Edgar Wallace

Muž, který nikdy neprohrál

Místo smrti

Kód číslo 2

Výzvědná služba by se takhle melodramaticky nikdy nenazvala. Když o sobě vůbec mluví, říkají si neurčitě Oddělení, dokonce ani ne Výzvědné oddělení, všimněte si Oddělení je to nicméně pozoruhodné, a neméně pozoruhodný byl jeden z jejich zaměstnanců, třebaže podřízenějších, jménem Schiller.

Byl to důvtipný mladý Švýcar s vášní pro cizí jazyky. Znal všechny špatné lidi v Londýně - to jest špatné z přísně politického hlediska - a byl pro hlavního tajemníka (výzvědné služby) užitečný, třebaže ho Bland a ostatní pohlaváři… no ne zrovna nesnášeli, ale jaksi… nevím, jak bych to popsal.

Představte si bujného koně, když se setká na cestě s bílým papírem. Ne že by se zrovna splašil, ale pohlíží na tu třepotavou věc se značným podezřením.

Nikdy se nedostal k Velké hře, i když se o to velice snažil. Jenže Velkou hru hráli lidé, kteří šifry ocucávali už v kolébce, jak to vysvětlil Bland.

Schiller se nějakým záhadným způsobem dověděl, že zastřelili Reggieho Battena, když vytahoval mobilizační rozkazy 14. bavorského pluku z trezoru v Mnichově - bylo to v jedenáctém roce a ta smutná událost byla pak popsána jako „letecké neštěstí“.

Mnichovští vojenští činitelé vyvezli Reggieho tělo letadlem a pak ho shodili na zem… a mnichovské noviny pak o chudákovi Reggiem psaly velmi cituplně a oznámily, že pohřeb bude ve dvě a že doufají, že přijdou všichni jeho milující přátelé. Kdo o tom nic nevěděli a opravdu přišli, byli hned zatčeni a prohledáni a pak posláni šupem přes hranice.

Bland, který v Mnichově také byl, na pohřeb nepřišel - dokonce to pivní město opustil ve značném spěchu.

V Londýně byl teprve od včerejška, když ho Schiller požádal o rozhovor.

Bland měl hranatou, čistě oholenou bradu a tvářil se lhostejně. Vyslechl Schillerovu žádost a zasmál se.

„S panem Battenem jste úplně na omylu,“ řekl. „S naším oddělením neměl nic společného, a jeho smrt nastala politováníhodnou náhodou. Takže vám jeho práci svěřit nemohu.“

Schiller to vyslechl a uklonil se. „Byl jsem asi mylně informován, pane,“ řekl zdvořile.

Dal se do toho jinak a pečlivě připravil útok na hlavního tajemníka, jenž se ve své kariéře přiblížil době, kdy člověk přestává být užitečným, ale ještě si to sám neuvědomil.

Sir John Grandor býval kdysi největším mužem výzvědné služby v Evropě, ale teď - o bezdrátové telegrafii stále ještě mluvil jako o „báječném vynálezu“.

Nicméně sir John byl šéf, a to docela bystrý šéf. Význam jeho úřadu představoval Kód číslo 2, který kromě něho lidské oko nespatřilo. Ležel na spodní poličce trezoru v ocelových deskách, sepsaný na mnoha stránkách jeho hustým úhledným písmem.

Kód číslo 2 je velice utajený kód. Užívají ho jenom velcí agenti. Není natištěn, neexistují jeho kopie, ale zaměstnanci se ho učí od samotného šéfa. Lidé, kteří znají Kód číslo dvě, o tom nevyprávějí, protože by to ohrozilo jejich životy - a to i v době míru.

Schiller nikdy nemohl být velkým agentem. Už proto, že byl naturalizovaný cizinec, a velcí agenti jsou jen domácí lidé, trénovaní ke své práci ode dne, kdy přijdou do úřadu. Jsou to vzdělaní lidé, navěky odsouzení rozloučit se s vlastí, a kdo jsou nebo kde žijí, je známo jen třem lidem, z nichž dva oficiálně vůbec neexistují.

Sir John měl Schillera rád a mnoho pro něj udělal. Vyprávěl mu o svých minulých dobrodružstvích a Schiller ho velmi pozorně poslouchal. Během jedné takové besedy po večeři (Schiller vypadal velmi úhledně a sir John mladíka často zval k sobě domů) se Schiller zmínil letmo o Kódu číslo 2. Mluvil o něm, jako by jej znal, a sir John o něm utrousil několik obecných informací. Řekl svému hostovi, že je kód uschován ve zvláštním trezoru, že je vypracován na volných listech, což je otrava, protože on jej musí používat každý den, a tak většinou nechá naposled užívanou stránku navrchu bez ohledu na abecední pořadí a v kódu je pak zmatek.

Mladík nevinně navrhl, že by mohl vždycky večer do kanceláře sira Johna zajít a listy uspořádat, ale stařec se jen vlídně usmál a řekl, že to asi nepůjde.

Jednoho dne povolal Bland do kanceláře Grigsbyho a ten růžolící mladík se dostavil přesně.

„Ten Schiller se mi nelíbí,“ řekl Bland tichým tónem, který je už v tajné službě druhou přirozeností. „Je šikovný a velmi užitečný, ale já mu nevěřím.“

„Posudek má dobrý,“ řekl druhý, hledě z okna. „O velkých věcech toho moc neví. Sir John moc mluví, ale přece jen si dává pozor. Co máte na mysli?“

Bland rázoval po místnosti.

„Vymýšlí nějaký nový bezdrátový vysílač, a starého tím zaujal. Pracuje na tom celý den u sebe a večer to donese k siru Johnovi do kanceláře, kde se to velmi obřadně zamkne do trezoru. Samozřejmě je nesmysl myslet si, že v té krabici - je velká asi jako krabice na sušenky - může být něco s lidskou inteligencí, co vyleze ve vzduchotěsném trezoru ven a prochází se tam, nebo si jde omrknout kód, jenže stejně se mi to nějak nelíbí.“

Grigsby se uchechtl. „O něčem takovém jsem ještě neslyšel,“ přiznal se. „Nepopírám, že Schiller je chytrý, v mé místnosti vymyslel strašně šikovné zařízení, které zabraňuje průvanu, ale taky si nedovedu představit bezdrátové zařízení, jež by dokázalo přečíst a přenést kód zevnitř ocelového sejfu.“

Ale Blanda to nepřesvědčilo.

Poslal pro May Princeovou. Zrovna byla na dovolené v Devonshire, ale přijela hned do města. Bylo to děvče jako nic, vypadala na osmnáct, i když jí bylo ve skutečnosti o deset víc. Krásně se usmívala, měla šedé oči, jež si vás bystře prohlédly, a ústa s trochu svěšenými koutky.

„Mrzí mě, že vám kazím dovolenou,“ omlouval se Bland, „ale potřebuji dohlédnout na Schillera. Příští týden vás z Oddělení vyhodí pro zanedbání povinnosti. Odejdete celá roztrpčená a řeknete Schillerovi, se kterým se budete nadále scházet, že jsem zvíře a že prosázím strašně peněz na koníčky. Připravím vám několik účtů od bookmakerů a ty mu tajně ukážete.“

„Bude vás vydírat?“ zeptala se.

Bland zavrtěl hlavou. „Jestli je takový, jak si myslím, tak nebude. Může s vámi vyměnit důvěru za důvěru. Tak běžte.“

A May přikývla a šla.

Schillerovi trval jeho vynález hrozně dlouho. Byl ale celý nadšený z jeho možností a trochu svým nadšením šéfa nakazil. Pracoval na přístroji ve volném čase a každý večer za pět minut šest donesl svou těžkou krabici do šéfovy kanceláře, slavnostně ji posadil na železnou mřížku, jež tvořila jedinou poličku trezoru, a žárlivým okem střežil jeho zamykání.

A May Princeová neměla co hlásit. Tři dny před osudným prvním srpnem, který přinesl Evropě tolik neštěstí a bídy, přišel Bland, pracující ve dne v noci pro své oddělení, do Schillerovy místnosti, aby se ho zeptal na mínění o jistém Antoniovi Malatestovi, podezřelém ze spolupráce s Ústředními mocnostmi. Bland navštěvoval své podřízené málokdy, ale toho dne mu nefungoval telefon.

Našel dveře zamčené a netrpělivě zaklepal. Za chvíli mu usměvavý Schiller otevřel. Stůl byl pokryt změtí drátů, elektrických baterií, nářadí a šroubků, ale slavná vysílačka nebyla nikde vidět.

„Hledáte mou kouzelnou skříňku, pane?“ zeptal se Schiller. „Je v trezoru - brzo už vám ji předvedu! Už dnes jsem zachytil signál z Admirality - zavřeným oknem.“

Ale Bland ho neposlouchal. Stál a sál nosem vzduch.

Bylo tu cítit něco slabě nasládlého. Kafr a ještě něco. Schiller ho pozoroval zúženýma očima.

„Hm,“ řekl Bland, otočil se na podpatku a odešel.

Na jeho stole ležel telegram, který přišel za jeho krátké nepřítomnosti.

„Schiller je agent, placený Ústředními mocnostmi. Šéf šifrovacího oddělení. Mám důkaz. May.“

Bland vytáhl zásuvku pracovního stolu, vyškubl automatickou pistoli a hnal se ze dveří a po schodech, které bral po dvou.

Schillerovy dveře byly otevřené, ale Schiller byl pryč.

Nešel předsíní ani hlavním vchodem, ale viděl ho vrátný u vedlejšího vchodu, jak vychází a volá taxi.

Bland se vrátil do kanceláře a zavolal na policii, aby pozorovali všechna nádraží a přístavy a aby zatkli Augusta Schillera. Popsal ho krátce, ale přesně.

„Je to smutné,“ řekl sir John celý ustaraný, „ale nemyslím, že mohl odnést něco důležitého. Vzal si ten svůj vynález?“

„Ten mám,“ odvětil Bland chmurně, „a dnes večer, s vaším dovolením, sire Johne, uvidíme, co se stane.“

„Ale snad nemyslíte, že -?“

Bland kývl. „Vůbec jsem si s tím nehrál, ale poslouchal jsem pozorně ten mikrofon a není pochyby, že je v něm hodinový mechanismus. Je velmi tichý, ale slyšel jsem to. Navrhuji, abychom krabici dali tam, kde je obvykle, nechali dvířka sejfu otevřená a čekali.“

Sir John se zamračil. Vypadalo to, že se tu pochybuje o jeho úsudku a že by měl něco namítat, ale byl příliš loajálním pracovníkem výzvědné služby, jíž věnoval pětačtyřicet let života, aby stavěl uraženou ješitnost před svou občanskou povinnost.

V šest hodin postavili krabici do trezoru.

„Je na stejném místě jako vždycky?“ zeptal se Bland.

„Většinou - vlastně vždycky - ji stavím na tuhle železnou mřížku.“

„Přesně nad Kódem číslo dvě, ano, pane.“

Hlavní tajemník se znovu zamračil, tentokrát ale v soustředěném zamyšlení.

„To je pravda,“ řekl pomalu, „pamatuji se, že jednou byla krabice trochu ke straně a Schiller ji posunul doprostřed, což mi od něho připadalo poněkud drzé.“

Oba muži si přitáhli křesla k trezoru a sedli si před něj.

Jejich stráž měla trvat hodně dlouho.

Bylo osm, bylo devět a deset a nic se nedělo.

„Začíná to být hloupé, ne?“ poznamenal sir John netrpělivě, když odtlouklo čtvrt na jedenáct.

„Vypadá to tak,“ odvětil Bland zatvrzele, „ale já chci vidět - proboha - koukejte!“

Sir John popadl dech.

Hned pod krabicí ležel Kód číslo dvě v kožených deskách, jejichž okraje byly zpevněny úzkým proužkem ocele.

Teď se obal knihy začal zvedat. Trochu poskočil, zase ulehl, pak se zase zvedl a padl zpátky, jako by se něco uvnitř snažilo osvobodit. Náhle se obal otevřel a zůstal stát rovně, přičemž tvořil s obsahem písmeno L, jehož stojící nožičku tvořily desky. Pak to cvaklo a vnitřek sejfu zazářil jemnou zelenavou září. Horní stránka kódu byla takto osvětlena skoro minutu. Pak záře pohasla a desky padly zpátky.

„Fjú!“ hvízdl Bland.

Vyzvedl opatrně černou krabici z trezoru a odnesl ji ke stolu sira Johna, kde podrobil spodek krabice dlouhé a pečlivé prohlídce. Pak ji postavil zpátky.

„Kód číslo dvě je v rukou nepřítele, pane,“ oznámil.

Než skončil své pátrání, byl bílý den. Akumulátory zásobovaly půlku krabice. Jejich proudem zvedal silný magnet desky kódové složky. Poskytovaly světlo zázračné malým rtuťovým výbojkám, které dávaly skryté kameře právě tolik světla, aby to stačilo k expozici.

„Zařízení s hodinovým strojkem je ovšem jednoduché,“ vysvětloval Bland. „Zapíná přístroj v pravý čas a stejně tak zapíná a vypíná proud. Asi také ovládá uzávěrku u objektivu, výbojek a magnetu. Já si hned myslel, že je v tom nějaký fotoaparát, když jsem v jeho místnosti ucítil film.“

Sir John, celý bledý a ustaraný, kývl. „Dostaňte mě z tohohle, jak jen to půjde, Blande,“ řekl drsně. „Koncem roku odejdu do penze. Jsem starý hlupák.“

Odešel ke dveřím a zastavil se s rukou na klice.

„Schiller má v rukou životy třiceti lidí,“ řekl. „Jejich jména a adresy jsou v tom svazku. Myslím, že ho má asi celý. Byl jsem tak bezstarostný, že jsem měnil pořadí skoro každý den, a skoro devět měsíců si s tím mohl hrát. Teď už s tím mohl být hotov, protože skoro pokaždé měl nahoře další list.“

„Udělám, co budu moci, pane,“ odpověděl Bland.

Schiller se dostal bezpečně pryč, než byla vyhlášena válka. Viděli ho v Holandsku a byl vystopován do Kolína. Kód nebylo možno změnit a od agentů už přicházely zprávy.

Bland udělal odvážný krok. Přes jednoho člověka v Dánsku se dostal se Schillerem do spojení a nabídl mu jednání. Ale Schiller odmítl. Vyslanec telegrafoval zpátky:

„Schiller dostává ohromnou odměnu za dekódování bezdrátových zpráv, posílaných vašimi agenty. Kód zná jen on sám.“

Bland se nedal odradit a znovu vešel ve spojení se zrádcem, nabízeje mu velikou odměnu, když se vrátí do neutrální země a ponechá si své tajemství.

„Setkáme se v Holandsku a já vše zařídím,“ končil jeho vzkaz. Vyvolal tím odpověď, jež byla charakteristická pro důvtipného mistra špióna: „Setkáme se v Belgii a zařídím to já.“

Což byl bláznivý nápad, protože Belgie byla nyní nepřátelským územím, ale Bland se rozhodl riskovat život a do zavazadla zastrčil dlouhou skleněnou dýku. Téže noci se vydal na pevninu.

Bland proklouzl do Belgie zadem a dostal se pracně do Bruselu. Nebylo by v národním zájmu vysvětlovat způsob, jakým pronikl na pečlivě střežené území, stačí říci, že se setkal se Schillerem, jenž nyní vypadal velmi blahobytně, v estaminetu hotelu U zlatého lva v Hazbruille, což je vesnička na cestě mezi Gentem a Lilie.

„Jste statečný muž, pane Blande,“ zalichotil mu Schiller, „a rád bych vám vyhověl ve vašem přání. Bohužel to ale nemohu udělat.“

„Tak proč jste mě sem pozval?“ zeptal se Bland.

Druhý na něj zvláštně pohlédl. „Vlastním jistý kód,“ řekl tiše. „Mám jej celý kromě jedné části: schází mi tři stránky. Co za ně chcete?“

Menší muž než Bland by byl zakolísal.

„To je slušná nabídka,“ řekl s největším klidem, „ale který kód to chcete koupit?“

„Číslo dvě přece, myslel jsem -“

Bland ho přerušil.

„Číslo dvě?“ řekl, upíjeje černé pivo, neboť v té chvíli představoval belgického vesničana. „To je ovšem nesmysl. Ani vy, ani já neznáme Kód číslo dvě: vy jste přece ukradl Kód číslo tři.“

Schiller se povýšeně usmál. „Až se vrátíte do Londýna, zeptejte se šéfa, jestli ,Agáta’ neznamená ,Transporty se nakládají u Borkumu.“

„Na tohle slovo jste mohl přijít náhodou,“ připustil Bland.

„Tak se ho zeptejte, jestli ,Optika’ neznamená ,Císař odjel do Drážďan,’„ pokračoval klidně Schiller.

Bland se zamyšleně rozhlédl po místnosti. „Víte toho hodně, příteli.“

Majitelka estaminetu přišla za chvíli a našla Blanda, jak potahuje z páchnoucího cigára s lokty na stole. Před ním stálo nedopité pivo.

Pohlédla s úsměvem na Schillera.

„Je unavený,“ řekl Bland a dopil pivo. „Nechtě ho spát. A nepusťte na něj mouchy,“ dodal žertovně.

Schiller ležel na boku na lavici, na níž seděl Bland, tvář otočenou ke zdi a přes hlavu měl hrubý modrý kapesník.

„Nebudeme ho vyrušovat,“ řekla madame a shrábla pět sou, jež jí Bland podal s vděčným úšklebkem.

„Až se vzbudí,“ nařizoval Bland, „řekněte mu, že jsem šel napřed do Gentu.“

Tři hodiny nato německý landsturmer, který přišel na večerní kávu, sňal spáči z tváře kapesník a zakoktal: „Gott!“

Neboť Schiller byl mrtev, a to už tři hodiny. I doktorovi to trvalo pěkně dlouho, než našel v jeho srdci hrot skleněné dýky.

Za týden nato se Bland oblékal na večeři ve svém bytě ve West Endu a právě došel k zapeklitému stadiu vázání motýlka, když mu sluha přišel oznámit, že s ním chce mluvit Grigsby.

