoření.

“Jen si mě dobře prohlídni, ať mě zase příště poznáš,” uchichtl se. “Kde máš svou pistolku?” vysmíval se. “Proč nestřílíš na starýho ubohýho Jaka, vsadím se, že ti o mně všecko vyklopil.” Věděla, že tím míní Larryho Holta, ale neodpověděla. Pátravě si prohlížela místnost, jestli nenajde nějakou zbraň, ale viděla jen hrubě omítnuté stěny bez kouska nábytku. Stropem pronikalo světlo jediným okénkem,byl to úzký pruh zesíleného skla s větráky po obou stranách. Prohledala kabelku, ale nic v ní nenašla. Neměla ani jehlice do klobouku, třebaže by byly proti téhle stvůře prakticky k nepotřebě.

“Hledáš něco, čím bys mě mohla zabít, co?” opět se uchichtl. “Já tě slyším! Hezky se teď

posaď a buď trpělivá, děvče,” řekl. “Nikdo ti nechce ublížit a budeš se mít dobře.” Trochu si oddechla, že se k ní nepokoušel přiblížit, ale z toho, co řekl, potom usoudila, že skutečné nebezpečí se jen oddálilo.

“Podle všeho musíš být hezká,” blaženě se zazubil, “a kdo má rád hezký děvčátka by za tebe dal nevím co. Divím se, že si té nevzali Oni, má milá, ale oni nestojí o ženy a manželství, a proto tě dali starýmu Jakoví.”

Opět se uchichtl a dívku přitom zamrazilo. Měl zvláštní zvyk zdůrazňovat slovo ,Oni’ a odmlčet se před ním, jako by ho měl vepsáno velkým písmem ve své potemnělé mysli.

“Nemůžu tě vidět, takže krása mi moc neříká, moje milovaná. I kdybys měla tvář jako ona,”, ukázal palcem ke stropu, “bylo by mi to stejně jedno.”

“Nikdy se z této budovy nedostanete,” řekla a napadlo ji, že nesmí ztratit odvahu. “Pan Holt je v tomto domě ve vedlejší místnosti. Celá budova je už jistě obklíčená.” Zasmál se a jeho smích hluboce zaburácel.

“Tenhle dům má deset východů,” řekl pohrdavé. “Proto si ho Oni koupili. Dole pod sklepem je díra, tam můžeš jít míle a nikdo tě nezastaví, jen krysy. Krysy se bojí slepců.” Mluvil s

takovou zvláštní, dětskou prostotou, jaká se k jeho obrovité postavě vůbec nehodila.

“Dřív nebo později vás stejně dostane,” řekla klidně a pod dojmem náhlého vnuknutí dodala:

“Lewa už dostal.”

Právě byl na odchodu, ale prudce se otočil a v obličeji mu jen hrálo.

“Lewa!” zařval. “Lewa že dostal?!”

Potom se odmlčel a nastalé ticho rozřízl výbuch smíchu, který otřásl pokojem.

“Lew mu toho tak poví,” odfrkl si. “Jak může chtít od Lewa vyzvídat, když Lew ani neví, kde je, nebo s kým mluví? Nemůže číst ani psát. Měl být mrtvý,” pokývl znalecky hlavou, “mrtvý

jako špalek, to teda měl být za tu špinavost, co jim proved. Lew strčil papír do kapsy tomu chlápkovi, co ho Oni oddělali.”

“O tom víme,” přiznala odvážně, což na něho očividně zapůsobilo.

“Tak vy jste se toho domákli, co? Ale Lew vám to neřek. Měl bejt po smrti, mrtvěj jako špalek, ale Oni nechtěli, aby se tam hemžilo samejma mrtvolama. S Lewem jsem nes toho chlápka po schodech dolů,” řekl a pokyvoval hlavou. “Říct to můžu, protože se vyznám v zákonech. Moc dobře se v nich vyznám. Mně, starýmu Jakoví, nebudeš nic povídat.” Divila se, co tím chtěl asi říct, když se tak chlubil znalostí zákona.

“žena nemůže svědčit proti svýmu muži,” pokračoval a zatvářil se poťouchle. “Proto jsem ti to všechno vysypal, miláčku.”

“žena!” vyhrkla a při té obludné představě se jí udělalo nevolno.

“Paní Jake Bradfordová,” zasmál se vítězné. “Jmenuju se Bradford, drahoušku, a oddá nás kněz, jak se sluší a patří.”

“Vy jste se zbláznil!” vybuchla v ní najednou zlost i strach. “Snad si nemyslíte, že by mé mohl někdo přinutit, abych se provdala za takovou příšeru, jako jste vy? Myslíte si, že bych vedle vás stála a neřekla všechno, co vím? Vy jste zešílel.”

Sklonil hlavu a když promluvil, měl hlas jen o málo silnější než šepot.

“V tomhle domě jsou horší než já,” řekl zvolna, “a možná proti mně nebudeš nic mít, až mě

neuvidíš, mladá dámo. Možná, že budeš slepá jako já a taky hluchá jako Lew.” Odmlčel se a Diana před ním couvla a přidržela se zdi, hledajíc oporu. “A němá, jestli budeš mluvit!” náhle vztekle zařval. “Neexistuje nic, co bych neudělal, když mi to Oni poručí.” Dveře se otevřely a zavřely. Otočil klíčem a zámek zaklapl. Když dívka zjistila, že je pryč, nohy se jí podlomily a klesla k zemi napůl v mdlobách. Potom s velkým úsilím sklonila hlavu a cítila, jak se jí do tváře vrací krev. Brzy se vzchopila.

Snažila se ze všech sil, ale nemohla zabránit tomu, aby se jí netřásly ruce. Když se tak deset minut procházela po místnosti, cítila se aspoň trochu lépe. Věděla, že jí Bradford nevyhrožoval jen tak pro nic za nic. Kdyby mu jeho neznámí nadřízení poručili, byl by nemilosrdný. Stačilo jediné jejich slovo, aby bez výčitek zničil mladého člověka, pošlapal jeho krásu a zbavil všech sladkých projevů života. Byl by schopen mrzačit a mučit bez lítosti. To vše jí rychle proběhlo hlavou, ale uchovala si při tom jasnou mysl. Přešla ke dveřím a přesvědčila se, že jimi neunikne. Nebyla tu židle, aby dosáhla na okno, nešlo ani protáhnout se jím nebo na sebe nějak upozornit. Kromě světla u stropu místnost zela prázdnotou.

Vzpomněla si na Larryho líčení, jak se k němu ten obr přibližoval s rukama nad hlavou a ve své mohutné pěsti rozdrtil žárovku. Slepý Jake má v sobě přímo živočišnou sílu, pomyslela si. Nehrozilo mu nebezpečí, že bude zasažen elektrickým proudem?

Rychle se podívala nahoru. Lampa visela od stropu bez ohledu na krásu. Vedla k ní dlouhá

šňůra z jednoho koutu místnosti, volně přichycená u stropu a uprostřed obtočená kolem

háku. Kus šňůry visel dolů a končil lampou hruškovitého tvaru s malým plechovým stínítkem. Natáhla se a lampu odšroubovala.

Na skle měla vyryto napětí dvě stě voltů.

Potom se snažila vyháknout šňůru prudkým pohazováním. Chvilku trvalo, než se jí dílo podařilo. Konečně uvolněná šňůra poklesla i s žárovkou, až se málem dotýkala podlahy. Opatrně táhla za šňůru a příchytky, které ji přidržovaly u stropu, jedna po druhé odpadávaly. Potom šla k vypínači u dveří a zhasla. Jednou nohou přidržovala stínítko s žárovkou a prudce trhala šňůrou, až ji vytrhla.

Byla ve tmě, ale obratnými prsty obnažila volný konec drátů a nehty je zbavila izolace, obepínající jako vlas tenké praménky mědi. Cítila v rukou něco jako roztřepený štětec a byla spokojená. Na chodbě se ozval šramot. Rychle otočila vypínačem a zapnula opět proud. Tápala v pološeru a když nahmátla kabelku, vyňala z ní rukavice. Natáhla si je a opatrně

uchopila oba dráty. Držela je roztřepené v rukou a dávala pozor, aby se ani jednoho drátku nedotkla.

Odkopla lampu i stínítko do kouta a čekala uprostřed místnosti. A tu se dveře otevřely.

“Tak mě tu zas máš, miláčku.” Slyšela zamknout dveře zevnitř a dech se jí zrychlil. “Je se mnou docela zábava, nezdá se ti?” Nevěděl, že je zhasnuto, žil ve věčné temnotě.

“Tony ho netrefil,” pronesl, jako by ji chtěl informovat. “Netrefil ho,” opakoval s opovržením

“Kdybych měl dobrý oči, tak bych toho mizeru dostal! Dostal bych ho touhle malou bouchačkou, jen kdybych ho slyšel. Ale Holta ještě zmáčkneme, má milá. Dostaneme ho a vyřízneme mu srdce z těla. Bude litovat, že se narodil.”

Ztišil hlas a řekl něco nesrozumitelného. Potom si vzpomněl na účel své návštěvy.

“Pojď k starýmu Jakoví, má milá,” chichotal se, když se k ní pomalu přibližoval, obě mohutné

ruce rozpažené. “Pojď k svýmu starýmu manžílkovi, miláčku!” Byl mrštný jako kočka a dřív než si uvědomila jeho blízkost, chytil ji jednou rukou za rameno a jedním rázem jí roztrhl blůzu až k pasu. Uskočila zpátky a když zvedl druhou ruku, dotkl se roztřepených drátů. Padl nazad a překvapeně zaječel bolestí.

“Cos mi to udělala?” vykřikl hrubě. “Cos mi to udělala, ty mrcho? Bodlas mě nožem, jako ten lotr?”

Přesvědčoval se zřejmě hmatem, jestli není nějak poraněn a potom po ní skočil. Tentokrát se dráty dotkly jeho obličeje a klesl k zemi jako podťatý.

Slyšela, jak se pohnul.

“Co to je? Co to k čertu je?” šeptal. “Nemůžu to vidět. Neměla bys tohle dělat starýmu slepci, ty malá -“

Náhle prudce vymrštil ruku, chytil ji za kotník a strhl k zemi. Opět se obličejem dotkl nabitých drátů. Vykřikl a převalil se. Choval se teď jako šílenec, koulel se sem a tam. Znovu a znovu se k ní přibližoval a znovu a znovu dostával elektrické rány do ruky, do obličeje nebo do krku. Náhle zůstal ležet a dívka mu přitiskla konec drátů na hrdlo. Když se jí pod rukama křečovité chvíval, měla pocit vražednice. Ale zabít ho musela. Věděla, že si zachrání život jen tehdy, když slepce zabije.

Po chvíli oddálila dráty. Ležel teď velmi tiše.

Třesoucíma se rukama mu prohledala kapsy. Našla klíč, nahmatala v jedné kapse revolver, vytáhla ho a potom tápavě hledala zámek. Konečně otevřela dveře a octla se na chodbě

zahýbající doprava. Dostala se chodbou do světlejší místnosti s dvěma okny. Pořád se chvěla strachy, neboť přišla o tu nejlepší zbraň, která ji chránila.

Dveře našla snadno. Zatímco byly v ložnici Toddova útulku obratně skryty, z této strany se jasně rýsovaly. Stiskla kliku, cihlová stěna se pootočila a mohla projít. Policista, co hlídal v ložnici, se prudce otočil a v ruce třímal revolver.

“Proboha!” vykřikl. “Slečno Wardová, jak jste se sem dostala?” XXVI. OPĚT V BEZPEČÍ

Když se octla v náručí Larryho Holta, přemohl i nevýslovně sladký pocit bezpečí, klidu a nekonečného štěstí. Trochu se uklidnila a ve spěchu vylíčila několik, slovy události. Do ložnice přiběhl menší oddíl detektivů a prošel dveřmi z cihel, které zůstaly otevřené, do tajní

chodby.

Larry předal dívku na starost Harveyovi a spěchal z.i svými muži. Pokoj, kde věznili Dianu, zel prázdnotou vypnul proud a přidal se k pátrajícím. Nepochybně tu bydleli stálí nájemníci, i když to tu vypadalo opuštěně. Našli pokoje vestavěné do jiných pokojů, oddělení slabými příčkami jen pár stop od oken. Z toho vyplývalo, že dům může být obydlen i v noci a v pokojích mohou svítit světla, aniž by to venku někdo tušil.

Slepý Jake mluvil o mnoha cestách vedoucích z domu pravdu. Jednu objevili ve sklepě, ústila do staré, nepoužívané stoky, a tam museli od pronásledování upustit. Kromě Larryho nikdo neměl silnou baterku a bez ní nemohli ve tmě pokračovat.

Další východ vedl přímo do dvora, kde Larry objevil garáž. Třetí byl spojen s kuchyní

Toddova útulku.

Larry si uvědomil, že kořist unikla, a vrátil se k dívce. Našel ji v správcově kanceláři a znepokojivě blízko vedle ní seděl ostražitý Harvey. Jeho příchylnost se brzy vysvětlila, když

dívka s úsměvem zvedla jednu ruku, připoutanou k Harveyovu zápěstí. Harvey nechtěl už

riskovat.

“To je rozumné,” ocenil Larry s úsměvem a detektiv odemkl pouta. “Snad byste mi měl vysvětlit záhadné události v domě, pane Dearborne.”

“Nepřipadá mi, že se tu udalo něco záhadného,” řekl klidně pan Dearborn. “Nemůžete mě

činit odpovědným za ničemnosti, které snad byly páchány ve vedlejší budově. Teď jsem se dozvěděl, že tu jsou dveře spojující oba domy, ale o těch jsem neměl ani tušení. Jestli tu vedle bydlil nějaký člověk -“

“V sousedním domě bydlelo šest mužů,” řekl Larry. “Našli jsme tam jejich postele a nějaké

šaty. Byly tam knihy, některé z nich otevřené, a z toho zcela jasně vyplývá, že nejsou slepí.” Pan Dearborn pokrčil zoufale rameny.

“Co mám dělat?” zeptal se. “V tomto domě jsme zcela závislí na loajalitě našich chovanců. Někdy snad můžeme odhalit cizího člověka podle neobvyklé chůze, hlasu nebo zakašlání. Ale je docela možné, že tito lidé drze využívali útulku k provádění svých zločinných plánů, aniž

jsme o tom měli sebemenší potuchy.”

Byl to tak logický argument, že Larry proti němu vůbec neprotestoval. Skupina ostřílených gangsterů mohla bezstarostně využívat útulku, když se jen opatrně pohybovali a chovali nehlučně. Otevřeně přiznal, že argument pana Dearborna uznává.

“Je to možné,” řekl. “Pro vás je to dost nepříjemné a stejně tak pro mě. A mohlo to být daleko nepříjemnější,” dodal pravdivě. Jak tragicky mohlo celé to dobrodružství skončit, se dozvěděl až cestou do Scotland Yardu, kdy mu dívka vypověděla své zážitky

“To je strašné, to je otřesné!” chvěl se hrůzou. “Chudáčku, co jste jen vytrpěla!” Prožíval to tak silně, že cítil až fyzickou nevolnost Nic takového se však nedalo rozpoznat na dívce, kleni se uklidnila a tvářila se téměř vesele, jak se taxík přibližoval k Scotland Yardu. Měla přes sebe přehozenou jeho pláštěnku do deště. Zastavili na Edgwareski. třídě, kde si koupila blůzu. Trvala na tom, že pojeď nejdřív do Yardu, aby podala svědeckou výpověď.

“Je mi dost líto Dearborna,” řekl. “Je to taková tragická postava. Mužům, kteří zasvětí svůj život takovému druhu práce, by se měly promíjet i slaboduch dramatické pokusy. Všimla jste si, jak dychtivě vám podal ruku?”

Ostře se na něho podívala.

“Ano, všimla jsem si,” řekla se zvláštním odstínem hlasu.

“Ale Diano, jak to myslíte?”

“Nijak,” utrousila. “Jak to říkám, podal mi ruku, a velmi srdečně ji stiskl, to je všechno.”

“No dobrá, na tom přece nic není,” řekl Larry s úsměvem.

“Na tom něco je,” řekla dívka, “a je toho mnohem víc, než abyste to pochopil.” Opřel se o sedadlo a tiše se smál.

“Vy na mě šijete nějakou boudu. Cítím to ve všech kostech,” řekl a dívka mu něžně stiskla ruku.

Diana si šla převléct roztrhanou blůzu do sedmačtyřicítky a když Larry za chvíli zaklepal, měla už na sobě novou.

“Jen tak mimochodem, zapomněl jsem se vás zeptat, jak jste přišla k té strašlivé zbrani, co jste třímala v ruce, když jste se objevila na schodech?”

“Vytáhla jsem ji Slepému Jakoví z kapsy,” řekla. “Br! Dotýkala jsem se ho s odporem, ale potřebovala jsem mít jistotu, že mám nějakou zbraň.”

“Nepochybně jste tomu všemu nasadila korunu,” řekl. “Teď víme, že Slepý Jake a ten Lew -“

“Vy jste ho tam nechal?” přerušila ho.

Trochu se ošklíbl.

“V tomhle případě jsem udělal už dost chyb, abych se dopustil ještě další,” řekl. “Ne, dal jsem ho převézt do jiného ústavu, kde se o něho postarají. Lew a Jake byli ti dva, co byli použiti před nebo po zavraždění Gordona Stuarta,” pokračoval. “Gang má pravděpodobné nad Lewem nějakou moc. Lew se snažil dostat z jejich spárů nebo se pomstít za nějakou zradu a napsal slepeckým písmem na kousek papíru to poselství nalezené v kapse. Tím se pátrání

zúžilo na jednoho muže, protože máme prostředky, abychom Lewa přesvědčili, že je v dobrých rukou.”

“A o tom největším objevu jste se vůbec nezmínil,” řekla klidně. Larry vstal a pobaveně začal přecházet po místnosti, Což měl ze všech činností nejradši.

“Vy jste zvláštní děvče. Když už se mi zdá, že mám v případu jasno, přijdete s něčím novým, s něčím co vrhá nové světlo a co obyčejně staví na hlavu všechny mé předchozí teorie,” dodal zamyšleně.

“Nemyslím, že tohle by mělo. Týká se to té ženy nahoře.”

“Jake ženy nahoře?” zeptal se udiveně.

“Pamatujete si, jak jsem vám vyprávěla, že Jake ukázal palcem ke stropu a řekl, že i kdybych měla obličej jako ona -” odmlčela se.

“Nezlobte se na mě,” poprosil. “Jsem kus blázna, zapomnětlivého blázna, ale semlelo se dnes toho tolik, že jsem se přestal zabývat Stuartovým případem. A to mi připomíná, že si musím zatelefonovat.”

Vytočil číslo a dívka poznala, že volá do Trafalgarské nemocnice.

“Prosím kancelář vrchní sestry,” řekl a zatímco dívka překvapeně sledovala, co zamýšlí, pokračoval: “Vrchní sestra? Tady Larry Holt. Jak se máte? Mají sestry, které docházejí k pacientům, volno? Chtěl jsem říct, jestli máte nějaké volné ošetřovatelky? Máte? A můžete mi poslat jednu příjemnou, starší sestru na adresu Regenťs Gate Gardens? Víte, kde bydlím? Ne, já nejsem nemocný,” usmál se, “ale mám tu někoho, kdo se necítí moc dobře, ano, je to dáma.”

Zavěsil sluchátko a když se otočil, Diana na něho udiveně pohlédla.

“U vás bydlí nějaká dáma?” zeptala se.

“Zatím ne, ale bude bydlet,” řekl Larry. “Dnes večer se nevrátíte do svého bytu v ulici Charing Cross. zastavíte se jen pro nejnutnější věci a pojedete do mého bytu, kde zůstanete. Za gardedámu budete mít velice milou ošetřovatelku. Moc se mi zavděčíte, když budete předstírat, že nejste zrovna ve své kůži. Musím dbát na svou povést.”

“To nemohu, to je vyloučené!” oponovala mu, zrudlá v obličeji. “Opravdu nemohu -“

“Ale ano, můžete,” řekl Larry. “Uděláte hezky, co jsem vám řekl. Jinak z toho pro mně

vyplývá, že budu celou noc před vaším bytem a k smrti se nachladím.” Konečné svolila. Povečeřeli spolu a pozval ji do divadla na dvě jednání Dearbornovy hry. Po druhém jednání odešli a vypadali zmateně.

“Jak může někdo uvést něco tak strašného na jeviště?” zeptala se, když se vraceli do jeho bytu.

“Je to dost otřesné, co?”

Pak se Larry dal do tichého smíchu.

“Dnes máte nějak dobrou náladu,” podotkla.

“Dnes večer,” opravil ji. “Vzpomněl jsem si, až ta ošetřovatelka přijde, Sunny jí bude muset otevřít.”

“Co jí asi řekne?” vydechla.

“No, myslím,” Larry protahoval, “bude-li ta ošetřovatelka trvat na tom, že jde k nemocné

dámě, Sunny řekne ,Ano, madam’ a udělá všechno pro to, aby nějakou sehnal.” Když se dostali domů, bylo už jedenáct pryč. Výtah jezdil jen do půl jedenácté a museli jít nahoru pěšky.

“Dávejte pozor na cestu,” varoval ji, “sv ítí se tu na schodech jako za du šičky.” Šel napřed a dívka viděla, jak zůstal stát na posledním schodu.

“Hrome, kdo to tu leží?” zeptal se.

Nějaký muž tam ležel u dveří, nehybný a zkroucený. Larry se přes něho natáhl, zazvonil a Sunny otevřel dveře.

V proudu světla z předsíně Larry zahlédl tvář zhrouceného muže. Dýchal přerývaně a obličej i hlavu měl zalité krví.

“Sunny, je tu ta ošetřovatelka?”

“Ano, pane,” řekl Sunny a prohlížel si ležící postavu.

“Budeme ji potřebovat,” řekl Larry.

“Kdo je to?” zeptala se Diana a nakukovala mu přes rameno. “Flash Fred,” řekl Larry, “a má

smrt na jazyku.”

XXVII. JOHN DEARBORN NENÍ SLEPÝ

Přenesli zraněného muže do obývacího pokoje a položili na pohovku. V několika minutách přišel lékař, který bydlel o patro výš a naštěstí byl ještě vzhůru.

“Je těžce raněn,” sdělil. “Má jednu nebo dvě bodné rány a vypadá to, že má proraženou lebku.”

“Byl napadený někde blízko,” řekl Larry. “V tomhle stavu by daleko nedošel.”

“To ne,” lékař zavrtěl hlavou. “Mohl urazit tak dva tři yardy. Když jste ho našel před svými dveřmi, možná že byl napadený právě tam. Znáte ho?”

“Znám,” potvrdil Larry, “Je to můj starý známý. Vypadá to s ním špatně?”

“Ano, moc zle,” odpověděl lékař vážně. “Těžko říct jaké má poranění hlavy. Pošlu ho do nemocnice, tam ho důkladně prohlédnou, a bude-li třeba, půjde hned na operaci.” Přijela záchranka a odvezla Flashe Freda. Jediným svědectvím jeho návštěvy zůstalo několik tmavých

skvrn u dveří.

Ošetřovatelka, která přišla na Larryho žádost, splňovala všechny podmínky, které si kladl. Byla to statnější bodrá žena mateřského vzezření, a první, co Larry udělal, když se všechno uklidnilo, že jí několika slovy vysvětlil, proč pro ni poslal.

“Vidíte, že jsem nemohl dovolit slečně Wardové, aby se po tom dnešním otřesném zážitku vrátila do svého bytu v ulici Charing Gross,” řekl a sestra Jamesová s ním souhlasila. Každopádně byla spokojená s tak málo náročným případem.

Okamžitě uplatnila svou autoritu a poručila Dianě, aby si šla ihned lehnout. Dívka se bez protestu podvolila. Ale nemohla usnout. Byly dvě hodiny, Larry ještě seděl za stolem a psal. Slyšel vrznout dveře a když vzhlédl, uviděl tam stát Dianu v županu s vlasy spletenými do dlouhého zlatého copu.

“Nemohu usnout,” řekla neklidně, skoro podrážděně. Viděl, že je nervově vyčerpaná, vstal a nabídl jí lenošku.

Neomluvila svůj úbor, ani pozdní návštěvu a Larrymu to u ní připadalo dost zvláštní. Zřejmě

mysl Diany Wardové zaměstnávaly tak důležité věci, že ji vůbec nenapadlo zachovávat nějaké dekorum. Seděla s rukama složenýma v klíně a v pokoji zavládlo naprosté ticho, rušené jen tikáním hodin na římse krbu a zaskřípěním židle, když se Larry otočil.

“Co vás trápí, Diano?” zeptal se.

Vrhla na něho pohled.

“Myslíte, že mám nějaké trápení?”

“Jestli nemáte, jste obdivuhodné děvče,” řekl něžné. “Dnes jste si prožila peklo, drahá, ale zdá

se mi, že myslíte na něco jiného.”