„Říkal jsem mu, že se oblékáte, pane,“ vysvětloval Taylor, „ale pan Grigsby je celý pryč z toho, jak úspěšně sázel na koně na steeplechase v Gatwicku, a nechce se dát odbýt.“

Taylor měl výsadní postavení a mohl kritizovat i Blandovy přátele. Byl to z Blandova hlediska ideální sluha, protože byl prostý a povídavý. Povídavost byla pro člověka Blandova zaměstnání ctností, protože zajišťovala, že bude vždycky ve střehu, nenechá se nikdy ukolébat iluzí bezpečnosti, nedovolí si přepych indiskrétnosti. Navíc člověk věděl, co si povídavý sluha myslí, a tajní agenti mu donesou, co říká.

„Pošlete ho sem,“ nařídil Bland po chvíli.

Grigsby vstoupil hlučně do šatny, třebaže Blanda přivítal trochu chladně.

„Máte u mě vroubek,“ oznámil. „Co u čerta jste to o mně povídal lady Greenholmové? Znáte mé city k Alici -“

„Počkejte okamžik, prosím,“ zarazil ho Bland ostře. Otočil se ke sluhovi: „Taylore, můžete zajít na poštu s dopisem, který najdete na stolku v hale.“

Grigsby počkal, až uslyšel, že se dveře v předsíni zavřely, a pak šel a zastrčil u hlavních dveří závoru. Vrátil se k Blandovi, který stál zády ke krbu s rukama v kapsách.

„Jste si jist, že měl Číslo dvě?“ zeptal se.

Bland pokývl.

Grigsby si v zamyšlení kousal ret. „Teď nemá smysl přemýšlet, jak se k němu dostal. Otázka je, kdo se k němu dostane jako další?“

Bland otevřel pouzdro na cigára, ukousl jednomu špičku a zapálil je, než konečně odpověděl.

„Jaké zprávy máte z naší strany?“ zeptal se. „Byl jsem přes hranici dřív, než objevili jeho smrt - samozřejmě jsem neslyšel nic, než co mi řekl náš člověk v Amsterdamu.“

„Kód je v Londýně,“ řekl Grigsby stručně. „Jen co byl mrtev, poslaly bruselské úřady kabelogram do Valparaísa. Byl adresován muži jménem Voň Hooch - což je zřejmě někdo třetí. Tady je -“

Vytáhl zápisník a položil na stůl proužek papíru. Zpráva byla krátká a napsaná ve španělštině:

„Schillerův byt v Londýně.“

„To je divné,“ řekl Bland. „Schiller by byl nesepsal kód otevřeně - na to byl moc chytrý. Přesto však zřejmě úřady uklidnil, že s jeho smrtí tajemství nezmizí. Asi to bylo zařízeno tak, že pro případ smrti řekne určené osobě - asi tomu muži v Jižní Americe - jak je kód schovaný. Přesné umístění nechal až na poslední chvíli - asi zapečetěné ve svých soukromých papírech.“

„To zní docela rozumně,“ připustil Grigsby. „Nic víc vám neřekl-?“

Bland zavrtěl hlavou. „Musel jsem ho ovšem zabít“ řekl s politováním. „Bylo to dost hnusné, ale měl v ruce životy třiceti dobrých lidí. Asi věděl, kam byli odveleni.“

„A ten, kdo přijde po něm, to bude vědět taky,“ řekl druhý pochmurně. „Dnes večer prohledáme jeho byt opravdu vědecky.“

Ale v bytě v Soho nenašli nic.

Skoro čtrnáct dní tři nejchytřejší lidé výzvědné služby (v to počítaje Lecomta z francouzského oddělení) hledali a zkoumali, rozřezávali nábytek, rozebírali podlahy a skříně - s nulovým výsledkem.

„Přísahal bych, že to tady je,“ řekl Bland zoufale. „Něco jsme přehlédli. Kde je May Princeová?“

„U hlavního cenzora. Má tam kancelář,“ vysvětloval Grigsby.

„Řekněte jí, ať sem přijde.“

May triumfálně vstoupila. „Já věděla, že pro mě pošlete,“ řekla. „Mohla jsem vám ušetřit spoustu starostí!“

Bland se velice omlouval. „Hrozně jsem vás zanedbával, May. Víte, že jsem vás neviděl od té doby, co jste mi poslala ten telegram o Schillerovi?“

Kývla souhlasně. „Já vím - Schiller je mrtvý, že?“

„Jak to víte?“

Pokrčila rameny. „Člověk se v cenzorově kanceláři leccos doví - nevinné dopisy z Holandska, jež mají zprávy mezi řádky napsané kyselinou mravenčí a mlékem, které vystoupí na povrch, když víte, jak na to. Pan Schiller byl pozoruhodný člověk - a jeho otec byl jeden z největších švýcarských vědců, třebaže byl slepý. Co teď ode mě chcete?“

Bland jí to krátce vysvětlil. Dívka věděla o Kódu číslo dvě a o jeho tajemství a pochopila důležitost situace.

„Mimochodem, jak jste přišla na to, že je to nepřátelský agent?“ zeptal se.

„Já jsem odhalila jeho kód,“ odpověděla tajemně.

S doprovodem dvou mužů odešla do bytu v Soho. Podlahy byly zpátky na místě a byt byl znovu obyvatelný. Prošla jej celý a pak se vrátila do velké jídelny. „Kód je v tomhle pokoji,“ řekla rozhodně.

Byl to příjemný pokoj, tmavohnědě tapetovaný, s jednoduchým širokým obložením v čokoládovém tónu, aby se hodilo k tapetám. Ze stropu viselo elektrické osvětlení, na něž se May zadívala.

„To jsme také sundali,“ řekl Bland, „a ostění zrovna tak, ale nic jsme nenašli.“

„Nechali byste mě tady chvilku samotnou?“ zeptala se dívka.

Oba muži se vzdálili, ale sotva vyšli z pokoje, už byla za nimi, s očima zářícíma radostí z objevu. „Už to mám!“ smála se. „Vždyť jsem to věděla!“

„Kde to bylo?“ zeptal se užasle Bland.

„Počkejte,“ řekla dychtivě. „Kdy čekáte toho návštěvníka z Jižní Ameriky?“

„Zítra - pokoj bude ovšem střežen a nebude mít žádnou příležitost k hledání.“

Oči jí pořád hrály, když pokývla. „Uvidíme zítra. Představuji si, že přijde takový upřímný člověk z Valparaísa, a až přijde, chci, abyste pro mě poslali.“

„Co proboha -“

„Počkejte, počkejte, prosím! Co jen řekne?“ Zavřela oči a zamračila se. „Mohu vám říct, jak se jmenuje: Raymond Viztelli -“

„To jste věděla celou dobu?“ zeptal se překvapeně Grigsby, ale zavrtěla hlavou.

„Věděla jsem to, když jsem vešla do toho pokoje, ale teď už hádám. Myslím, že vám nabídne, že vám pomůže najít ten kód, a řekne vám, že je ve zdi tajný panel a že to bude trvat mnoho dní, než ho najde. A myslím, že vás požádá, abyste při tom byli.“

„To ani nemusí žádat,“ řekl Bland nepříjemně. „Víte, May, jste hrozně tajemná, ale jaksi mám dojem, že máte pravdu.“

Než odešla, měla ještě pár otázek pro domovníka. „Pan Schiller si dělal všechny dekorace sám - například v jídelně, že?“

„Ano, slečno,“ řekl domovník. „Lepidlo a štětka, to bylo jeho.“

„A nájem zaplatil napřed?“

„Správně, slečno.“

„A řekl, že se byt má nechat, tak jak je, než se vrátí?“

„To jsou přesně jeho slova!“ řekl domovník.

„Já si to myslela,“ prohlásila May.

V deset hodin příštího rána dostal Bland vizitku. Bylo na ní:

Seňor X. Bertramo Silva

a v rohu bylo napsáno: Z Valparaísa.

Bland zmáčkl zvonek a ve chvíli vešli Grigsby a dívka.

„Už je tady,“ řekl Bland stručně a podal jí vizitku.

Návštěvník byl pozván dál. Byl to úhledný mužík s ostrou bradkou a mluvil výbornou angličtinou. Navíc po krátkém úvodu šel hned k věci.

„Budu k vám zcela upřímný, pane Blande,“ začal, a Bland, pohlédnuv na dívku, viděl smích v jejích očích.

„Po nějakou dobu jsem byl agentem pro Ústřední mocnosti - to vám říkám, abyste jasně chápal mé postavení. Když jsem se šťastně dostal do Jižní Ameriky, myslel jsem, že už mých služeb nebude zapotřebí. Před několika týdny jsem však dostal ten kabelogram, který zachytily britské úřady.“

„Věděl jsem ovšem,“ pokračoval mužík, „že za jistých okolností bych musel přijet do Anglie a hledat tam jisté dokumenty, a že bych se dověděl místo, kde se nalézají, telegramem. Telegram přišel - a tady jsem!“

Rozhodil dramaticky rukama.

„Přišel jsem po příjezdu přímo k vám. Řeknu vám, proč jsem to udělal. Rozhodl jsem se, tu noc, než jsme přijeli do Plymouthu, že celá věc nestojí za to. Pomohu vám s hledáním dokumentů a pak se, jestli dovolíte, vrátím do Jižní Ameriky.“

Pro Blanda to bylo ohromující. Muž řekl skoro přesně to, co May předpovídala. Pohlédl na ni znovu a dívka kývla.

„Chápete, že vaše hledání -“

„Se bude konat před očima policie?“ přerušil ho muž z Valparaísa. „Já budu dokonce raději.“

„Chcete s tím asi začít hned?“ zeptal se Bland.

„Čím dříve, tím lépe,“ odpověděl druhý srdečně.

„Okamžik.“ To promluvila dívka.

„Máte dobrou paměť, seňore?“ zeptala se.

Na zlomek sekundy vymizel muži z očí úsměv.

„Mám výbornou paměť, madame,“ řekl stručně.

Vzali si všichni drožku a v Schillerově bytě je přijal policejní důstojník.

„Máte nějakou teorii?“ zeptat se Bland, když stáli v hale.

„Ano,“ odpověděl druhý rychle. „Myslím si, že dokumenty jsou skryté v prohlubni ve zdi za tajným panelem. Než panel najdeme, může to trvat týden. Tohle je velmi starý dům a pan Schiller si ho možná vybral pro nějakou stavební výhodu.“

Bland rychle přemýšlel - mužova upřímnost, jeho ochota pomoci - všechno bylo v souladu s dívčiným překvapujícím proroctvím.

Viděl v jejích očích radost - radost, že její šéf je úplně zmatený.

Pak se obrátil k mužíkovi. „Dejte se do toho,“ řekl.

Seňor Silva se uklonil. „Vezmu nejdřív tuhle stěnu a budu hledat ten panel. Možná že moje prsty jsou citlivější než vaše-“

„Stát!“ Na dívčin ostrý rozkaz se seňor Silva otočil.

„Než pokročíte dále,“ řekla dívka, „mohu se vás zeptat, jestli si ceníte svého života?“

Chilan pokrčil rameny a rozhodil ruce. „Samozřejmě, madame.“

Dívka se obrátila k Blandovi. „Jestli se tenhle člověk doví Kód číslo dvě, co se s ním stane?“

Bland se podíval z May na cizince. „Samozřejmě zemře,“ řekl prostě.

Dívka pokývla. „Můžete pokračovat, jestli chcete, ale jste trochu moc napravo.“

Jeho tvář smrtelně zbledla. „Napravo -!“ zakoktal.

„Zpráva pro vás začíná u dveří, seňore Viztelli,“ řekla klidně. „Kód začíná až u okna. Budete pokračovat?“

Potřásl hlavou, protože nebyl schopen řeči.

Bland povolal své lidi a ti nastrkali malého Jihoameričana do taxíku.

„A teď mi to vysvětlete,“ požádal Bland.

Dívka přikročila ke stěně u dveří a dotkla se ostění. „Sáhněte na to,“ řekla.

Bland se opatrně dotkl prstem tapety. Ucítil výčnělky jako špendlíkové hlavičky, posunul ruku napravo a ucítil další. Tu pochopil pravdu.

„Braille!“ zašeptal. Dívka pokývla.

„Schillerův otec byl slepec,“ vysvětlovala, „a Schiller se asi naučil písmo, jímž se dorozumívají slepí. Silva byl informován, jak je kód napsán, a naučil se to pro případ, že by musel převzít Schillerovu práci.“

Přeběhla prsty po ostění. „Je tu sedm řádek písma, které běží kolem pokoje. Schiller tapetu nalepil sám - po kouskách - tak rychle, jak byl schopen ofotografovat Kód číslo 2. Horní řádka začíná takhle:,Raymondovi Viztellimu. Tvař se, že pomáháš policii, buď k nim upřímný, jak jsem ti radil. Řekni, že je tu tajný panel, a nechají tě přicházet často. Kód začíná: Abraham znamená, že byla instalována nová děla -“

Bland ji chytil za ruku a jemně ji stáhl zpět.

„Jestli chcete být hodná a živá dívka a jít se mnou dnes na večeři,“ řekl napůl žertovně, „už v pátrání nepokračujte.“

Toho odpoledne se Bland věnoval amatérskému strhávání tapet a provedl to důkladně.

Případ Stretelliové

Detektiv inspektor John Mackenzie odešel do penze - jeho případů jsou plné kdekteré noviny. Stejně tak jsou jeho nadřízení plní údivu nad jeho předčasným odchodem a vymýšlejí si všelijaké důvody, proč opustil tak brzy službu vlasti. Nikdy však nepřišli na ten pravý, jímž byl nepřekonatelný rozpor mezi smyslem pro povinnost, smyslem pro spravedlnost a pochmurným smyslem pro humor.

A tento konflikt citů vznikl nad případem Stretelliové, o němž většina kriminálních odborníků a většina lidí soudí, že byl skončen jednoho studeného prosincového rána v nottinghamské věznici.

Částečně to byla pravda, nicméně i s tím, jak mu dosud zněla v uších pochvala šéfa a při vědomí, že na něj čeká nové místo superintendenta, v Mackenzieovi se příliš silně svářely povinnost, spravedlnost a humor. Sedl tedy ve své kanceláři a napsal svou rezignaci.

Mackenzie byl vlastně trochu staromódní, a když mu do kanceláře přinesli vizitku nadepsanou „dr. Mona Stretelliová, Madrid“, zafrkal. Byl zaujat proti doktorkám, třebaže tahle byla první, která k němu kdy přišla na radu.

„Pošlete ji dovnitř,“ přikázal a podivil se přitom, co přivedlo španělskou doktorku do Scotland Yardu.

Byla uvnitř, než mohl úvahy dokončit - středně vysoká dívka, tmavá, schopně vypadající, dokonce hezká.

„Je mi velkou ctí, paní doktorko,“ řekl konvenčně ve franštině. „Co pro vás mohu udělat?“

Usmála se na to energické přivítání. „Můžete mi věnovat deset minut vašeho cenného času, pane Mackenzie?“ řekla dokonalou angličtinou. „Mám pro vás důležité poslání.“

Podala mu dopis s razítkem ministerstva vnitra. Bylo to doporučení od tamnějšího vysokého úředníka, a inspektor Mackenzie se přestal divit.

„Znáte pana Petera Morstelse?“ zeptala se a on zavrtěl hlavou.

Zaváhala.

„V Londýně jste musel slyšet… nějaké řeči - o lidech z West Endu, chci říci. Neslyšel jste někdy o Margaret Stretelliové?“

Mackenzie se zamračil. „No ovšem! Já měl hned dojem, že mi to jméno něco říká. Snad nejste příbuzné?“

Přikývla. „Byla to moje sestra.“

„Byla? Což snad je mrtvá?“

Dívka znovu přikývla a viděl, že její oči jsou vlhké.

Když Margaret Stretelliová zmizela z Londýna, nikoho na policii to nevyvedlo z rovnováhy, ale nedá se říci, že by si toho nikdo nevšiml. Margaret patřila k dívčinám ostříhaným nakrátko, které se scházely v jedné restauraci v Soho. Vědělo se, že se pohybuje v pochybné společnosti. Mluvilo se o pašování kokainu, v němž hrála vzrušující roli, ale zadarmo. Mluvilo se o divokém večírku, kam vtrhla policie, a o přestupkovém případě, kdy se objevila v nepěkné roli řidičky auta, které vrazilo do lucerny.

Policie se o její kousky mírně zajímala, věděla, že je na tom finančně dobře, a když se dlouho neobjevovala na obvyklých místech, trochu se o to začali zajímat. Zjistili, že se vdala za bohatého sedláka v Midlands, za pár týdnů po svatbě od něho utekla a teď je v New Yorku.

Což byla historka tak nudná, že sotva stála Scotland Yardu za zaznamenání, ale protože všechny zločiny začínají takhle nudně, přece jen to zaznamenali a zařadili.

„Měla bych vám o nás něco říci,“ začala paní Stretelliová. „Náš otec byl lékařem v Madridu a nechal při své smrti svým dvěma dcerám, Margaret a mně, pět milionů peset. Já jsem se dala na otcovu dráhu, a když zemřel, byla jsem ve třetím ročníku studia.

Chudák Margaret milovala život - jak ona tomu rozuměla. Tři měsíce po otcově smrti opustila Madrid a jela do Paříže s tím, že bude studovat hudbu. Z Paříže odjela do Londýna, a jak jsem slyšela, dostala se do velmi špatné společnosti. Nikdy jsem nepřišla na to, jak se seznámila s panem Morstelsem. Je jisté, že pod jeho vlivem rozházela spoustu peněz. Nabídl jí ruku a vzali se na marylebonském registračním úřadě. Pak s ním odjela do jeho domu v Little Saffronu.

Nějací vesničané ji tam viděli a podle svědectví s ním žila tři týdny. Jak dlouho tam vůbec byla, to se neví. Možná tři měsíce, možná jen měsíc. Ale když zmizela, všichni lehce uvěřili, že utekla od manžela, protože v Avignonu byli už zvyklí na nešťastné svatby pana Morstelse.“

„On už byl předtím ženat?“ zeptal se Mackenzie.

„Dvakrát,“ řekla dívka, „a pokaždé jeho žena utekla a rozvedla se s ním. Jenže, pane Mackenzie, já věřím, že moje sestra byla zavražděna!“

Mackenzie se narovnal na židli. „Zavražděna? Ale moje milá mladá dámo, takové věci se nestávají -“

Náhle se zarazil, protože si uvědomil, že takové věci se stávají.

„Třeba je pravda, co říká on, a vaše sestra mu utekla,“ nadhodil.

Zavrtěla hlavou. „To není možné. Kdyby mu byla utekla, určitě by přišla ke mně. Vždycky jsme spolu výborně vycházely, a i když byla svéhlavá a umíněná, nikdy se nedostala do maléru, aby nepřišla ke mně a nežádala mě o pomoc.“

„Viděla jste někdy pana Morstelse?“ zeptal se Mackenzie.

„Viděla! Včera jsem ho viděla poprvé, a ten pohled mě utvrdil v tom, že moje sestra byla zavražděna.“

„To je dost vážné obvinění, ale věřím, že byste takové věci netvrdila, kdybyste k tomu neměla důvod.“ Mackenzie se usmál. „Konečně lékaři nemívají ve zvyku podléhat lehce dojmům nebo dělat ukvapená prohlášení, ne?“

Zavrtěla hlavou. „Samozřejmě že ne,“ řekla, vstala a začala přecházet po pokoji, přičemž pozvedla vzrušeně hlas. „Promiňte, pane Mackenzie, ale já jsem si tak jistá, že je chudák Margaret mrtvá, že kdyby teď vešla do pokoje, věřila bych, že je to mámení.“

„Ale proč si to myslíte?“ naléhal Mackenzie. „Kromě toho, že se pan Morstels trochu moc často žení, nic jiného proti němu nemáte.“

„Trochu jsem se na něj vyptávala,“ řekla. „Místní policie o něm mluví dobře, ale mohu vám říci několik zajímavých detailů. Než Margaret opustila Londýn, vybrala z banky šest tisíc pět set liber. Kde jsou ty peníze?“

„Zeptala jste se ho?“

„Zeptala, a on řekl, že bylo jeho největším neštěstím, že když ho dáma opustila, vzala si s sebou nejen své peníze, ale také část jeho. Měl tu odvahu zeptat se mě, jestli bych mu je nevrátila.“

Mackenzie se hrbil u pracovního stolu, podpíral si bradu a vážně se mračil.

„Vypadá to opravdu pořád víc jako obyčejná vražda,“ uznal. „Kvůli vám, slečno Stretelliová, doufám, že se mýlíte. Půjdu se na pana Morstelse podívat.“

Za větrného rána, kdy se na holých větvích sadu pana Morstelse bělala jinovatka, kráčel detektiv inspektor Mackenzie beze spěchu od nádražíčka, lulku mezi zuby a složený deštník, bez něhož nikdy nevycházel, pod paží.

U domu zvaného Návrší se zastavil a pečlivě si prohlédl roztahané stavení s ošklivou novou betonovou přístavbou. Stálo na návrší a vypadalo malebně, aspoň zdálky.

Za pět minut si prohlížel budovu zblízka a už se mu tak nelíbila. Na jeho klepání se objevil neobyčejně veliký a široký muž, pravý obr. Prořídlé vlasy měl světlé, širokou tvář zdravě ošlehanou. Zacláněl ve dveřích a podezřívavě si detektiva měřil.

„Dobrý den, pane Morstelsi. Jsem detektiv inspektor Mackenzie ze Scotland Yardu.“

Muž nepohnul v obličeji ani svalem. Víčka, zakrývající velké bledě modré oči, se nezachvěla.

„Rád vás poznávám, pane inspektore. Pojďte dál.“

Vedl hosta do vydlážděné čisté kuchyně s nízkým stropem.

„Neposlala vás slečna Stretelliová? Poslala, že? Myslel jsem si to. Při těch starostech, co jsem měl s její sestrou, ještě přijde ona s nějakými divokými historkami o mé ženě!“

„A kde je vaše žena?“ zeptal se Mackenzie rovnou.

„Někde v Americe - samozřejmě mi nikdy neřekla, do kterého města jede. Mám od ní nahoře dopis.“

Byl pár minut pryč a pak se vrátil s listem šedého papíru. Nebyla na něm žádná adresa.

„Opouštím tě, protože je tu na mě na venkově moc ticho. Píšu to na palubě Teuronicu. Žádám tě o rozvod. Necestuji pod vlastním jménem.“

Mackenzie obracel dopis v ruce. „A že to nenapsala na lodním papíře?“ podivil se vlídně. „Žena, která má naspěch, obyčejně nerozbaluje svoje kufry, když může použít papír v restauraci. Asi jste ji vypátral na seznamu pasažérů - aha, vy jste nemohl! Cestovala pod jiným jménem. Jakpak to asi vyřešila s pasem?“

Řekl tohle všechno zamyšleně a pozoroval muže před sebou, ale jestli myslel, že vyprovokuje Petera Morstelse k nějaké neopatrné výpovědi, zklamal se.

„To byla její věc,“ řekl muž před ním klidně. „S tím se mi nesvěřila. Její sestra si myslí, že jsem ji zabil!“ Tiše se smál. „Naštěstí jsem byl sám, když tuhle přišla. To by se hned roznesly po vesnici pěkné řeči, kdyby ji byl slyšel můj sluha!“

Ani na chvíli nespustil při řeči detektiva z očí.

„Že vám něco takového povídala?“ vyzvídal. „Jestli ano, můžete si klidně prohledat dům, prokopat podlahu a rozebrat to tu na kousky. Nic lepšího vám nemůžu říct. Nechala tu jen nějaké šaty. Chcete se na ně podívat?“

Mackenzie ho následoval po schodech do velké ložnice v přední části domu. V šatně našel kožich, dvoje nebo troje šaty a půl tuctu párů bot. Ty pečlivě prozkoumal jednu po druhé a našel jeden pár, který nebyl nošen. Mackenzie, který něco věděl o ženách, si pomyslel své.

Prohlídka zahrady a pozemku ho nepřivedla blíže k vysvětlení dívčina zmizení. „A co to tamhle stavíte?“ zeptal se a ukazoval přitom na nedokončenou betonovou přístavbu.

Muž se pomalu usmál. „To měla být nová koupelna pro mou paní! Návrší pro ni nebylo dost dobré. Chtěl jsem tam nejdřív vybudovat obývací pokoj, ale ona mě přinutila, abych to předělal pro ni. Jsem chudý člověk, pane Mackenzie, ale pro tu ženu bych byl utratil poslední sou! Ona měla spoustu peněz - tisíce - ale mně nedala ani šesták. Ne že bych ho na ní chtěl.“

Mackenzie se zhluboka nadechl. „S manželkami jste měl dost smůlu,“ řekl, a dostalo se mu v odpověď pouze souhlasného zabručení.

Detektiv se toho rána navrátil do města celý zamyšlený. V kanceláři už na něj čekala Mona Stretelliová.

„Vidím na vás, že jste na nic nepřišel,“ řekla.

„To mi čtete myšlenky,“ usmál se. „Jediné, čím jsem si jist, a to nikomu neříkejte, že je Morstels lhář. Možná, že je taky vrah, ale - je tu pořád ale!“

„Myslíte si, že kdybyste měl povolení k prohlídce, že byste něco našel?“

Mackenzie zavrtěl hlavou. „Nemyslím, bohužel. Ten chlap není jen tak nějaký zločinec. Jestli ty nešťastnice opravdu zabil -“ Viděl, jak se zachvěla a zapotácela, a přispěchal jí na pomoc.

„To nic,“ řekla, a najednou se její černé obočí spojilo a v očích se jí objevil žár, až se toho lekl. „Přísahám vám,“ řekla tichým vášnivým hlasem, „že mi ten muž neunikne! Bude trpět za své zločiny -“

Najednou se zarazila a její sevřené rty naznačovaly, s jakou námahou se ovládá. Pozvedla ruku. „Už vás neuvidím,“ řekla.

Toho odpoledne se ohlásil Mackenzie u šéfa a všechno mu poctivě vysvětlil. Policejní ředitel mu nedával velkou naději.

„Obávám se, že nemůžeme nic dělat. Ta ubohá Španělka je ovšem rozčilená ztrátou sestry, ale taková zmizení nejsou nic zvláštního, hlavně když zmizelá osoba je, řekněme, bohémka. Pravděpodobně se objeví příští sezónu v Monte Carlu.“

Mackenzie s ním nesouhlasil.

Monu Stretelliovou neviděl příštích čtrnáct dní, třebaže o ní ke svému údivu četl. Nějaké staré šperky se dostaly do dražby, byl to majetek jakéhosi zemřelého markýze, a Mona koupila slavný štrasový prsten, kdysi majetek Marie Antoinetty, za dvě stě liber. Obrázek prstenu se objevil v některých londýnských novinách, jejichž redaktory asi zaujal zvláštní, bizarní tvar. Byl to prsten, jaký by žádná žena nemohla nosit - byl obrovský - a Mackenzie se divil, že překonala svůj zármutek do té míry, aby se věnovala takové hlouposti. Za týden nato se stala velice překvapující věc. Mona přišla jednoho večera neohlášena do Yardu a on očekával, že mu nese nějaké zprávy. Rozhodně však nečekal to, co mu pak řekla.

„Pane Mackenzie,“ prohlásila, „byla jsem na pana Morstelse velmi zlá a teď vím, že moje pochybnosti byly úplně neoprávněné.“

Hleděl na ni ohromeně. „Vy jste s ním mluvila?“ zeptal se.

Přikývla. Tváře měla zardělé a hlas nepevný, když mu řekla: „Já se za pana Morstelse tento týden vdávám.“

Hleděl na ni oněmělý úžasem. „Vdáváte?“ vydechl. „Ale když o něm víte -“

„Myslím, že jsme byli oba proti Peterovi zaujatí,“ řekla klidně. „Zjistila jsem, že je to roztomilý, fascinující člověk.“

„Prosím, to je možné,“ řekl Mackenzie chmurně. „Uvědomujete si však, co děláte?“

Přikývla.

„A opravdu si ho chcete vzít?“

„Ano,“ odpověděla. „Vezmu si ho, až - až bude u konce jeho rozvod. Tento týden u něho budu bydlet. Přijede tam za mnou jeho teta, aby mi dělala gardedámu. Už jsem vám říkala, že se víckrát neuvidíme,“ napůl se usmála, „a tentokrát to myslím doopravdy!“

Krátce se rozloučila a byla pryč. Při odchodu jí upadla kabelka, kterou nesla pod paží. Spěšně ji zvedla a odešla, ale při pádu se kabelka otevřela a vypadla z ní dlouhá hedvábná peněženka z moiré. Všiml si toho, až když byla pryč. Zvedl ji a otevřel, protože myslel, že v ní najde vizitku s její pařížskou adresou. Byl tam však jen podlouhlý účet, který ho velice zaujal.

Za chviličku ji ohlásili znovu. Zřejmě si všimla ztráty.

„Já vím, proč jste přišla,“ uvítal ji Mackenzie, hledě na její zrudlou tvář. „Před minutkou jsem tohle našel na zemi.“

„Děkuji,“ řekla trochu udýchaně. A bez dalšího slova se obrátila a odešla.

Příštího rána dostal telegram, oznamující, že odjíždí na venkov. Mackenzie si pomyslel leccos, ale nejvíce se zabýval tímto problémem: jakou cenu přikládá ten vrah Peter Morstels výstřednímu prstenu Marie Antoinetty? Důvod pro koupi prstenu se nyní objasnil.

Dva dny po odchodu dívky si vyšel k nádraží Waterloo, aby pozoroval odjíždějící pasažéry a odjezd vlaku k lodi ze Southamptonu. Pasažérů lodi do Ameriky bylo na seznamu mnoho, a tak byly vypraveny dva vlaky.

„To je kupodivu, co se ti Američani nacestují,“ řekl mu přednosta, který ho poznal. „Podívejte se na tamtu starou dámu.“ Ukázal na ohnutou postavu, která se posunovala pracně po perónu za pomoci dvou holí. „V jejím věku riskovat cestu na moři!“

„Kupodivu,“ souhlasil Mackenzie.

Když se toho odpoledne vrátil domů, čekal jej tam dopis. Obálka byla špinavá od bláta, adresa napsaná tužkou. Uvnitř byla vizitka Mony Stretelliové a na ní bylo naškrábáno: „Přijeďte ke mně, proboha!“

Mackenzie to šel ohlásit šéfovi a od té chvíle případu zanechal, třebaže všechno, co následovalo, bylo jeho zásluhou.

„Ale chlapče, vy toho případu nemůžete nechat!“ naléhal šéf, ale s Mačem nebyla žádná řeč. Další objevy jsou tedy zásluhou inspektora Jordana.

Jordan přišel na statek kolem půlnoci a tentokrát byl vyzbrojen příkazem, protože se šéfem mluvil a vysvětlil mu vážnost situace. Peter Morstels byl napůl svlečený, když mu otvíral, a trochu zbledl, když uviděl návštěvníka.

„Kde je Mona Stretelliová?“ zeptal se Jordán stručně.

„Odešla,“ řekl Peter. „Odešla hned téže noci, co sem přijela. Moje teta sem nemohla, a ona tu bez gardedámy nechtěla být.“

„Lžete,“ odvětil detektiv krátce, „a já vás zatknu a prohledám dům.“

Při prohlídce domu se nic nenašlo, ale ráno vyslechl Jordán vesničany a získal důkaz, pomocí jehož to pro Morstelse nevypadalo pěkně. Té noci se vraceli z vedlejší vesnice dva muži a kolem deváté v noci uslyšeli výkřik. Přicházel ze směru od Návrší. Nic dalšího se už neozvalo a vesničané si této příhody příliš nevšímali. Když se na to Morstelse detektiv zeptal, připustil, že z jakéhosi záhadného důvodu Mona Stretelliová opravdu začala křičet. On sám to přičítal hysterii.

„Byla jako blázen,“ vysvětloval. „To mě zatknete kvůli tomu, že mi tady ženská řve? Dal jsem jí hodinu na to, aby se uklidnila, a pak jsem šel k jejímu pokoji a zaklepal na dveře, ale nikdo neodpověděl. Otevřel jsem a ona byla pryč - asi utekla oknem, protože nebylo tak vysoko nad zemí, aby z něho nemohla seskočit.“

„Tahle historka se mi nelíbí,“ řekl Jordán. „Odvedu vás na stanici, než tady prohlédneme pozemek.“

Celý pozemek, tam kde jej nepokrývaly stromy, byl pečlivě propátrán a překopán, a třetího dne došli k velkému objevu. V hloubce asi sto dvaceti centimetrů pod zemí našli hromádku ohořelých kostí - ale nejvýmluvnější ze všeho byl prsten Marie Antoinetty!

Jordán se vrátil do Londýna a šel s těmi novinkami vzbudit Mackenzieho.

„Zřejmě se zbavil mrtvol tím, že je spálil,“ vyprávěl vzrušeně. „V kuchyni je ohromný krb a tam by se mrtvoly daly spálit a nikdo by o tom nevěděl. Náš patolog přísahá, že jsou to lidské kosti.“

„Ovšem nemusí to být kosti Mony Stretelliové!“ varoval ho Mackenzie.

„Ale co ten prsten?“ usadil ho Jordán triumfálně. „Ten mi stačí!“

Během líčení, jež následovalo, zachoval si Morstels obdivuhodně chladnou hlavu. Jen když nad ním vyhlásili rozsudek smrti, zhroutil se, ale jen na chvíli.

To ráno před popravou se šel na něj Mackenzie podívat, na výslovnou odsouzencovu žádost. Morstels kouřil cigaretu a povídal si se strážci. Detektiva přivítal malou poklonou.

„Přinesl jste mi smůlu, Mackenzie, ale něco vám řeknu. Zabil jsem několik žen, tři nebo čtyři, už si nevzpomínám,“ a lhostejně pokrčil rameny. „Všecky jsou v betonu, v základech mého nového domu,“ zachechtal se. „Ale Monu Stretelliovou jsem nezabil, to přísahám. Je to pěkná nespravedlnost, Mácu, viset za vraždu, kterou jsem nespáchal!“

Na chvilku se zamyslel a pak řekl: „Rád bych tu Stretelliovou viděl a pogratuloval jí.“

Mackenzie na to neodpověděl, ale šel a napsal výpověď od policie. Viděl v peněžence Mony Stretelliové stvrzenku od Parní přepravy o zaplacení lodního jízdného. Aby si byl úplně jist, šel na Waterloo a poznal ji, třebaže byla v přestrojení, když nastupovala do vlaku.

Noc poté, co měla být mrtvá, byla na širém Atlantiku a směřovala do nového domova, do nové země a do nového života, zanechávajíc za sebou v jámě, kterou sama vykopala, ohořelé kosti, které koupila v anatomickém ústavu, a prsten, který měl přivést Morstelse na popraviště.

A Mackenzie to věděl a nechal toho muže pověsit za zločin, který nespáchal. Jeho svědomí a smysl pro spravedlnost byly klidné. Smysl pro humor byl dokonale uspokojen.

Muž, který nikdy neprohrál

Muž v šedém kašmírovém obleku, který si hověl s tváří obrácenou k Hotelu de Paris, si neurčitě uvědomoval, že je z jednoho balkónu pozorován. Uhodl také, že se o něm mluví, ale byl už na svou slávu zvyklý. Jako by slyšel toho muže, jak říká dívce: „To je ten slavný Twyford - ten chlap, co má systém a co pravidelně každý týden rozbije bank.“

Byl ale příliš líný a ospalý, aby aspoň zvedl hlavu a rozpoznal ty nově příchozí do Monte Carla (jimiž zřejmě byli). Natáhl znovu dlouhé nohy na slunce a obrátil se trochu pohodlněji.

Byl to prošedivělý čtyřicátník. Hubená, oholená tvář; velké pravidelné bílé zuby, jež se rády ukazovaly, protože se rád smál; oči pevně, neuhýbavě modré; nervy ze železa: to byly některé charakterové vlastnosti Aubreye Twyforda, Muže, který nikdy neprohrál.

„To je Aubrey Twyford,“ řekl mladík na balkóně závistivě. „Kdyby pánbůh dal a já měl jen polovinu jeho štěstí, nebo třeba desetinu.“

„Chudáčku Bobby!“ politovala ho dívka.