Přikývla.

“Ano, myslím na tu ženu nahoře.”

“Na ženu nahoře? Myslíte ženu, o které mluvil Jake? Ale Diano, tam přece neexistovalo žádné ,nahoře’. Byla jste v nejvyšším patře budovy, která je o poschodí níž než Toddův útulek.”

Tím ji nepřesvědčil.

“Kromě toho,” pokračoval klidně, “i kdyby tam nějaká byla, mohla být stejné špatná jako ostatní obyvatelé domu. že na ni není příjemný pohled, jak se o tom zmínil Jake, ještě

neznamená, že je nevinná.”

“Ubohá, ubohá žena,” opakovala dívka a k Larryho zděšení začala tiše plakat. “Když na ni myslím, nemohu spát,” vzlykala. “Budou ji tam držet nepustí ji, nemohou ji pustit!”

“Nenapadlo vás, že by to mohla být Clarissa Stuartová?” zeptal se náhle. Obrátila k němu uslzený obličej.

“Clarissa Stuartová?” opakovala zvolna. “Ne, myslím, že nejde o Clarissu Stuartovou.”

“Kdo je to tedy,” zeptal se. “Nebo aspoň, kdo myslíte, že to může být?”

“Nemyslím, vím to jistě,” řekla a pomalu vážila slova. “Ta žena je Emma, posluhovačka z penziónu.”

Larry překvapeně vyskočil.

“Posluhovačka,” opakoval zvolna. “Máte pravdu!”

Oba seděli pohříženi do svých myšlenek a pokojem znělo jen tikání hodin.

“Vy ten strašný gang spojujete se Stuartovskou záhadou?” zeptal se. Přikývla.

“Já taky, a mám pro to důvody. Jedno nechápu, co získali Stuartovou smrtí? Nebo se snad spojili s tou dívkou, která si říká Clarissa Stuartová?”

Mávla odmítavé rukou a vstala.

“Já do jejich spojení dobře vidím,” řekla. “Jejich vzájemné vztahy mohu dobře rozlišit, jsem tak proti vám ve výhodě,” řekla s náznakem úsměvu.

“Máte proti mně spoustu výhod,” řekl Larry lichotivě. “Ale teď už se seberte a honem na kutě.”

Přešla to bez komentáře.

“Jen jeden člověk mi v tom nehraje,” pokračovala, “a vy jste jeho případ objasnil.”

“Kdo je to?”

“Flash Fred,” odpověděla. “Je to zločinec, který se o to spiknutí jen otřel a namočil se v něm, aniž by o tom věděl.” Kývla hlavou, jako by právě teď zformovala své stanovisko. “Ale ti druzí? Slepý Jake, který pracuje pro neznámého pána, uklízečka, největší oběť ze všech, ubožák Lew s ušima, které neslyší, a se zmrzačenými prsty. Vy jste je neviděl. Chtěla jsem vám to říct, ale doktor nás přerušil.”

“Zmrzačené prsty?” zeptal se Larry užasle. “Ne, to jsem neviděl.”

“Já jsem je cítila, když se dotkl mého obličeje,” otřásla se hrůzou. “U všech prstů na obou rukou měl uhořelé konečky.”

“Ale proč?”

“Aby nemohl číst ani psát slepeckým písmem,” řekla klidným hlasem.

“To je neuvěřitelné, to je hrozné!” zděsil se Larry. “Takoví lotři snad ani nemohou existovat. Přišel jsem do styku s několika nejhoršími zločiny, spáchanými v Evropě. Viděl jsem oběti, vystopoval zločince a dostal je na šibenici. Lidé jsou ukrutní, zlí, bezohlední a krvelační, ale nemohou chladnokrevně spáchat takový čin, jaký způsobili tomu slepému ubožákovi.” Opět se usmála.

“Myslím, že si dost dobře neuvědomujete, jak zlí jsou tihle lidé,” řekla. “Kdybyste si to uvědomil, nikdy byste netvrdil, že se to nemůže stát. Pro Dearborna -” chtěla něco říct, ale přerušil ji Larryho smích.

“Diano, drahoušku, jste teď v takovém stadiu, že podezíráte kdekoho. Snad ne také chudáka Johna Dearborna, který pracuje pro dobro lidstva v tom brlohu a mezi těmi strašnými lidmi?” Přisvědčila.

“Když jsem tam přišla, podala jsem Johnu Dearbornovi ruku. A podala jsem mu ruku opět, když jsem odcházela,” řekla.

“To přece z něho nedělá zločince,” usmál se.

“A když jsem mu podávala ruku, on ji uchopil,” řekla. “Nezapomeňte prosím, že jsem byla dva roky ošetřovatelkou v slepeckém ústavu. Když jsem mu podávala ruku, on ji uchopil.”

“Dobrá, a proč by ji neměl uchopit?” zeptal se překvapeně Larry.

“Kdyby byl slepý, neviděl by ji,” řekla dívka. “John Dearborn je asi tak slepý, jako vy nebo já.”

XXVIII. KDO PODPORUJE DEARBORNA?

“Rád bych to slyšel ještě jednou,” řekl Larry. “Vy jste mu podala ruku a on ji uchopil?” Přikývla.

“Když chcete podat ruku slepci, vždycky se ho musíte předem dotknout, protože slepý nevidí, že mu ji podáváte. Dearborn zvedl ruku hned, jak jsem já zvedla svou.” Larry se na ni bezradně podíval.

“Když není slepý, co tam dělá?” zeptal se. “Je to duchovní.”

“Jeho jméno není uvedeno v žádném seznamu duchovních,” řekla dívka klidně. “Pečlivě jsem je prostudovala. Není také zapsán u kongregacionalistů. baptistů nebo novokřtěnců.” Larry na ni hleděl s obdivem.

“Jste úžasná! Ale nezapomeňte, přijel sem z Austrálie.”

“Australské soupisy duchovních jsou dostupné,” zareagovala dívka okamžitě, “a jediný John Dearborn, který je tam uvedený, je letitý džentlmen, žijící v Totoomě, a zřejmě nemá s naším Johnem Dearbornem nic společného.”

Přitáhla si židli ke stolu a naklonila se k němu se sepjatýma rukama.

“Larry,” oslovila ho, “chtěla bych vám tak říkat, když nejsme v kanceláři. Nepřipadá vám to podivné, že hry Johna Dearborna se na divadle stále hrají, i když propadly?”

“Pořád na to myslím,” Larry připustil a Diana přikývla.

“Ráda bych, abyste si posvítil na ředitelství divadla Macready,” řekla. “Vypátrejte, kdo sedí v syndikátu, uvolňujícím prostředky na uvádění Dearbornových her. Nemohu zapomenout, že pan Stuart zmizel právě z toho divadla.”

“Já taky ne,” řekl tiše. “Ale John Dearborn! Vy m ě překvapujete.” Vstala.

“Chce se mi teď spát, když jsem se zbavila toho, co mé tížilo,” usmála se. “Hlídáte”, zaváhala

- “tu prádelnu?”

“Mám tam dva muže a hlídají každé vyjíždějící auto, řidiče a náklad.”

“Pak mohu jít klidně spát,” řekla, trochu se usmála a když ho míjela, položila mu něžně ruku na hlavu. Nějaký čas nechají ještě Emmu naživu. Hrozí nebezpečí, že by ji mohli z prádelny odvézt.”

“Toho se nemusíte bát,” řekl Larry a s tím ujištěním se odebrala na lůžko. Slyšel, jak za sebou zavřela dveře.

Příští den nebyl bohatý na události. Policie znovu prohledala prádelnu. Nad místností, kde věznili Dianu, objevila malý podkrovní pokojík a podle stop se dalo usuzovat, že je obydlený. Když tam vnikli, byl prázdný.

Larry si neodpustil, že předchozí prohlídka prádelny nebyla důkladná. Když se objevila ztracená Diana, pocítil takovou úlevu, že všechno ostatní hodil za hlavu, sám si to s odporem přiznal.

Existovali dva lidé, s kterými by se nesmírně rád setkal. První byl muž, který přišel o malíček na levé ruce. To podivné individuum, které ho předešlo o den, když pátral po původu tajemných návštěv Gordona Stuarta na vesnickém hřbitově. Druhou osobou byla záhadná

Emma. Byl přesvědčený, že Emma je tím klíčem, který by mohl otevřít dveře k velkým a rozhodujícím objevům.

“Nikdy si neodpustím, jestli té ženě nějak ublíží,’ svěřil se Dianě. Dívka zavrtěla hlavou.

“Nemusíte se bát, že jí něco udělají,” řekla. “Má pro ně příliš velkou cenu. Až jí bude hrozit nebezpečí, dovíme se to.”

“Vy se to dovíte?!” opakoval překvapeně. “Opravdu Diano, někdy mě děsíte.” Zasmála se a její smích zanikl v úderech psacího stroje, dala se do psaní.

“Flash Fred dosud nenabyl vědomí,” informoval Larry Dianu, “ale vypadá to s ním dost nadějně Doktoři tvrdí, že opravdu nic zlomeného nemá a že se může probrat z bezvědomí.”

“Kde leží?”

“V nemocnici St. Mary,” odpověděl Larry. “Má zvláštní pokoj s policejním dohledem. Ne že by chudák Fred mohl pláchnout,” usmál se, “aleje tu v městě pár lidí, kteří strašně touží po tom, aby odešel jedinou cestou, která jim zaručí bezpečnost”

Nemusela se ho ptát, jaká je ta cesta. Odložil pero, které stále držel v ruce, i když toho moc nenapsal.

“Co byste řekla, že bychom zajeli do nemocnice St. Mary a na místě se přesvědčili, jak se mu vede. Jela byste?”

Když si upravovala klobouk před malým zrcadlem, které propašovala do budovy, zeptala

se, aniž otočila hlavu:

“Co uděláte s Johnem Dearbornem?”

Larry se drbal na bradě.

“Ani nevím,” řekl. “Není to žádný přestupek, když někdo předstírá, že je slepý, a není. Kromě

toho je možné, že slabě vidí obrysy a zahlédl vaši ruku. Vysvětlení může být řada. Mohl vám podat ruku mechanicky, téměř pudově.”

Přisvědčila.

“Možné to je,” řekla klidně, “ale usmál se, když jsem se já usmála.”

“Kdo by se neusmál?” poznamenal Larry galantně.

V jednoduše zařízené kanceláři primáře nemocnice St. Mary je přijal lékař, který měl Fredův případ na starosti.

“Přišli jste opravdu ve vhodnou chv íli,” usmíval se. “Pacient právě nabyl vědomí.”

“Může mluvit?” zeptal se Larry dychtivě.

“Myslím, že ano. Jestli ho opravdu nutně potřebujete vyslechnout, nic tomu nebrání. Přirozeně je hodně zesláblý a za normálních okolností bych nikomu nedovolil, aby se ho vyptával. Vy jste přišli určitě v nějaké naléhavé záležitosti.”

“Velmi naléhavé,” potvrdil Larry vážné.

Následovali lékaře k nemocnému. U dveří dívka zaváhala.

“Mám jít dovnitř?” zeptala se.

“Vaše přítomnost je nutná,” řekl Larry, “i když je to jen v profesionálním zájmu. Vzala jste si poznámkový sešit?”

Přikývla a vstoupili do malého pokoje, kde ležel Fred Grogan. Hlavu měl celou zafačovanou, obličej bledý a ztrhaný, ale jakmile spatřil Larryho, zajiskřilo mu v očích.

“Ani ve snu mě nenapadlo, že mě poctíte svou návštěvou,” řekl. “Ale ze všeho nejdřív, šéfe, měl byste zajistit tu ženu v kotelně,” řekl vážně.

“ženu v kotelně?” opakoval rychle Larry. “Koho tím míníte?”

“Clarissinu chůvu,” byla ohromující odpověď, “a kde je Clarissa, ví bůh.” XXIX. PŘÍBĚH FLASHE FREDA

“Chci vám to teď vysypat všechno na rovinu, šéfe,” řekl Fred a pohodlně se usadil. “Neřek bych, že umím lhát, to je jeden z Napoleonových výroků a nikdy jsem mu nevěřil.”

“Doba by souhlasila, ale je to výrok jiného muže,” řekl Larry skrývaje úsměv. “Netrapte se už

tou historií. Frede. Rád bych, abyste mi co nejrychleji vyprávěl ten příběh pro klid své duše.”

“Byly doby, kdy jsem přečetl hodně knih,” vzpomínal nemocný. “Povídky a prvotřídní

romány, Portlandská věznice má docela slušnou knihovnu, ale není tak kvalitní jako knihovna ve Wormwood Scrubs. Buď jak buď, řeknu vám to po pravdě, pane Holte. Nejlíp když začnu od začátku. Vím, že nevyjdu s čistým štítem. Musíte z toho, co vám řeknu, spoustu zapomenout, protože něco by mohlo ze mě udělat ne zrovna čestnýho člověka.”

“Z duše se mi protiví myšlenka, že by se to dostalo mezi lidi,” řekl Larry s vážnou tváří, “a slibuji vám, že diskrétně přejdu všechno, co se netýká přímo vraždy Gordona Stuarta.”

“To jsem rád,” oddechl si Fred a obličej se mu rozjasnil. “Ten příběh začíná tak před čtyřmi pěti lety v Montpellieru. Tam to asi neznáte?”

“Znám,” řekl Larry. “Můžete vynechat všechny topografické podrobnosti. Znám to tam od Coq ďOr až po Paláce.”

“Octl jsem se tam náhodou,” pokračoval Fred, “trochu jsem se rozhlížel a užíval si. Byla

tam jedna malá herna, tajně ji vedl nějaký Floquart a já do ní západ. Hrál se tam baccarat a na ten já mám velkou kliku, zvlášť když jsem zadobře s bankéřem. Tentokrát s ním ale žádná

domluva nebyla, takže jsem tři dny neviděl jiný peníze než svý vlastní. Každý den jich bylo míň a míň. Jednu noc mě úplné oholili a při odchodu od Floquarta jsem měl tak akorát na cestu do hotelu pěšky.

Zahýbal jsem z ulice Narbonne a slyšel, jak někdo vystřelil. Šel jsem tím směrem a viděl na zemi ležet nějakýho muže a jinýho chlápka pěkně upalovat pryč. Tenkrát to neměli policajti v Montpellieru tak dobře organizovaný a žádný z nich se tam neukázal. Ten chlapík, co zmizel, si myslel, že už to má v suchu, když ho doběhl. Právě se rozednívalo, bylo už dost a tak jsem mu viděl do obličeje. Byl docela fešák,nosil světlý plnovous. Když jsem se tam objevil a řek mu, aby šel se mnou, rozklepal se strachy. Neměl jsem se do toho plést a strkat nos do cizích malérů, úl, pochopte, byl jsem švorc a viděl v tom příležitost jak pomoct tomu nešťastníkovi, aby se zbavil peněz, mohly svědčit proti němu. Vykládal mi báchorku, že postřelený mu moc ošklivě ublížil a nebudu se zmiňovat tady před dámou, jak. Pak mi strčil asi šestnáct tisíc franků a já ho nechal běžet, protože mi ho bylo líto”

Čtverácky na Larryho mrkl a zazubil se.

“Dobrá,” pokračoval, “žádný policajti se tam neukázali. Šel jsem se podívat na toho postřelenýho mládence, i když mi došlo, že riskuju potíže, kdyby mi někdo viděl v blízkosti člověka, kterej natahuje bačkory povídalo se, že musel zemřít bezprostředně po zásahu, ale není to pravda. Když jsem k němu přišel a nakláněl se nad ním, jestli tomu chudákovi nemůžu nějak pomoc: než skape, tak ještě žil. Zeptal jsem se ho, kdo na něho, střílel, a on mi odpověděl”, Fred a odmlčel se, zvýšil dojem, “David Judd.” Larry udiveně zvedl obočí.

“David Judd?” zeptal se. “To je nějaký příbuzný, doktora Judda?”

“Jeho bratr,” řekl Fred. “Tak došlo k nucenému seznámení. Pokaždé jsem tvrdil doktoru Juddovi že jsem jeho bratra poznal na ulici. Ve skutečnosti mi to prozradil ten umírající

ubožák. Snažil jsem se jen,: z něho dostat, proč na něho Judd střílel. Věděl jsem, z toho nekouká nic dobrýho, když mě tam najde a vedle bude ležet zavražděný muž. Naštěstí jsem neměl u sebe zbraň a mohl jsem prokázat alibi. Potom bylo slyšet z postranní ulice těžký krok strážníka a já se snažil co nejrychleji zmizet. Ale ten mizera mě poznal a musel jsem se dostavit k vyšetřujícímu soudci a dokázat,že s tou vraždou nemám nic společnýho a že jsem šel právě pro doktora, když mě tam načapal. Samo nebe mi seslalo ten nápad jít pro doktora ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že mě polda zahlídl.”

Odmlčel se, jako by hledal přijatelná slova pro své následující akce, aby z toho vyšel zcela bezúhonně.

“Když jsem se vrátil do Londýna, pokládal jsem za svou povinnost navštívit pana Davida Judda,” řekl. “Nebyl u sebe v kanceláři, míval ji u Greenwichské pojišťovací, ale mluvil jsem s jeho bratrem a svěřil se mu s tím, co mě trápí.”

“Předpokládám, že vás asi trápilo, kolik vám dají, abyste držel jazyk za zuby,” odtušil Larry.

“Vy jste na to kápnul, pane Holte. Vám to ale myslí!” řekl Fred plný obdivu. “Tenhleten doktor Judd byl strašně rozčilený a řekl, že si promluví s bratrem hned, jak se vrátí z venkova. A pak se stalo něco, co mohlo zničit všechny moje krásný vyhlídky. David Judd zemřel. Nachladil se, když se vracel ze Skotska, a během dvaceti čtyř hodin byl na prkně. Šel jsem mu na pohřeb,” pokračoval Fred, “jako truchlící pozůstalý a vsadím se, že nikdo netruchlil víc než

já. Musím přiznat, že doktor Judd se zachoval jako džentlmen. Pozval si mě po bratrově

pohřbu, řekl, že chce uchránit bratrovu památku čistou, a nabíd mi roční důchod za mlčení.” Jen zastřelený muž byl úředník, ne?” zeptal se Larry.

“Ano, byl to úředník zaměstnaný u Greenwichské Pojišťovací společnosti a vydíral Davida Judda,” řekl Fred.

Larry tiše hvízdl.

Greenwichská pojišťovací společnost, a vydíral ““Vida! Proč, jaký zločin spáchal David?” Fred zavrtěl hlavou.

“Nemůžu sloužit, pane Holt. Kdybych věděl, nebudu s tím dělat tajnosti. Ale asi něco moc špatnýho, na to můžete vzít jed. Podle doktora Judda ten úředník štípnul spoustu peněz a já

myslím, že nejspíš jo, protože si vzpomínám, že hrál u Floquarta a hrál hodně vysoko Ale k věci. Dostával jsem asi čtyři roky peníze od doktora Judda. Neomlouvám se, ani se vám nesnažím dokázat, že jsem jednal férově, stejně by vás to nezajímalo. Nedávno jsem se setkal s doktorem na jedné svatbě, jeho pozvali, ale mě ne,” vysvětloval Fred a ani trochu se nezačervenal. “Na tom taky nezáleží, prostě jsem tam byl. Pozval mě na včerejší večer, abych u něho povečeřel v jeho domě v Chelsea. Má náramnej dům ten doktor Judd, a vevnitř plno krásných obrazů a vzácných šutrů. Chtěl mi zaplatit celou částku, aby se mě zbavil tak jsem se rozhod, že k němu zajdu.

Doktor zaměstnává jednoho muže,” po chvíli dodal “komorníka. Nechci ho prásknout, pane Holt, ale je to starej trestanec. Když jsem seděl v Portlandu, dělal mi souseda.”

“Jmenuje se Strauss,” řekl Larry. “Bere drogy a byl třikrát trestán.”

“Tak vy o něm víte?” zeptal se překvapeně Fred. “No dobrá, je to on. Nedávno jsem ho potkal na Piccadilh měl pár věciček, co štípnul u šéfa, a nesl je do frcu. Dal mi dva knoflíky do manžet -“

Larry zatajil dech.

“Odtud tedy jsou. Patřily doktoru Juddovi?”

“Jestli patřily doktoru Juddovi, to nevím určitě, pokračoval Fred. “Co jsem tak zaslechl, doktor si zval o víkendech návštěvy, které u něho zůstávaly přes noc Strauss možná někoho z nich obral. Ať je to jak chce.”, opět zaváhal, a uvažoval, jakým způsobem přednes, své plány, aby ho nikdo nepokládal za nevděčného tvora “dřív než jsem tam šel, napadlo mi, že bych si sám mohl nějak opatřit pár suvenýrů doktora Judda a sfouknul jsem to se Straussem, že bych se tam jako jen tak poohlíd a sebral pár maličkostí, abych měl nějakou památku na starýho přítele. A tak, když přišlo pozvání na večeři, skočil jsem do toho rovnýma nohama. Ne že bych tam byl sám, nemáme se s doktorem nijak zvlášť v lásce. Řekl mi, že pozval spoustu lidí. Měl jsem tam být v osm, to už je dávno tma. Šel jsem v sedm a zůstal naproti přes ulici, abych měl přehled, jestli ostatní hosté dorazili přede mnou. Čekal jsem do osmi a nikdo nepřišel. Čekal jsem ještě půl hodiny a náhle vyšel doktor a rozhlížel se na obě strany. Už

jsem si to chtěl k němu namířit, byl jsem strašně hladověj. Na druhou stranu se mi nechtělo večeřet samotnýmu s chlapíkem, kterýho jsem podváděl. A tak jsem čekal a čekal a najednou si to přihasil auťák a zajel přímo k vjezdu po straně domu. Už jsem myslel, že do těch vrat vrazí, ale sotva se jich dotknul reflektorama, otevřely se. Připadalo mi to divný a přešel jsem ulici, abych se tam podíval přes vrata. Chtělo to jen trochu vylízt a podařilo se mi to bez rámusu. První chlap, co vylez z toho auťáku, byl ten rabiját, co mě chtěl oddělat v Jermynově

ulici.”

“Slepý Jake?” zeptal se Larry.

“Nikdy se mi nepředstavil,” řekl Fred trpce. “Zahlíd jsem ho jasně jen na chvíli, když

přecházel před reflektory auta. Potom světla zhasla a neviděl jsem nic. V deset hodin se brána otevřela, bylo to jako kouzelným proutkem, nikdo nebyl nablízku, a vyjelo z ní auto. Pomalu zahýbalo kolem mé a já za ním běžel a skočil na nosič zavazadel, který byl sklopený. Seskočil jsem, až když dojelo na Královskou třídu v Chelsea, protože tam byla spousta světel a nějaký polda mě mohl , zahlídnout a prozradit. Ale byla tam fůra taxíků, najal jsem si jednoho a

sledovali jsme ten auťák. Chtěl jsem vědět, kde bydlí Slepý Jake, říká se mu tak?, a sledovat ho nedalo moc práce. Jeli kolem Viktorie, přes Grosvenorské náměstí a nahoru po Park Lané. Měl jsem strach, aby nezahnuli do parku, protože soukromý auta tam můžou, ale taxíky ne, a mohli se mi tam ztratit. Ale na štěstí nebo na neštěstí tam nejeli. Vzali to Edgwareskou třídou, stávala tam kdysi šibenice a za stara se tam věšelo,” dodal jen tak mimochodem, “četl jsem to v jedny knize, když jsem seděl.”

“Tyhle vzpomínky na starý Londýn můžete vynechat,” zaprosil Larry.

“Jeli jsme těsně za nimi a pak jejich auto zahnulo. Byla to nějaká postranní ulička a já to risknul, zaplatil taxíkáři a sledoval je pěšky. Dost dobře se tam vyznám a neuběhlo ani deset minut a dostihl jsem ten auťák, právě zarazil u vrat a byla tam vysoká zeď. Řidič si musel poplést cestu, protože jsem tam byl skoro stejně s doktorem.”

“S doktorem Juddem? Ten tam byl?” zeptal se Larry.

Flash Fred přikývl a hned toho pohybu zalitoval. Chvilku to trvalo než opět mohl mluvit.

“Jestli nebudu mít tu svoji zatracenou hlavu v klidu, tak o ni přijdu,” řekl v dobré náladě.

“Ano, doktor tam byl. Stál jsem u nich blízko. Abych to upřesnil, krčil jsem se za autem, když

ty tři vystupovali. Slepý Jake jako první, toho druhýho jsem nepoznal a třetí byl doktor. Nesl v ruce kufřík a zdálo se, že je trochu rozčilený.

“Protestuji proti tomu, abyste mě volali k případu tak pozdě v noci,’ řekl. Ten druhý, ne Slepý Jake, něco potichu řekl, co jsem nemohl zachytit.