„Jaké štěstí?“

Starší paní, která k nim v té chvíli vešla francouzským oknem, nemluvila příliš mile ani je nepozdravila zrovna vlídně.

„Ahoj, Bobby,“ řekla a nastavila mu tvář, „slyšela jsem, žes už přijel. O kom jsi to mluvil?“

Kývl směrem k náměstí a paní Braneová si zastínila oči a prohlédla si rozvalenou postavu od špiček bílých bot až po šedý klobouk.

„To je Aubrey Twyford - říkají mu Muž, který nemůže prohrát. Přijde do Monte Carla každou sezónu od února do května a nikdy neodejde od stolu, aniž by vyhrál.“

„To je věru obdivuhodné!“ odpověděla paní Braneová suše. „Chceš snad napodobit jeho příklad, Bobby?“

„No, abych pravdu řekl, teto,“ zasmál se Bobby, „doufal jsem trochu.“

Pokrčila nos. „Nemám ráda karbaníky,“ řekla zhurta. „To musí být strašná osoba.“ Pohlédla znovu na předmět jejich hovoru.

Twyford už vstal a šel pomalu naproti malému tlustému muži, scházejícímu se schodů Hotelu de Paris.

„To je Souchet, velký pařížský bankéř. Je to milionář, ale neměnil bych s ním. Jeho dcera utekla tento týden se šoférem a chudák stará je z toho celý pryč. Prohrává při hře, jenže si to pořád může dovolit,“ řekl Bobby smutně.

Dívka zašla do pokoje a teta k němu přistoupila blíže.

„Pročpak jsi přijel do Monte Carla, Bobby?“

„Proč?“ Velmi nepřesvědčivě se snažil tvářit překvapeně. „No proč, vždyť sem jezdím každý rok.“

„Ale proč jsi přijel teď?“ zeptala se.

Hned neodpověděl, ani se jí nepodíval do očí.

„Už mě to všecko unavuje, Bobby,“ řekla tiše. „Děláš si z Madge legraci. Holka je z toho celá nešťastná. Nabídneš jí sňatek nebo ne?“

Hořce se zasmál, protože Bobby se chvílemi litoval. „Se čtyřmi sty librami za rok?“

„To je toho,“ řekla opovržlivě, „jako by záleželo na penězích!“

Otočil se k ní. „To tedy záleží! Madge je bohatá dívka a já jsem chudý. Až si s ní budu trochu rovnější, požádám ji o ruku.“

„To je od tebe jenom ješitnost,“ mínila stará dáma, „mužská ješitnost! Kdyby ona byla chudá a ty bohatý, vůbec by ti to nevadilo. Nepřipadalo by ti nevhodné, aby ona přijala tvoje bohatství.“

„To je rozdíl,“ odporoval.

„Právě jen z mužského hlediska,“ odvětila a vrátila se do pokoje.

Za čtvrt hodiny se všichni tři odebrali do herny, přes velký a vážný veřejný sál do ozdobného Cercle privée. Přešli kolem stolů s ruletou a dostali se do tlačenice kolem trente-et-quarante.

„Tohle je jediná hra, kterou on hraje,“ řekl Bobby tiše. „Podívejte se, jak se zase pakuje!“

Před mužem v šedém s jeho bezvýraznou tváří a hubenýma bílýma rukama se vršily hromady tisícifrankovek, a zatímco na něj hleděli, přidal ještě čtyřiadvacet tisíc. Na protější straně stolu uviděl Bobby zachmuřenou vousatou tvář bankéře Soucheta. Hrál jen v drobných, ale pět z jeho šesti sázek shrábl vždycky croupier.

„Kdo je Aubrey Twyford?“

„Je to divná historie,“ řekl Bobby a odváděl dívku k sedadlu u zdi. „Býval to profesor psychologie, který nikdy nehrál a v Monte Carlu pouze každoročně trávil skromnou dovolenou. Lidé, kteří ho znali před dvaceti lety, říkají, že nevsadil nikdy ani pětifrank, do té doby, než přišel na svůj systém.“

„On má systém?“ zeptala se dívka.

Bobby přikývl. „Už to zkoumali majitelé kasina. Poslali na něj detektivy i úředníky. Všechny jeho sázky byly zaznamenány a zkoumány nejlepšími odborníky na systémy v Evropě, ale vypadá to, jako by žádný systém neměl. Věřím, že mu už mnohokrát přehrabali zavazadla, aby našli nějakou stopu po jeho schématu, ale nenašli nic.“

„To je ale divné, Bobby,“ řekla.

„Tohle je prý jeho poslední sezóna, mimochodem. Včera mi říkal, že to balí.“

V té chvíli se u stolu začalo něco dít. Souchet a Twyford oba vstali a odcházeli, Souchet s drobným úsměvem něco vysvětloval a Muž, který nikdy neprohrál, pokývl na souhlas a shrábl svou výhru.

Bobby zaznamenal, že na to potřebuje obě kapsy.

„Povídej mi ještě o něm,“ žádala dívka. „Strašně mě to zajímá.“

„Začal hrát asi před dvanácti lety, a od té doby už toho nenechal. Majitelé říkají, že na nich za deset let vyhrál skoro sedm set tisíc liber.“

Zamračila se.

„Na co myslíš?“ zeptal se jí rychle.

„Ale měla jsem takový nápad,“ řekla. „To je všecko.“

Už se jí nevyptával. Pan Aubrey Twyford mezitím hostil kdekoho u svého rohového stolu v Café de Paris. Když tam Bobby s dívkou toho večera přišli, našli tam obvyklý nával.

„Zapomněl jsem ti o Twyfordovi něco říct, a měl bych, abych k němu byl spravedlivý. Chová se ohromně slušně k lidem, kteří měli smůlu. Už jsem ho viděl, jak šel za mužem, který všechno prohrál, a jak mu dal obálku s celým obnosem do posledního penny. Víš,“ řekl Bobby s úsměvem, „v Monte Carlu se nic neutají. Každý ví, jak se ostatním u stolů daří. Minulý rok sem přišla nějaká vdova s třemi tisíci librami, a všecky je za čtyři dny ztratila. Vsadila je kvůli tomu, že chtěla koupit svému synovi podnik. Byl to samozřejmě bláznivý nápad a Twyford jí to hned říkal, když s ní první den mluvil. A víš, co udělal? Toho dne, kdy opouštěla Monte Carlo, dal jí šest tisíc liber s tím, že už nebude víckrát hrát.“

„To je neuvěřitelné,“ divila se dívka. „Kdo je to vedle něho?“

„To je mladý Stanton. Jeho otec je bohatý obchodník v Manchesteru. Dnes odpoledne vyhrál dvě stě tisíc franků.“

„Dá se tady v Monte Carlu vůbec utajit, jak na tom kdo je finančně?“ zasmála se.

„Nedá,“ usmál se Bobby. „Vsadím se, že by ti croupierové mohli spočítat tvoje peníze do halíře!“

Pan Stanton měl trochu v hlavě. Mluvil hlučně a mnoho. „Dneska to rozsvítím,“ holedbal se. „Přijďte se všichni podívat, jak rozbiju bank!“

Twyford zvedl skleničku minerálky a napil se. „Mluvit o rozbití banku přináší smůlu,“ řekl.

„Smůlu?“ odporoval Stanton. „Milý brachu, žádná smůla není! Stačí mít všech pět pohromadě -“

„Nevěřte tomu,“ řekl Aubrey. Měl příjemný melodický hlas a mluvil pomalu a s rozvahou. „Každých čtyřiadvacet hodin nastanou jen tři šťastné okamžiky, ne víc. Velmi pečlivě jsem to studoval. Když je vaše štěstí v přílivu, nemůžete prohrát. Když to zmeškáte, nemůžete vyhrát.“

„To chcete říct, že můžete vyhrát jen tři minuty v každých čtyřiadvaceti hodinách?“ řekl Stanton pohrdavě.

„O sobě nemluvím,“ odvětil druhý tiše. „Já mám systém, a s ním nemohu prohrát vůbec.“

„Ale jestli máte systém,“ trval na svém Stanton a hodil přitom do sebe sklenici šampaňského, „proč nehrajete pořád? Některé dny přece nesázíte vůbec?“

„Dneska sázet budu,“ řekl Twyford tiše, „a vyhraju spoustu peněz. Budu sázet dvanáct tisíc franků na maximum.“

„Co bychom měli udělat,“ - to promluvil bankéř Souchet -“že bychom sázeli tadyhle podle našeho přítele, ale jak? On vždycky vsadí, až se začnou rozdávat karty, a to už je pozdě ho následovat.“

Twyford se usmál. „To taky patří k mému systému,“ poznamenal suše.

Dívka se naklonila přes stůl k Bobbymu. „Bobby, vezmi mě do kasina, až tam bude pan Twyford. Hrozně ráda bych ho viděla hrát.“

„Najdu ti sedadlo vedle něho,“ slíbil Bobby. „Nějaký ten hlídač se jistě dá podplatit, aby ti přenechal místo.“

„Hlídač?“

„Asi se jim tak neříká,“ připustil a vysvětloval, že v herně se vždycky vyskytují typy, které tam jen sedí a čekají, že někdo vsadí a buď odejde, nebo zapomene výhru sebrat. V té chvíli šikovný hlídač natáhne ruku a sázku popadne, ledaže je croupier obzvláště bdělý a všimne si, kdo sázku vzal.

Společnost se nakonec rozešla a oni dva prošli kavárnou na opuštěné náměstí. Bobby sehnal dívce dosti snadno místo v herně, jen o dvě sedadla od Twyforda. Hned proti ní seděl optimistický Stanton, celý zardělý a rozpovídaný.

Twyford opravdu podle svého slibu vytáhl větší balík bankovek, než odpoledne inkasoval. Nejdříve vsadil dvanáct tisíc franků a prohrál. Prohrál také druhou sázku na černou. Vsadil na černou znovu a vyhrál. Dívka ho fascinovaně pozorovala. Přeskočil z černé na červenou, z červené na couleur, z couleur na invers, a z každých šesti sázek takových pět vyhrál. Dívku to úplně uchvátilo, asi protože celé to divadlo bylo pro ni tak nové a zvláštní. Pozorovala muže, který rozdával, jak s úžasnou zručností seřadil karty do dvou řad…

„Rouge perd et couleur.“

Cvakání žetonů o hrabičky, déšť tisícovek, a ten padal většinou směrem k Aubreymu Twyfordovi. Zapisovala barvy do sešitku, který přinesl Bobby. V pořadí karet nebyla žádná metoda; přebíhaly od černé k červené a zpátky od červené k černé. Třikrát padly na černou, než zase začaly běhat cikcak od černé k červené. Zdálo se, že všichni u stolu prohrávají - kromě Muže, který nikdy neprohrál.

Pan Stanton přestal být povídavý. Jeho hromada peněz se zmenšovala, až jich měl jen trochu. Ztrácel nervy. Položil velkou sázku na barvu, pak si to rozmyslel a zase větší část odebral, než byly karty rozdány. Jednou vsadil maximum, zaváhal a vzal peníze zpět a místo toho vsadil pětistovku na červenou. Červená vyhrála a on nahlas zaklel. Aubrey Twyford, který měl na červené maximum, se usmál.

V jedenáct hodin odstrčil Stanton židli a přešel k Twyfordovi.

„Oškubali mě,“ řekl. „Přišel jsem o tři sta tisíc franků. Vy na tom nejste tak špatně, že?“

Twyford se usmál.

„Potřebujete peníze?“ zeptal se.

„Ne, dneska s tím skončím,“ řekl Stanton. „Zkusím to znovu ráno,“ a odcházel k baru.

Twyford zachytil Bobbyho pohled a přikývl. „Pojďte si se mnou dát oranžádu,“ řekl. „Mám spousty peněz.“

„Mohu ti představit pana Twyforda?“

Dívka hleděla do usměvavých očí Muže, který nikdy neprohrál, a viděla v jejich hloubce lidskost a humor.

„Dejte si s námi oranžádu, slečno Radleyová,“ nabídl, „tady si ji dává každý.“

„To vypadá dost nevinně,“ smála se.

„To také má být,“ odpověděl.

„Pozorovala jsem váš zázračný systém, pane Twyforde,“ řekla dívka.

Zachechtal se. „Doufám, že nikomu neprozradíte, jak to dělám,“ poznamenal suše. „Každý pozoruje můj zázračný systém a myslím, že z toho nejsou moudří, třebaže proč to každý hned neprokoukne, to nechápu.“

Sedli si do velkých pohodlných křesel, jimiž byl bufet dobře vybaven, a vrchní jim donesl velké sklenice plné pomerančové šťávy, po okraj naplněné ledem.

„Až s Monte Carlem skoncuji, musím o svém systému napsat knihu,“ řekl Twyford.

„A já budu vaší první čtenářkou,“ přidala se dívka. „Pak půjdu do Monte Carla a vyhraji jmění.“

Zavrtěl hlavou a úsměv mu zmizel z očí. „Chce to kamenné srdce, když člověk používá můj systém,“ řekl. „Začínám být lidštější, a proto toho nechám.“

Bobby zašel k baru pro nějaké chlebíčky a dívka se k muži obrátila.

„Pane Twyforde,“ promluvila rychle a tiše, „něco bych vám chtěla říci. Opravdu opouštíte navždy Monte Carlo?“

Přikývl.

„A víckrát už svůj systém nepoužijete?“

„Ne, o tom vás ujišťuji.“

„A kdyby, pane Twyforde,“ sklopila oči a nervózně hladila opěradlo křesla, „kdyby vám někdo nabídl velké peníze za váš systém, prodal byste jej?“

Rychle vzhlédla a viděla, že se usmívá.

„Nechci to pro sebe,“ řekla a zrudla, „ale je tu někdo - někdo, koho bych chtěla obohatit.“

„Nemohu to prodat,“ řekl stručně. „Je mi opravdu hrozně líto, a skutečně jednám v zájmu - ehm, toho, komu chcete pomoci, ale není to možné.“

Kousla se do rtů. „Mohu vás poprosit, abyste neříkal - ?“

Pozvedl ruku, aby ji zarazil, a zadíval se na vracejícího se Bobbyho s větším zájmem.

V té chvíli přišla do bufetu teta a zavolala ji. „Už bys měla být v posteli, Madge,“ řekla. „Bobby, proč ji necháš tak dlouho ponocovat?“

Tu uviděla Twyforda a dívka je seznámila.

„Učil jste je svému systému, pane Twyforde?“ řekla s lehkým úsměškem.

„Učím svému systému celé Monte Carlo,“ smál se Twyford, „a kasino by za to mělo vybírat vstupné.“

Když ženy odešly, Twyford se obrátil k Bobbymu a dlouze ho pozoroval. „Pane Gardnere,“ řekl mu, „vy dnes nehrajete.“

Bobby pokrčil rameny, když klesl do křesla. „Co z toho? Hraju si s pětníky a ani nevyhrávám, ani neprohrávám. Nemám nervy na to, abych opravdu riskoval, a přesto mě to všecko dneska svádí, abych vsadil poslední cent.“

Twyford se napil brčkem. „Špatné zprávy?“ zeptal se.

„Ne,“ odvětil Bobby, „jen jsem si uvědomil, jaký jsem to osel k ničemu!“

„To člověka opravdu otráví,“ přisvědčil Twyford.

„Víte, co udělám?“ řekl Bobby náhle a jeho svěží mladá tvář se při té myšlence rozzářila. „Zítra se do toho opravdu dám. Mám pár tisíc liber, které jsem schovával na - no, na něco, a ty roztočím!“

„Tak je prohrajete,“ řekl Twyford bez váhání. „Každý, kdo jde vyhrát velké peníze, protože musí, tak je prohraje.“

„A jak víte, že musím?“ zeptal se druhý ostře.

„Uhodl jsem z vašeho tónu, že potřebujete spoustu peněz,“ odpověděl Twyford, „a když se člověk vypraví, aby peníze vyhrál, tak je určitě prohraje.“

„Vždycky?“

„V devadesáti devíti případech ze sta,“ řekl Twyford, „dokonce je to procento možná vyšší. V prvních letech v Monte Carlu jsem sledoval velmi pečlivě psychologická data, a myslím, že je to spíš devadesát devět a čtyři desetiny procenta.“

Bobby na něj zíral. „Já tedy budu patřit mezi těch šest desetin procenta, která vyhrají!“ zvolal a běžel za dívkou, aby ji zastihl, než půjde spát.

Twyford za ním hleděl s lehkým úsměvem, pak pokrčil rameny a zavolal vrchního.

Druhého dne ráno sešel Bobby do vestibulu hotelu a našel tam Twyforda, jak čte noviny.

„Čekal jsem na vás,“ řekl Twyford. „Myslíte, že byste přesvědčil dámy, aby si vyjely do Grasse?“

„To je od vás moc hezké,“ řekl Bobby vděčně.

Dívce se nejdřív nechtělo. Ještě pořád ji pálilo včerejší odmítnutí, ale paní Braneová chtěla jet do Grasse pro voňavky a Madge tedy souhlasila.

Byl to mnohem příjemnější výlet, než předpokládala. Krasy Grand Cornichu jí byly popisovány tak často, že myslela, že se bude nudit, jenže vrchy a údolí, úzké horské cesty a závratné propasti byly opravdu tak nádherné, že byla celá užaslá a nadšená.

Na „zpáteční cestě se stavili v Gorge du Loup na čaj a tam ji Aubrey Twyford vyzval pohledem, takže se odpojila od Bobbyho a šla k němu.

„Myslel jsem na to, co jste mi říkala včera,“ řekl. „Šla byste se mnou kousek roklí?“

„Jde o systém?“ zeptala se rychle.

Pokývl.

„Vy byste ho prodal?“

„Ne, neprodal,“ odpověděl, „ale vám ho dám. Rozhodl jsem se, že zítra z Monte Carla odejdu. Všechny historky, co o mně vyprávějí, jsou pravdivé. Jsem velice bohatý a sázení už nepotřebuji. Za prvé,“ otočil se k ní, „musíte mi slíbit, že moje tajemství neprozradíte dřív, dokud neopustím Monte Carlo.“

„Slibuji,“ řekla, „ale -“

„Nesmí tu být žádné ale, dokonce ani panu Gardnerovi!“

Viděl, jak pomalu zrudla, a usmál se pro sebe. Pak ji vzal za paži a zjevil jí tajemství Muže, který nemohl prohrát.

Nejdřív tomu nechtěla věřit. Pak pocítila hnus. Pak, když jí s klidem líčil svá léta v Monte Carlu, poznala, že mluví jako lékař o svých případech, chladně a vědecky. Na konci vyprávění pozvedla ruku.

„Jsem vám strašně vděčná, pane Twyforde. Ne, neřeknu to Bobbymu, a myslím, že to neřeknu vůbec nikomu.“

„Uvidíte dnes večer,“ opakoval podruhé.

Vážně sklonila hlavu.

Už byli blízko společnosti, kterou opustili, když náhle řekl: „Slečno Radleyová, Bobby Gardner je dobrý hoch, opravdu slušný chlapík. Vídám ho tu po léta a věnoval jsem mu obzvláštní studium.“

Velice zrudla, ale řekla s úsměvem: „Proč mi to říkáte, pane Twyforde?“

„Nebylo to nutné,“ souhlasil. „Myslím, že jste si toho všimla sama.“

U stolu pro trente-et-quarante byl nával, když se tam Twyford usadil. Bobby měl nepřirozeně jasné oči a veselou náladu. Své skromné jmění měl ležet před sebou a čile pokynul Twyfordovi. Pak začalo sázení. Bobby vsadil tisíc franků a vyhrál. Zvýšil sázku a vyhrál znovu.

S výjimkou tří případů vyhrál pokaždé, a najednou Twyford vstal s lehkým smíchem od stolu, sebral zbytek svého majetku a opustil stůl pro trente-et-quarante nadobro. Stál a díval se na Bobbyho, a Bobby vyhrával a vyhrával, až tu mu dívka něco zašeptala do ucha, a pak také vstal, ruce plné peněz a žetonů.

Twyford seděl s úsměvem na lavici a pokynem je pozval, aby si k němu přisedli, ale díval se přitom pouze na dívku.

„Pojďte si ke mně sednout,“ řekl. „Chci se vás na něco zeptat.“ Zahrozil jí prstem a ona se zasmála. „Nezeptám se vás, jestli jste nevyzradila moje vzácné tajemství Bobbymu Gardnerovi,“ řekl.

„Myslela jsem, že to chcete udělat vy,“ podivila se.

„Chci se zeptat jen na tohle. Zasnoubila jste se s Bobbym od té doby, co jsem s vámi mluvil?“

Přikývla.

„Tím se to vysvětluje.“ Vstal a potřásl jim oběma rukou, a Muž, který nikdy neprohrál, opustil navždy hernu, aby se tam už nikdy neobjevil.

„Víš, pan Twyford byl velký psycholog,“ začala dívka vysvětlovat.

„To chceš říct,“ zeptal se Bobby nedůvěřivě, „že ti před odchodem svěřil své tajemství?“

Přikývla.

„Mimochodem,“ dodal, „víš, že tuto noc prohrál skoro dvě stě tisíc franků?“

Znovu přikývla. „Uhodla jsem to,“ řekla, „ale nemyslím, že by mu to moc vadilo.“

„Jaký byl ten systém?“ zeptal se Bobby.

„Už jsem ti to chtěla říct, kdybys mě pořád nepřerušoval,“ řekla dívka přísně. „Studoval v Monte Carlu lidi, hlavně hráče, osm let, a zjistil, že jsou určité okolnosti, za kterých se nedá vyhrát. Když má člověk nějakou jinou starost, když neustále prohrává a nemůže si to dovolit, nebo když přijde ke stolu a prostě vyhrát musí - v tom případě, jak pan Twyford poznal, o peníze přijde a většina jeho sázek se rozplyne. A když na tohle přišel, dal si práci, aby zjistil, kdo v Monte Carlu má nějaké potíže, kdo potřebuje vyhrát velmi nutně, kdo hraje se svými posledními penězi - a proti těm začal sázet. Když oni sázeli na červenou, on sázel na černou, jestli oni hráli na couleur, on hrál na invers.“

„Proboha, bylo to fér?“ vydechl Bobby.

„To jsem se ho taky ptala,“ odvětila dívka, „a jemu nedalo žádnou práci přesvědčit mě, že to fér bylo. On nemohl za to, že jiní měli smůlu, jejich smůla pouze přinášela štěstí jemu. Někdy člověk, který měl smůlu, prohrál jen několik tisíc franků, ale pan Twyford vyhrál statisíce tím, že sázel proti němu. Pokud věděl, že ten, proti komu hrál, se zruinoval, vždycky mu ztrátu před odchodem nahradil - říkal, že si to může dovolit, protože často hrál o dvanáct tisíc franků proti jejich čtyřiceti. On tvrdí, že to je jediný systém na světě, který existuje, a já tomu věřím.“

„Ale proč tuto noc tolik prohrál?“ zeptal se Bobby a dívka se usmála.

„Já myslím, že to bylo proto, že hrál proti někomu, kdo by měl být strašně šťastný. Neslyšels ho, jak se mě ptal, jestli jsem tvou nabídku přijala?“

Štědrý večer u Čínského psa

Říká se, že vynálezcům patří místo mezi bohy. Tam M’Tavish si to připomněl a zašklebil se nad páchnoucím kotlem, který se pěnil a bublal na plynovém hořáku.

Byl to velký železný kotel a vynálezce ho zasvětil tím, že pod něj sestavil třínožku z rámu starého bicyklu, na niž zavěsil hořák.

Malý přístřešek ze železného plechu, kde to táhlo, pocházel z neužívaného armádního majetku a nebylo tam mnoho věcí, které by mohly hořet. Navíc ta bublající masa, kterou vynálezce občas zamíchal železnou tyčí, byla sama nehořlavá. Zápach zaplavoval pole široko daleko až k vesnici na míli vzdálené, ale on ve svém vědeckém zápalu nic nepozoroval.

Vyrušilo ho až zaklepání železné hlavice hole na dveře, takže přestal uchváceně pozorovat kotel. Mužík nerad vstal, sehnul se, aby zhasl hořák, otevřel dveře a vyšel ven na světlo.

Nejdřív myslel, že návštěvníka vůbec nezná. Na cestě na konci zahrady zahlédl předek auta, a tak poznal, jak se sem dostal.

„Ale ne, Tame,“ řekl příchozí, „ty jsi zrovna tak hubený a ošklivý, jako zastara!“

Tamovy oči se zúžily.

„Snad to není pan Merrick?“ řekl překvapeně. „Vy ste se zato změnil, pane!“

V době války byl Merrick jeden z nejchytřejších a nejschopnějších válečných pilotů a Tam měl úplnou pravdu, když řekl, že se změnil. Nebyla to změna k lepšímu. Náhlé bohatství Walteru Merrickovi nesvědčilo: byl nezdravě obtloustlý, pod očima měl váčky a pleť, dříve jako dívčí, dostala nezdravou barvu.

„Já že jsem se změnil?“ řekl Merrick nedbale. „No ty tedy ne. A co to tady provádíš, Tame?“

„Ale vymejšlim takovou věcičku,“ řekl Tam vážně. „Novej nátěr, pane Merrick. Proti ohni a vodě, a možná že na tom jednou vydělám majlant.“

„Ty jsi ženatý, nebo ne?“ zeptal se Merrick, když šel k domu s Tamem, který měl pořád vyhrnuté rukávy.

„Jo,“ odvětil Tam s navyklou opatrností, kterou užíval i při řeči o tak důležitém faktu. „Ale moje paní je pryč - v Americe. Vona je Američanka,“ vysvětloval, „a rodiče ji taky chtěli jednou vidět.“

„Tak jsi slaměný vdovec - hm, to je hloupé.“

Pan Merrick se rozhlížel po útulném obývacím pokoji, do něhož ho Tam zavedl, jako by se mu to tam nelíbilo.

„Proč bydlíš takhle na konci světa - no, pro letecké taxi to není špatné - viděl jsem tvůj inzerát tuhle v Timesech. Jaký stroj to máš?“

„No vobyčejnej, takovejch už ste viděl, pane Merrick,“ řekl Tam. Divil se, proč se nepřítomnost jeho ženy zdála panu Merrickovi „hloupá“. „Má to motor z bombarďáku a křídla ze stíhačky. Koupil jsem části v armádním výprodeji a složil jsem je sám. Chcete se svýzt, pane Merrick?“

Oči mu zlomyslně blýskly.

„Kdepak svézt, propána,“ řekl pan Merrick. „Už na to nemám nervy, Tame - asi už stárnu.“

„Už asi nemáte tu jistotu,“ řekl Tam tiše.

Merrick si sedl na židli u okna a neklidně se rozhlížel.

„Nervy mám v háji, to je fakt,“ připustil. „Řídicí páku bych už nevzal do ruky, třebaže jako pasažér bych letěl, obzvlášť s tebou, Tame.“

„Moh byste mi něco takového sepsat, pane Merrick? Já takový svědectví sbírám.“

Nastala trapná pomlka. Návštěvník pořád neprozradil, proč přišel, a Tam byl na to zvědav.

Nakonec se to dověděl. „Tame,“ řekl Merrick náhle, „já nevím, jak jsi na tom s penězi. Stál bys o kšeft za pět set?“

„Pět set za rok nebo pět set za týden?“ zeptal se Tam.

„Pět set liber za pár dní práce,“ řekl Merrick důležitě. Vstal ze židle a přecházel po pokoji.

„Já ti řeknu, o co jde, Tame,“ začal Merrick, „a pochopíš, že se ti odevzdávám do rukou. Jde o jednu holku.“

„Jo jo, já si to hned myslel,“ řekl Tam tiše.

„Ona je hrozně nešťastná,“ řekl Merrick, který moc vyprávět neuměl a nechal leccos na svém posluchači, aby si to domyslel. „Ona je prostě vdaná za chlapíka, který ji neumí ocenit.“

„Čet sem o takovejch pádech,“ podotkl Tam. „Jen se člověk ožení, a už ho nikdo neocení.“

„Jenže já ji mám rád,“ vysvětloval mu Merrick zarputile, „a ona má ráda mě. Já jsem dost bohatý, Tame. Zdědil jsem po válce všecky strýcovy peníze, a mohu na ni čekat, ale do tohohle podniku se nechci plést, víš.“

„A chcete, aby se do toho zapletla ona?“ řekl Tam suše.

„To je něco jiného,“ mávl Merrick rukou, „ona od něho stejně uteče. On je chudý jak kostelní myš, a holka, která má ráda zábavu, život, divadlo, Tame, a takové věci… tak je z toho celá utrápená.“

„Chudák děvče,“ řekl Tam bez velké lítosti. „Třeba by mohla jít do bijáku? To je taky pěkný.“

„Neblázni,“ řekl Merrick hrubě. „Co bude chodit do kina, když může mít všecko, co srdce ráčí? Ale tohle s tebou probírat nechci. Mohl bys ji dovézt do Paříže a za týden potom zase zpátky, a -“ zaváhal - „no, ty jsi ženatý a nikdo neví, že tu tvoje žena není. Kdyby se někdo ptal, tak řekneš, že tu bydlela…“ skončil trochu udýchaně, protože viděl, že se Tam začíná dívat tvrdě a podezíravě.

„Všechno je to úplně v pořádku,“ dodal spěšně. „Platonické přátelství, chápeš přece, Tame. Bude mít dámský doprovod, a tak vůbec, a za pět stovek to přece stojí.“

„Možná že to stojí za pět tisíc,“ řekl Tam, „ale mě vynechte, pane Merrick. Já věřím, že lásce se má pomáhat, ale co je platonický přátelství, to teda nevím. No a mluvme o jinejch věcech, pane Merrick já vás neviděl vod svatby pana Selbyho. To byl fajn chlap, ten váš kámoš, pane Merrick. Este se pamatuju, jak sestřelil za den šest nepřátelskejch letadel.“

Merrick, který se zase posadil, se rozpačitě zavrtěl a polkl.

„Bezvadnej chlap,“ pokračoval Tam nadšeně, „a jakou si vzal krásnou dámu, pane Merrick. Takový dlouhý zlatý vlasy a voči jak pomněnky. Neviděl ste ho poslední dobou?“

„Ale jo,“ řekl Merrick lhostejně, „občas je vídám. A ona na tebe taky vzpomíná,“ řekl významně, jak se Tamovi zdálo.

„Na mě,“ podivil se Tam. „Ani sem nevěděl, že si mě tenkrát všimla; já sem pořád jed, jak sem u nich byl.“

„Má tě ráda, Tame,“ zdůraznil Merrick, „a věří ti. Zrovna tuhle říkala, že Tam by pro ni určitě udělal cokoli.“

Tam M’Tavish ustoupil dozadu s hlavou na stranu jako zvědavá slepice a s rukama hluboko v kapsách.

„No ne, snad nechcete říct, pane Merrick,“ zeptal se tiše, „že paní Selbyová je ta dáma, co se jí stejská po pařížskejch bulvárech?“

„Ano, je,“ potvrdil druhý umíněně. „No a co, pomůžeš nám?“

Tam hleděl dlouho na zem. Pak šel pomalu ke dveřím a otevřel je.

„Abyste šel, pane Merrick. Bude pršet, jestli se moje kuří oko nemejlí.“

„Dobrá,“ řekl Merrick, celý rudý zlostí, „jestli chceš podrazit starého kamaráda, pak ovšem nemohu nic dělat.“

„Nic tak strašnýho bych neudělal,“ odvětil Tam s chladným sarkasmem. „Pročpak bych vás podrážel, když nejste ženatej; a kdybyste byl, stejně bych nechtěl vaši ženu ani s dámským doprovodem, aby se mnou utekla do Paříže. No tak pudete?“ Jeho hlas se třásl potlačovaným vztekem, a pan Merrick se ani neohlédl, když kráčel vydlážděnou zahradní cestičkou k čekajícímu autu.

Tam se vrátil domů celý rozčilený. Takovéhle problémy často nepotkával, a když uviděl ošklivé stránky života, možná ošklivější než válečná pole Francie a Flander, bylo mu z toho špatně.

Než nastoupil k letectvu, byl mechanikem v glasgowské továrně a žil velmi přísně. Válku nenáviděl: válka byla to hlavní, co měl proti společnosti, a pevně odmítal narukovat, až ho přilákalo létání. Byly ale věci, které nenáviděl ještě víc než válku.

Slyšel o nečistých věcech a také je vídal, ale pokládal je za součást poměrů, v nichž se octl. Byl pouhým pozorovatelem, jehož nikdy nenapadlo, že by se také mohl zúčastnit nemravností, které ho ani neurážely, ani nezajímaly.

Hned tak něco ho nešokovalo, ale teď, když si sedl, aby si promyslel situaci, do které se odpoledne dostal, nejdřív byl z toho zmaten, pak otřesen. Malého Selbyho měl rád, a to hlavně pro jeho nešikovnost. Byl to nejhorší pilot v celé armádě, rozbil při přistání víc letadel než kdo jiný a tolikrát vyvázl z následků svých chyb, že se mu říkalo Nesmrtelný Selby. Byl to přímý mužíček, se srdcem velkým jako jeho hlava, beze strachu nebo zlomyslnosti. Nakonec ho přeložili do taktické kanceláře pluku, kde se docela proslavil. Tam mu šel na svatbu a svým kritickým způsobem obdivoval jeho nadýchanou nevěstinku. Tam neuměl posuzovat ženy. Ať byly jakékoli, žádná se nemohla rovnat té, jež nosila jeho jméno a jež byla právě nyní s buclatým synkem na návštěvě za oceánem. Člověk by nevěřil, že taková dívka, jako je paní Selbyová… a přesto Tam v nejhlubším nitru věděl, že Merrick mluvil pravdu. Jít za ukřivděným manželem bylo nemožné. Varovat samotnou dívku se Tam neodvážil.

Vrátil se do kůlny, aby zjistil, že půl jeho vzácné barvy přeteklo na podlahu, čímž plynový hořák zhasl a unikající plyn se přidal k ostatním zápachům.

Až za týden našel čas, aby se vydal do Londýna. Dříve to nešlo, protože musel dokončit svůj experiment a musel také letět do Cornwallu.

Zjistil, že Selby je zaměstnán u jedné firmy městských architektů, ale v práci ho nenašel. Nebyl tam už po tři dny. Tam se vyptal na jeho adresu a pak odjel autobusem do Hampsteadu, aby ho navštívil doma, aniž by měl přesně rozmyšleno, co mu řekne nebo jak mu vysvětlí svou návštěvu.

Měl také nepříjemný dojem, že paní Selbyová ví o jeho odmítnutí pomoci Merrickovi, a vědomí toho, že ví o jejím tajemství, bude jistě pro ně oba nemilé.

Ale vilka byla zamčená. Nikdo neodpovídal na jeho klepání; záclony byly zatažené. Zeptal se souseda a ten byl tak opatrně diskrétní, že Tamovi pokleslo srdce. Pak naštěstí potkal hovorného mlékaře a ten mu podal znepokojivé informace.

Paní Selbyová odešla, nikdo neví kam. Nechala dopis, který služka viděla, jak ho Selby čte večer po návratu. Druhého dne zamkl dům a sám také zmizel bůhvíkam.

Mlékař si byl jist, že ta dáma utekla a že se manžel vydal za ní, a Tam s tím souhlasil až do chvíle, kdy si přečetl příští týden v novinách, že John Selby, bývalý důstojník Královského letectva, byl zatčen pro opilost a výtržnictví v západním Londýně a byl propuštěn s varováním.

Tam jel znovu do Londýna a hledal starého kamaráda. Na policii mu dali adresu, kterou jim zatčený řekl. Ukázalo se, že je to pokoj v Bloomsbury a že jej Selby den po zatčení opustil.

Tam se smutně vrátil ke svým pokusům.

Čtyři dny před vánoci dostal dopis a písmo na obálce se mu zdálo povědomé. Otevřel ho a zjistil, že mu píše Selby a že je v Tunbridge Wells.

Milý Tame,

slyšel jsem, že jsi mě hledal a mrzí mě, že jsme se minuli. Jsem v sanatoriu a je to se mnou nevalné, ale doufám, že nás přijdeš navštívit, až se dostanu ven, což bude někdy po Novém roce. Žena tě ráda uvidí. Byla na nějakou dobu pryč, ale už je zpátky ve městě.