“Proč jste si nezavolali jiného doktora? Nezapomeňte,že jste mě donutili, abych sem šel a že jsem přišel proti své vůli. Kde je ta žena?’ zeptal se a myslím, že odpověď nebyla určena mým uším, protože Slepý Jake řekl ,v kotelně’ a zasmál se tomu. Ten druhej na něho vyjel a napomenul ho, aby držel jazyk za zuby.

Prošli vraty a auto popojelo. Myslím, že chtělo otočit, ale ulička nebyla dost široká. Vrata se zase zavřela, byla černě natřená, ale pod nátěrem prosvítal nápis prádelna’, který tam musel být předtím, než jim dali novej kabát.”

“Všiml jste si, jak se ta ulice jmenovala?” zeptal se Larry.

“Revillská ulice,” řekl Fred. Larry se zarazil, ale potom si vzpomn ěl.

“To je ta ulička vzadu, souběžná s Lissomskou uličkou,” podotkl. “Pokračujte, Frede.”

“No, musel jsem vzít roha, jinak by mě zahlídli. Obešel jsem celej blok a vrátil se zpátky, právě když vycházel doktor. Byli teď jenom dva, Slepý Jake zmizel. Neslyšel jsem, o čem mluvili, ale doktor se náhle rozloučil, popřál dobrou noc a auto odjelo. Ten druhej zůstal stát a sledoval jeho zadní světla. Mně nezbylo než loudavě přejít kolem něho, jako bych se procházel. Jestli existuje špatnej zvyk, horší než všechno ostatní,” pronesl Fred přemýšlivě,

“pak je to samomluva, ať už ze spaní nebo jen tak. Některý se toho nemůžou zbavit. Měl jsem kámoše v Barceloně, ale o tom nechci mluvit, pane Holte. Tenhle, co tam zůstal stát, k nim patřil. Ještě než jsem k němu došel, slyšel jsem, jak něco mumlá. Stál tam jako tvrdý y, s rukama za zády koukal se za tím autem. Když jsem šel kolem něho, zaslechl jsem, co říká. Zapamatoval jsem si to, zapsal do hlavy. Byla to tato slova: ,Clarissina chůva’ párkrát to opakoval. Šel jsem dál jakoby nic a ani ve snu mě nenapadlo, že mě prokoukl. Jak tak jdu, pomyslel jsem si, to nejlepší, Frede, co můžeš udělat, je jít rovnou k panu Holtovi a povědět mu všechno, co jsi slyšel a viděl.”

Larry přikývl.

“Byl jsem jen pár set yardů od vašeho domu a rozhod1 jsem se, že to udělám. Neušel jsem daleko, když se mě zmocnil takovej nepříjemnej pocit, že mě někdo sleduje nikoho jsem neviděl, ale naskočila mi husí kůže, jako když máte v patách fízla. Toho pocitu jsem se nemohl zbavit. Dostal jsem se do vaší ulice a rozhlížel se, kde bydlíte. Váš dům jsem přešel a ukázali mi cestu

zpátky. Myslím, že ty lidi, co mě sledovali, tam vklouzli, výši, nahoru a čekali, až přijdu. Vzpomínám si, že jsem vzal do ruky klepátko od vašeho bytu a pak už

nevím nic.’

Dívka rychle dopsala a zavřela poznámkový blok.

“Myslím, že jsem vám řekl všechno,” pronesl Fred unaveně. “Rád bych se napil.” O deset minut později jela dvě auta plná policisti v civilu západním směrem. Obyvatelé malé

uličky z prádelnou se zájmem přihlíželi nové policejní razii.

“K čemu patří ta zeď?” zeptal se Larry svéh pomocníka.

“Přímo k budově prádelny,” řekl Harvey. “Prozkoumal jsem ji důkladné, ale nic jsem neobjevil.”

“Byl jste se podívat v kotelně?”

“Ano, pane, je to docela obyčejná sklepní místnou s jedním velkým kotlem a parním strojem.”

“Otevřte ty dveře,” řekl Larry. “Máte nějaké lid v Lissomské uličce, aby hlídali druhá vrata?”

“Ano, pane,” hlásil seržant a zručné se zabýval zámkem, až se dveře rozletěly. Vedly přímo do místnosti, která byla ponořena v temnotě. Když rozsvítili, ukázalo se, že je to dlouhý cihlový přístavek s betonovou podlahou a čtyřmi řadami stolic uprostřed, u kterých pracovaly pradleny, pokud byla prádelna v provozu. Odtud vedlo schodiště se zábradlím dolů

do nižšího patra a Larry se po něm pustil do kotelny.

XXX. V ROZVODNĚ TEPLA

“Měla by ses stydět,” řekl Slepý Jake potřásaje mohutnou hlavou. Seděl schoulený na jednom konci rozvodny a jeho slova byla určena ženě, sedící na druhé

straně. Vypadala zbědované, ruce složené v klíně, hlavu svěšenou. Byla uboze oblečená, rozpuštěné vlasy měla prošedivělé a ruce i obličej špinavý.

Místo samo by se sotva dalo označit jako místnost. Podobalo se spíš zvětšenému plynovému potrubí. Podlaha byla poseta drobným štěrkem a úlomky betonu. Na jednom konci ocelová

dvířka, velká právě tak, aby se jimi protáhl člověk prostřední postavy, a na druhém nepravidelný otvor vylámaný v ocelové stěně odkrývající černou dutinu. Všude se válely odpadky osvětlené mihotavým světlem svíčky.

“Měla by ses stydět,” káral ji Slepý Jake. “Udělali tu pro tebe všechno, co mohli, ty ohyzdná

babice, a ty jen kňučíš a vrčíš! Jsi jako štěně, co mu usekli ocas!” žena zasténala a něco řekla.

“Kdyby bylo po mým, tak bys měla proč fňukat!” řekl Slepý Jake. “Copak ti nedáváme jíst?

Nedali jsme ti dobrou postel na span í, dokud nepřišel ten pes a nezačal čmuchat?”

“Chci pryč,” řekla žena. “Zabijete mě tady.”

“Ještě ne,” řekl Slepý Jake a zachechtal se. “Mo žná, že Oni tě budou chtít zabít, a potom se toho dočkáš, to se spolehni.”

“Chci se dostat z tohodle hrozného místa,” vzlykla žena. “Proč mě tady držíte?”

“Chce se ti dolů mezi krysy?!” zavrčel Slepý Jake. “Copak jsi nekřičela a nenaříkala, když

jsem tě vzal dolů do ty dlouhý chodby pod ulicí, když na tebe ty malý tvorečkové pištěli? Teď

si tu sedíš v bezpečí, nic ti nechybí, žádná krysa na tebe nemůže a zítra odejdeš a budeš bydlet v krásným domě a budeš mít na posteli jemnou přikrývku. Nevděčná stará potvoro!”

Zvedla ztrápený obličej a podívala se zkoumavě na slepého muže.

“Mluvíte o nich, jako by to byli bozi,” řekla. “Jednoho krásného dne vás zradí -“

“Drž hubu!” vyštěkl na ni. “Ty je neznáš! Víš, co pro mě udělali? Zařídili mi nádhernej život, dostanu všechny peníze, co potřebuju, všechno, co sním a vypiju. Dali mi mladou ženu,” blažené se zachechtal, ale chechtot brzy vystřídala ošklivá grimasa. “Však já ji dostanu. Málem mě zabila, ta mrcha.”

“Kdo to byl?” zeptala se žena.

“Co je ti do toho? Není to nikdo, koho znáš,” řekl Jake, ale nezdálo se, že by měl chuť o tom hovořit dál. “Bylo to mladý, bílý, fešný děvče,” pokračoval. “Chtěli ji, protože je taky od policie.”

Zůstala hodně dlouho potichu, až se naklonil a dotkl se jí svou velkou rukou.

“Nechytlo tě to zas?” zeptal se a v hlase měl stopu úzkosti. “Není to zas jeden z těch záchvatů? Pokaždý neseženeme doktora. Podruhý tě probudím,” řekl výhružné. “Nenechám tě

spát.” Zuřivě jí zatřásl.

“Vždyť nespím, jsem vzhůru,” řekla vyděšeně. “Prosím vás, nedělejte to, zlomíte mi ruku.”

“Tak se chovej slušné,” zavrčel a začal se pomalu plazit k druhému konci rozvodny. V tom těsném prostoru nemohla stát vzpřímeně ani žena, která zdaleka nebyla vysoká. Bylo s podivem, jak se tak mohutný muž může protáhnout malým hrubě vysekaným otvorem v ocelové stěně a dolézt do zadního prostoru. Slyšela, jak odhazuje cihly a rozšiřuje dutinu, na které pracoval celý den. Ráda by věděla, kde se nachází, protože když ji vtáhli do té strašlivé

komory, nebylo jí dobře a nepamatovala si ani, jak se tam dostala. Věděla jen, že po ní pátrají

a že ty hrozné síly, co ji drží v zajetí, jsou rozhodnuty ji nevydat. Ukrývali ji už v podzemí, na hnusných místech, kde se to příšerně hemžilo krysami, a tady to vlastně měla lepší. Když se vrátil, řekla:“Pan Stuart vám dá spoustu peněz, když mě k němu přivedete.” Zachechtal se.

“Už mi to povídáš po sté, ty jedna bláznivá ženská!” řekl a napodobil její hlas. “Když mě

přivedete k panu Stuartovi, dá vám spoustu peněz! Ten mi tak dá spoustu peněz!”

“Ošetřovala jsem mu děti,” naříkala, “a jeho ubohou ženu. A když jsem se vdávala, dal mi krásný snubní prsten.”

“Drž už zobák!” zavrčel Jake. “To neumíš mluvit o ničem jiným? Stotisíckrát jsi mi vykládala, jak jsi mu ošetřovala jeho děťátka a o tom svým zatraceným snubním prstenu!”

“Když jsem mu vykládala o Clarisse, řekl, že mi dá tisíc liber,” šeptala žena. “Když se přede mnou objevil, byla jsem tak překvapená, že jsem málem omdlela.”

Slepý Jake si jí nevšímal. Už několikrát slyšel ten příběh a ztratil pro něho všechnu zajímavost.

“Nikdy nevěděl o tom, že má dvojčátka, a myslel, že z jeho rodiny už nikdo není naživu.”

“Kdybys nekradla a nenasávala, mohlas mu to říct, kde ji najde. Ale nelam si tím hlavu, Oni ji už našli. Je to vznešená dáma a má spoustu peněz. Slyšel jsem je, když se o tom bavili,” řekl prostě.

Jeho víra v tajemné pány, kteří ho zaměstnávali, byla bezmezná.

“Ráda jsem se trochu napila,” doznala žena ne zcela při smyslech. “Zavřeli mě do vězení, ani nevím za co. A ten ústav byl strašný.”

Slepý Jake se náhle prudce sehnul a položil jí ruce na ramena. Otevřela ústa, aby vykřikla, ale Jake se přiblížil obličejem těsně k její tváři.

“Jestli cekneš, tak tě sejmu, dámo! Budeš hezky potichu!”

Zaznamenal svým citlivým sluchem, jak někdo nahoře chodí, i když kroky byly tak ztlumené, že je nikdo nemohl slyšet, leda slepec. Přelezl k ní blíž, jednou mohutnou paží ji objal

kolem ramen a druhou jí držel těsně před obličejem.

“Jestli cekneš, bude po tobě,” opakoval. Potom někdo zaklepal na malá dvířka na konci prostoru, kde se skrývali, a ozval se hlas Larryho Holta:“Je tam někdo?” XXXI. FRED PůJČÍ KLÍČE

Byla to Diana Wardová, kdo upozornil Larryho na velký, rezavý kotel na konci místnosti, který dodával prádelně páru a energii. Larry se pokoušel otevřít silné, železné dveře vedoucí k topeništi, ale byly pevně zavřené. Vší silou jimi škubal, ale nepovolily.

“Tam nikdo není,” řekl a zavrtěl hlavou. “Co myslíte, Harveyi?”

“Rozhodně by se tam udusil, pane,” odpověděl seržant Harvey. Dívka byla zklamaná.

“Nemohla by tu být ještě jiná skrýš?” zeptala se. “Doufala jsem -” Nedokončila větu.

“Ne, slečno, prohledali jsme to tu všechno,” řekl seržant. “Přejete si, pane, abych dal vypáčit ty dveře?” zeptal se. “Potrvá to pár hodin.”

Larry zavrtěl hlavou.

“Ne, myslím, že to není třeba,” řekl. “Přikláním se k vašemu názoru, že by se v tom kotli musel udusit každý, kdo by se tam schoval, pokud je tam vůbec dost místa, což se nezdá

pravděpodobné.”

Když odcházeli, dívka se zeptala: “Myslíte, že pan Grogan nelhal? Vím jistě, že nelhal,” dodala rychle. “Nevím, proč se ptám tak hloupě.”

“Fred mluvil určitě pravdu,” řekl Larry. “I když není zrovna vzorem ctnosti, v tomto případě

mu věřím. Co čeká, to mě nemine,” řekl hořce. “Někdy mám pocit, že se té záhadě nikdy nedostanu na kloub.”

“Bude rozluštěna, do týdne bude rozluštěna,” řekla pronesla to s takovou jistotou, že se na ni upřeně zahleděl.

“V tom případě ji rozluštíte vy,” řekl, “protože já jsem dospěl do takového stadia, které je pro detektiva nejnebezpečnější. Podezírám totiž každého. Podezírám doktora Judda, neškodného pana Dearborna, Flasht Freda, vrchního komisaře a vás,” dodal už v dobré náladě, ale dívka se neusmála.

“Napadlo mi, jak dlouho potrvá, než mě začnete podezírat,” řekla vážně. Odešla s Harveyem a Larry se vrátil do nemocnice protože chtěl Fredovi ještě položit pár otázek.

Flash Fred naslouchal pozorně a když Larry skončil řekl:

“Bůhví, že jsem nikdy v životě nevěřil poldovi, ale vy jste jinej, pane Holte. V jedný mí kapse najdete klíč a ji od mýho sejfu. Šaty mám tady, v nemocnici. Ten sejf je v Chanceryské ulici a plně vám důvěřuju,” dodá rozmarné. “Mám tam nějaký věci a nerad bych ji někomu ukazoval. Vy tam určité najdete to, o potřebujete, a nebudete se v tom hrabat. Jsou tam nějaký cenný

papíry,” řekl rozpačitě, “který jsem získal v potu tváře.”

“No, někdo se přitom určitě zapotil,” řekl Larry vesele. “Nemusíte se bát, Frede, nebudu strkat nos do vašich tajností a nic z toho, co tam najdu, nepoužiji’ k tomu, aby vás zabásli.” Fred se cítil trochu nesvůj.

“Vím, že jsem riskoval, když jsem vám vyprávěl o celé té záležitosti, protože bylo jistý, že za tím půjdete dál a stejně jistý je, že vám pomůžu. Kdybych byl zase venku a na nohou, bylo by to snadný, prostě bych vám: ty klíče dal.”

“Co je to za klíče?” zeptal se Larry.

“Duplikáty, který jsem nechal udělat,” řekl Fred a ani trochu se nezačervenal. “Strauss je stáhnul doktorovi z kroužku, když doktor spal a pořídil jejich otisky. Strauss není špatnej kámoš, ale fetuje. Tyhle návyky mi mohly být vždycky ukradený,” prohlásil ctnostně Fred.

“Když to chcete někam v životě dotáhnout, potřebujete jasný oko a nezatíženej mozek, nemám pravdu, pane Holt?”

“A osm hbitých prstů s dvěma čipernými palci,” dodal Larry. Klíče získal bez potíží a o půl hodiny později mířil do kanceláře číslo 47, pobroukával si nějaký popěvek a v kapse cinkal nezákonným majetkem Flashe Freda.

Diana po dlouhém přemlouvání přijala Larryho nabídku, aby přesídlila do jeho bytu a měl ji tak pod dohledem. Mateřská ošetřovatelka se stala trvalou institucí v Regenťs Gate Gardens a tato okolnost nebyla zcela po chuti panu Patricku Sunnymu, kter ý byl nucen spát na polním lůžku v kuchyni.

“Lituji, Sunny, že jsem tě připravil o pohodlí,” prohlásil ten večer Larry Holt. “Je to nepohodlné, co?”

“Ano, pane,” řekl Sunny. “Vskutku nepohodlné.”

“Doufám, že se to dá vydržet.”

“Ano, pane, dá se to vydržet,” přitakal Sunny.

“Té dámě hrozilo nebezpečí,” řekl Larry, což Sunny věděl, protože se o tom často hovořilo v jeho přítomnosti, “a nebylo možné ji nechat v jejím bytě.”

“Ano, pane,” souhlasil Sunny. “Jaký límeček si dnes vezmete, pane?”

“Nějaký starší,” řekl Larry s úsměvem. “Ať je to, jak chce, Sunny, v tomhle bytě je ta dáma v bezpečí.”

“Ne, pane,” řekl Sunny, což Larryho šokovalo, protože to bylo poprvé, co s ním Sunny nesouhlasil.

“Ne?” zeptal se nevěřícně. “Slyšel jsi dobře, co jsem řekl? Řekl jsem, že ta dáma je tu v bezpečí.”

“Není, pane,” řekl Sunny. “Moc mě to mrzí, pane, a prosím o prominutí.”

“Ale proč máš tento dojem? Proč tu není v bezpečí?”

“Protože tu nejste v bezpečí vy, pane,” řekl Sunny klidně, “a když nejste v bezpečí vy sám, pane, dáma není taky.”

Larry se usmál.

“No dobrá, ať je po tvém. A, Sunny -“

“Ano, pane.”

“Zavřeš dnes večer dveře do kuchyně? Slyšel jsem, jak se převaluješ na lůžku, a budilo mě

to.”

“Samozřejmě, pane, zavřu kuchyňské dveře,” řekl Sunny a opravdu to udělal. Když Larry ulehl a v bytě nastalo ticho, Sunny přenesl své malé polní lůžko do předsíně a umístil je tak, že bylo vzdáleno asi patnáct palců od dveří. Potom opřel o dveře smeták tak, že konec násady spočíval na lůžku a šel spát. Kuchyňské dveře samozřejmě nezapomněl zavřít. Ve dvě hodiny po půlnoci někdo tiše vsunul do zámku klíč, dveře se několik palců pootevřely a smeták spadl Sunnymu na hlavu. Naštěstí ho neporanil.

Larryho probudily tři výstřely, vypálené rychle za sebou. Vyskočil z postele a s pistolí v ruce vrazil do předsíně. Uviděl prázdné polní lůžko a otevřené dveře Sunny byl pryč. Seběhl dolů

po schodech a potkal Sunnyho, jak se vrací s nějakým individuem a drží ho za límec. Chlapík měl tvář zkřivenou bolestí, protože jeden výstřel mu pronikl svaly na noze.

“Vezmi ho dovnitř,” řekl Larry a zavřel dveře.

Diana čekala v předsíni, když muže přivedli, a rychle odběhla, aby se zase vrátila k předběžnému výslechu.

Výslech předcházela uctivá omluva Sunnyho.

“Prosím za prominutí, pane, že jsem si vypůjčil vaši pistoli,” řekl, “a pokud jde o mé lůžko,

které stojí v předsíni a překáží vám -“

“O tom už ani slovo, chlapče,” zarazil ho Larry a pohlédl vděčně na svého komorníka. “O tom si pohovoříme později. A teď vy, mládenče, co mi řeknete na svou obranu?” obrátil se k nepřívětivě vypadajícímu zajatci.

“Neměl žádný právo použít bouchačku,” řekl muž chraptivě.

Larry si myslel, že ten muž chraptí vzrušením, ale zřejmě to byl jeho přirozený hlas.

“Postřelil mě, no! Šel jsme dolů po schodech docela klidně a mírumilovné, když tady ten chlap výběh a střelil po mně.”

“Neviňátko!” řekl Larry s odporem.

Přejel mužovy kapsy a vytáhl z jedné nůž s dlouhou čepelí. Zkusil ostří palcem a ukazováčkem, bylo ostré jako břitva.

Larry si muže důkladně prohlédl. Bylo mu asi pětatřicet, měl vyhublé tváře a zapadlé oči.

“Ukažte mi ruce,” vyzval ho Larry a muž je zamračeně napřáhl. “Byl jste trestán?”

“Ne, pane,” řekl zachmuřeně.

“Kdo vás sem poslal?”

“Zjistěte si to.”

“Já si to zjistím,” odvětil Larry mírně, “ale to zjišťování s vámi trochu zacloumá. Tak kdo vás sem poslal?”

“Neřeknu.”

Ale řeknete,” odtušil Lařřy, odvedl ho do kuchyně a zavřel dveře. Policejní auto, které přijelo za deset minut, odváželo muže.

Vytáhl jsem z něho všechno, co věděl,” vysvětloval Dianě. “Poslali ho sem, aby kryl jiného muže, zmizel. Přísahá, že toho druhého nezná, ale Slepý to zřejmé nebyl.”

“Jak jste ho přinutil, aby mluvil?” zeptala se trochu bázlivě dívka.

“Pohrozil jsem mu, že ho vykoupu,” řekl Larry a nelhal při tom. “Nepřinutila ho zřejmé

hrozba koupání, ale fakt, že byl se mnou sám v místnosti, když z něho celkem jednoduše stáhnu kabát. Koupání podle něj mělo být jen pouhou předehrou k nějakému strašnému mučení, které jsem vymyslel, abych ho přiměl k řeči. Mimochodem, ta rána není nic vážného. Zahojí se asi dříve, než ho prohlédne vězeňský lékař. Chci s tebou mluvit, Sunny, než půjdeš

spát.”

Sunnymu řekl pár slov, která přiměla toho flegmatického muže, aby chodil celý týden s nosem nahoru.

XXXII. NÁVRH PŘI SNÍDANI

Nad parkem visela řídká, bílá mlha a halila opuštěn úsek cesty v Rotten Row. Jeden nebo dva jezdci, kteří časně ráno vyjeli na pravidelnou projížďku, zdůrazňovali opuštěnost toho místa. Jedním z nich byl sir John Hason, vrchní policejní komisař. Zvykl si na ranní jízdy před snídaní, na které nikoho nezval ani nečekal, že se k němu někdo připojí byl proto překvapený

a trochu rozladěný, když se za ním vynořil jezdec, zvolnil krok svého koně a objevil ho po jeho boku.

“Nazdar, Larry,” řekl udiveně. “Objevil ses tu tak nečekaně! Myslel jsem, že jsi duch.”

“Tím taky budu, až se jednoho krásného rána probudím, jestli nebudu dost opatrný. Věděl jsem,že budeš na vyjížďce, a najal jsem si koně v místní stáji. Ostatně potřebuji změnu vzduchu a chci si s tebou promluvit někde jinde než v uspěchaném prostředí tvé kanceláře.”

“Něco nového?” zeptal se sir John.

“Dnes v noci došlo k dalšímu pokusu o vraždu, což je tak běžné, že to ani jako novinku nehlásím,” řekl Larry a vyprávěl, jakou měl ve dvě hodiny v noci návštěvu.

“Řešíme nejpodivnější případ, co jsem kdy zažil,” řekl sir John zamyšleně. “Nemine den,

aby se nám nepřipletla nějaká nová postava. Pořád máš dojem, že ta uklízečka je důležitá?” Larry přikývl.

“Johne, ty znáš Londýn líp než já,” řekl, neboť při takové příležitosti neexistovala mezi ním a starým spolužákem žádná formálnost. “Kdo je Judd?”

“Hm, Judd,” usmál se komisař. “Myslím, že s ním si hlavu lámat nemusíš. Ve městě má pěkné

postavení, ačkoliv jeho bratr byl dost martnotratný, jak jsem, zdá se mi, slyšel. Juddové

prakticky vlastní všechny podíly Greenwichské pojišťovací společnosti. Nijak velký podnik sice, ale dovedl se úspěšně ubránit pojišťovacím trustům a velkým společnostem. Což je rys, který obdivuji. Po otci zdědili podíly a vybudovali z něčeho, co vypadalo hodně nejistě, docela úspěšný podnik.”

“Včera večer jsem se zabýval složením správní rady,” řekl Larry. “Je uvedena v burzovní

ročence. Seděl jsem tam, až už šli všichni spát, a snažil se některé věci rozluštit. Víš, že ředitelem té společnosti je John Dearborn?”

“Dramatik Dearborn?” zeptal se rychle Hason. “To nev ím. Ovšem ředitelé takových společností, o je tato, jsou jen lidé navržení Juddem,” usmál se.

“Slyšel jsem, že Judd je moc hodný člověk a dává spoustu peněz na dobročinné účely. Vydržuje prakticky útulek spravovaný Dearbornem. Možná že z Dearborna udělali ředitele jen tak pro forma, aby získal něco pěněz pro svůj ústav.”

“Taky mě to napadlo,” přisvědčil Larry. “Kdo je Walters?”