Tam četl dopis ještě jednou. „Už je zpátky ve městě.“ Zamračil se, ale pak se po jeho tváři rozšířil úsměv a on se vrátil ke své práci. Natíral svůj stroj novým nátěrem, na který přece jen přišel, nátěrem, o nějž se pokoušeli také jiní vynálezci a který činil i měkké dřevo odolným proti ohni. Strčil dřevo namočené do toho zázraku do krbu a vytáhl je horké, ale nehořící. Pevné malé letecké taxi pod jeho neúnavným štětcem zelenalo, a s pomocí maličkého pomocníka natíral trup, křídla, kormidlo a elevátory žáruvzdorným nátěrem, dokud na práci viděli.

Na Štědrý večer s tím byl hotov. Byl studený, šedivý den, jihozápadní vichr se už vyčerpal a vystřídala jej dešťová přeháňka. Tam jako většina Skotů slavil spíš Nový rok než Štědrý den, a tak zalezl domů, aby si četl.

Měl čtení na dvou dlouhých policích a byla to literatura nepříliš vídaná v knihovnách obyčejných čtenářů. Byly to dobrodružné knihy, jaké těší mladá srdce. Příběhy odvážných kovbojů, strašlivých ničemů a neuvěřitelně chytrých detektivů, kteří vyřeší na poslední stránce to, na co přišel čtenář už na straně druhé. Vyprávění o hrdinských mladých námořnících, kteří poroučejí v hodině nebezpečí z lodního můstku kapitánům a dovedou svou odvážnou loď až do bezpečného přístavu za potlesku krásných pasažérek. Pro Tama to byly poklady, lidštější a opravdovější než příběhy Frixe, Odyssea nebo delfského Apollóna.

Naplnil si dýmku a usadil se pohodlně do křesla a pak už bylo ticho přerušováno jen dešťovou vodou kapající z okapů nebo klapáním uvolněného prkna na kůlně. Nakonec to uvolněné prkno šlo Tamovi na nervy, a tak vstal, vzal si holínky a vyšel do tmy s kladivem a hřebíky. Přibil prkno, otevřel dveře do hangáru a podíval se na letadlo. Sáhl na lesklý nátěr prstem a otřel prst do montérek, než odešel a zamkl za sebou. Jak se blížil k domu, uslyšel ostré zvonění. Byl to telefon a běžel ho zvednout.

„Je to pan M’Tavish?“ zeptal se někdo.

„To jsem já,“ přisvědčil Tam.

„Máme pro vás na dnes večer práci.“

„A kdo volá?“ ptal se Tam.

Uslyšel jméno firmy, která mu byla zcela neznámá.

„Dneska není počasí na lítání,“ odrazoval Tam mluvčího, protože ho víc lákal příjemný oheň a otevřená knížka na stole. „Nesvítí měsíc a -“

„Ale bylo by to sto guinejí za každou cestu,“ odpověděl hlas. „Déšť přestal a vítr se stočil na západ. A je to otázka života a smrti, pane M’Tavishi.“

Tam se škrábal na bradě.

„Nepočkalo by to do rána?“ smlouval.

„Ne,“ řekl hlas rozhodně. „Jednoho pána kousl vzteklý pes. Musí do Paříže do Pasteurova institutu pro injekci. Můžete s ním být zpátky brzo ráno.“

„A to u nás není žádný Pasteurův institut?“ podivil se Tam.

„Tohle je zvláštní případ,“ řekl mluvčí netrpělivě. „Vezmete ho nebo ne?“

„Jak dlouho mu to bude trvat?“ zeptal se Tam.

„Bude u vás za hodinu,“ zněla odpověď.

Tam se podíval na hodinky. Bylo osm hodin.

„Tak jo,“ řekl. „Ví, kde bydlím? Budu ho čekat na poli.“

„Rozsviťte lampu,“ poroučel hlas. „On přijede na motorce.“

„A odkud mluvíte?“ zeptal se Tam.

„Z Londýna,“ odpověděl hlas a nato je přerušili.

Tam položil sluchátko, dal před oheň mřížku, a pak se šel převléknout. Za čtvrt hodiny nato vyjel pracně s letadlem z hangáru a naplnil nádrže. Pak dotáhl stroj na konec pronajatého pole. Nočního letu se nebál, zvlášť když už vítr ustával a ukazovaly se hvězdy.

Po půlhodině čekání uslyšel hučení přijíždějící motorky. Za chvíli se zastavila a on zamával lucernou. Za několik minut k němu přicházel z temnoty nějaký muž. Zabránil Tamovi, aby na něj posvítil lucernou, tím, že se zastavil a zapálil si cigaretu. Tam zahlédl člověka s krátce zastřiženou šedou bradou a huňatým černým obočím.

„Kouřit se nesmí, pane,“ řekl Tam.

„Ne?“ odvětil druhý krátce a zahodil cigaretu. „Můžeme letět?“

„Akorát nahodím vrtuli,“ řekl Tam a šel to udělat.

„Raději si vemte peníze,“ podával mu pasažér hrst bankovek.

„To by bylo počkalo,“ řekl Tam zdvořile. Nicméně si peníze zapnul do kapsy. Cizinec, jak pozoroval, byl pro let dobře oblečen do koženého kabátu.

„Kde chcete přistát?“ zeptal se Tam. „Letiště sou tam dvě.“

„Jedno je na východ od města - to staré armádní.“

„To se teď neužívá,“ namítl Tam.

„Nevadí, je to nejblíž k - k institutu.“

Tam se na něj podíval podezřívavě. Na podloudníka nevypadal, taky neměl žádné zavazadlo, a věci, na nichž podloudníci vydělávají, bývají objemné. Tam věděl, že by neměl vysazovat cestujícího nikde jinde než na oficiálních letištích, ale co do práva nebyl tak úzkostlivý. Vlastně byl v nitru revolucionář. Všechna pravidla ho rozčilovala, a vždycky když se seznámil s novým pravidlem, měl hned chuť je porušit.

„Dokážete tu potom zase přistát?“ zeptal se pasažér.

„Se ví,“ řekl Tam lakonicky.

Za deset minut se stroj vznášel mlhovinou mraku a chvílemi zahlédli dole zemi. Jiskřičky světel ve velkých vzdálenostech znamenaly vesnice a špendlíkové hlavičky světel v řadách města.

Teď byli nad mořem a letadlo se otřásalo ve vzduchových vlnách, zanechaných tu bouří.

Živé úzké paprsky světla znamenaly Calais a sloup světla majáku na letišti je vedl po obloze. Brzy se na obzoru objevila Paříž, záplava bílých a žlutých světel, a Tam zahnul nalevo a hleděl dolů na přistávací plochu, kterou znával tak dobře za války. Ležela uprostřed trojúhelníku, jehož základnu tvořily bílé oblouky železniční vlečky a vrchol plamen vysoké pece, zářící modrým světlem.

Tam tady naposled přistával před osmnácti měsíci. Letiště mohlo být zastavěné, nebo, což by bylo ještě horší, zaneřáděné armádními krámy jako tak mnohá jiná letiště.

V černé prázdnotě, do níž mířil nos jeho letadla, nic neviděl. Snášel se dolů, stále dolů, kontroloval přistání pouhými štěrbinkami očí, spustil příď ještě malinko níže, narovnal stroj a bez nehody přistál.

„A sme tu, pane,“ řekl. „Kdypak budete chtít zpátky?“

Muž lehce seskočil. „Kdybych nepřišel do tří, tak se nevrátím vůbec,“ a dodal: „To by si mě nechali v institutu na další vyšetření.“

„Tak dobře, pane,“ řekl Tam vážně. „Do města to máte nejlíp kolem kolejí. Na cestu narazíte o půl kilometru dál.“

Cizinec se nenamáhal s odpovědí. Zmizel do tmy a Tama napadlo, že se ho ani nezeptal na jméno. Zapálil si dýmku a vyšel si kolem stroje, když tu ucítil pod nohama něco měkkého a posvítil na to baterkou. Byl to cizincův kožený kabát, rukavice a kukla. Zřejmě měl v kapse nějakou látkovou čepici. Tam pohlédl na kabát a ušklíbl se, protože viděl, že je postříkán žáruvzdorným nátěrem, který byl ve všech směrech dokonalý až na to, že nechtěl uschnout.

Té noci zrovna měl pan Merrick společnost v hostinci U čínského psa, kde se scházela celá mondénní Paříž. V jedenáct večer pro většinu hostů veselí teprve začínalo. Pan Merrick začal s oslavováním už odpoledne v Americkém baru u Pangianase a teď v jedenáct už vedl slzavé řeči o nestálosti žen. Společnost ho zaujatě poslouchala. Walter Merrick byl totiž velmi bohatý mladík a takoví jsou vždycky vyslechnuti uctivě. Orchestr zrovna spustil Donna e mobile a to vyvolalo celou jeho přednášku a dalo jí obsah. Začal s přípitkem na „nepřítomné víly“ a většina společnosti věděla, kdo jeho víla je a kam mu uletěla.

„Uznávám, že jsem na ni byl trochu nepříjemný,“ mluvil pan Merrick těžkým jazykem. „Ale když ženská skučí celou dobu po jiném chlapovi, tak co máte dělat? Tak jsem ji vyhodil! Nudila mě, byl jsem z ní celý utahaný, ale děvčata, já ji stejně miluju!“

Setřel dvě opilecké slzy.

„Ona má nemožného manžela, úplného blázna -“

Mluvil o něm upřímně a tak, že to slušný člověk mohl těžko poslouchat. Takový by opustil tu pozlacenou místnost se zrcadly a dopil by vděčně na čerstvém božím vzduchu. Jenomže známosti, které měl Walter Merrick - a on nabral známosti v každém kabaretu - mu nerozuměly dobře, když mluvil anglicky, a kdyby byly rozuměly, stejně by jim to nevadilo.

„Já si o ženských myslím…“ začal zase Merrick po malé chvíli.

Došel až tam, když se dveře pomalu otevřely. Stál v nich muž s ocelově šedou bradou. Omámený hostitel ho chvíli neviděl, a když si ho konečně všiml, jeho obtloustlá tvář se zamračila.

„Hele, kdo u čerta jste?“ zeptal se.

Cizinec neodpověděl. Zvedl revolver, který držel v ruce, a dvakrát vystřelil. Walter Merrick padl mrtev přes stůl. Než ti nejvyděšenější mohli vykřiknout, dveře se zabouchly a klíč se otočil v zámku.

Bylo půl jedné, když se Tamovi zdálo, že slyší, jak někdo k němu přichází, a rozsvítil baterku.

„Tady jste!“ řekl hlas. „Zhasněte tu baterku. Jste připraven?“

„Jo,“ odvětil Tam. „Dostal jste, co jste chtěl?“

„Ano,“ odpověděl muž krátce.

V pořádku nastartovali, ale až nad Abbeville si Tam vzpomněl na kožený kabát, který strčil do trupu. Naklonil se dopředu a poklepal muži na rameno.

„Máte kabát pod sedadlem!“ zařval a viděl, že pasažér pokývl, ale že se nepokusil ochránit před ostrým jihozápadním větrem.

Tam doletěl bezchybně až do Horshamu podle světel na zemi, která znal, a přistál ve tmě, nenamáhaje se zapnout magnéziové osvětlení pod špičkami křídel. Rozloučil se s cizincem ve čtyři a slyšel hukot jeho motorky stále slaběji, jak odjížděl k Horshamu. Pak se obrátil, aby zaparkoval letadlo.

„Veselé vánoce, hochu,“ řekl si chmurně, když stál před zrcadlem v ložnici. „Pilot si bezvadnej, ale jako vynálezce nestojíš za nic.“ Trvalo mu ještě hodinu, než se zbavil nátěru, který se nedržel na ničem, než na jeho šatech.

Později ráno nad skromnou snídaní si přečetl o vraždě Waltera Merricka. Reportéři barvitě popisovali orgie, které jeho smrti předcházely, a jeden opakoval téměř přesně jeho opilé kázání. Tam si to přečetl několikrát. Pak složil noviny a s největším klidem pokračoval ve své snídani. Teď pochopil příběh o hlouposti May Selbyové v celé jeho ošklivosti, třebaže se tu neuvádělo žádné jméno. Tam uhodl, kdo byla ta žena, která nudila vybíravého pana Metrická a kterou vyhodil.

Odpoledne vytáhl své malé dvousedadlové auto a jel do Tunbridge Wells, což bylo asi dvacet mil.

Nedalo mu velkou práci najít sanatorium, kde se nalézal Selby, a vrchní sestra ho hned vzala do velkého pokoje, kde nemocný ležel.

„Ne, není to s ním tak zlé,“ odpověděla na jeho otázky. „Pan Selby jen potřebuje klid a ticho. Trochu mu jen vypověděly nervy.“

„Je tady dlouho?“

„Asi přes týden,“ řekla vrchní sestra. „Má pokoj v přízemí v jednom křídle. Spí tak špatně, že ho každý hluk probudí. Teď je s ním paní Selbyová.“

Tam se okamžitě zarazil. „Paní Selbyová?“ zeptal se zděšeně, a pak nabral dlouze dech. „Tak fajn, dyž budete tak hodná, paní, ukažte mi cestu.“

Selby byl v posteli, byl to světlovlasý mladík s trochu pohublou a unavenou tváří, ale pozdravil Tama úsměvem a pokývnutím.

„To jsem rád, že tě vidím, Tame,“ řekl. „Dostals můj dopis, viď.“

„Jo, dostal. Brej den, paní Selbyová.“

Dívka, sedící vedle manželovy postele, vstala a podala mu ruku. Její hezká tvář dospěla do duchovnější krásy, zdálo se Tamovi. Její oči na něj nehleděly vyzývavě, jak očekával. Setkala se s ním s jistotou, kterou dává moudrost svatému i hříšníkovi a jež pochází ze znalosti toho nejhoršího. Měla červené oči a Selby svou rychlou intuicí asi pochopil, že si toho Tam všiml.

„Mou ženu rozesmutnila smrt našeho starého přítele,“ řekl. „Pamatuješ se na Merricka, Tame?“

Otázal se tak chladnokrevně, že to Tamovi vzalo dech.

„Jo, pamatuju,“ řekl po pauze.

„To je ten člověk, kterého včera zastřelili v Paříži,“ řekl Selby jemně. Tam na něj fascinovaně hleděl.

„Neříkejte,“ poznamenal.

„Nebyls poslední dobou v Paříži?“ zeptal se Selby neočekávaně.

Tam chvíli mlčel a pak zavrtěl hlavou. „Ne, už sem tam nebyl pár měsíců,“ řekl hlasem stejně pevným jako Selby.

Paní Selbyová za chvíli odešla a Tam zůstal s nemocným sám.

„To je krásnej pokoj, co tu máte, pane Selby,“ řekl. „Takový veliký vokno, a člověk z něho seskočí do zahrady jako nic. A v garáži by klidně mohla bejt motorka.“

Pokývl hlavou k otevřenému oknu.

„To by asi mohla, Tame,“ řekl Selby tiše.

Tam si rozčileně mnul bradu. „Pane Selby, pamatujete, jak sme měli ve Francii legraci s tim divadlem? Bylo to fajn. A jak ste se převlík za starýho pána, že by vás nejlepší kamarád nepoznal?“

Selby neodpověděl.

„No tak já pudu,“ řekl Tam a podal mu ruku.

Druhý zaváhal a pak mu ji rychle stiskl.

Tam mu na chvíli podržel ruku, pak ji otočil dlaní nahoru. Přes prsty se táhla slabá zelená skvrna.

„To pude pryč jenom pemzou,“ řekl Tam a pomalu odcházel ke dveřím.

Podržel ještě dveře a otočil se.

„To ste nevěděl, pane Selby,“ řekl vyčítavě, „že se v éru nekouří? To nebylo fachmanský, to teda vůbec ne.“

Puček ze Slipperu

I.

Puček měl nepochybně řečnický talent. Když ještě byl dvanáctiletým buclatým mrňousem, nacpaným do úhledné uniformy, měl jednou k veliteli válečné lodi Britannia takovou řeč (bylo to na téma stravování), že se ten důstojník urazil; když se probral z ohromení, zarazil mu vycházku na pobřeží a hrozil mu, že ho vyhodí.

Lidé mysleli, že je tak drzý, ale ve skutečnosti to byl dar řečnictví. Hoši z Britannie mu říkali Démosthenés Junior, ale to bylo moc dlouhé, a tak mu zůstal Puček, který mu patřil právem, protože právě tak ve své uniformě vypadal.

Řečnil od Hongkongu do Chathamu, z Beninu do Sydney. Oslovoval admirály, kapitány, velitele navigátory - a občas i lordy admirality.

Mluvil o sobě vážně a střízlivě, jako by držel kolo osudu, a ti, kdo ho potkali poprvé, začali po jeho řeči otevřeně nebo potajmu vzlykat a nakonec skončili v hlubokém obdivu.

Kdyby Puček nebyl dobrý hoch, výborný námořník a jeden z nejlepších důstojníků na torpédoborci, byla by s ním nuda. Ale takhle ho lidé hledali, aby se s ním poradili, a dokonce admirálové, kteří měli zařídit nějakou místní záležitost pro námořnictvo, přicházeli za Pučkem, aby si poslechli jeho řeči.

Jednoho dne v červenci přijel Puček Church na nábřeží ve svém malém žlutém sportovním autě. Měl na sobě prudce hnědý oblek a nad kulatou, červenou cherubínskou tváří čněl šedý cylindr. Mezi zuby měl dlouhý doutník a tvářil se smutně.

Zastavil vůz s trhnutím na přistávacím molu a pomalu vylezl.

Čekající poddůstojník se dotkl čapky. „Vlajková loď vydala signál Přidejte páry, pane,“ řekl.

„Vlajková loď vydala signál, aby se přidalo páry,“ opakoval Puček bezmyšlenkovitě. „Jo, opravdu?“

Pohlížel na své autíčko melancholicky a potřásl hlavou. „Nikdy více, vozidlo osudu,“ pravil.

Hlavní poddůstojník rozpačitě zašoupal bosými prsty. „Prosím, pane?“ řekl.

Puček pohlédl na svého podřízeného. „Jmenujete se Vozidlo?“

„Ne, pane, Samson.“

„Pak jsem nemluvil s vámi, Samsone.“

A dále hleděl na své auto.

Ze zavazadlového prostoru vzadu vylezl šofér a zadíval se na vozidlo úzkostlivě a poněkud vyčítavě.

Puček zamával hůlkou, pošoupl si cylindr z čela a vzdychl.

„Synu,“ pravil, „vezmi auto do Plymouthu - možná že se tam dostanu, kdo zná nezbadatelné cesty Prozřetelnosti? Jestli tam nepřijedu, zajdi každé ráno do Drake’s Lodge za slečnou Gillanderovou a nabídni jí auto, že jí je k dispozici od rána do večera, kdy chce. Řekni jí -“

Zde se zarazil. I Puček chápal, jak nevhodné je posílat tragické zvěsti po šoférovi a navíc v přítomnosti hrubého a zvědavého námořníka, který hned bude všechno opakovat v kantýně poddůstojníků.

Navíc tu byla možnost, že válečná loď se dostane do Devonportu, kde by mohl zprávu vyřídit sám.

„Signál k odjezdu, pane,“ řekl poddůstojník.

„Hrom do signálu k odjezdu!“ bouřil se Puček.

Obrátil se a sešel pomalu po schůdcích a šikovně nastoupil do poskakujícího člunu.

„Odraz,“ řekl a usadil se v maličké kabince, zatímco člun tančil po sluncem ozářené vodě Falmouthu k lodi Ironside.

„Nač jsi čekal, Pučku, u čerta?“ zeptal se ho pak kapitán ve spravedlivém hněvu. „Už jsem tě tu chtěl nechat.“

Puček smekl cylindr. „Pane, jsou okamžiky v životě, kdy se předtucha chvěje na okraji trapné skutečnosti.“

„Hoď sebou a vylez,“ přerušil ho kapitán stručně. „Pojď na můstek, potřebuji s tebou mluvit.“

„Plujeme do Devonportu,“ sdělil mu kapitán Benson za deset minut, když spolu stáli na můstku válečného plavidla. „Asi jsi slyšel zprávy?“

Puček sklonil hlavu. „Odpluje příští středu,“ řekl s velebnou rezignací. „Myslete si o mně, pane, že jsem sentimentální osel - nu, pane, jak řekl starouš Sokrates nebo Platón nebo jiný důstojník -“

„Kdože odpluje?“ otázal se překvapený velitel. „Já jsem o žádném odplouvání nemluvil.“

„Já myslel, že mluvíte o slečně Gillanderové, pane,“ řekl Puček celý rudý.

Kapitánovi zaškubalo rty. „Nic tak důležitého,“ řekl vážně, „jsou to jen evropské problémy a ty jsi odvelen na Slipper ke zvláštní službě.“

A tak se stalo, že se Puček shledal s Jo Gillanderovou znovu. Potkal ji ve velkém voňavém salónu nad Hardem a dívala se na něj nepochybně potěšeně.

Byla to maličká dívka, ale s tak krásnou postavičkou, že jste úplně zapomněli, že je tak malá. Měla jemně modelovanou a jemně zbarvenou tvář. V očích jí poskakoval smích, ale tak něžně, že se zdálo, že slzy jsou nedaleko.

„Já jsem tu tvou strašnou loď viděla přijíždět,“ řekla a pohybem ruky ho zvala, aby si sedl vedle ní.

Puček si pro ni ovšem připravil řeč obzvláště mohutně barvitou. Ze světa k této dámičce to byl přirozený přechod.

„Není na místě,“ skončil vážně, „abych předpovídal strašlivé a nesmírné následky v situaci, která se sama vyvíjí ke svému předurčenému hrůznému konci. Jaká jiskra rétoriky, jaká pochodeň výmluvnosti konečně zapálí prachárnu, změní osudy lidí a vrhne do tavicího kotle osudy národů, kdo ví - ale já mohu jen s největší vážností říci, slečno Gillanderová, že vás miluji.“

Zvedla jemně ruku, aby ho zarazila, ale v jejích očích byla vlídnost a smích zmizel.

„Pro vás,“ pokračoval, „jsem ochoten v každou chvíli - jak jen to dovolují povinnosti služby - vyhlásit válku celému světu; odmítněte mě, jako jste to už nejednou, ba mnohokrát udělala, a uvidíte, jak se svět zachvěje před bezohledným mužem se zlomeným srdcem.“

Byl to ovšem nesmysl. Vysvětlila mu to v několika slovech. Nešlo ani tak o rozdíl v jejich majetku, protože ona sice byla americká dědička a měla miliony, ale Puček na tom také nebyl špatně. Ani rodiče nic nenamítali, protože ona už žádné rodiče neměla. Také se nedalo říci, že by Pucka neměla ráda - jenomže, a tady byla pravda, kterou mu nemohla prozradit, Puček pro ni nebyl žádný hrdina. Vypadal tak nemožně nehrdinsky. Byl tlustý, to se nedalo přehlédnout, byl baculatý, vypadal jako miminko.

Ona zbožňovala vysoké muže se smutnými, ostře řezanými rysy a s šedivějícími spánky. Puček vypadal, že může být každou chvíli plešatý.

Začala mu vysvětlovat, proč si ho nemůže vzít, a obcházela přitom vlastní důvod co nejopatrněji.

Puček se s těžkým srdcem vracel do přístavu, aby naložil na Slipper potraviny.

Bylo to poprvé, kdy dostal velení při důležitější akci, ale neměl z toho žádnou radost. Slipper byla báječná lodička, udělala osmadvacet uzlů; lehce vyzbrojený, nechráněný křižník určený k obraně lodí - štíhlý, rychlý, nebezpečný, s jakým uměl Puček zacházet lépe než kdokoli jiný v armádě.

Ale jeho srdce zůstalo v Drake’s Lodge u dívky, jejíž odjezd den ode dne zdržoval.

Nakonec už mluvila velmi rozhodně, protože byla rozzlobená, ani ne tak na jeho neodbytnost, jako proto, že ji zastihl v jedenáct dopoledne, jak se snaží nacpat metr krychlový šatstva do půlmetrového prostoru.

Paroplavební společnost jí poslala zoufalé varování, že musí omezit svá zavazadla na minimum, protože válka je ve vzduchu a prostory parníku Germanie jsou zapotřebí pro přepravu cestujících.

„Pochopte konečně, kapitáne Churchi,“ řekla pořád ještě vlídně, ale tentokrát už nepříjemně, „já se vdávat nemohu; vy nejste ten muž, kterého bych chtěla -“

Tak, a je to venku!

Puček stál celý zkoprnělý. Jakého muže by to chtěla?

„Asi na vás působí to horko, slečno Gillanderová,“ řekl jemně, „psychologie počasí ve vztahu k lidským záležitostem už často - zkrátka, co je na mně špatného?“

„Já vás nechci,“ řekla a kousla se do rtů.

Nastalo dlouhé a bolestné ticho.

„Ach,“ Puček začal hledat čepici, „no tak dobře.“ Šel ke dveřím a otočil se k ní s největší vážností. „Za všechny další události jste zodpovědná vy.“

Nevšímala si nespravedlnosti této hrozby. „Přece nechcete -“ začala rozčileně.

„Mapa Evropy se celá změní,“ řekl Puček a odešel.

Od té chvíle byla v Pučkových očích válka nevyhnutelná.

II.

Slipper pomalu plul šeřícím se mořem, světla zhasnutá, šedý stín na šedém moři. Za ním se nezřetelně rýsovalo pobřeží Irska.

Puček stál na můstku a vedle něho jeho první poručík. Telegraf vyklepal „pomalu vpřeď. Puček pohlédl na hodinky, přiklopil víčko a vytáhl z kapsy obálku s mnoha pečetěmi. Podal ji beze slova prvnímu poručíkovi, jenž prohlédl pečetě a podal obálku zpět svému veliteli.

Puček roztrhl obálku a přečetl rozkaz.

„Doprovoďte Germanii na šířku… telegrafujte mi, až toto otevřete… dávejte pozor na nepřátelské torpédoborce, ve vašem okolí jsou čtyři…“

Byly tu další instrukce, týkající se jisté uhelné lodi, která na něj bude čekat na určitém místě - psalo se tu i o dalších uhelných lodích, pomáhajících možná nepříteli. Puček věděl o Germanii všecko. V novinách se psalo o její nesmírné rychlosti, omezeném místě pro pasažéry, a co bylo nejdůležitější, že veze dva miliony liber zlata.

„Proč k čertu posílají zlato do Ameriky?“ zeptal se nabručeně. „Teď zrovna by zlato snad mělo sedět doma, když se vede válka.“

„Přepravu si objednala už před mnoha měsíci americká pokladna, pane,“ odpověděl poručík. „Prosím vás - přece nemůžeme ukrást zlato neutrálům!“

„Ale proč si to neodvezou Američani na své lodi?“ namítal Puček. „Copak nevíš, že tady někde je Stuttgart a Altonal dva nejrychlejší křižníky, které mají Holanďani? Jseš si vědom, že na Germanii jsou jemné dámy, které se děsí pouhého pomyšlení na válku? Proboha!“ - potřásl dramaticky pěstí k nebi - „raději bych viděl proklaté hranice Evropy, jak se zmítají v hadovitých křečích, než by jediný záchvěv strachu -“

„Telegram z vlajkové lodi, pane.“

Telegrafista přišel na palubu s kouskem papíru. Puček na něj pohlédl.

„Upřímnost, oddaný, Portsmouth, sváděný,“ bylo na něm napsáno.

„Dekóduj to,“ řekl, a za tři minuty byla zpráva v jeho rukou.

„Plují k vám torpédoborce kryjící Stuttgart.“

Puček pokývl. Měl na sobě šedé flanelové kalhoty a šedý svetr, pochmurné pracovní oblečení na práci, již měl před sebou. Byl nyní námořníkem, opatrným, pohotovým a napjatým.

Telegraf vyklepal „přímo vpřed“ a rychlý Slipper se rozjel bystře vodou, rozrážeje těžké moře boky jako nožem. Šeřilo se, ale nebyla mlha. Důstojníci prohledávali moře před sebou dalekohledy, ale nikde nic. Padla tma a teprve potom uviděl Puček něco na pravoboku.

Byl to pouhý pruh pěny na vodě, ale hýbal se. Jako by někdo táhl po vodě peříčko na konci neviditelné kotvy.

„Ponorka na pravoboku,“ zvolal a Slipper se okamžitě naklonil na bok jako želva, aby se postavil k nebezpečí přídí.

„Bum!“ Z děla na pravoboku na přední baterii vyšlehl sloup ohně. Bílé paprsky dvou reflektorů se okamžitě zaměřily na peříčko.

Puckův prst se dotkl knoflíku a za dvě vteřiny vyletěl z přídě do vody dlouhý předmět podobný rybě - vypadal jako živý, jak se rychle a rovně hnal za svou obětí.

„Bum!“ Výstřel z druhého děla pokropil vodní tříští zadní část peříčka, které se nyní pohybovalo v kruhu, připravené vyslat smrtící střelu na Slipper.

Ponorka byla napůl otočena, když ji zasáhlo britské torpédo. Vysoko do vzduchu vystříkl velký gejzír vody a černých trosek. Ohlušující exploze a pak ticho.

„Spusťte člun!“ zařval Puček a člun byl hned spuštěn přes bok, aby sebral zbytky nešťastné posádky.

„Fuj!“ utřel si Puček čelo, když se člun vrátil bez úspěchu.

Sotva byl naložen, přišel druhý útok. V bílých paprscích reflektorů se objevily dva torpédoborce, zatímco Slipper nabíral rychlost. Čtyři děla na pravoboku Slipperu promluvila najednou a přes vodu se ozval zvuk, jako když vysypete pytel starého železa.

„Dostal to,“ začal Puček, když tu můstek, na němž stál, zasáhla zbloudilá bláznivá střepina, která odnesla zábradlí a telegraf a div nevzala s sebou i Pucka. Byl to poslední výstřel z torpédoborce. Opět vylétl vesele z torpédové hlavně na přídi předmět podobný rybě. Na cestě potkal jiný, který právě minul houpající se záď Slipperu… Torpédoborec se ponořil přídí dolů ve vodním víru.

Druhá loď však byla ještě na vodě, třebaže poškozená. Děla na zádi Slipperu do ní bombardovala ze všech sil, ale vzdálenost mezi nimi se zvětšovala.

„Telegrafujte vlajkové lodi,“ přikázal Puček, „ať na ni pošlou pár torpédoborců.“

Ale nelíbilo se mu to. Pracoval tu naslepo. Někde za obzorem moře hrál někdo jakousi hru a používal přitom Slipperu jako figurky. Někde v té velké budově v samém srdci Londýna ho klidně pozorovali hráči - a možná že jej obětovali, aby z jeho oběti něco získali, přičemž on nevěděl, o co jde.

Prohledal znovu moře dalekohledem na noční vidění. Nehledal nepřátelský křižník; Stuttgart byl tisíc mil daleko. Hledal Germanii. Ve skutečnosti vyděšená Germanie prchala nejvyšší rychlostí se svým vzácným nákladem k novoanglickému pobřeží.

Puček se rozloučil s křižníkovým loďstvem u Brow Head a dostal rozkazy od šedovlasého mladého admirála.

„Tady máte rozkazy,“ řekl mu admirál a podal mu zapečetěný balíček. „Nečekají vás myslím žádné problémy - držte se na jih od kursu Germanie. Uhlí naložte v Halifaxu a hlaste se C.I .C. v severním Atlantiku.“

„Bůh chraň, pane, abych se hádal o vysoké strategii války,“ namítl Puček, „ale veliký parník s pasažéry a spoustou zlata vyžaduje snad mnohem větší ochranu, než mohu poskytnout já“

„Moc neřečněte, vy neposlušný drzoune,“ pravil admirál. „Pravděpodobně nikoho nepotkáte, a kdyby, můžete zajet ke Germanii, naložit slečnu Gillanderovou a vydat se k opuštěnému ostrovu.“

Puček se zarděl a slezl po žebříku, proklínaje všecky vysoké důstojníky, kteří roznášeli drby o jeho soukromých věcech.

A tak flotila odplula na východ a muž, který hlídal na irském pobřeží mimo dohled pobřežních hlídek, si pečlivě zaznamenal směr, odešel k nejbližší poště a odtud se telegraficky vlídně dotazoval po matčině zdraví.

Hodinu nato německá Severoatlantická eskadra dostala zprávu z Togolandu, že bohatá kořist Germanie odplula do Ameriky, doprovázena jen bezvýznamným nechráněným křižníkem.

Telegrafické zprávy se křižovaly na všechny strany, a zatímco dva torpédoborce a ponorka vypluly ze svých tajných základen, aby odřízly Slipper, eskadra křižníku se připravila k převzetí zlata.

III.

Na palubě Germanie panovalo jisté napětí, které se přenášelo bůhvíjak od lodních důstojníků, kteří věděli o nebezpečí, k pasažérům, kteří nevěděli nic.

Jo Gillanderová ležela ve velkém palubním lehátku a nacházela v tom napětí jistou melancholickou úlevu, hledíc vážnýma očima na obzor. Potřebovala myslet na něco jiného. Měla totiž pořád v hlavě ten nehrdinský zjev tlustého mladého námořního důstojníka a v uších jí zněla jeho pochmurná řeč. Slabě se usmála, ale úsměv hned zmizel.

Neuvědomila si, jak velké místo zaujímá v jejím srdci a v jejích myšlenkách. Lehce se zamračila, když se na lehátko vedle ní spustila úhledná postarší postava von Sedligtze. Znala ho už několik let. Pracoval na vyslanectví ve Washingtonu, neustále se usmíval, měl čistou pleť a pečlivě vykartáčovaný knír.

„Už budete brzo ve své svobodné zemi,“ usmíval se, „pryč z té strašné války, co? Brzo tu válku zarazíme a pak budeme střežit celou Evropu - mírovou Evropu pod naším velkým císařem!“

„Vy si myslíte, že vyhrajete?“ zeptala se zvědavě, a on se zasmál.

„Zajisté, pročpak ne? Nejdřív rozdrtíme Francii, potom Rusko, a mezitím budeme pořád ničit anglickou flotilu - loď po lodi.“

Zarazil se a zaváhal. „Zrovna teď,“ řekl důrazně a mávl rukou k moři, „tady v okolí byla jedna loď, a bum! už je pryč.“

Moudře kývl.

Podívala se na něj vyčítavě. Že se může ještě usmívat, když vypráví o takové hrůze! Že může být nad takovou tragédií klidný! A v té chvíli si připomněla svého tlustého hrdinu -ano, svého, a v té vteřině ho obklopila takovou slávou, jaké nikdy nedosáhl. V té chvíli byl kapitán Slipperu této malé dámičce velice drahý.

„Ano, už je po ní,“ pokračoval von Sedligtz, nevěda, jaké pobouření způsobuje; „v jedné chvíli hrdá loď - v příští minutě náš milý Slipper -“

„Slipper!“

Vstala, celá bledá a třesoucí se.

„Jawohl!“ řekl vesele - byl to tupec a viděl jen, jakou způsobil senzaci. „Tak jsem to slyšel. Viděla jste včera tu rybářskou loď - viděla jste muže, který mával praporky - ten mi řekl všecko.“

Stála proti němu bledá jako smrt, růžová ústa sevřená v rovné čáře.

„Jestli je Slipper na dně,“ řekla tiše, „pak doufám, že se potopí taky tahle loď, a my oba s ní.“

Zíral na ni, ale nebylo mu souzeno, aby řekl, co měl na jazyku… Cítili, že loď zpomaluje, aniž by věděli, o co jde, a pak -

„Gott!“ vykřikl vzrušený von Sedligtz; „podívejte se!“

Přímo před nimi zatarasily cestu čtyři velké šedé lodi, na jejichž stožárech se třepotaly černobílé praporky.

„Jedou pro zlato, chápete,“ křičel, celý bez sebe radostí -“pro těch dvacet milionů marek tady na palubě. Hoch!“

Lodi připlouvaly stále blíže, pak zařadily stroje Germanie zpětný chod a zastavily se a od vlajkové lodi se kolébavě přibližoval malý parníček. Připlul na půl cesty, když tu mu pod přídí vybuchla fontána vody a přes vodu temně zazněl výbuch.