“Nikdy jsem o něm neslyšel,” řekl John Hason.

“Je to jiný ředitel té společnosti a zdá se mi, že tak jen pro forma. A Cremley? Ernest John Cremley z Wimbledonu?”

“Ten je určitě ředitelem jen pro forma,” řekl komisař “Trochu ho znám, je to člověk, kterému to moc nemysli a vášnivě rád hraje karty. Proč se ptáš?”

“Protože tihle dva jsou zároveň řediteli divadelního syndikátu Macready,” řekl Larry klidně.

“Juddovi jméno se tam nevyskytuje, ale je tam jiné cizí jméno pravděpodobně někoho, koho navrhl.”

“Kam nás to přivede?” zeptal se komisař.

“Přivede nás to k tomu,” řekl Larry, který přitáhl koně a obrátil ho tak, že stál těsně vedle svého nadřízeného a hleděl mu přímo do očí, “že Judd má divadlo, kde se hrají Dearbornovy hry. Takže existuje nějaká spojitost mezi Juddem a správcem charitativní instituce v Paddingtonu.”

Sir John o tom chvilku přemýšlel, než promluvil.

“Nezdá se mi, že by na tom bylo něco obzvláště špatného,” řekl. “Dearborn je nakonec jen obětí Slepého Jaka a z tvého hlášení, které jsi mi poslal včera večer, vyplývá, že Judd není

obětí nikoho jiného, než našeho přítele Flashe Freda. Docela chápu, proč chtěl doktor ochránit jméno svého bratra,” pokračoval “Judd svého mladšího bratra zbožňoval, myslel si, že je tím nejušlechtilejším člověkem na světě. Neznám takový případ, kdy by se dva bratři měli tak rádi. V tom týdnu, když David Judd zemřel, doktor se zavřel a nechtěl nikoho ani vidět. Co se děje -?!”

Komisař překvapením zděšeně vykřikl a bylo to oprávněné, protože Larry náhle otočil svého koně a zuřivé cválal přes park bez ohledu na nebezpečí, hrozící od nízkých plotů, které

přeskakoval. Zahlédl zcela jasně vysokou postavu, zahalenou až po bradu do hráškově

zeleného pláště, jak se prochází po jedné z pěšin, vedoucích k bráně parku. Muž zaslechl dusot kopyt a dal se do rychlého běhu, jako jelen pádil přímo k bráně. Doběhl k ní a vyběhl ven na ulici. Brána byla nízká, aby jí Larry mohl projet na koni. Vymrštil se ze sedla a zanechávaje

koně svému osudu, vyběhl na ulici. Zahlédl už jen auto, jak vyráží od chodníku a odjíždí rychle východním směrem. Poohlížel se po taxíku, ale žádný nebyl nablízku. Pokrčil rameny a vrátil se do parku, chytil svého koně, vyšvihl se do sedla a pomalu klusal k místu, kde zůstal sir John.

“Kam ses to k čertu rozjel?” zeptal se sir John.

“Zahlédl jsem džentlmena, s kterým bych se velice rád setkal,” řekl trochu udýchaně Larry.

“Jistého Slepého Jaka, který si vyšel na svou každodenní procházku do parku a jako správný

džentlmen měl auto, které na něho čekalo. Kdybych měl s sebou pistoli, mohla se vyřešit další

záhada. Strašné rád bych natrhal květiny na hrob Slepého Jaka.”

XXXIII. LEW

Když se vrátil domů, Diana už byla oblečená a právě dělala snídani.

“Myslela jsem, že už nepřijdete,” řekla a trochu si povzdechla.

“Proč ten povzdech?” zeptal se Larry.

“Protože jsem si myslela, že se nevrátíte k snídani,” řekla. Vyprávěl jí o honičce v parku.

“To dost vyvrací mou teorii, že Slepý Jake je stále ještě v útulku nebo v prádelně,” řekla. “Ten dům je přece hlídán, že ano?”

“Na obou stranách,” řekl Larry, “ale existuje tucet východů, kudy se ten chlápek může dostat ven, a už ten fakt, že si časné ráno vyjde na zdravotní procházku a jeho kamarádíčkové se domnívají, že jeho zdravotní stav je tak důležitý, aby měl k dispozici auto, spíš dokazuje, že je přes den někde zavřený.”

Byli sami, ošetřovatelka se ještě oblékala.

“Nevím, jak ten případ skončí, Diano,” řekl Larry po krátkém odmlčení, “a tohle je příliš

všední okamžik k vyjádření toho, co chci říct, ale, ale až tenhle případ skončí, nechci, abyste zůstala v Yardu.”

Nepatrné zbledla.

“Chcete říct, že nejsem dobrá?” zeptala se. “Jako sekretářka?”

“Jste velmi dobrá, vážím si vás jako sekretářky i jako člověka,” řekl Larry, snaže se vší silou ovládat svůj hlas. “Nevidím rád, nevidím rád, když pracujete.” Nastalo opět ticho.

“Myslím, že až ten případ skončí, nebudu dál pracovat,” řekla klidně. “Pomýšlela jsem taky na odchod.”

Takovou odpověď nečekal, byl z ní celý pryč.

“Snad nechcete odejít?” zeptal se a Diana se jen usmála.

“Vy jste opravdu nedůsledný člověk. Na jedné straně mě propouštíte a na druhé doufáte, že zůstanu,” odvětila a dobře si uvědomovala, že se pohybuje na nebezpečné půdě. “Je tu nakonec hodné míst, kde potřebují schopná děvčata,” pokračovala vážné a v očích jí při tom hrálo.

“Věděl bych o jednom místě, kde potřebují schopnou dívku,” řekl Larry a polkl při tom.

“Starala by se o byt a podílela se na skrovném majetku jednoho detektivního inspektora, který

se snad jednoho krásného dne domůže lepšího postavení.”

Brala si právě kousek topinky, když mluvil, a upustila ho při tom.

“Nevím dost dobře, co tím chcete říct,” vyhrkla.

“Chci říct, že si vás chci vzít, táhni k čertu!”

Obrátila se s otevřenými ústy a ještě stačila zahlédnout, jak uražený Sunny zavírá dveře.

“Strašně mě to mrzí,” koktal Larry. “Nechtěl jsem to tak říct, ta poslední poznámka nebyla určena vám, drahá. Myslím opravdu -“

“Vím, co myslíte,” řekla a položila mu svou ruku na jeho dla ň. “Myslíte si, že mě

potřebujete?”

“Tolik vás potřebuji, že to ani nedokážu vyjádřit slovy.”

Nepromluvila. Nechala svou ruku v jeho a jak zahlédla v leštěné kávové konvici zkreslený

obraz svého obličeje, musela se zasmát. Larry rychle odtáhl ruku, neboť byl citlivý muž.

“Zřejmě jsem se zbláznil,” řekl tiše.

Nepohnula se.

“Dejte tu ruku zpátky.” Pronesla to skoro šeptem, ale poslechl. “A teď mi opakujte to, co jste řekl. Smála jsem se svému obrazu na kávové konvici. Nepřipadám si jako osoba, které někdo může učinit nabídku k sňatku v půldeváté ráno.”

“Pak jste tedy pochopila, že jsem vám učinil nabídku k sňatku?” zeptal se chraptivě. Přikývla a podívala se na něho zářícíma očima.

“A, souhlasíte?” zeptal se a s obtížemi tvořil slova

“Souhlasím s čím, s nabídkou k sňatku?’ odpověděla nevinné. “Myslím, že ano, Larry, miláčku Moc se mi to líbí.”

A pak se octla v jeho náručí a Larry ji pevně k sobě tiskl.

Když se objevil Sunny, vůbec ho nezaznamenali vytratil se tiše z bytu ven a zvonkem přivolal zdviž. Dívka, která ji obsluhovala, byla jeho velkou přítelkyní a přinášela mu spoustu cenných informací.

“Louie,” řekl a promluvil střízlivěji než jindy nemůžeš mi poradit, kde bych někde blízko sehnal, podnájem? Asi budu brzy spát na ulici.”

“Spát na ulici, Pate?” zeptala se udiveně Louie. Říkala mu Pate, jednak že se tak jmenoval, ale spí proto, že jí tu výsadu milostivé povolil. “Tvůj pán našel hospodyni?”

“Myslím, že ano,” řekl a tvářil se vážně. “Myslím.. ano, Louie.” Larry mohl to ráno jít do kanceláře klidně pěšky, na koni, nebo se vznášet. Nevzpomínal si přesně, jak do kanceláře dostal. Věděl jen to, že má po boku Dianu Wardovou a že je beznadějné, bláznivě, nepřekonatelně šťastně zamilovaný. Bylo to nejneobvyklejší dvoření a nabídka k sňatku až překvapivě nekonvenční představoval si takovou scénu, která by se odehrála v tichém salónu při tlumených světlech, nebo v nějakém zalesněném údolíčku, nebo ve stínu košatého strom u zátočiny staré řeky.

“U snídaně ne,” řekl nahlas, “proboha, to ne.”

“U snídaně ne?” opakovala dívka. “Ach, vy mysliti, ano, bylo to neobvyklé.”

“Bylo to nádherné!” řekl Larry. “Cítím, jak se nadouvám pýchou.”

“Podle všeho vám ta pýcha trochu splaskne,” řekla tiše. “Chci, abyste mi něco slíbil.”

“Slíbím vám všechno na světě, Diano,” řekl nadšeně. “Chtějte po mně cihlu ze stříšky nad komínem, nebo kousek měsíce -“

“Nechci nic tak těžkého. Chtěla bych jen, a možná, že to bude přece jen těžší,” řekla vážně.

“Slíbíte mi, že za žádných okolností nebudete chtít, abych vás zprostila vašeho závazku?” Larry zpomalil krok a obrátil se k ní.

“Není nic jednoduššího,” řekl. “Co vás vůbec přivedlo na myšlenku, že bych chtěl zrušit skvělé -“

“Já vím, já vím,” přerušila ho. “I pro mne nemůže být nic skvělejšího, ale teď mi slibte, že ať

se stane cokoli, bez ohledu na to, jak dopadane Stuartův případ, jestli v něm uspějete nebo ne, ať dojde k jakýmkoli odhalením, že svůj závazek nezrušíte.”

“Slibuji,” řekl Larry horlivě. “Nic na světě mě nemůže přimět, abych vzal zpátky to, co

jsem řekl. Naopak se bojím, abyste si nezačala myslet, že se zahazujete pro někoho, kdo vás není

hoden. Kdyby se tak stalo, přísahám, že vás budu žalovat pro nedodržení slibu manželství!

Nikdo nemá právo si zahrávat s mými city.”

Když přišli ke kanceláři číslo 47, na chodbě čekali dva lidé. Policista v civilu a scvrklý mužík, který dřepěl tupé na lavici s rukama na kolenou a zíral nevidoucíma očima na podlahu. Larry se zarazil, když je spatřil.

“Kdo je to?” zeptal se.

“Promiňte,” omlouvala se dívka, “měla jsem vám to i říct, poslala jsem pro něho.”

“To je přece Lew!” řekl Larry překvapeně a Diana přikývla.

“Zmínil jste se, že si mohu vyžádat každého svědka, kterého potřebuji,” začala, Larry ji však přerušil.

“Samozřejmě, drahá, že můžete,” řekl.

Zvědavě starce pozoroval a L ew, netečný ke všemu kolem, seděl ponořen do svých myšlenek ve světě ticha a věčné tmy.

“Zaveďte ho dovnitř,” řekl Larry. “Jak ho přimějete, aby mluvil, nebo jak mu sdělíte, co bychom rádi věděli?”

Zavrtěla soucitně hlavou.

“Dřív jsem si nikdy neuvědomil, k jak hroznému neštěstí může dojít, spojí-li se tyto faktory. Dokážete se s ním dorozumět?”

“Myslím, že ano,” řekla dívka. “Ale uvědomte si, že nemá tušení, kde je. Nanejvýš si myslí, že je stále ještě v tom strašlivém domě slepců, plném zlých lidí, kteří s ním tak krutě

zacházeli.”

Larry přikývl.

“Když jste řekla, že je mrtvý, myslel jsem, že nejste při smyslech, ale teď už vám rozumím.”

“Potřebuji brokovnici a policistu v uniformě,” obrátila se na Larryho. “Teď se ukáže, jestli jsem nezapomněla všechno, co mé v slepeckém ústavu naučili,” řekla. Vzala starého muže za ruku a stařec šel poslušně za ní.

Uchopila ho jemně za zápěstí a zvedla mu obě ruce k svému obličeji.

“žena,” řekl. Potom zvedla vázičku s květinami ze svého psacího stolu apřidržela mu ji pod nosem.

“Jsou to růže, viďte?” řekl. “Jsem v nemocnici.”

Pokynula uniformovanému policistovi, který stál u okna, a opět vedla starcovy ruce, aby se lehce dotýkala límečku uniformy, knoflíků a potom dosáhly na přílbu.

“Policajt!” vyhrkl Lew a odtáhl se.

Dala mu zase přivonět ke květinám a ještě jednou vedla jeho sukovitou ruku, aby se dotkla její tváře.

“Jsem v nemocnici a hlídá mě strážník. Jdou po mně kvůli něčemu?” Vzala mu hlavu do svých rukou a jemně jí zavrtěla.

“Nejdou, co?” řekl s úlevou.

Larry té hře fascinovaně přihlížel.

“Jsem před tím lotrem v bezpečí?”

Opět mu vzala hlavu do svých rukou a přinutila ho přikývnout.

“Chcete, abych mluvil?”

Zopakovala ten pohyb, přisunula židli a dovedla ho k ní. Policista v civilu přinesl pušku, vzala mu ji a přejížděla lehce Lewovou rukou po hlavni a pažbě. Lew se otřásl hrůzou.

“Ano, tohle mi udělali,” potvrdil. “Jdete po nich kvůli tomu? Zacházeli tak krutě se slepým

člověkem. Proč mě štípete do levé ruky?”

Opět ho přinutila, aby přikývl a potom ho štípla do pravé ruky. Nečekala, až se jí zeptá a přinutila ho jemně, aby zavrtěl hlavou.

“Je mi to jasný,” řekl dychtivě. “Pravá ruka je ne a levá ano. Je tu někdo, seshora?” Signalizovala, že ano.

“Chce, abych mluvil?”

Opět mu dala pokyn, že ano, a Lew začal vyprávět.

On a Slepý Jake byli spřízněni v neštěstí. Téměř od mládí tomu obru otročil a žil v neustálém strachu, ovládán tím nelítostným lotrem.

“Ten se dopouštěl věcí, při kterých by vám vstávaly vlasy hrůzou, kdybyste o tom věděli. Jake se dopustil činů, na které nerad vzpomínám a v noci se hrůzou budím,” vyprávěl Lew. Potom se asi před pěti nebo šesti lety připojil k té zvláštní zločinecké bandě Lewův bratr.

“Byl to urostlý, pěkný chlapec,” řekl Lew hrdé, “a viděl! Obcházel trhy a dělal, že nevidí, ale viděl moc dobře, moh číst noviny i knihy. Chlap jako hora, pane, a měl dlouhý, hustý kníry až

po bradu. Jo Jim, to byl kabrňák, ale byl to lump.”

Potom je dostala pod svůj vliv ta zvláštní moc, o které se Jake vyjadřoval vždycky tak uctivě. Posílali je do nějakého domu, aby odtud vynášeli mrtvoly, Jake byl při tom, ale také Jim i Lew. Lew nevěděl jistě, jestli ti lidé byli zavražděni, ale myslel si to.

“Ten gang, to byli koumáci. Víte, co udělali před šesti lety?” Zdálo se, že ho důvtip těch hrozných lidí až oslňuje. “Hodili jsme jednoho do řeky a měl na nohou závaží. Myslíte si asi, že to bylo podezřelý, když našli mrtvolu? Kdepak! Co myslíte, šéfe, k čemu přivázali to závaží? K velkýmu kusu soli a v ní měl ten chlápek zapasovaný nohy. Hned jak se ta sůl rozpustila, vyplaval nahoru.”

“Byl naživu, když jste ho tam hodili?” zeptal se Larry a dívka se zachvěla. Lew ho nemohl slyšet, ale odpověděl, skoro jako by otázku slyšel.

“Možná byl už po smrti, už se nepamatuju,” pokračoval. “Nevydal ani hlásku. Bůh je mi svědkem, nevěděl jsem, že ho chtějí hodit do vody. Jak jsem to měl vědět? Ale do vody šel. A potom zmizel Jim. Nevím, co se mu stalo. Prostě odešel a od ty doby jsem ho neviděl. Pokud se pamatuju, v květnu to byly čtyři roky.”

Lew dostal potom strach a začal tušit, že i jemu hrozí nebezpečí, i když to nevěděl jistě. Bál se Jaka a jeho hrozeb a ještě větší strach mu nahánělo tajemné zmizení jeho bratra. Neuměl psát slepeckým písmem, ale získal jednoho “správnýho” muže v Toddově útulku, aby mu napsal zprávu, kterou chtěl dát do kapsy další oběti. Snad slyšel od Jaka, že budou mít brzy nějakou další práci.

“Musím ven,” řekla dívka, která náhle zbledla.

Larry s ní šel na chodbu a podal jí sklenici vody.

“Cítím se už dobře,” usmála se srdnatě. “Vraťte se tam a poslouchejte.” Kdy ž se Larry vrátil, Lew pokračoval ve vyprávění a když skončil, věděl Larry všechno, co o vraždě Gordona Stuarta vědět potřeboval.

Téhož večera se konala porada náčelníků jednotlivých oddělení, které předsedal vrchní

komisař.

“Nemůžeme usvědčit někoho jen na základě svědectví toho člověka,” řekl sir John vážně.

“Jestli chcete, můžeme vystavit zatykače, ale mám na to takový názor, ponecháme-li jim trochu volnosti a využijeme toho, co víme, můžeme je chytit při činu.” Larry se vrátil do kanceláře, právě když zazvonil telefon. Dívka už odešla domů.

“Je tam pan Holt?” zeptal se cizí hlas.

Nebylo obvyklé, aby někdo volal do Yardu a nebyl přitom policista nebo veřejný činitel,

neboť čísla jednotlivých oddělení nejsou v telefonním seznamu uvedena.

“Tady inspektor Holt,” odpověděl Larry.

“Doktor Judd vás prosí, jestli můžete ihned přijít do jeho kanceláře. Rád by vám sdělil něco důležitého.”

Larry chvíli uvažoval.

“Ano, jdu hned,” řekl.

Zastavil se pro Harveye a taxík je zavezl na Imsburyské náměstí.

Larry čekal, že v tuto dobu dům bude opuštěný, ale jenom v okně nahoře svítilo světlo. Úzká

chodba byla osvětlená.

Larry jí rychle prošel. Malá vrátnice ve výklenku zela prázdnotou. Na konci chodby byly dveře ke dvěma zdvižím, jedna z nich stála dole.

“Mám jet s vámi nahoru?” zeptal se seržant.

Nebylo důvodu, proč by neměl, a přece -

“Ne, zůstaňte tady,” rozkázal Larry.

Vstoupil do zdviže, stiskl knoflík s označenín ,4. patro* a zdviž stoupala vzhůru. Ve čtvrtém patře zastavila, Larry otevřel posuvné dveře a vyšel na chodbu. Octl se přímo proti skleněným dveřím, za nimi svítilo světlo. Nápis ,doktor Judd na dveřích byl dost čitelný, Larry stiskl kliku a vešel do prázdné místnosti Volal, ale nikdo mu neodpovídal. Znepokojený se vrátí na chodbu.

Všechny smysly měl nastražené. Doktor Judd si určitě nepotrpěl na hloupé vtipy, ani si z něho nechtěl vystřelil

Potom ho čekalo malé překvapení. Nahoru vyjel levou zdviží, která tam teď nebyla a místo ní

stála prav zdviž, která musela, když dojel do čtvrtého patra, být někde nahoře. A co bylo ještě

podivnější, dveře mě otevřené dokořán.

Kdo s ní přijel?

Rozhlédl se chodbou, ale nikoho nespatřil.

“Všechno v pořádku?”

Harveyův hlas zněl duté výtahovou šachtou.

“Jedu dolů,” řekl Larry a vkročil otevřenými posuvnými dveřmi do čekající zdviže. Měl už zvednutou nohu, aby došlápl na podlahu čekající zdviže, když si náhle uvědomil, že to, co pokládal za pevnou dřevěnou podlahu, je jen namalovaný papír. Couvnout zpátky už

nešlo. Měl posunutí těžiště a celou vahou těla padal dopředu.

Musel se rozhodnout ve zlomku sekundy. Dal do toho všechnu sílu a využil všech možností

hybného momentu, které mu poskytovala levá noha, stojící dosud pevně před zdviží, aby skočil dopředu a zachytil se za ozdobný výstupek na zadní straně kabiny. Měl na zachycení

jen půl palce, ale díky neobyčejné síle v rukou se udržel, i když nohy prorazily papírovou podlahu a celou vahou těla visel na konečcích prstů. Zůstal tak viset a hrozil mu pád z výšky padesáti stop na kamenné dlaždice.

“Rychle nahoru!” křičel. “Čtvrté patro, jsem v pasti!” Slyšel rachocení druhé zdviže a hukot motoru a současně zaslechl nad sebou jiný zvuk. Když

vzhlédl, uviděl matně nějaký obličej, jak ho pozoruje otvorem v šachtě z vyššího patra. Něco kolem něho zasvištělo a s bouchnutím narazilo na stěnu kabiny. Cítil, jak se kabina nevysvětlitelné chvěje a pak ho ke vší hrůze vedlejší zdviž minula.

“Tady jsem!” křičel.

Obličej nad ním mu připadal stále menší a nejasnější. Opět spatřil vysoko nad sebou ruku, něco ho udeřilo do ramene, pustil se a padal.

XXXIV. LARRY PROZKOUMÁ DůM

Larry jediným trhnutím otevřel dveře zdviže v přízemí vyklopýtal z výtahové šachty. Málem vrazil do ohromeného doktora Judda, který tam udiveně stál v každém rysu jeho tváře se zračila nedůvěra. “Co se stalo?” zeptal se úzkostlivě. “Zázrak,” řekl Larry trochu zachmuřeně.

“Spadl jsem kupodivu asi jen ze čtyř stop výšky. Chtěl jste se mnou mluvit, doktore Judde.” Doktor Judd zavrtěl hlavou.

“Obávám se, že tomu všemu nerozumím. Nepůjdete nahoru do mé kanceláře?”

“Myslím, že to není nutné,” řekl Larry. “Požádal jste mě telefonicky, abych sem okamžitě

přišel, že mi chcete sdělit něco důležitého. A teď pojedu nahoru,” řekl odevzdaně. “V

posledním patře je nějaký džentlmen, s kterým bych se rád seznámil.”

“Ujišťuji vás, pane Holte,” řekl doktor vážně, “že jsem pro vás ani neposlal, ani vám nic nevzkázal. Poslal jsem teď vrátného, aby něco doručil, a pak jsem si vzpomněl, že nemám žádné cigarety. Byl to nesmysl, že jsem odešel a nechal tady tu velkou budovu bez dozoru. Nevstoupil jste, doufám, do špatné zdviže?”

Larryho tvář se rozzářila úsměvem.

“Tak se mi zdá, že ano.”

“Proboha,” vybuchl doktor. “Vždyť jste se mohl zabít!”

“Nevím přesně, jak se to mohlo stát,” řekl Larry.

“V provozu je jen jedna zdviž,” vysvětloval doktor “Něco se stalo s motory a využíváme té

druhé k vyvážení. To znamená, když jedna zdviž stoupá, druhá jede dolů. Dělníci využili toho, že je zítra neděle a opravovali podlahu zdviže číslo dvě, která byla dost prošlapaná -“

“A místo ní natáhli několik kusů papíru a plátna, zdá se,” přerušil ho Larry nezdvořile a udělal to vědomě “Na každý pád jedu teď nahoru,” řekl a oba nastoupili do nepoškozené zdviže. Potkali Harveye, který sestupoval po schodech.

“Díky bohu, že se vám nic nestalo,” řekl.

Larry zavrtěl hlavou.

“Musel jsem být jen šest stop od země, když jsem se pustil. Nedošlo mi, že ten pekelný výtah sjíždí celou dobu, co jsem sloužil za terč tomu džentlmenovi nahoře.”

“Někdo po vás něčím házel, pane? Zdálo se mi, jako by na dno šachty spadlo nějaké železo.” Zdviží se dalo vyjet do čtvrtého patra. Poslední patro bylo přístupné pouze po schodech. Larry vyběhl nahoru do tmavé chodby, aby zjistil, s čím počítal, že totiž útočník zmizel. Nebylo třeba se ptát jakým způsobem. Na konci chodby pronikal otevřenými padacími dvířky pruh světla ve stropě a pod nimi stál žebřík.

“Nemohu vyjádřit slovy, jak mě to mrzí,” řekl doktor Judd, když se k němu vrátili. Byl neobyčejně bledý a hlas se mu chvěl.

“Nějaký blázen si udělal kanadský žertík, který mohl mít velice vážné následky. Jak jste se z toho dostal?”

Ale Larrymu nebylo do řeči a se stručným ,dobrou noc’ opustil zmateného doktora Judda.

“Zítra budu v kanceláři o půl desáté, Harveyi, a potřebuji, abyste tam na mě počkal,” řekl Larry. “Zítra se do toho dáme a do týdne nebude žádná stuartovská záhada.”

“Miláčku, včera v noci jsem odříkával dlouhou modlitbu za to, aby se vaše věštba brzy splnila,” řekl Larry u snídané následujícího dne laskavým tónem, ale zároveň se mu v hlase chvěla obava. “Týká se to zatýkání toho gangu?” zeptala se. “Něco takového,” řekl a vstal od stolu. “Půjdete beze mne?” zeptala se překvapeně, když odcházel.

“Ano,” zaváhal, “chci se vydat po malé stopě, která mě možná přivede k něčemu opravdu velkému.”

Podívala se na něho nerozhodné.

“Nemohla bych jít s vámi, opravdu ne?” zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

“Ne, tohle je úkol, který musím provést sám,” řekl. “Určité bude nutné, abych při vyšetřování

porušil zákon, a nemohu si vzít na svědomí, že jsem vás svedl z přímé cesty.”

“Myslím, že by mi to moc nevadilo,” usmála se, “ale vy mi to nechcete říct, v tom to je. Nemám pravdu?”

“Hned napoprvé jste to uhádla,” řekl Larry. “Náš jedinečný Sunny na vás dohlédne a doprovodí vás do Scotland Yardu. Bude mít kapsy plné smrtonosných zbraní.” Sunny zrudl, ale hned se vzpamatoval. “Ano, pane,’ řekl, “chci vám dát plášť do čistírny, abyste ho měl připravený na zimu.”

“Co to má u všech všudy společného s doprovázením slečny Wardové do Scotland Yardu?” zeptal se udiveně Larry.

“Nic, pane,” řekl Sunny, Jen to, že v listopadu se pěkně ochladí a čištění plášťů trvá dost dlouho.”

“To je pravda,” řekla Diana s úsměvem. “Sunny je roztomilý služebník a vidí ukončení toho případu hodně optimisticky. Kam vede ta vaše stopa?” zeptala se “Ráda bych to věděla, protože, odmlčela se. “Pro případ, že byste se ztratil.”

“Vede do Hampsteadu,” řekl Larry.

Hluboce si oddechla.

“Moc jsem se bála, aby to nebylo jinam.”

Bylo mu divné, proč se bála, ale rád toto téma opustil. protože jí bezostyšně lhal. Za půl hodiny po tom, co Larry dorazil do Yardu, vyšli z téže budovy na whitehallském konci dva trochu umazaní muži v ošumělých uniformách Severní městské plynárenské společnosti a jeden z nich nesl v brašně nářadí. Nasedli do autobusu, který je zavezl asi čtvrt míle od místa určení a zbytek cesty šli pěšky. Zastavili se, aby si prohlédli dům, který měl být podle Larryho klíčem k rozluštění smrti Gordona Stuarta.

Nebyl to obyčejný dům, působil stroze, přímo odpudivě. Měl jen pár oken a v nich silné

mříže.

“Ten člověk, co k tomu kreslil plány, musel mít představu nějakého vězení,” poznamenal Harvey.

“Asi měl,” odpověděl Larry. “Harveyi, jestli to, co nám řekl Lew, je pravda, pak nám tady stíhání končí.”

Harvey se zarazil.

“Ale teď se tu asi jen porozhlédneme, pane,” řekl. “Neočekáváte přece, že tady tou jedinou prohlídkou případ uzavřete?”

Larry přikývl.

“Až vstoupím do toho domu, promění se ve skutečnost všechny sny, které jsem snil, a všechny teorie, které jsem vymýšlel. S výsledkem zůstanu stát nebo padnu.”

“Ví slečna Wardová, -?” začal se troufale vyptávat Harvey.

“To je jediná věc, kterou slečna Wardová neví,” usmál se Larry. Přešel ulici, vystoupil pár schodů a zazvonil.

Dveře otevřel sloužící, s kterým Larry Holt stručně a autoritativně promluvil, a který je pak uvedl do haly.

“Nezapomeňte, že o naší návštěvě nesmíte nikomu ani ceknout,” řekl Larry.

“Na mé se můžete spolehnout, pane Holte,” řekl sloužící, který při spatření detektiva zezelenal.

Prostorná, vysoká hala byla vykládaná dubovým dřevem od mozaikové podlahy až po strop. Larry zaznamenal, že jediným nábytkem je tu stůl a křeslo.

Nebylo vidět osvětlovací tělesa. Soudil, že zdroje světla jsou kryté hlavní římsou. Další světlo propouštělo dlouhé úzké okno s matovým sklem, kterým prosvítal stín vrhány mříží. Nahoru nevedlo žádné schodiště. Přímo proti vchodu z ulice byly dveře a Larry se domníval, že schodiště je za nimi. Další dveře na opačné straně haly představovaly jediný viditelný východ. Larry je otevřel a octl se ve velkém a krásně zařízeném salónu. Na stěnách visely obrazy a goblény a na vyleštěné podlaze leželo půl tuctu perských koberců, které podle jeho úsudku představovaly celé jmění.

Tato místnost měla šest oken z barevných skel a každé z nich bylo mistrovským dílem. Po stranách oken visel) těžké sametové závěsy, které se daly zatáhnout tak, aby okny nepronikalo vůbec žádné světlo. Uprostřed pokoje visel jediný lustr, jinak nic. Larry si opět pomyslel, že hlavním zdrojem světla jsou skryté lampy.

Přešel k velkému krbu se zdobenou mříží s kováním a prohlížel si dva dopisy, ležící na stole vedle mohutné lenošky. Nebyly důležité a Larry pokračoval v pátrání

Další dveře ze salónu vedly na schodiště, kterým se vystupovalo k ložnicím, malému přijímacímu pokoji a velké pracovně. Všechny tyto místnosti se nacházely přímo nad salónem a zabíraly prakticky stejnou plochu

Nahoře omezil prohlídku jen na to nejběžnější, ale větší péči a pozornost věnoval chodbě

vedoucí k ložnicím. Vrátil se dolů do salónu přesvědčený, že to, co hledá, musí být v přízemí. Když seběhl dolů, našel v salónu sloužícího a dost ostře ho odtud vykázal.

“Vraťte se do dvorany,” řekl a muž ho mrzuté poslechl.

Nyní se Larry plné věnoval prohlídce táflovaných stěn salónu, zvláště stěny naproti dveřím, kterými s Harveyem vešli dovnitř. Stěny byly obložené dřevem tak důmyslně, že mu trvalo hezkou chvíli, než objevil skryté dveře. Nebyly tam, kde je hledal, ale v úrovni okna s barevnými skly. Pak si vzpomněl, že zvenku zahlédl malý polokruhový výstupek, vyčnívající

z hlavní zdi.

“Máme to, Harveyi,” vykřikl nadšeně, když odsunul vyřezávaný věnec, který vypadal jako součást nástěnné dekorace a odkryl malou klíčovou dírku. Vytáhl z kapsy svazek klíčů a zkoušel jeden po druhém. Při čtvrtém pokusu zámek klapl a dveře se otevřely dovnitř. Podařilo se v tu chvíli si to uvědomil a radostí ze splněného snu se mu rozbušilo srdce. Uvědomil si, že konečně může předvést něco hmatatelného, ne komisaři, ne svým nadřízeným, ale dívce, která pro něho znamenala víc než kariéra, víc než vlastní život. Tváře se mu rozhořely a oči dostaly jasnější lesk.

Octl se v malé zvonovité místnůstce s klenutým stropem, tak malé, že otevřené dveře se dotýkaly protější zdi. Byla betonová a ze stejného materiálu bylo schodiště, vedoucí dolů do sklepa.

Nejdřív ze všeho si všiml elektrického vypínače. Když ho stiskl, chodbu dole pod schody ozářilo světlo. Z ní vedly jiné dveře doleva a další schodiště, ztrácející se ve tmě. U těchto dveří se klíčovou dírku nikdo nepokoušel zakrýt. Otevřel je lehce jedním z klíčů. Octl se v betonové komoře s nízkým stropem. Byla asi pět stop šest palců vysoká a měla čtvercovou podlahu. která podle jeho odhadu mohla měřit asi deset stop. Hledal vypínač a když ho našel, světlo ozářilo celou místnost.

“Co tomu říkáte, Harveyi?”

“K čemu to slouží?” zeptal se překvapeně Harvey. “Není to elektrárna?” Larry potřásl

hlavou.

“Ne, to není elektrárna. Nevyznám se moc ve strojích, ale zdá se mi, že tohle zařízení je pumpa.”

Prohlížel si pozorněji stroj.

“Ano, je to pumpa,” řekl, “takového typu, co užívají na lodích k plnění zátěžových cisteren.” Po zdi se táhl silný kabel, zavěšený na svorkách. Opatrně se ho dotkl.

“Elektrický kabel,” řekl. “Tady je přívod energie.” Na zdi byla rozvodná deska a něco, co vypadalo jako páka. Důkladně všechno zkoumal, dříve než přistoupil k dalšímu zařízení.

“Tohle je ventilátor,” řekl, ukazuje na přístroj válcovitého tvaru. “Vidíte, tudy se odčerpává

zkažený vzduch.”

“Ten džentlmen je ale důkladný,” řekl seržant Harvey.

“Velice důkladný,” přisvědčil Larry. Vyšli ze strojovny a zamkli za sebou dveře.

“Tohle jsou dveře na dvůr,” řekl Larry a ukázal na zeď proti strojovně. Harvey neviděl žádné dveře a sestupoval po schodech dolů, následuje Larryho.

“Deset schodů,” odpočítal Larry než narazil na těžké, masivní dveře z železobetonu, zavěšené

na ocelových veřejích. Larry se o tom přesvědčil, než se pustil dál .Předpokládal, že budou ocelové a byl by zklamán, kdyby byly zhotoveny z jiného materiálu. Bál se dvou věcí: za prvé, že dveře budou opatřeny závorami a za druhé, že nepůjdou otevřít. Ta druhá obava se ukázala bezpředmětná, protože klíčová dírka byla zvenku překryta šroubovým uzávěrem. Odšrouboval ho a dveře odemkl. Těžce se odsunuly dozadu a Larry změřil jejich sílu.

“Silné čtyři palce!” řekl vážně. “Nic tu není ponecháno náhodě.” Za nimi byly ještě jedny ocelové dveře a ty rovněž odemkl. Zůstal stát a cítil, jak se mu těžce dýchá.

“Dobře si zapamatujte komoru, do které vstupujeme,” řekl Larry Holt, “protože tady zemřel Gordon Stuart.”

XXXV. KOMORA SMRTI

Svítil si baterkou a chvíli mu trvalo, než objevil vypínač vysoko ve zdi, tam, kde se snižoval strop schodiště, a co nejdál od dveří. Cvaknutí a prostor před nimi se zalil světlem. Z místa, kde stál, viděl jen mosaznou postel bez ložního prádla. Sešel dva schody a po třech krocích úzkou chodbou se octl v komoře. Měla betonovou podlahu, strop a stěny. To, co pokládal za jednu místnost, byly ve skutečnosti dvě, ta druhá zařízená jako koupelna. Nikde neviděl okna, také žádná okna nepředpokládal. Těžce se tu dýchalo, protože oba ventilátory u stropu nebyly v provozu a neodsávaly zkažený vzduch.

Neupoutala ho ani tak koupelna, ani postel, ale velk ý žulový kvádr uprostřed místnosti, ve tvaru krychle o hraně dlouhé dvě stopy, se zapuštěným ocelovým kruhem. Od něho se táhl tenký rezavý řetěz, také z oceli. Na každém yardu řetězu viselo olověné závaží, podle Larryho odhadu deset liber těžké. Celkem šlo o tři taková závaží. Řetěz končil mosazným poutem.

“S něčím takovým jsem počítal,” řekl Larry.

Zvedl pouto, prohlížel si je a snažil se otevřít malý zámek, chráněný posuvným víčkem. Zkoušel jeden klíč po druhém, až obě západky odskočily a Larry si s úlevou oddechl.

“Díkybohu,” řekl, “už jsem se bál, že k tomu nebudu mít klíč.” Ohlédl se na Harveye, který vypadal zamyšlené.

“K čemu to slouží, pane Holte?” zeptal se udiveně.

“Je to operační místnost .Mrtvých očí,” stručně odpověděl Larry.

“Chcete říct, že ti lotři -“

Larry přikývl. Obcházel kolem a hledal místo, kde by mohl ukrýt nepromokavý váček,

který

měl v kapse. žádnou vhodnou štěrbinu tam však neobjevil, protože velké otvory vysekané ve zdi u podlahy se pro ten účel vůbec nehodily. Potom upoutal jeho pozornost žulový kvádr a s vynaložením všech sil se do něho opřel. Kvádr se pomalu naklonil. Tak těžký kámen nebylo třeba zapustit do podlahy.

“Harveyi, pomozte mi to překlopit,” požádal a oba dva převrátili kvádr na bok. Zapadal přesně do vyhloubeného místa v podlaze, které bylo snad jen o palec níž. Dělníci se zřejmě

moc nenamáhali s uhlazením betonu na dně jeho základny a byla tam mělká a nepravidelná

prohlubenina, která stačila na to. co Larry zamýšlel. Vytáhl z kapsy nepromokavý váček ne větší než na mycí potřeby a začal do něho strkat různé věci. Do váčku padal klíč za klíčem a nakonec se Larry zeptal:

“Nemáte s sebou klíče k poutům, Harveyi? Nechal jsem je doma.” Harvey je vylovil z kapsy u vesty a podal je svému nadřízenému.

“A tady to taky.” Larry vyňal něco z kapsy a přidal to k ostatnímu. Uhladil váček, aby jeho obsah byl co možná plochý a přesně zapadl do prohlubeniny v betonu. Potom oba nadzvedli kámen a vsadili ho zpátky na své místo.

“Mohu se zeptat, proč to děláte?” otázal se udivené Harvey. Larry se zasmál a jeho smích zněl v hrůzné komoře, kde se asi nikdo předtím nezasmál, dutě.

“Ten sluha je v tom namočený?” zeptal se Harvey.

“Dám krk za to, že není. Ten gang by mu nevěřil,” odpověděl Larry. “Zdržuje se pravděpodobně v té části domu, kterou mu vykázali, a nejde ani do přijímacího pokoje, když

je jeho pán doma, pokud ho nezavolá. Jestli jste si všiml, ten dům stavěli s určitým záměrem. Například v obložení salónu je ventilace, s kuchyní je spojený výtahem a nahoru vede soukromé schodiště do ložnic a do studovny. Domnívám se, a teď nemám čas, abych to dokazoval, že sluha žije prakticky ve svém vlastním domě, který nemá žádnou spojitost s touto částí budovy. Všiml jste si dveří naproti místnosti, co jsme nazvali strojovnou? Objevit je není snadné, vypadají jako část stěny. Jsou to železné dveře zamaskované jako betonová

zeď. Jsou ve výši základů a dá se jimi vyjít na dvůr po straně budovy, mimochodem ke garáži.”

Harvey si přehodil brašnu s nářadím přes rameno.

“Je to příšerné místo, pane Holte,” řekl a otřásl se. “Za třicet let služby u policie mě nic tak nesebralo. Nepřipadá vám to divné?”

“Ani trochu,” odpověděl Larry tiše. “Mnou to otřáslo tak, že to nedokážu vypovědět.”

“Opravdu myslíte, že tady na tom místě přicházeli lidé o život?”

“O tom vůbec nepochybuji,” stvrdil Larry. “Z této místnosti odešel Gordon Stuart na onen svět.”

Vraceli se zpátky a došli do haly. Vedle vchodu do domu bylo úzké okénko, zakryté

hedvábnou záclonou Harvey k němu přistoupil a odhrnul ji.

“Venku před domem stojí nějaké auto,” upozornil “Právě přijelo.” Lany se postavil vedle něho a vyhlédl ven. Nějaký muž vystupoval z taxíku a platil řidiči.

“Důstojný pán Dearborn,” řekl Larry. “Opravdu zaj ímavé.” Chvíli váhal a pak otevřel dveře. Důstojný pán Dearborn se právě obrátil a ruku měl už na mřiži branky, když tu náhle otočil hlavu a pokynul taxíkáři.

“Příteli, nevidím vás, ale jste tu ještě?”

“Ano, pane,” odpověděl taxíkář.

“Vzpomněl jsem si, že jsem chtěl zajet ještě na poštu Zavezete mě tam?” Napřáhl ruku,

taxíkář ji uchopil a naklonil se, aby mu otevřel zadní dveře. Než Larry sešel po schodech dolů, taxík už se rozjížděl.

“David Judd počká,” řekl tiše.

“David Judd?” zeptal se Harvey.

“David Judd!” opakoval Larry Holt. “Ať se propadnu, jestli nežijeme v zázračném věku, kdy slepí vidí jako John Dearborn, a David Judd, mrtvý a pohřbený, vesele projíždí po Londýně v taxíku. Harveyi, v tomhle městě žije velký detektiv.”

“Ano, pane,” souhlasil Harvey srdečné. “A jméno toho detektiva je Larry Holt.”

“Ještě není, ale bude,” řekl Larry.

XXXVI. žENA V GARÁžI

Když se chystali opustit dům smrti, Larry se náhle zarazil. “Možná, že už nebudeme mít příležitost volně se tu porozhlédnout. Zajímají mě ty postranní dveře.” Opět šli stejnou cestou, zavřeli za sebou tajné dveře v salónu, sestoupili po schodech a zůstali stát proti strojovně.

“Tady někde jsou ty dveře, co vedou na dvůr,” řekl Larry a baterkou svítil na stěnu. Nemohl najít klíčovou dírku, až posléze ji objevil v pravém rohu stěny blízko podlahy. Jak očekával, dostali se dveřmi do krytého průjezdu, který vedl do ulice.

“To není hloupě uděláno,” řekl s upřímným obdivem.

Stáli na dvoře a prohlíželi si stenu, kterou právě prošli. Nebylo tam nic, co by se nějak podobalo dveřím. Vypadalo to jako okno, zasklené čtyřmi tabulemi matného skla, které

vystupovalozcela přirozeně ze zdi, a na římse byl upravený truhlík plný květin.

“Nikdy bych neřekl, že jsou to dveře,” podotkl Larry dodal: “Udělali to chytře.” Šel k vratům a důkladně si je prohlížel. Potom se k Harveyovi.

“Záhada automatické brány je vyřešena,” řekl. “Jak tušil, lze zajet na dvůr a do garáže, aniž by o tom sluha věděl. Když jsem tu byl naposledy, všiml jsem si otvorů ve vratech, které

vypadaly jako kukátka dost nízko, asi čtyři stopy od sebe. Jako kukátka mohly sloužit, protože vzadu měly železné západky. Vzpomínáte si na ten vůz, co jsme viděli v garáži Iny?” Vzpomínám, pane,” řekl Harvey, “vyčnívaly z něho dvě tyče, umístěné pod reflektory,” a Larry přikývl.

“Napadlo mi nejdřív, že se jedná o nějaký nový vynález, ale teď mám celkem jasno, k čemu sloužilo. S autem se zajede k bráně a ty dvě železné tyče zapadnou přesně do otvorů, které

jsem nazval kukátka. Tím se stlačí závora, dveře se otevřou a pravděpodobně zase zavřou. Nikdo nemusí dveře otevírat a zavírat a sluha prakticky neví, kdo kdy přijel nebo odjel. Myslím, abychom se ještě podívali do garáže a potom půjdeme.”

Vrata do garáže byla na konci příjezdové cesty a byla stejně široká. Larry se probíral klíči, až

konečné našel ten pravý.

“Vrtalo mi hlavou, který zámek se tím klíčem otevře,” řekl. Zasunul klíč do zámku garáže a otočil jím. Zaslechl jak se uvnitř něco slabě pohnulo.

“Slyšel jste to?” zeptal se šeptem.

Harvey přikývl a vytáhl obušek. Potom Larry otevřel jedním rázem vrata. Spatřili vůz, ale v garáži zřejmé nikdo nebyl. Vůz měl mokrá kola.

“To auto přijelo dnes ráno,” řekl Larry.

Nikde nebylo místečka, kde by se mohl někdo skrýt pomyslel si. A potom uslyšeli výkřik pronikavý a bolestný, výkřik člověka v smrtelné tísni. Larry přiskočil ke dveřím limuzíny a prudce je otevřel. Vyřítilo se na něho tornádo, obrovská ječící postava skočila na oba muže a pouhou vahou je srazila k zemi.

Larryho to na chvíli omráčilo a když se namáhavě postavil na nohy, slyšel přibouchnutí

vrat u garáže a otočení klíče v zámku. Oba se vrhli ke dveřím, ale ty se nepohnuli ani o píď.

“Je tam žena,” vykřikl náhle Harvey a ukázal na vůz. Uvnitř ležela nehybně schoulená

postava. Larry vyskočil na stupátko, vzal ji do náručí a přenesl na místo, kam dopadalo světlo malým okénkem ve střeše.

Byla to asi padesátiletá žena, šedivá a otrhaná. Její obličej neviděl po týdny mýdlo ani vodu. Ruce měla téměř černé. Pod nánosem špíny měla bílou tvář staženou smrtelným šklebem a na útlém hrdle jí vystupoval nachový reliéf, stopa po spárech Slepého Jaka.

“Přineste trochu vody, Harveyi, je tu vodovod,” vyb ídl ho Larry, uvolňuje ženě blůzu. “žije,” oddechl si a pak si to náhle uvědomil. “Můj bože, vždyť je to ta posluhovačka,” pronesl tiše. Zatímco ji ošetřoval, Harvey prohledal garáž a objevil sekeru. V pěti minutách měl zámek rozbitý a vrata se otevřela.

“Vemte si to,” řekl Larry, vytahuje z kapsy revolver. “Mně moc nepomohl, ale jestli uvidíte toho lotra, střelte po něm. Nebavte se s ním a nemyslete si, že ho zarazíte tím svým obuškem, Harveyi.”

Bylo mu jasné, že Slepý Jake zmizel. Opět se dostal do křížku s mužem, který přišel o to nejcennější, o zrak.

žena zatím projevila známky života. Larry ji přinesl na vzduch a postříkal jí obličej a krk vodou. Zamžikala, otevřela oči a zamračeně vzhlédla.

“Kde je slečna Clarissa?” pronesla těžce.

“Právě na to jsem se chtěl zeptat já vás,” řekl Larry.

Za chvíli po tom přijel taxík. Vynesli ji postranními dveřmi a po schodech nahoru. Když

procházeli nádherným salónem, odpočinuli si chvilku. Larry se rozhlížel kolem sebe a zaznamenával všechen přepych a pohodlí, vykoupené utrpením a bídou bůhvíkolika nevinných lidí, kteří museli zemřít, aby ti lotři měli všechno pozlacené, navoněné a žili jako v bavlnce.

Dobře si uvědomil kontrast, když srovnával zhroucenou postavu a perský koberec v hodnotě

tisíce liber, na kterém ležela. Provinila se jen tím, že dobře znala Gordona Stuarta, a proto ji museli ukrývat na tajných místech pod dozorem takového ďábla jako je Slepý Jake. V hale na ně čekal správce domu Strauss a nervózně si třel ruce.

“Nejel jste v tom, že ne?” zeptal se Larry.

“Ne, pane,” řekl rozechvěle. “Když jsem vás viděl, myslel jsem, že vás posílá můj pán, protože jsem, protože jsem našel nějaké věci.”

“Manžetový knoflík z černého smaltu, co?” naléhal Larry. “Kolik párů těch knoflíků měl?”

“Dva páry, pane. Musel jsem se mu přiznat, co jsem s nimi udělal, když se mě na to ptal. Já

jsem je opravdu neukrad, tak napůl mi je daroval, protože u nich chyběly tři diamanty.”

“Nemějte strach, Straussi,” řekl Larry. “Už je mě1 zase zpátky, i když kvůli tomu musel vyloupit zastavárnu.”

Na chodníku před domem se shluklo pár povaleči a přihlíželi divadlu, jak dva muži, zřejmě

zaměstnanci, plynárenské společnosti, snášejí po schodech do taxík, nevzhlednou ženu, která

vypadala na sedmdesát let.

Taxík neujel daleko, když se úplně vzpamatovala silné se chvěla a pohledem klouzala z jednoho muže na druhého.

“Teď už nemusíte mít strach, Emmo,” řekl Larry laskavě.

“Emmo?” opakovala. “Vy mě znáte, pane?”

“Ano, znám vás.”

“Jsem tedy v bezpečí?” vyhrkla dychtivě. “Bohudík Vy nevíte, co jsem zkusila! Vy nevíte, co jsem vytrpěla!’

“Dovedu si to představit.”

“Kam ji vezete?” zeptal se tiše Harvey. “Neslyšel jsem, co jste řekl taxíkáři.

“Vezu ji k sobě do bytu,” překvapil seržanta Harveye Larry. “Nemohu si dovolit zatěžovat nemocnice svědky zločinu,” pokračoval Larry s úsměvem. “A kromě toho, ta žena není

nemocná, je jen unavená a hladová.”

“Máte pravdu,” potvrdila Emma dychtiv ě. “Vím, že vypadám hrozně, ale nenechali mě umýt. Tahali mě z jedné díry do druhé. Nejsem žádná obyčejná ženská, pane, i když jsem pracovala jako posluhovačka. Byla jsem vychovatelkou a vychovávala malou dívenku, pane, dceru své

paní. Vychovala jsem z ní dámu, pane. Malou Clarissu Stuartovou.”

“Clarissu Stuartovou?”

“Říkala jsem jí Clarissa, pane,” šeptla Emma. “Kdybych ji zase mohla vidět!”

“Říkala jste jí Clarissa,” pronesl Larry zvolna. “To nebylo její pravé jméno?”

“Bylo, pane,” řekla žena. “Clarisa Diana, ale spíš jsem užívala Diana.” Larry sebou trhl, jako by dostal ránu.

“Jak se jmenujete?” zeptal se chraptivě.

“Emma Wardová, pane. Té mladé dámě jsem říkala Diana Wardová, ale ve skutečnosti se jmenuje Diana Stuartová a její otec žije v Londýně.”

“Diana Stuartová,” opakoval pomalu Larry. “Pak tedy je Diana Stuartová dědičkou, které

Gordon Stuart Odkázal své jmění. Diana Stuartová!” opakoval užasle. “Moje Diana!” XXXVII. DĚDIČKA

Emma Wardová mu pověděla o sobě prakticky všechno, co mu mohlaříct, dřív než taxík zastavil u vchodu do bytu.

To ona opomenula zaregistrovat narození Diany a dvojčátka, její sestry, a to opomenutí jí

kupodivu zachránilo život. Když totiž gang zjistil několik hodin před Larrym, že Gordon Stuart odkázal obrovské jmění dceři, o jejíž existenci se dověděl při náhodném setkání s posluhovačkou v domě na Nottinghamském náměstí, neztrácel čas a zajistil si jediného svědka, který mohl dokázat právní platnost a okolnosti Dianina narození. Nikdy si Larry neblahořečil tak jako nyní, že najal pro Dianu ochránkyni. Už jednou se ukázalo, že ta sestra je užitečná. Nyní se ujala nešťastné ženy, kterou k pohoršení sousedů

Larry ubytoval u sebe. Zapracovala horká voda a čistý ručník a asi hodinu po jejich příjezdu vstoupila do přijímacího pokoje upravená, slušně vypadající dáma středního věku.

“Půjdu teď k slečně”, Larry to nemohl vyslovit, “slečně Stuartové.” žena se na něho udiveně podívala.

“Víte, kde je?”

“Ano,” řekl Larry, “vím. Pracuje u mě celá -” chtěl říct ,léta’ a upřímně věřil tomu výmyslu. Pak si to uvědomil a do jisté míry ho to překvapilo, že se jedná o týdny, opravdu jen pár týdnů, které ohraničují délku jeho přátelství ,se slečnou Dianou Wardovou’. Původně pomýšlel na to, že jí ty novinky sdělí telefonicky, ale vnitřní hlas mu říkal, že ústně

to bude lepší. Byla tu ještě řada věcí, co jí chtěl říct, věci, na které by radši nemyslel. Přemítal o tom celou cestu do Yardu. Diana Wardová, chudá dívka vyrostlá z malých poměrů, se diametrálně lišila od Clarissy Stuartové, dědičky miliónu dolarů. Mohl požádat o ruku Dianu Wardovou a šťastně doufat v manželství, do něhož oba dva vloží jen svůj podíl lásky. Diana Stuartová je bohatá žena. Nepochyboval o tom, že bude milá, ušlechtilá a že si bude přát, aby se

vzali. Ale po čase si uvědomí, jak ohromné možnosti poskytuje velké jmění. Potom bude možná litovat, i když to nedá najevo, řekl si. Hned ji obviňoval, hned zase hájil. Tím ten případ končí, pomyslel si. Dostane se mu pochvaly, i když si ji nezasloužil. Dojde taky k dlouho odkládanému povýšení a bude sedět v kanceláři v hodnosti zastupujícího komisaře a vykonávat svou funkci. Všechen úspěch může připsat k dobru Dianě. Její mozek vyřešil ty nejzamotanější problémy a ze spleti stop vytvořil jeden jediný případ. Bylo to zvláštní, že jí nepřipsal k dobru také ten poslední objev. Možná, že tu hrála roli ješitnost, vrozená všem mužům, aby tak žárlivě střežil svůj nárok na jediný svůj úspěch, zjištění její identity.

Případ je u konce! A pro něho končí každá naděje, to si uvědomoval. Na světě

neexistovala jiná žena, která by se vyrovnala Dianě Wardové. Byla první a poslední ženou, kterou měl ve svém srdci. V myšlenkách se jí vzdal a budoucnost zahalil černým flórem, když stál před kanceláří číslo 47 s rukou na klice a ani se neodvažoval ji stisknout, když si uvědomil ztrátu, co ho čeká. Také první větou vyjádři! nahlas myšlenku, která ho po chvíli váhání napadla.

“Diano, jsem ten nejsobečtější tvor pod sluncem.”

Tiše se smála a odhalila při tom bílé zoubky.

“Čekám na vás už hodinu,” řekla.

“Proboha,” vydechl. “Měli jsme jít spolu na oběd.”

“Ano,” přikývla. “O tom jste chtěl se mnou hovořit?” Zavrtěl hlavou.

“Přál bych si ze srdce, kdyby to bylo ono,” řekl. “To jsem zase celý já, myslím jen na sebe a lituji sebe, místo abych klečel na kolenou a děkoval nebi za štěstí, které vás potkalo.” Vyskočila.

“Našel jste Emmu!”

“Našel jsem Emmu Wardovou,” pronesl zvolna, “a našel jsem, Clarissu Stuartovou.” Přicházel k ní s otevřenou náručí.

“Má drahá, má milovaná, mám z vás takovou radost!”

Vzala jeho ruce do svých a jednu si přitiskla k tváři.

“Kvůli sobě se neradujete?”

Mlčel a dívka se na něho rychle podívala.

“Larry,” řekla, “o tom všem jsem už dávno věděla, od toho dne, kdy jsem omdlela v tom penziónu na Nottinghamském náměstí. Pamatujete se na to?”

Zamračil se.

“Samozřejmě. Ale proč -“

“Proč, vy hlupáčku, poznala jsem ten prsten, patřil tetě Emmě. Říkala jsem jí vždycky teto, i když jsem věděla, že to není má teta. Pak jsem vytušila, kdo je Gordon Stuart. Věděla jsem, že by ji nic na světě nepřimělo, aby tam nechala svůj snubní prsten. Víte, kam tak pospíchala?” Zavrtěl hlavou.

“Chtěla mě najít,” řekla prosté. “Tušila jsem to. Tušila jsem to dřív, než jsem o tom prstenu slyšela. Dal jí ho můj otec. Vyprávěla mi o tom, jak se provdala, když sloužila u mého otce a jak jí otec daroval ten zvláštní snubní prsten za všechno, co udělala pro mou matku.”

“Vy jste to věděla?” ptal se překvapeně. “A nikdy jste se mi s tím nesvěřila.”

“Dnes ráno jste se vydal na lov,” zahrozila ukazováčkem a namířila mu ho přímo do obličeje,

“a nesvěřil jste se mi! Řekl jste, že jdete do Hampsteadu a zatím jste byl v Chelsea.”

“O tom taky víte?” divil se. “Copak už nemám žádnou zásluhu na vyřešení toho případu?”

“Máte mě,” odvětila skromně.

Stiskl jí obě ruce.

“Diano, musím si s vámi vážné pohovořit a týká se to-“

“Vím, čeho se to týká,” řekla. “Chcete se uchránit nepříjemností. Nemůžete se oženit s bohatou ženou, protože máte strach, že vás bude chtít živit. Mnohem radši byste si vzal chudou a živil ji, kdyby s takovou hanebností souhlasila.”

Hleděla na něho a v očích jí jen hrálo.

“Larry!” vzala mu obě ruce do svých.

“V tom je přece rozdíl, ne?” zeptal se.

“Pro mne ne, Larry,” odpověděla. “Ať je to jak chce, nezáleží na tom, protože jste to slíbil.” Pustila mu obě ruce a vrátila se k svému psacímu stolu.

“Slíbil? Co jsem slíbil?”

“Neznám zapomnětlivějšího muže!” posmívala se. “Dal jste mi slib, že ať se stane, co se stane, ať dopadne Stuartův případ, jak chce, na našem sňatku to nic nezmění.”

“Vy jste to všechno věděla?” zeptal se udiveně. “Proto jste mé k tomu slibu přinutila?”

“Samozřejmě jsem to věděla. Jsem bohatá žena hezky dlouho a už jsem si na ten pocit tak zvykla, že se těžko udržím, abych si nevzala taxík pokaždé, když jede kolem.” Přistoupil k ní a položil jí ruku na rameno. “Diano -” začal a potom se zeptal: “Nebo snad Clarisso?”

“Vždycky Diano,” řekla. Políbil ji. “A navždy.”

XXXVIII. KONEC SLEPÉHO JAKA

Muž, jenž si říkal důstojný pán John Dearborn, seděl zamčený ve své pracovně a metodicky pálil listiny v malém krbu, který měl za sebou. Odložil modré brýle a bystrým zrakem přehlížel hromadu rukopisů, starých dopisů, stvrzenek a jiných údajů, kterou třídil a zmenšoval, až zůstal docela malý balíček, co by se vešel do kapsy. Přetáhl ho gumičkou a odložil stranou. Potom vytáhl tlustý svazek rukopisů a naházel je do otevřené brašny, kterou měl na psacím stole. Když třídil, pročítal a pálil papíry, hvízdal si zamyšlené nějaký popěvek. Vytáhl z jedné zásuvky v psacím stole silnější rukopis, svázaný do tuhých desek. Zvolna se probíral jednotlivými listy a někdy ho skvěle napsaný text donutil, aby je znovu pročítal.

“Sakramentsky dobrý,” opakoval ne jednou, ale mnohokrát, neboť John Dearborn velice obdivoval génia Johna Dearborna.

Konečně po dlouhém váhání rukopis sklapl a s úctou ho uložil do brašny. Dům byl prázdný, slepí žebráci se ještě nezačali trousit. V útulku nikdo nebyl, jen mužík zastávající funkci vrátného a uklízečky a stará kuchařka podřimující v kuchyni. Brzy měl zabaleno a prohledával obě náprsní kapsy, až našel dopis, který hledal. Vytáhl ho a chvíli studoval písmo. Bylo to rukou napsané sdělení od Larryho Holta den po jeho první

návštěvě v Toddově útulku. Vzal pero a pokoušel se napsat jedno slovo vybrané z dopisu, neustále sleduje vzor. Porovnával oba výtvory. Potom vytáhl z kazety na psacím stole list dopisního papíru s hlavičkou a začal pomalu a pracně psát. Po celou dobu si pískal veselý

popěvek. Konečně byl s psaním hotov a nadepsal ještě obálku, kterou taky vytáhl z kazety. Vysušil ji, dopis zapečetil a strčil do kapsy. Potom převázal kazetu a položil ji na zem vedle brašny. Odemkl šatník zapuštěný ve zdi, vzal si z něho nějaké šaty a přehodil je pres opěradlo židle. Prozpěvoval si slabě, ale se zřejmým požitkem jednu z indických milostných písní. Svlékl si tmavý kněžský oděv, strhl bílý kolárek a začal se oblékat. Přeměnil se v měšťáka v elegantně střižených tvídových šatech. Kněžský oblek uložil do skříně a zavřel dveře. Pak si sedl ke stolu, složil hlavu do dlaní a přemýšlel.

Oblékal se téměř mechanicky a cítil při tom zvláštní neklid. Všechny východy jsou jistě

střeženy, dokonce i skryté dveře, únik po střeše i cesta přes kotelnu.

“Zešílel jsem,” řekl vstávaje.

Vrhl lítostivý pohled na brašnu s kazetou, které ležely na zemi. Odložil kabát a pomalu se znova svlékal. Tentokrát vynechal šatník a podíval se do černé truhly pod oknem, odkud vytáhl

nějaké části oděvu a znechuceně si je prohlížel.

“Ubohý šarlatáne,” pronesl sám k sobě a cítil přitom opovržení. Nenaskýtalo se jiné východisko. Slepý Jake se odtud může dostat podzemní stokou. Má

pronikavý instinkt slepce, proplíží se kolem stráží jako kočka a proleze tak úzkými otvory, že se zdají být pro jeho ohromnou postavu neprůchodné.

John Dearborn se oblékl, vyňal z truhly plátěnou brašnu a položil ji na stůl. Přemístil do ní

obsah kožené brašny, potom přešel do místnosti v průčelí útulku a vyhlédl z okna na ulici. Věděl, že na konci slepé uličky hlídají dva policisté. Této místnosti nepoužíval nikdo, jen on sám k uskladnění různého haraburdí, starých účetních knih a dokladů. Tato místnost měla jednu velkou výhodu, dveře z ní vedly jen pár stop od hlavního vchodu. Odložil brašnu, vyšel ven a pečlivě za sebou zavřel dveře. Vrátil se do své pracovny a zamkl se tam. Seděl asi deset minut a čekal, až se ozvalo jemné zaťukání na tajné dveře. Tiše přešel pokoj a otevřel je natolik, aby jimi návštěvník proklouzl.

Byl to Slepý Jake, měl ztrhaný a udýchaný obličej a na širokém čele mu vystupovaly modré

žíly.

“Právě jsem dorazil, šéfe,” hlásil popadaje dech.

Dearborn si ho měřil ocelovým pohledem. “Co tady děláš, Jaku?” zeptal se mírně. “Poručil jsem ti, abys tu ženu za žádných okolností neopouštěl, dokud nepřijdu.”

“Ale vy jste nepřišel, pane,” řekl slepý muž. Bylo až dojemné slyšet jeho prosebný, pokorný

hlas. Upřeně hleděl nevidomýma očima na muže, kterého tak miloval a kterému bezmezně

sloužil. Obrovitý, krutý netvor, dost silný, aby rozdrtil a zmrzačil pána, jemuž se klaněl, byl teď připravený hrbit se a kňučet při prvním ostrém slově. Slepý Jake obětoval Johnu Dearbornovi všechno, byl tím nejochotnějším vykonavatelem jeho zlovůle a otrokem jeho vášně. Na rukou mu lpěla krev a za nocí k němu přicházely a opět odcházely podivné beztvaré

přízraky, které viděl, jako by měl zrak. Za těchto nocí se ho dotýkaly chladné ruce, studené, ztuhlé prsty mu přejížděly po hrdle a cítil, jak se o něho otírá hrubá látka prosáklá vodou a slyšel nekonečné kapky vody.

Po vrásčité tváři mu stékal pot a masité rty měl pokleslé. Slepý muž možná cítil nějaké napětí

ve vzduchu a zeptal se trochu naříkavým hlasem: “Proved jsem něco špatně, šéfe?” “Kde je ta žena?” zeptal se Dearborn a jeho slova zněla kovově, jako kdyby házel ocelové kuličky na plech.

Slepý Jake se neklidně vrtěl na židli. “Nechal jsem ji tam. Nemoh jsem -” “Tak tys ji tam nechal!” Další tíživá pauza. “A oni ji tam našli, co?” řekl John Dearborn hodně tiše.

“Ano, našli ji tam,” odpověděl Jake. “Co jsem mohl dělat? Víte, že bych pro vás udělal všechno, šéfe. Nedal jsem vám svou sílu, pane? Na světě není nikdo tak silný, jako starý

Slepý Jake. A nikdo v tom neumí tak chodit, jako já. Pracoval jsem pro vás, copak jsem je pro vás nevynášel? Copak jsem jim nezakroutil krkem, těmahle rukama?” Zvedl ruce. Byly to velké, nelidské ruce, hrubé a sukovité, na hřbetě poseté hnědými skvrnami a se žlutými, mozolnatými dlaněmi.

“Utek ti Holt,” mluvil Dearborn klidně, nevášnivě, jako soudce. “Unikla ti ta žena. Unikla ti ta dívka. A teď sem přijdeš a vykládáš, co všechno jsi pro mě udělal.”

“Dělal jsem, co jsem mohl,” řekl Jake pokorně. “Tebe taky chytnou. A bude š mluvit.” “Radši si nechám vyrvat jazyk, než abych mluvil proti vám,” vyrazil Slepý Jake prudce a bouchl pěstí

do stolu, až se zachvěl a zapraštěl. “Víte, že bych za vás položil život, pane?”

“Vím,” řekl Dearborn.

Zajel levou rukou, u kter é chyběl malíček, pod kabát a vytáhl krátkou pistoli velké ráže.

“Budeš mluvit, budeš muset mluvit, Jaku.”

Slepec se předklonil a velký obličej se mu křečovitě zachvíval.

“Ať umřu -” začal. A tu John Dearborn rozv ážně zamířil a vypálil tři rány. Velká hora svalstva se zakymácela a svezla se vedle stolu na zem. Udeřila poslední hodina Slepého Jaka. XXXIX. ÚNIK

Dearborn strčil pistoli do kapsy, odemkl dveře a vyšel ven. Stál tam mužík, co dělal vrátného a užasle otvíral ústa.

“Co se děje?” zeptal se překotně. “Někdo tu střílel?”

“Seber se a přiveď policii,” řekl John Dearborn klidně. “Někoho zabili.”

“Proboha!” zašeptal mužík.

“Dva policajti jsou na konci uličky. Hoď sebou,” poručil John Dearborn ostře a naslouchal pleskání trepek, jak se mužík šoural ulicí.

Chvíli počkal a potom přešel do místnosti u vchodu. Zavřel se tam a poslouchal. Slyšel spěšné

kroky, rozpoznal dupot policejních bot po chodbě a tlachání jednoho nebo dvou čumilů, kteří

nečinně přihlíželi.

Potom otevřel dveře. Jeden policista se skláněl nad Slepým Jakem.

“To je určitě on,” řekl. “Jime, vyžeň ty lidi ven a postav se ke dveřím, než přijde inspektor. Měl bys zapískat.”

Pronikavý hvizd policejní píšťalky zazněl Lissomskou uličkou a malý hlouček zvědavců, kteří

byli neobřadně vykázáni z místa tragédie, se seskupil u vchodu.

“Co se stalo?” zeptal se pan Dearborn a strážník se dobromyslné usmál.

“Nic, pošťáku,” řekl. “Jdete si po svých a roznášejte dál své dopisy.” John Dearborn si přehodil brašnu pres rameno.

Ukázalo se, že stejnokroj listonoše, který si vybral, je tím nejúčinnějším převlečením. Zmizel několik minut před příchodem Larryho. Detektiv zamýšlel požádat pana Johna Dearborna o interview, a pouta, která měl připravená v kapse, byla výslovně určena tomuto džentlmenovi. Když Larry spatřil hlouček lidí u vchodu, hned mu bylo jasné, že k něčemu došlo. Vešel do pracovny a mlčky hleděl na mohutné tělo svého soka. Slepý Jake zemřel okamžitě. Nikdy se nedozvěděl, co ho srazilo, ani neměl tušení o mrzké zradě svého pána, kterému tak věrně

sloužil.

“Pachatel musí být někde v domě, pane,” hlásil policista. “Tady ten mužík slyšel výstřely a správce ho poslal pro policii. Přišli jsme sem oba dva.”

“Vchod jste vůbec nehlídali?” zeptal se Larry.

“Jen chvilku, pane. Přišli jsme sem společně.”

“To byla ta chvilka, co nám náš přítel zmizel,” řekl Larry. “Myslím, že nemá cenu prohledávat dům.”

Policisté, kteří s ním přišli zatknout Johna Dearborna, prohledali všechny místnosti, ale nic neobjevili. Larry se vrátil do Yardu na poradu s vrchním komisařem. Potom šel do své

kanceláře.

“Už jsem o tom slyšela,” řekla Diana. “Právě mi o tom referoval seržant Harvey. Myslíte, že ho zabil Dearborn?”

“Dearborn je David Judd,” řekl Larry.

“Bratr doktora Judda?” zeptala se udiveně. “Ten je přece mrtev.” Zavrtěl hlavou.

“Dobře narežírovali pečlivě vystrojený pohřeb a jsem si jist, že David se nezastavil před ničím a opatřil taky mrtvolu. Je to skrz naskrz džentlmen. Pamatujete si, jak nám Lew vyprávěl o svém bratru, co zmizel, že to byl pohledný mládenec a nosil vousy?” Přikývla. “Toho muže najdeme v hrobě Davida Judda.”

“Je doktor Judd -” nakousla větu a ani nemusela pokračovat dál.

“Doktor Judd v tom vězí až po krk,” řekl Larry. “Dearbornova minulost není pro nás tajemstvím. Oba bratři Juddové byli společníky a o něčem, co se přihodilo v jejich kanceláři, ať už to byl zločin nebo snad vražda, které se dopustil David, aby získal pojistné, se dozvěděl jeden z úředníků. Zpronevěřil značnou peněžní částku, odjel do Montpellieru a odtud začal Davida vydírat. David šel po něm a zastřelil ho. Asi to nebyla předem připravená vražda, protože David není typem člověka, který by střílel na veřejnosti. Stalo se to však a zahlédl ho Flash Fred. Fred se dostal k umírajícímu včas a dozvěděl se jméno vraha. Pro muže Fredova ražení to znamenalo doživotní příjem. Spěchal do Londýna, navštívil doktora Judda a pravděpodobně sjednal podmínky, za kterých bude držet jazyk za zuby. Doktor Judd dospěl k přesvědčení, že bude účelné, když David zemře. Vzpomínáte si, že David byl pohledný muž a nosil vousy. Vybrali z lidí, kteří pro ně pracovali,Lewova bratra, protože se Davidovi hodně

podobal. Surově ho připravili o život a pohřbili jako Davida. Při tom získali od malých pojišťovatelů spoustu peněz za Davidovu pojistku.

Museli se tím plánem zabývat už dříve, protože měsíc před Davidovou ,smrti” doktor Judd koupil Toddův útulek. Nebyl to ani tak dobročinný ústav jako výdělečný podnik, protože sloužil jako lepší noclehárna, kam se chodili vyspat nejchudší slepí žebráci. Měli tam taky svůj hlavní stan pověstné ,Mrtvé oči’ a od nich se zřejmě David o tom útulku dozvěděl. Koupili ho a den po Davidově ,smrti’ se objevil důstojný pán John Dearborn jako nový

správce. Je nesporné, že se zbavil všech pochybných živlů a provedl jisté stavební úpravy. Ale dělal to jen proto, že chtěl Toddův útulek očistit od špatné pověsti, dát mu dobré jméno a udělat si z něho své vlastní působiště bez obav z policejních prohlídek. Doktor Judd koupil vedlejší budovu, když společnost vlastnící prádelnu vyhlásila bankrot, a David v domě provedl nějaké úpravy za přispění svého gangu. Chci podotknout, že David je architekt a postavil dům, ve kterém bydlí jeho bratr. Víme o tom, že si najali cizí dělníky a že dům byl postaven pro jeden zvláštní účel,” řekl vážně.

“Když získali budovu prádelny, vrátil se gang ,Mrtvých oči” do Lissomské uličky. Členové

toho gangu se pohybovali mezi slepci, kteří o jejich existenci neměli tušení.”

“Co uděláte s doktorem Juddem?” zeptala se.

“Zatknu ho. A zatknu ho na tom místě, odkud zmizel váš otec, v pověstné lóži A v divadle Macready.”

“Bude tam?” zeptala se udiveně.

Přikývl.

“Je tam skoro každý večer,” řekl klidně.

“Ale proč ho nezatknete hned?” tvářila se nechápavě.

“Protože chci objasnit záhadu lóže A,” odvětil Larry. “A mám dojem, že se mi to podáří.” Ten večer v osm hodin procházel vestibulem divadla Macready.

“Doktor Judd, pane?” opakoval uvaděč. “Ano, je v lóži A. očekává vás?” Larry přikývl. Odmítl, aby ho Harvey doprovázel.

“Půjdu sám.”

Rychle prošel chodbou, jen na okamžik zůstal stát před lóží A, otočil kulatou klikou u dveří a vstoupil.

Před sebou měl doktora Judda, který tam seděl s očima upřenýma na jeviště. Chtěl ho oslovit, když tu mu padlo něco na hlavu. Bylo to hebké, hřejivé, něco jako pytel vycpaný vlnou a nasáklý nějakou chemikálií, která mu zarazila dech a na chvíli ho ochromila. Potom cítil, jak mu někdo pevně utahuje provaz kolem krku. Vytrhl revolver, ale dříve než ho mohl použít, někdo ho sevřel a prudce udeřil něčím ostrým do ruky. Pustil ho na zem s výkřikem bolesti ztlumeným v pytli, který měl přehozený přes hlavu. Každé nadechnutí ho dusilo. Začal šermovat rukama, ale někdo mu sevřel zezadu paže a mrštil jím o zem. Nejasně slyšel Dearbornův hlas.

“Rozprašovač, Petře!”

Vsunuli mu pod bradu hadičku a cítil nějakou rozprášenou čpavou látku, jak se mu dotkla chřípí. Snažil se vyprostit ze sevření, ale někdo ho přitlačil kolenem k zemi a potom ztratil vědomí.

“Davide, jsi génius,” prohlásil doktor Judd nadšeně. “Bylo to perfektně načasované, nádherně

provedené! Báječné, chlapče, báječné!”

“Otevři dveře a podívej se ven,” řekl David a doktor poslechl. Chodba byla prázdná. Přímo proti vchodu do lóže A visel na stěně zřasený závěs. Doktor za ním zmizel a když otevřel nouzový východ do postranní uličky, dovnitř prudce zavanul studený vzduch.

Za chvíli David Judd zvedl detektiva jako pírko, zanesl ho do připraveného auta a sám si sedl za volant.

Dojel s ním k domu v Chelsea a zabočil přímo k zavřeným vratům krytého průjezdu. V

masivních vratech byly dva velké kruhy a z Juddova auta vyčnívaly dvě železné tyče připevněné pod předními světly. Pomalu a obratné vyjel z vozovky do mírného svahu, až

konce obou tyčí zapadly do .kukátek’. Potom pomalu přidával plyn. Ozvalo se cvaknutí a vrata se otevřela. Auto vjelo dovnitř a když přejíždělo koly úzkou pněnou desku, která jeho vahou nepatrně klesla, vrata se opět zavřela.

Zastavil u dveří, které vypadaly jako okno, otevřel je a vešel dovnitř s Larrym v náručí. Na schodech do komory svítila světla, dveře byly otevřeny dokořán.

Hodil detektiva na postel, zvedl bronzový kruh a zaklapl ho Larrymu kolem kotníku. Teprve potom mu stáhl těžký kožený vak, který měl na hlavě. Byl cítit chloroformem a David ho odhodil do koupelny.

Larryho obličej zfialověl. Muž měl všechny znaky uškrceného člověka, ale jak ho ovanul noční vzduch, těžce vydechl. David se nad ním sklonil, zkoušel mu tep, ohrnul oční víčka a usmál se.

Vytratil se tiše, zamkl první i druhé dveře a zůstal na chodbičce před místností, kterou seržant Harvey nazval ,strojovna’. Zapnul elektrický ventilátor, který začal monotónně bzučet. Vrátil se zpátky na dvůr a zamkl za sebou dveře. Neměl času nazbyt, motor auta ještě běžel, naskočil a začal pomalu couvat. Když přejel koly úzkou desku,vrata se opět otevřela. Zůstala otevřená dvacet sekund a sotva byl s autem na ulici, zase se sama nehlu čně zavřela. Vracel se rychle zpátky. Tentokrát odbočil na sever a zaparkoval naproti bytu Larryho Holta. XL. DOPIS OD LARRYHO

Diana dorazila domů ještě před věčeří. Bylo až neuvěřitelné, jak během několika dnů začala pokládat Larryho byt za svůj domov. Skončila svou práci a teď přišlo na řadu to nepříjemné, zatýkání zločinců. Čekala každou chvíli, že zazvoní telefon a ozve se Larryho hlas, aby jí

oznámil, že oba bratři jsou za mřížemi.

Na klíně držela knihu, ale nečetla. Sestra, která jí dělala gardedámu, seděla v jejím pokoji

a šila. Sunny stál na chodbě před otevřenými dveřmi a potichu si povídal s Louie, dívkou od výtahu. Sunny asi měl svá tajemství, ale určitě toho ochotného muže fascinovala osoba, která

přijímala většinu jeho výroků a souhlasila se vším, co řekl.

Diana seděla se skloněnou hlavou a zamyšlené si přejížděla rukou po tváři. Přemýšlela spíš o budoucnosti, než o tragické minulosti. Najednou vstala a šla se podívat do Sunnyho komůrky, kde pokojně dřímala žena, které říkala ,teta’. Když se vracela předsíní, usmívala se při představě, jak Larryho mládenecký byt je vystaven invazi žen.

Zvedla knihu, právě když Sunny zaklepal a vstoupil.

“Mám pro vás nějakou zprávu, slečno,” řekl a podal jí dopis. Adresa byla nadepsan á Larryho písmem. Otevřela obálku a četla:

” Drahá Diano, došlo opravdu k velkému nedorozumění. Doktor Judd vysvětlil překvapujícím způsobem smrt Vašeho otce. Použijte laskavé vozu, který vám posílám, a přijeďte ihned k němu, 38 Endman Gardens, Chelsea. Larry.”

Podívala se na hlavičku dopisu. Larry psal z Endman Gardens.

“Mám něco vyřídit, slečno?”

“Ano, řekněte řidiči, že jsem v několika minutách dole.”

“Nechcete, abych šel s vámi, slečno?” ptal se Sunny. “Pán si nepřeje, abyste chodila sama ven.”

“Myslím, že dnes večer je všechno v pořádku, Sunny,” řekla vlídně. “Díky za vaši nabídku.” Rychle se oblékla a seběhla dolů. Před domem stála limuzína a řidič se dotkl na pozdrav čepice.

“Slečna Wardová?” zeptal se. “Posílá mě doktor.” Mluvil chraptivě, jako by byl nachlazen.

“Jsem Diana Wardová,” odpověděla a nasedla do auta.

Vůz zastavil před tmavým a tichým domem.

“Tady je to?” zeptala se.

“Ano, slečno,” řekl řidič. “Půjdete po schodech nahoru a zazvoníte. Sluha vás zavede k pánovi.”

Otevřel jí sám doktor Judd, žoviální a s úsměvem na rtech, a zavedl ji do přepychového salónu.

“Nebude vám vadit, když tu chvilku počkáte, slečno Stuartová?” zeptal se. Oslovení jí připadalo nezvyklé a doktor se zasmál.

“Myslím, že jste si na to ještě nezvykla, nemám pravdu?” řekl a měl výbornou náladu. “Půjdu teď nahoru k našemu společnému příteli a přivedu vám ho dolů. Na deset minut se jistě nějak zabavíte. Naše malá porada dosud neskončila.”

Přikývla a usadila se v lenošce. Uplynulo deset minut, dvacet minut, z dvaceti bylo čtyřicet a nikdo nepřicházel. Hodiny na krbu jemně zacinkaly.

“Deset hodin!” vydechla překvapeně. “Co ho asi zdrželo?” Neměla vůbec pocit strachu a ani trochu nepochybovala o tom, že Larry tamje. Pokoj byl přepychově zařízený, oslňoval a byl mnohem krásnější než ty, které Diana viděla předtím. Seděla u velkého krbu s otevřeným ohništěm, v němž plápolal malý oheň, protože noci byly dosud chladné. Uznale si prohlížela obrazy, goblény, bohatě zřasené závěsy a jemné

táflování, které tomu všemu tvořilo pozadí. Přemítala o tom, že tu není ani jeden kus nábytku, který by nebyl vybrán s velkou péčí a uměleckým citem. Podlahu pokrývaly staré perské

koberce. Vyřezávaný stůl mohl zdobit palác nějakého orientálního vládce. Rozkošnicky se ponořila do hlubin velké lenošky a s ilustrovaným časopisem na kolenou hleděla do ohně.

Myšlenkami byla u Larryho. Bylo jí divné, o čem tak důležitém může diskutovat a co mu vlastně doktor vysvětluje. Za chvíli se opět podívala na hodiny. Půl jedenácté! Odložila časopis a začala neklidně přecházet po pokoji. Pak uslyšela cvaknout kliku a vešel doktor Judd.

“Doufám, že vám tu nebylo smutno,” řekl. “Bude tu za chvíli.” Pokládala za samozřejmé, že člověk, o kterém se doktor zmiňuje, je Larry Holt.

“Už jsem si dělala starosti,” usmála se. “Máte nádherný salón.”

“Ano,” odvětil, , je pěkný, ale jednou vám ukážeme ještě hezčí.”

“Tady ho máme,” řekl doktor, ale ten, kdo vstoupil, nebyl Larry. Dívka vyskočila a leknutím vykřikla. Muž, který přišel, byl John Dearborn. Nic už nepředstíral. Odložil brýle a pobavené

si ji prohlížel.

“Kde je pan Holt?” zeptala se.

Dearborn se tiše zasmál.

“Jistě ráda něco pojíte.” Odsunul dřevěný panel vedle krbu. Byl tam připravený stříbrný

podnos s jídlem pro jednu osobu.

“My nevečeříme.” Přenesl podnos na stůl, na kterém rozprostřel krajkový ubrus. Dívce vyprchala všechna barva z obličeje. Byla v smrtelném nebezpečí, ale hlas se jí ani trochu nezachvěl.

“Kde je pan Holt?” zeptala se znovu.

“Pan Holt je na tom výborně.” Tentokrát jí odpověděl doktor. “Později ho uvidíte.” Podivná odpověď a ještě podivnější tón ji polekaly. Zvedla se a vzala si plášť.

“Nebudu se tu zdržovat, když tu pan Holt není, doktore Judde,” obrátila se k žoviálnímu muži.

“Zavezete mě laskavě domů?”

Doktor neodpověděl. Otevřel zásuvku leštěného psacího stolu, vyňal odtud tlustý fascikl a s širokým úsměvem ho podal Dearbornoví.

“Prožijete teď radostné chvíle, slečno Stuartová,” řekl. “Skutečně, Davide, nic lepšího jsi jakživ nenapsal. Myslel jsem, že budeš dnes večer unavený.”

Dívka klouzala pohledem z jednoho na druhého, jako by nevěřila vlastním očím. Doktor Judd, který se doposud vyznačoval až přemírou zdvořilosti, ji ignoroval.

“Zdá se, že jste mě dobře neslyšel, doktore Judde,” prohlásila pevně. “Přeji si, abyste mě

odvezl zpátky do mého, do bytu pana Holta.”

“Myslí na šaty,” mumlal doktor a obrátil se na bratra. “Zařídíš to, aby je sem přivezli, Davide?”

“Přivezli?” vyhrkla. “Co to m á znamenat?”

David Judd, kterého už přestala vnímat jako Dearborna, se usadil v leno šce, kde předtím seděla, a listoval ve svém rukopisu.

“Měla byste se nejdřív najíst. Musíte mít velký hlad.”

“Nevezmu si tu ani sousto, dokud mi nevysvětlíte, co jste tím mínil, že mi sem přivezou šaty,” ohradila se energicky. “Vrátím se domů sama.”

“Drahá slečno,” nyní ji oslovil doktor a položil jí svou velkou ruku na rameno, “neměla byste zneklidňovat Davida. Chce vám předčítat jednu ze svých krásných her. Jistě víte, že David je tím největším dramatikem na světě a dosáhl až na vrchol moderního dramatu. Soupeří a dokonce předčí takzvaného Shakespearova génia.”

David vzhlédl od rukopisu a jeho oči se setkaly s bratrovými. Doktor mluvil tak vážné a tak přesvědčivě, že chvíli nenacházela slov.

“Nemám chuť poslouchat jeho hry, ať jsou sebekrásnější.” Musela se všemi silami

ovládat, varována vnitřním hlasem, že se nachází v zoufalém postavení.

“Dnes večer se asi nevrátí domů,” nadhodil doktor téměř lítostivě. “Možná zítra, až se s ní

oženíš.”

Mluvil bázlivě, prosebně, a v jeho slovech se skrývala otázka.

“Nevezmu si ji,” ohradil se David ostře. “Myslím, že jsme se o tom dohodli, bratře. Jake je mrtvý, ale jsou tu jiní. Záleží na tom, kdo si ji vezme?”

Diana rozhořčením a hrůzou oněměla. Bavili se mezi sebou o jejím sňatku, jeden přemlouval druhého, aby si ji vzal s takovým klidem a troufalostí, že úplně ztratila řeč. Konečně

promluvila.

“Nevezmu si ani jednoho z vás. Jsem zasnoubená, s Larry Holtem.” Podívali se na ni oba a doktorův červenolící obličej vyjadřoval zármutek.

“To je škoda,” řekl. “Všechno bychom mohli urovnat, kdyby byl pan Holt s n ámi. Bohužel je nám duchovně vzdálen tak, jako jsou od sebe vzdáleny oba póly, i když je fyzicky přítomný.”

“Fyzicky přítomný?” opakovala a začala se silně chvět. Uvědomila si, že dopis, který ji vlákal do toho strašlivého domu, byl padělek a pevně věřila, že si pro ni Larry přijde, až zjistí, že není doma.

Oba muži se na sebe podívali. Dearborn vstal a s rezignovaným výrazem odložil rukopis. Pokynul jí, aby ho následovala na druhý konec salónu, a otevřel dveře, které Larry přehlédl. Dřevená výplň je přečnívala tak, že nebylo vidět žádnou štěrbinu.

“K tomu domu jsem dělal plány já sám,” řekl prostě, “a sám jsem ho postavil s dvaceti toskánskými dělníky.”

Dověděla se později, že jí nelhal. Vstoupili do komory bez nábytku a bez ozdob a pociťovala stále větší a větší hrůzu. Slyšela podivné bzučení a pod nohama cítila zvláštní chvění. Najednou se David sklonil, tápal po něčem na podlaze a otevřel malá padací dvířka velikosti asi jedné čtvereční stopy. Pod nimi byla skleněná deska a když si přizpůsobila oči zvláštní

vyhlídce, viděla pod sebou malou místnost, od stropu jasně osvětlenou. Neměla čas, aby sejí detailně zabývala. Soustředila se na postavu muže, sedícího na posteli. Právě si obvazoval kapesníkem poraněnou ruku a Diana ho hned poznala. Potom vzhlédl, protože slyšel hluk otvíraných padacích dvířek nad sebou, i když nemohl rozpoznat, kdo je v místnosti nad ním.

Vytřeštila oči a vykřikla, protože muž, co tam seděl, byl Larry Holt a řetězem byl přikován k velkému kvádru.

XLI. DIANA ZATÁHNE ZA PÁKU

Dearborn ji vzal kolem pasu a odtáhl ji do salónu. Když ji pustil, podlomila se jí kolena a klesla k zemi.

“Všechno má mít úroveň,” řekl doktor Judd vážně. “Nemůžeme strpět nějakou vulgární scénu. Jsi taky toho názoru, bratře?”

“Souhlasím s tebou, milý bratře,” odpověděl David Judd.

Diana se pažemi trochu vzepřela a celá se chvějíc zírala na ně vytřeštěnýma očima.

“Co s ním chcete udělat?” vyrazila ze sebe.

Bratři si opět vyměnili pohledy.

“Řekni jí to, doktore,” pronesl mírně.

Doktor Judd zavrtěl hlavou.

“Myslím, že bys jí to měl sdělit ty, milý Davide,” odpověděl. “V těchto věcech dovedeš být tak delikátní, a nezapomeň,” dodal, “že je to tvá žena.” David si sedl do lenošky, naklonil se přes opěradlo a s nehybným obličejem upřené hleděl na Dianu.

“Až to budu chtít skoncovat,” řekl, “utopím ho.”

“Bože můj,” zašeptala.

Bleskem si uvědomila strašlivou skutečnost. Ti dva muži jsou šílenci! Šílenci, kteří se navenek chovají jako duševně zdraví lidé, kten se každý den a po léta stýkali s normálními lidmi a ani jednou nedali najevo svou duševní abnormalitu. Začala před nimi couvat, stále dál, až se opřela o dřevěnou výplň protější stěny. Byli to vrahové jejího otce! Cítila, že omdlí, ale zaryla i nehty do dlaní v nesmírném úsilí, aby neztratila vědomí. Šílenci, a lidé se s nimi stýkali a neměli o tom ani ponětí!

“Mohu číst?” zeptal se David klidně.

“Ano, jen čtěte,” vyhrkla dychtivě.

Až to přečte, zabijí Larryho!

Nemohla se té myšlenky zbavit, když na něho hleděla a v obličeji se jí zračila

nerozhodnost. Ten maniak se asi cítil polichocen ve své marnivosti a prozradil své vzrušení přerývaným přednesem, když předčítal první dvě stránky rukopisu.

Potom se mu hlas uklidnil a dívka nějakým zvláštním způsobem vycítila, že vkládá do těch mrtvých a neskutečných slov krásu, kterou v nich vidí jen on sám, ale nějakou záhadnou cestou předává také jí.

Doktor Judd se svezl z lenošky na velkou medvědí kůži před krbem a seděl se zkříženýma nohama a sepjatýma rukama. Velký obličej měl obrácený k Davidovi a dychtivě na něho zíral. Doktor vždycky předešel přání Davida, a začal tleskat ještě předtím než David přestal číst, jako by pokládal za skvělé ty pasáže, kterých si stejně považoval jeho sebevědomý bratr.

“To bylo nádherné, jedinečné že je David génius, slečno Stuartová?” zeptal se. Pohledla rychle na čtoucího a čekala, že ho to přivede do rozpaků, ale David seděl vzpřímené

se samolibým úsměvem v melancholické tváři a blahosklonně se rozhlížel. A to plánovali vraždu! Napadlo ji, že v tomto domě zavraždili asi spoustu lidí a bylo jí to nepochopitelné. Seděli si tady, zatímco jejich oběti bojovaly svůj poslední zápas v té strašlivé kobce, jeden z nich četl a druhý nábožně naslouchal těm banálním větám, těm stokrát omílaným situacím, a oba věřili, že jsou tím nejgeniálnějším výtvorem.

“To není má nejlepší práce,” řekl David, jako by jí četl myšlenky. “Vám se ovšem líbí?”

“Ano,” pronesla dívka tiše, “pokračujte, prosím.” Doufala, že ho zabaví na celou noc. Věděla, že policie bude Larryho hledat, a možná, že někdo z nich ví o tom domě v Chelsea. Ale její

naděje byly zmařeny. Srdce sejí prudce rozbušilo, když viděla, že David vstává, zavírá

rukopis a něžně ho pokládá vedle sebe na stůl. “Bratře, myslím, že -?” Doktor přikývl.

“A bude to velkolepý a radostný začátek všech šťastných dnů, které nás čekají, když tato něžná ručka -” Opět nedokončil větu a uchopil Dianinu ruku, při čemž se nesetkal s žádným odporem.

Vytáhl z kapsy klíče, podle kterých Flash Fred nechal zhotovit tak pečlivě duplikáty, a Larry ho v tom následoval, a šel ke dveřím, kterými dívka přišla do salónu. Zasmál se, když vsunul klíč do zámku a dveře se prudce otevřely.

“Půjdete prosím tudy, má drahá?” zeptal se. Zaváhala, potom sebrala všechnu odvahu a šla za ním po schodech dolů.

Přišli opět ke dveřím. Když rozsvítil, spatřila malou místnost, plnou nějakých strojů. Přistoupil k pákovému vypínači.

“Budete mít tu čest a pustíte na svobodu našeho přítele, pana Holta, kterému nechceme nijak ublížit.”

“Pustím na svobodu?” zeptala se chraptivě. “Myslíte tady tím?” Rozmýšlela se s rukou na černé páce. “Proč neotevřete dveře a nepustíte ho ven?” zeptala se podezíravé.

“Tady tou pákou se dveře otevřou a bude na svobodě. Věřte mi, drahá, v tento okamžik

vás nepodvádím.”

Říkal jí to velice mírným tónem a Diana už se déle nerozmýšlela. V hlavě cítila horečnaté

chvění. Vůbec nebyla schopná nějak rozumně uvažovat o jejich pohnutkách, ani o jejich upřímnosti a neuvědomila si plně fakt, že podvádění patří k normální myšlenkové činnosti obou mužů. Přitlačila páku a šlo to snadněji, než očekávala. Potom se podívala na dveře.

“Půjdeme mu vstříc,” řekl a objal ji rukou kolem ramen.

Zachvěla se, ale nepokusila se vymanit z jeho obětí a nechala se vést zpátky po schodech do salónu. Zavřel a zamkl za nimi dveře.

Potom, dříve než mohla tušit, co chce udělat, tlak jeho paže kolem ramen zesílil, držel ji jako v kleštích a pevné ji k sobě přitiskl.

“Myslím, že je to má žena, bratře.”

“Samozřejmé je to tvá žena,” ujistil ho doktor. “Celý svět ti leží u nohou a můžeš si s ním dělat, co chceš.”

“Moje žena,” opakoval Dearborn a chladně přitiskl její ústa ke svým rtům. Hrůza ji ochromila, nemohla se ani pohnout. Proč Larry nepřichází? Potom ji David pustil stejně rychle, jako ji předtím uchvátil, a vzal ji za ruku.

“Pojď si sednout k ohni, ženo,” řekl. “Až dočtu třetí dějství svého velkého dramatu, Larry Holt zemře.”

XLII. V PASTI

Larry seděl v kobce na železné posteli s rozbolavělou hlavou v dlaních. Přestože do značné

míry předvídal, jak skončí toto noční dobrodružství, nenapadlo ho, že bude chycen do pasti jako krysa a že tajemství lóže A bude odhaleno tak děsivým způsobem. Tím se také vysvětlila smrt Gordona Stuarta. Na pozvání doktora Judda navštívil jeho lóži, kde se sešel s ďábelským Johnem Dearbornem. Buď ho něčím omámili nebo uspali a Dearborn ho vynesl v silných pažích nouzovým východem do postranní uličky a odtud ho zavezli do domu smrti. I když nemohl předvídat, jak ten večer skončí, aspoň nějak se na to připravil. Cítil instinktivně, že neexistuje vhodnější místo na zemském povrchu, kde může skončit štvanici a udělat tečku za stuartovským případem, jako tady ten strašlivý dům, který si Juddové postavili sami pro sebe. Jeho ranní návštěva proto sledovala dvojí cíl. Chtěl se přesvědčit na vlastní oči a získat důkazy o zločinech obou mužů.

Usmál se při představě, jak Diana sedí doma pěkně v teploučku a jak by jí asi bylo, kdyby věděla, v jaké je situaci.

Únosci ho připravili o všechny zbraně, co měl u sebe, ale z toho si Larry moc nedělal. Vstal z postele a procházel se místností, ale váha řetězu, který měl připoutaný ke kotníku ho přinutila, aby si ho volně přidržoval rukou. Hleděl na černé otvory u podlahy zdi jako na zdroj nebezpečí. Ti dva si naplánovali svou popravčí celu důkladné a promyšleně. Silnými betonovými zdmi nepronikne žádné volání o pomoc, žádný zvuk, který by mohl vydat. Světlo u stropu bylo chráněno silným skleněným stínidlem. Připomínalo lodní lampu. Chtěl přeměřit délku řetězu, přesvědčený, že má dost času. Dearborn asi bude v domě. Slyšel nad sebou něco cvaknout, podíval se nahoru, ale nic neviděl. Čekal ještě asi půl hodiny a potom odvalil velký kvádr, ke kterému byl přikovaný řetěz. Dřív než mohl spatřit kožený

váček, který tam nechal při své ranní návštěvě, světlo zhaslo.

Bylo dost zvláštní, že se na takovou možnost nepřipravil a leknutím zatajil dech. Váček byl na svém místě. Nahmatal ho a šátral v něm prsty po klíčích. Kdyby tam bylo světlo, našel by bez potíží ten pravý klíč, kterým se odmykala pouta. Vyzkoušel tři a ani jeden se nehodil do bronzové objímky, co měl na kotníku.

Zaslechl zvláštní zvuk, hluboké bublání, jako když se vylévá voda z láhve. Potom ho

ovanul u nohou vír studeného vzduchu. Vyzkoušel další klíč a ten taky selhal. Horší bylo, že zůstal vězet v zámku a nemohl ho vytáhnout ven. Slyšel šumění vody, vytékající malými otvory ve zdi, a těžkopádný chod čerpadla. Škubal klíčem, po tváři mu stékaly velké krůpěje potu a konečně ho s povzdechem úlevy vytrhl. Voda mu sahala po kotníky a prudce stoupala. Ve váčku měl už jen jeden vhodný klíč, ostatní byly příliš velké. Když ho vytahoval, zachytil zářezem klíče o tkanici u váčku a klíč mu spadl do vody. Pokoušel se ho nahmatat, ale bez úspěchu. Neustále nořil ruku do vířící vody a tápal prsty po hrubé betonové podlaze. Konečně

ho objevil a radostně vykřikl. Namáhavě zvedl kotník a zasunul klíč do zámku. Ten povolil, pouto se otevřelo a byl volný.

Zbývaly ještě dvoje dveře a věděl, že při takovém tlaku vody bude muset vynalo žit veškeré

úsilí, aby je otevřel.

Voda mu teď sahala po pás. Brodil se chodbou a vystoupil dva schody naho ru s nepromokavým váčkem v zubech. Klíčem otočil poměrně snadno, ale dveře neměly kliku, aby je mohl k sobě přitáhnout a každou sekundu vzrůstal tlak vody. Zaťal zuby, oběma rukama sevřel klíč a vší silou táhl a táhl

XLIII. DAVID NA SCÉNĚ

Diana slyšela strašná slova, kterým zpočátku nerozuměla.

“Larry Holt zemře!”

Chtěla křičet, ale z otevřených úst jí nevyšla hláska. Zabila Larryho. Vlastní rukou stiskla páku a způsobila, že se utopí. Toho výrazu užil Judd. Utopí ho, ale jak? Když tato představa nabyla reálnější podoby, dopotáce-la se k doktoru Juddovi a opřela se mu o rameno. Nesmí

omdlít, říkala si, nesmí omdlít! Musí najít nějaký způsob, jak Larryho zachránit. Rozhlížela se kolem, jestli nespatří nějakou zbraň, ale nic nenalézala. Pak se trochu uklidnila. Jsou to šílenci a musí se jim přizpůsobit. Ale času nemá nazbyt.

Opět zaujala pózu vděčné posluchačky, ale napjatě všechno sledovala a když se David Judd předklonil, zahlédla něco, co jí rozbušilo srdce novou nadějí. Měl rozepnutý kabát a v podpaží, kde končila vesta, mu zasvítil proužek bílé košile. A tam se ostře rýsovalo něco černého. Podívala se pozorněji a zahlédla pistoli, kterou měl v podpažním pouzdře. Vzpomněla si, že četla o tom, jak někteří gangsteři nosí zbraň tímto způsobem, aby jí mohli rychle použít.

Přednášel právě nějakou milostnou scénu plnou vášně, když se vrhla vpřed a zmocnila se jeho zbraně. Vytrhla ji z poudra a ustoupila dozadu. Převrhla při tom stolek a večeře s podnosem spadla na zem.

“Jestli se hnete, zastřelím vás,” vykřikla udýchaně. “Otevřte ty dveře a pusťte ho!” Oba muži se naráz zvedli a užasle na ni hleděli.

“Ty, tys mě vyrušila při čtení,” řekl David plačtivým hlasem potrestaného dítěte. Zdálo se, že se necítí nijak ohrožen.

“Otevřte ty dveře a pusťte Larryho Holta, nebo vás zastřelím!” nařizovala jedním dechem. David se zamračil a dotkl se rukou římsy u krbu. Viděla, jak stiskl nějaký knoflík a když

zhaslo světlo, vystřelila.

Rána ji ohlušila. O sekundu později ji pevně držel a cítila jeho silné paže. Mrštil s ní do křesla, stál nad ní a probodával ji očima.

“Vyrušilas mě při čtení,” téměř vzlykal a zamračený doktor Judd vrhal úzkostlivé pohledy z jednoho na druhého. “A teď si tě nevezmu,” řekl David vzdorovitě. Popadl ji silnýma rukama za blůzu a postavil na nohy. Měl oči plné slz a zračila se v nich samolibost i ponížení. Pak ji v náhlém vrtochu šílence zase pustil.

“Myslím, že už je mrtvý, bratře,” obrátil se k doktorovi. Ten si s úlevou oddechl a přisvědčil.

“Ano, teď už bude mrtvý. Myslím, že voda stoupne za dvě minuty o jednu stopu.”

“Za jeden a půl minuty o jednu stopu,” opravil ho David.

“Pro boha živého, ušetřte ho!” vykřikla chraptivě Diana. “Dám vám všechno, všechno na světě, co budete chtíí. Jestli chcete peníze, dostanete je!”

“Myslím, že by se na něho měla podívat,” ignoroval David její zoufalou prosbu.

“Není tam světlo,” upozornil doktor a zavrtěl hlavou.

“No ovšem. Jsem ale hlupák, pokaždé vypínáme světlo,” řekl David a zdálo se, že už ho přešla zlost. “Voda přitéká do cely malými otvory u země hodně rychle. Čerpáme ji až z velké

nádrže pod střechou a člověk, který se topí, nemůže vyplavat, protože má u nohou řetěz. Jednou jeden vylezl na postel, pamatuješ si?”

“Pamatuji,” řekl doktor pobaveně. “Museli jsme potom čerpat vodu do výše devíti stop, než se utopil.”

Poslouchala je jako v transu. Připadalo jí to jako děsivý sen, z kterého se probudí.

“Odčerpání takového množství vody trvá hodně dlouho. Bylo to od něho bezohledné. Dalo nám to tolik práce,” pokračoval David a jeho bratr se na něho poprvé úzkostlivě podíval.

“Museli jsme vysušit postel a všiml sis, jak byl potom rezavý řetěz, bratře? Tak to nemá být. Nemohl jsem se na to ani podívat.”

David se obrátil k Dianě a zamyšleně se na ni zahleděl. “Moje ženo,” řekl tiše a oči mu náhle zářily zvláštním žárem, který ji děsil. “Moje ženo,” opakoval a přitiskl ji k sobě s tak strašným zvířecím skřekem, až se jí podlomila kolena. “Přišel jsem si pro vás, Judde!” Otočil se. Někdo vešel do salónu a mířil mu revolverem přímo na prsa. Byl to Larry Holt.

XLIV. KONEC ŠTVANICE

“Ani hnout,” rozkázal Larry. “Odpor je marný. Poslouchejte.” Z haly sem pronikal slabý dusot.

“Dům je plný policistů,” oznámil lakonicky.

David pomalu odstrčil dívku a obrátil se k vetřelci. Hleděl na něho zpod hustého obočí. Larry ani nezaznamenal rychlý pohyb ruky, tak blesková to byla akce. Vítr mu ovanul tvář, dřevěné

obložení se roztříštilo a omdlévající Dianě oba výstřely splynuly v jednu ránu. David Judd stál ještě chvíli vzpřímeně, pak trochu zavrávoral.

“Moje překrásné hry!” vyrazil ze sebe a zmlkl.

Potom se beze slova skácel mrtvý k zemi.

“Davide, Davide!” Doktor Judd se vrhl na bratrovo mrtvé tělo. “Davide, nehraj! Seženu ti výborné herce pro tvé hry. Nemám rád, když to děláš. Děsí mě to. Řekněte mu, ať přestane!” Velký muž, jehož červený obličej zbělel, hleděl prosebně na Larryho Holta, který stál s ještě

kouřícím revolverem v ruce a nespouštěl oba dva z očí.

“Pane Holte, vy ho můžete ovlivnit,” vzlykal doktor s uslzeným obličejem. “Prosím vás, řekněte mu, ať přestane! Děsí mě, když hraje divadlo. Někdy vydrží celé hodiny hrát v tomhle pokoji výstupy ze svých jedinečných her. Měl byste ho požádat, aby vám něco z nich přečetl, pane Holte. Davide -!” Třásl jeho tělem, ale David hlas svého bratra už neslyšel. Potom se doktor zvedl. Přistoupil k Larrymu a chopil se ho za ruku jako vylekané děcko. Larryho ta tragédie tak ohromila, že nebyl schopen říct ani slovo. Ten dospělý muž s mimořádnou duševní schopností, který objevil a troufal si na tolik věcí, se v této chvíli choval jako malé dítě.

Náhle doktor zvedl hlavu.

“Promiňte,” řekl chraptivé. “Ubohý chlapec!”

Dlouho a upřeně se Larrymu díval do očí.

“Pane Holte, choval jsem se dětinsky, ale jsem naprosto zdravý. Přejímám veškerou

odpovědnost za vše, čeho jsem se dopustil já, i můj bratr. Vím dobře, co jsem dělal.” Harvey vpadl do místnosti a když viděl celou tu scénu, zůstal stát jako zkamenělý. Larry mu pokynul.

“Odveďte ho,” přikázal.

“Škoda, že jsme vás nezlikvidovali,” řekl doktor Judd, když ho odváděli. Diana padla Larrymu do náruče a tvář přitiskla k jeho rameni.

“Máme tu hrůzu za sebou,” zašeptal a Diana přisvědčila.

Jeden z přítomných policistů v hale ho oslovil.

“Zatkli jsme toho sluhu, pane. Byl zřejmě po celou dobu zamčený ve vedlejší části domu.”

“Nic o tom neví,” řekl Larry. “Klidně ho můžete pustit. Ani jsem se nenamáhal vystavit na něho zatykač.”

Vylomenými dveřmi, které vedly do vedlejší části domu, vstoupil vysoký muž.

“Zažila jste hrozné věci, slečno Stuartová” řekl a Diana si uvědomila, zeje to vrchní komisař. Pokusila se o úsměv. “Mám tu auto. Bude lepší, když pojedete se mnou, Larry. Obžalobu na doktora Judda může sepsat Harvey.”

Vraceli se zpátky do Scotland Yardu a během cesty Larry skoro vůbec nepromluvil. Seděl po boku dívky, držel ji za ruku a odpovídal stručné a bez komentáře na otázky, které mu komisař

kladl. Rozhovořil se teprve, když byli v komisařově kanceláři.

“Johne, až podáš nahoru hlášení o tom případu, doufám, že to neuvedeš jako mou zásluhu.” Sir John svraštil obočí a zvědavě se na něho podíval.

“Ovšemže uvedu, čí by to potom byla zásluha?”

Larry položil ruku na rameno dívce.

“Tady je ten nejlepší detektiv, jakého jsme neměli v Scotland Yardu po mnoho let,” řekl prostě.

Diana se zasmála.

“Vy blázínku, mě do toho nepočítejte. Kdo byl tím nejlepším detektivem, který vám mohl udělat jasno v tom případu?”

“Vy,” řekl.

Zavrtěla hlavou.

“Tím nejlepším detektivem byl doktor Judd, kdybyste ho byl získal jako poradce. Byl nejlepší

proto, že o tom všem nejvíc věděl a znal všechna tajemství, která jsme se snažili odhalit. Já

jsem zaujímala téméř stejnou pozici. Patřila jsem do hry. Jednoho dne jsem se dozvěděla, že jsem Clarissa Stuartová a mohla jsem vám to pěkně zamotat. Když se totiž ukázalo, že chudák Emma, kterou jsem nazývala svou tetičkou, je ta posluhovačka, co mluvila s mým otcem a nechala ho v takovém rozpoložení, neměla jsem žádné pochybnosti, že je to skutečné můj otec. Pak už nebylo těžké uhádnout ostatní. Věděla jsem potom, že po mně ten gang jde. Ne, Larry, vy jste byl a jste báječný.”

Larry s úsměvem zavrtěl hlavou.

“Konečně, záleží na tom, komu se přizná zásluha?” řekl komisař suše.

“Proč?” zeptal se překvapeně Larry.

“Chtěl jsem říct, než to bude v rodině,” uzavřel sir John a dívka se začervenala.

“Na tom je hodně pravdy, sire Johne,” řekla, “a teď mi dovolte, abych ho odvezla domů.” Ten večer, když už šla spát a Larry seděl před krbem s pocitem klidu a s lesklou bryerkou v zubech, vstoupil Sunny a nesl náruč prádla.

“Ztratily se dva límečky, pane.”

“A muž, který ty límečky nosí, se málem ztratil taky, Sunny,” spokojeně se usmál Larry.

“Víš, jedna z prvních věcí, která mě napadla v tom pekle byla, jestli se to dovíš včas, abys mohl odříct ranní noviny.”

“Mohl bych je potom vrátit, pane,” prohlásil Sunny vážně.

“S tebou je psina,” řekl Larry. “Nadarmo té nepřekřtili Sunny. A Sunny,” pokračoval, “chci ti oznámit, že se ožením.”

“Ano, pane,” komentoval Sunny a zamyšleně svraštil obočí.

“Co tomu říkáš?” zeptal se Larry.

“No, pane,” Sunny se chvíli rozmýšlel, “myslím, že budete potřebovat nové ponožky. V

Monte Carlu musíte být elegantně oblečený.”

“Máš pravdu,” řekl Larry, ale potom se zarazil.

“V létě přece nepojedu do Monte Carla, ty trumbero. Je tam moc horko. Ne, pojedu do Skotska na, na, až se ožením.”

Sunny projevil zájem.

“Pak tedy budete potřebovat kilt, pane.”

XLV. TŘI CIGARETY

O dva měsíce později doktor Judd seděl na pelesti malého lůžka. Dostal tři cigarety, které s požitkem vychutnával. Bylo deštivé ráno a zdálo se, že skleněné okenko, kterým do cely pronikalo světlo, koncentruje všechnu šeď a neútéšnost dne a mění šerý svit shůry v olovo. Doktor poživačně nasával kouř, skoro celé dva měsíce neměl cigaretu. Náhle se otevřely dveře a do cely vstoupil Larry Holt. Judd vyskočil a s úsměvem vítal návštěvníka.

“Je to od vás nesmírné laskavé, že jste přišel, Holte,” řekl. “Chtěl jsem si to nechat pro sebe, ale za těchto okolností myslím, že člověk vašeho postavení, který odvedl tak obrovskou práci a podal tak skvělý výkon, by měl znát pravdu.”

Mluvil docela upřímné a Larry to věděl.

“Od útlého dětství jsem pociťoval k svému bratru Davidovi vřelou náklonnost, což jistě

pochopíte. Staral jsem se o něho, zodpovídal za něho, ale měl taky z něho radost. Matka nám odešla, když jsme byli hodně malí, a náš otec byl tak trochu poněkud výstřední džentlmen, který se moc nehodil pro výchovu dětí. Tak jsme vyrůstali, chodili do t éže školy, spole čně se zapsali na univerzitu a mysl ím, že nebudu lh át, když řeknu, že jsme byli na sob ě plně závislí. Pociťoval jsem k Davidovi takovou n áklonnost a obdiv, že se to vymyk á lidskému chápání,” řekl doktor a ti še hleděl do země.

Larry přikývl, dobře si toho u obou mužů všiml.

“Nerad bych u vás vzbudil domněnku, že vás nenávidím, protože jste bratra zabil,” pokračoval. “To je mi cizí. Poznal jsem, že to bylo nevyhnutelné, a cítím, že Davida nemohlo nic zachránit. Zemřel tak, jak by si to přál, a v jistém ohledu jsem docela rád, že se tak stalo. U soudu jsem vynaložil všechno úsilí, abych přesvědčil soudce i porotu, že jsem naprosto zdráv a vy jste svým svědectvím přispěl k tomu, abych byl usvědčený, což bylo podle mé

nevyhnutelné. Bylo to tak -” vrátil se zpátky do dětství k příhodám, které prožil se svým bratrem.

“Když nám zemřel otec,” pokračoval ve vyprávění, “odkázal nám Greenwichskou pojišťovací

společnost, malý, zchudlý podnik, kterému hrozil bankrot. Musím se poctivé a čestně přiznat, že jsem si nikdy nevážil lidského života. Člověk byl pro mě jako každý živočich, něco jako němý Lew,” nadhodil bez rozpaků a Larry stěží potlačil zachvění, když slyšel, jak přezíravě

hovoří o tom ubožákovi.

“Přiznávám se k tomu dříve než budu pokračovat, abyste snad nečekal, že budu své činy nějak omlouvat. Jestli to čekáte, budete zklamán. Podnik, který jsme s bratrem převzali, byl

insolventní a myslím, že jsme poprvé přišli na myšlenku, jak dál postupovat, když jsme museli vyplatit pojistku, potvrzenou naším výstředním otcem, pojistku, kterou nikdy neměl podepisovat.

Byl to zčásti můj a zčásti Davidův plán. Začali jsme o tři měsíce později s naším pokusem, když jsme utopili jednoho muže. Jeho jméno vám nemusím říkat, stejně by vám nebylo nic platné, a nikdo se nedostal do podezření, že způsobil násilnou smrt. Pojistili jsme ho u naší

společnosti, aniž o tom věděl, což bylo velice jednoduché. Sám jsem podepsal lékařský nález a David, který byl vynikající inženýr, a kromě toho i zručný kreslič, podepsal všechny potřebné formuláře jeho jménem. Při výběru toho muže jsme byli opatrní. Neměl žádné

přátele a žil tak trochu samotářsky. Pojistka byla splatná na fiktivní jméno, pod kterým vystupoval můj bratr ve Skotsku, kde sehnal malý domek a kde žil jen proto, aby mohl inkasovat.

Na té smrti jsme vydělali spoustu peněz, protože jsme ho zároveň pojistili na život u dalších firem a chtělo to jen vybrat od nich peníze. Můj bratr byl vždycky tak trochu básník a když

studoval v Oxfordu, napsal několik her, které ředitelé londýnských divadel odmítli hrát. Nemusím vám říkat,” prohlásil zcela vážně, “že to byly velké hry, i když nebyly tak dobré

jako ty, co jsem uvedl později v divadle Macready.”

“Macready vám patřilo, že ano?” řekl Larry a doktor přisvědčil.

“Koupil jsem to divadlo, abych měl scénu pro dramata drahého bratra. žil jsem jen pro jednu věc, udělat Davidovi jméno. Brzy začal užívat jména Dearborn a překvapuje mě, že jste neporovnali to jméno, vyskytující se již před šesti léty na divadelních programech s důstojným pánem Johnem Dearbornem.”

“Porovnali jsme obé jména,” řekl Larry, “a vyvodili z toho důsledky, ale stalo se tak až v pozdější fázi pátrání.”

“Náš další pokus se týkal jednoho muže, jehož jméno také nemusím uvádět. Tehdy jsme museli nějaký čas počkat, než pustíme žilou pojišťovatelům, a tu došlo k oné nešťastné

příhodě. Jeden z našich pracovníků objevil, že osoba, které se peníze vyplácely, je můj bratr. Objevil to skutečně náhodou a začal Davida vydírat. Potom dostal strach, zcizil v kanceláři značný obnos a ujel do Francie. David mu byl v patách a v Montpellieru ho zastřelil. Co se dělo potom, jistě dobře víte, pane Holte,” řekl dobromyslné. “Flash Fred to viděl na vlastní oči a léta se na mně přiživoval, ale jen proto, že nikdy nepřijal pozvání na večeři do mého domu,” dodal s úsměškem.

“A nyní přejdeme k Stuartovu případu. David, který se zúčastňoval některých akcí po své

linii, musel, jak víte, zmizet, když ho Flash Fred poznal. Vystrojili jsme mu pohřeb a -” zaváhal.

“A mrtvolu obstaral Lewův bratr,” podotkl Larry klidně.

“Docela správně,” přisvědčil doktor. “Byl to nebezpečný chlapík a musel jít. Všechno se teď

zjednodušilo,” vysvětloval. “Bratr vystavěl náš krásný dům s komorou smrti, pumpou a ventilátorem, to vše bylo výtvorem jeho génia. Koupit Toddův útulek byl můj nápad a opravdu náhodou jsem uzavřel koupi předtím, než David musel zmizet. Pan Grogan vám pravděpodobně neřekl, že jsme se snažili všemi prostředky, aby navštívil divadlo Macready a zhlédl jedno z bratrových dramat. Zachránil si tak život, ne snad nějakou prozíravostí, ale protože má v sobě nízkou úskočnost krysy, která pobíhá kolem pasti, ví o ní, ale neumí si představit, jak funguje.

Vrátím se teď k Stuartovi,” pokračoval. “Měli jsme už vypracovaný plán, když Stuart přišel do lóže, a v našem plánu nebylo žádné násilí, pokud se bude zdržovat v divadle, protože jsme předpokládali, že ho celkem lehce přemluvíme, aby prošel nouzovým východem a nasedl do auta, čekajícího v uličce, která patří k divadlu.

Stuart tedy přišel. Bratr nebyl v lóži, ale zdržoval se blízko, aby byl po ruce, kdybych ho

potřeboval. Mimochodem, lóže A, B, C nebyly určeny pro veřejnost. K našemu údivu Stuart přišel v povznesené náladě a vyprávěl nám, že našel dceru. Teprve potom jsme se dozvěděli, že to není žádný bezvýznamný cizinec, ale velice bohatý muž. Zavezli jsme ho domů, jel s námi dobrovolně a tam jsme se radili, drahý David a já, co máme dělat. Dospěli jsme k závěru, že u toho muže nemáme zajištěno vůbec nic, pokud je naživu. Pro nás bylo důležité, opravdu životně důležité, abychom obratem získali peníze. Hodně jsem utratil, několik set tisíc liber,” řekl jakoby nic, když si zapaloval druhou cigaretu, “za umělecká díla a dalších sto tisíc mě stálo divadlo, byli jsme v dost velké finanční tísni. Rozhodli jsme se Stuarta zlikvidovat.” Nasál kouř a vyfoukl ke stropu kroužek. “Nedal se bez boje, domnívám se, pane Holte, že se vám dostal do rukou jeden z mých manžetových knoflíků od košile, o který jsem přišel při tom zápasu. Kde jste ho našel?”

“V ruce mrtvého,” řekl Larry a doktor Judd přikývl. “Zdálo se mi, že nejsem dost opatrný, ale zbavil jsem se toho, protože jsem tu vlastnost připisoval Davidovi, který byl v některých ohledech lehkomyslný.

Stuart nám vyprávěl všechno o té posluhovačce a dal nám její adresu. Hned na místě jsme se rozhodli najít Clarissu a za někoho ji provdat.” Pokrčil rameny. “Nezáleželo na tom, za koho, jen abychom mohli dokázat její původ a potom spravovat její majetek. žena, která řídila sanatorium v době pobytu paní Stuartové, už tam nebyla. Jestli se pamatujete, bylo to přestavěné hospodářské stavení. I když jsme nabídli vysokou odměnu, nic jsme se nedověděli. S nalezením a chycením posluhovačky nebyly žádné potíže. Slepý Jake, který byl naším věrným služebníkem a nikdo nelituje jeho smrti víc než já, i když přiznávám, že byla nutná, Slepý Jake ji unesl. Podle informací, které nám poskytla, se mi podařilo odhalit Clarissu v Dianě Wardové. Jen tak pro vaši informaci,” obrátil se k Holtovi, “toto pátrání mi nezabralo víc než půl dne.”

“Rád bych vám položil ještě jednu otázku, doktore,” řekl Larry Holt klidné. “Kdo to nastrojil s výtahem?”

“David,” usmál se, jako by si vzpomněl na něco hodně veselého. “David byl o poschodí výš a to on vám házel věci na hlavu. Vaši hlavu ovšem nezasáhly, což bylo mrzuté. Pak se mu podařilo hladce uniknout po střeše do sousedního domu a nikdy jsem se vám tolik neobdivoval jako tehdy, když jste nepoužil žebříku, tak lákavě postaveného pod otevřeným vikýřem. V mžiku byste byl dole,” dodal významné. “A tím, vážení, končím svůj příběh.” Vzal si třetí cigaretu, druhou vykouřil téměř jedním tahem.

“Proč jste ušetřili Lewa?” zeptal se Lerry. “Byl jedním z těch, kteří vám pomáhali, a znal vaše tajemství.”

“Byl jsem ochoten ušetřit téměř každého, pokud nebyl ohrožen můj život,” řekl doktor Judd.

“Nerad bych, aby se všechny mé spolehlivé plány zhroutily smrtí nějakého ubohého a zcela neškodného žebráka. Zabíjel jsem jen když to bylo nutné nebo pro nás výhodné. Slepý Jake měl své vlastní vendety a pokus o uškrcení Fanny Weldonové byl čistě jeho osobní záležitostí, na tom jsme neměli zájem.”

Do cely vešel mladý podsaditý muž s obnaženou hlavou a doktor Judd dlouze nasál kouř z cigarety, kterou pak odhodil na zem a zašlápl botou.

“Mistr popravčí, předpokládám,” řekl, jako by ho vítal, otočil se a dal si ruce dozadu. Podsaditý muž ho pevně svázal. Vešel kněz v bílém, jehož útěchu odmítl. Pomalu vyšli z cely, kněz po doktorově boku.

Larry zůstal vzadu a díval se za ním. Naposledy viděl široká ramena, jak prochází úzkými dveřmi, vedoucími z chodby na vězeňský dvůr, a čekal. Cítil nevýslovný a těžko zdůvodnitelný smutek.

Uplynula minuta a pak sebou trhl při bouchnutí, které zaznělo jeho uším jako úder hromu.

Byl to náraz padacích dvířek u šibenice. Doktor Judd se setkal se svým bratrem.