Jo Gillanderová otočila hlavu a popadla dech. Přes vodu, pěnící se mu pod přídí, připlouval plnou rychlostí Slipper.

Bylo to šílenství, to jí bylo jasné. Viděla německou hlídkovou loď, jak se otočila a pak se najednou rozlétla v tříšti úlomků před jejíma očima.

Současně se eskadra vpředu rozjela doleva a doprava a zahájila akci.

Prásk! Prásk! Prásk! hřměla děla; hvízdání a jek šrapnelů byly nepopsatelně hrůzné.

Se sepnutýma rukama a zešedlou tváří pozorovala Slipper, jak se skoro otočil na bok při změně směru, uviděla černou díru na jeho horní nástavbě.

Slipper ale teď ukazoval zuby. Jeho děla ráže 4,2 nebyly pro ozdobu a chrlily oheň zepředu, zezadu a zprostředka. A co víc, z předních hlavní vylétali hubení šedí ďáblové.

Stuttgart se najednou zahalil do dýmu a kouře a těžce se naklonil na bok.

Pak ale odnesla střela stěžeň a přední komín Slipperu a loď se zakývala, ale okamžitě nabyla opět rovnováhy.

Jenže eskadra najednou začala projevovat čilou aktivitu. Z komínů se hnal kouř a za záděmi se čeřila voda…

Uviděli britské loďstvo mnohem dříve než vyděšení lidé na Germanii.

Loďstvo připlouvalo ve dvou divizích, zázračně se zjevujíc na mořském obzoru - osmdesát mocných bitevních lodí, které měly dostřel daleko větší než jakýkoli křižník, který byl kdy postaven.

Konec přišel se strašným vírem, v němž křižník zmizel.

„Byla to ovšem léčka,“ řekl von Sedligtz, jemuž se dojemně třásly rty. „Poslali Slipper napřed a jeli za ním.“

Neodpověděla, protože čekala u přístavního můstku, po němž přeběhl krásný mladík v šedém svetru, červenou tvář měl plnou prachu a na ní ošklivou ránu - to měl od té střepiny, která ho div netrefila.

„Admirál vás pozdravuje a můžete pokračovat dál, pane? Já -“ řekl Puček a náhle uviděl dívku.

„Já jsem vám říkal, co z toho bude,“ připomněl jí vyčítavě a ukázal na poničený křižník; „tohle všecko se nemuselo stát.“

A zatímco na ni složil zodpovědnost za celou evropskou válku, se smíchem a slzami se mu vrhla do náručí.

Královský Brahm

Na obou hemisférách světa a možná ve všech rasách se vyskytuje typ člověka, kterému svědčí katastrofy. Nejvýrazněji se to však projevuje u Angličanů a Američanů.

Dnes ho potkáte sešlého a neholeného a půjčíte mu malou částku, o kterou žádá; zítra se dáte na jinou stranu, abyste se mu vyhnuli; dejte si však pozor další den, aby vás jeho blýskavá limuzína neporazila a nepřivedla do bezvědomí, z něhož by vás nevzbudila ani vůně jeho drahého doutníku.

Po týdny, ba měsíce mají takoví lidé pronajaté kanceláře, které vypadají jako ty vzorové z katalogů. Mají zaměstnance a manažery a jejich jména jsou namalována na skleněných dveřích. Liftboyové si jich váží, i policisté se na ně usmějí, když jdou kolem.

Tu náhle zmizí. Nová jména se objeví na tabulkách, noví úředníci se nastěhují do kanceláří; a marně se budete vyptávat, kam se tamti poděli. Za několik měsíců je potkáte na venkově, trochu ošumělé, trochu vyhýbavé, ale nesmírně nadšené novým prohrabávačem popele, který právě prodávají po domech. Pak se znovu úplně propadnou a jejich známí, když si na ně vůbec vzpomenou, pomyslí si jen, jestli jsou v útulku pro chudé nebo ve vězení… a tak spekulace pokračují, až jednoho dne na vás zablýskají diamantovou jehlicí v opeře jako noví milionáři.

Žijí ve svém vlastním světě, mezi jiným obyvatelstvem. Ani lidé, které potkávají, ani jejich zaměstnání nemají v nejmenším nic společného s každodenním životem.

Většinou jsou to zasnění, nestálí lidé, kteří dokážou podrobně lhát lehkým, roztržitým způsobem, což je jediný způsob, kterým se dá lhát přesvědčivě.

Takový byl pan Benjamin Thanett. Byl to komerční kouzelník - na pokyn jeho štíhlých rukou rostly přes noc důlní společnosti a mrknutím oka se tvořila představenstva ředitelů. On sám se nikdy ředitelem nestal. V nesčetných prospektech, jež stvořil, se nikdy nevyskytovalo jeho vlastní jméno, ani se v nich neobjevoval jako držitel rozhodujících balíků akcií.

Ve společnostech, jež vytvořil, existovaly jen dvě třídy, a jen na jedné z nich záleželo. Byli tu majitelé akcií a majitelé peněz. On sám jen málokdy držel akcie. Objevoval se pravidelně jako prodávající u dotyčného majetku, který měl být přičleněn. Vždycky měl nějaký majetek na prodej - i v dobách největší bídy se mohl vytasit s nějakým naftovým polem, které vytáhl z diáře s rychlostí kouzelníka, vytahujícího králíka z cylindru.

Tyto majetky byly někdy tak lákavé, že se jen zmínil o jejich vlastnictví a už mu pršely do schránky na dopisy nabídky těch, kdo se chtěli o majetek podělit. Nato přišel čas zámožnosti, nad kterým byli poctiví chuďasové celí závistiví. Byla to doba obědů, na nichž hlavní akcionáři dostali svou první a poslední dividendu v podobě dobrého jídla a výborného doutníku.

Stezka pana Thanetta životem byla posetá ubohými zbytky malých optimistů, kteří se k němu lačně natahovali pro lehce nabyté jmění a při dotyku se spálili.

Mezi těmito ubožáky byly pravděpodobně vdovy; možná také sirotci, třebaže to je pochybné, protože mohovitá vdova a sirotek mají své zákonné zástupce a strážce, aby je chránili. Smutnější pohled byl na tlusté malé podnikatele, jejichž úspory zmizely v kapsách kouzelníkových. Sem tam někdo spáchal i sebevraždu, ale takové věci se stávají.

Pan Thanett zbohatl po mnoha podvodech, při nichž někdy na čas zmizel z lidské společnosti, a byl by jistě došel až na vrchol (tam trůnila jistá nedosažitelná dáma), kdyby nebylo té náhody, že se během jedné transakce srazil s nevypočitatelným faktorem tradice.

V roce 1920 se pan Thanett vracel z cesty po Evropě, při níž nabyl pět čtverečních mil lesa s naftovým zřídlem pochybné kvality. Tehdy dostal báječný nápad. S jeho pomocí a s pěti čtverečními mílemi bulharského teritoria, koupeného od opilého sedláka za babku, vznikla Balkánská naftová a dřevařská společnost. Původce této velké myšlenky měl společníka, jehož popisoval střídavě jako svého partnera a „našeho generálního ředitele“, jakéhosi Steelsona, který byl stejně zavalitý jako on, ale méně důvěryhodný - neboť Thanett se pyšnil svým panským zevnějškem.

Den po svém návratu do Paříže, kde měl v té době svůj hlavní stan, seděl s panem Steelsonem v jeho pokoji v Grand hotelu, velkou mapu severního Bulharska měl rozloženou na posteli a zkoumal možnosti tohoto nového dobrodružství.

Steelsonova zvrásněná tvář se ještě víc zamračila. „S osmi čtverečními kilometry toho moc nenaděláš, Bene,“ řekl, potřásaje hlavou, „rozhodně ne v Evropě. Co kdybys jel do New Yorku? Odtamtud by to vypadalo větší.“

Ben Thanett přemýšlivě zadýmal z doutníku. Byl to vysoký, krevnatý muž s vybledlýma očima a s podezřele černým knírem.

„Spíš ne,“ řekl opatrně. „Je spousta důvodů, proč nechci jet do Ameriky právě teď.“

Pan Steelson pokrčil nos. „Na ten tvůj nápad s kobaltovým stříbrem tam už dávno zapomněli,“ řekl opovržlivě. „Každou minutu se narodí nový blbec, ale každých třicet vteřin jeden umře.“

„Možná, ale vždycky jich dost zbude, aby řekli, jak to bylo,“ odmítl jeho druh rozhodně. „Ne, bude to Londýn, nebo nic. V Anglii nemají celkem nic proti Bulharsku, ostatně nikdo tam o něm nic neví. Potkal jsem jednoho člověka v Orient expresu, byl to Angličan. Bájil mi o Bulharsku, že je to nejlepší země v Evropě, plná nerostů, dřeva a nafty. Nad tím jsem se zamyslel. V Miláně jsem se dal do řeči s dvěma nebo třemi dalšími, kteří projížděli a poslali dál ty řeči o naftě a nerostech. Úplně to hltali, Steele - jako štěňata smetanu. Vypadá to, že Bulharsko je jedna z devíti zaslíbených zemí -jako bývala Mezopotámie a střední Afrika, než to tam zvadlo.“

„Pět čtverečních mil,“ opakoval Steelson a vrtěl hlavou. „Kdyby to tak bylo pět set…!“

Benjamin si sundal kabát, aby si udělal pohodlí, a přecházel po pokoji, jen aby se občas zastavil a prohlížel si střechy a komíny Paříže. Najednou se zastavil a začal se usmívat.

„Můžeme mít milion hektarů země,“ řekl rozmyslně, „dobrých milion hektarů, dvacet předválečných leva za hektar -“

„Co to je leva?“ zeptal se druhý. „Já tyhle balkánské měny neznám.“

„Leva je asi tak frank,“ vysvětloval Benjamin trpělivě.

„Dvacet milionů franků! Kde chceš sehnat dvacet milionů franků?“ zeptal se pan Steelson znechuceně.

„Možná že je tam nafta: spousta lidí si to myslí,“ pokračoval Benjamin, sedě na krajíčku postele s rukama v kapsách. „V té části země dnes nedostaneš půdu pod dvě libry za hektar.“

„Tak o čem to pak k čertu mluvíš?“ zlobil se Steelson. „Máme u Fonciera sotva osmdesát tisíc franků.“

Pan Benjamin Thanett znovu začal přecházet. „Němci mi lezou z krku, Steelsone,“ pokračoval zdánlivě nesouvisle. „Do smrti mě bude mrzet, že jsem musel být během války v Argentině kvůli tomu svému Dobytčímu syndikátu a že jsem nemohl být na Hindenburgově linii nebo v Argonne, Steelsone…“

„Ale drž hubu,“ zavrčel Steelson. „Co s tím má co dělat Německo?“

„A v srdci jsem demokrat, Steelsone - věděls to? Nenávidím ty dědičné instituce. Jsou to tyranie, Steele. Drtí lid na -na kaši a tyjí - ano, tyjí z takových, jako jsem já a ty. Souhlasíš se mnou?“

Ale pan Steelson nebyl schopen slova. Mohl jenom zírat, a Benjamin, který byl rozený herec, radostně zářil nad senzací, kterou způsobil. Nyní se tedy vytasil se svým trumfem.

Odemkl kufr, doprovázející ho na jeho cestách, otevřel jej a po chvíli hledání vytáhl malou červenou krabičku, jako na klenoty. Uvnitř na plyši spočíval velký nepravidelný kus jantaru.

Fascinovaný pan Steelson vstal a zkoumal tu trofej.

„Jantar,“ řekl překvapeně. „A co to v něm je?“

„Malý motýlek,“ poučil ho Benjamin důležitě. „Je to vzácnost. Takových kousků jantaru s motýlkem je na světě jen asi deset; však mě to taky stálo pět tisíc franků, Steele.“

A tehdy Steelson vybuchl a začal mluvit víc jako partner než jako generální ředitel.

„… na konci týdne už nebudeme mít ani findu a ty utrácíš naše poslední peníze…“

Benjamin nechal přítele, aby se vymluvil, a pak začal vysvětlovat.

„Jsi blázen a vždyckys byl blázen,“ řekl klidně. „Že jsem tohle našel, to bylo moje největší štěstí za celá léta. Viděl jsem to náhodou v Miláně, když jsem se procházel po Gallerii Vittorio Emanuele. Byl to dárek z nebe, zrovna když jsem si lámal hlavu, jak bych pronikl ke králi Gustavovi…“

„Tak jo,“ řekl Steelson zoufale, „tak se zblázníme oba.“

Zešeřilo se a na ulicích Paříže se rozsvítila světla, než Thanett dokončil vyprávění o svém plánu. A když spolu šli na večeři, zrodila se Balkánská naftová a dřevařská společnost.

Hlavní aktivum společnosti ve šťastné nevědomosti o své roli právě poslouchalo výborný městský orchestr asi sedm set mil od Paříže.

Dobří lidé v Interlaken, kteří se shromažďovali za teplých večerů ve velkém otevřeném lázeňském domě, aby se napili piva nebo lízali zmrzlinu, znali toho prošedivělého muže velmi dobře, protože na rozdíl od jiných svých druhů v neštěstí pobýval tady nastálo. Průvodci vždycky upozorňovali svůj zvědavý houf turistů pokynem hlavy směrem k hubené postavě, sedící blízko orchestru a upíjející z jednoho porcelánového hrnku piva tak, aby mu vydržel celý večer. Byl vždy ošuměle oblečen, většinou ve vybledlém šedém obleku, prodřeném na loktech. Manžety měl rozedrané, stejně jako límeček. Většinou přišel sám, ale někdy s ním přicházela hezká dívka, na rozdíl od všech místních tradic luxusně oblečená. Bohatství jejího oblečení protiřečilo místnímu názoru, že král Gustavus XXV. z Hardenbergu je na pokraji hladu, že bydlí bídně v nejlacinějším pokoji ve Victorii, a to ještě z milosti majitele.

Ta část veřejnosti, která si dala práci zjistit fakta, toto tvrzení popírala. Jeho Výsost má apartmá deseti pokojů; jeho účet je placen s největší přesností, a bohatou garderobu princezny Stefanie, jeho dcery, ani jeho vlastní ošumělost není třeba vysvětlovat.

Vědělo se, že i v největší prosperitě měl král slabost pro staré oblečení a že také tehdy se tvářil zamyšleně a melancholicky.

„Chudák asi myslí na své nádherné hrady a paláce,“ řekl měšťan z Interlaken soucitně. „Tak to dopadá po porážce a revoluci.“

Ale Gustavus, sedící s bradou v dlani hubené ruky, smutné oči hledící do prázdna, nelitoval ničeho mimo své báječné sbírky motýlů.

Královy sběratelské vášně si všímal tisk celé Evropy; lidé z Interlaken mohli vlastně vědět totéž, co vyzkoumal pan Benjamin Thanett, když začal studovat charakter a historii vlastníka Hardenberské koncese.

Kralování v malém německém státečku neznamenalo pro Gustava mnoho. Vlastně ho vůbec nebavilo. Hlavní výhodou jeho úřadu bylo, že jakožto hlava státu nepodléhal některým přísným konvencím a nemusel věčně nosit tuhé uniformy. Jenom při státních příležitostech, jako byly velké postupimské přehlídky, nebo při setkáních rady se nerad navlékl do přiléhavé uniformy Hardenberské střelecké gardy (jejímž byl plukovníkem), a zbytek času nosil starý oblek s pumpkami, síťku na motýly a krabici na úlovky přes rameno a s tím se toulal Steinhartským lesem, hledaje další příspěvky pro své muzeum.

Královštěji vypadal vysoký, statný muž, který seděl asi měsíc po pařížské rozmluvě u králova stolečku a kouřil velký a drahý doutník. Návštěvníci lázeňského domu, kteří si už na cizince začali zvykat, si o něm mysleli, že to asi je exministr svrženého monarchy a že bude jistě z vysokého rodu, protože si počínal velmi volně a velmi nahlas a bez zábran se smál. Jenomže pokaždé, když se zasmál, král sebou trochu škubl a jeho ruka se nervózně dotkla bílého kníru.

Pan Benjamin Thanett neměl ani dobrý původ, ani vychování. Velmi ho bavily vlastní vtipy a jeho smích znamenal jen to, že právě řekl něco, co ho samotného rozesmálo.

„Já nevím, proč se vlastně tak namáhám,“ poznamenal s lhostejným mávnutím ruky; „váš les mě vlastně zas tak nezajímá. Na těch bulharských koncesích se ještě léta nebude moci s ničím začít. Na dvě stě kilometrů daleko tam nevede ani železnice a půdu tam koupíte leva za hektar, přičemž leva je dvě stě k dolaru!“

Král se neklidně zavrtěl. „Ano, ano,“ řekl nervózně. „Jsem vám velmi zavázán, pane Thanette, že si se mnou děláte takové starosti.“

„Rádo se stalo,“ odvětil Benjamin po pravdě. Už před třemi týdny přestal říkat „Vaše Výsosti“ a teď už neříkal ani „pane“. Jemného vyhnance si už okoukl, jeho vlastní osobnost nad ním dominovala a instinkt mu říkal, že brzo už s ním něčeho dosáhne.

„Koupil jsem nedávno kus země,“ řekl a utrousil popel z doutníku na naleštěnou podlahu. „Získal jsem onehdy nějaké pozemky na Ukrajině za milion. Asi ty peníze už neuvidím,“ dodal bezstarostně. „Nechci ale, abyste byl škodný vy. Když počkáte, mohu za vaše pozemky dostat dost peněz. Proto mě to zajímá. Peníze pro lidi jako já neznamenají nic. Zajímá mě boj: postavit svůj důvtip proti obchodním konkurentům - to je, co mě baví.“

„Jistě, jistě,“ řekl král spěšně, aby svého hosta neurazil. „Oceňuji všechno, co pro mě děláte, pane Thanette. Vlastně mě hrozně těší, že jsem měl příležitost vás poznat - trochu mě trápí svědomí, že jsem od vás vzal ten krásný dar. Mimochodem, ověřil jsem si jméno toho hmyzu - je to Lycaena Icirus.“

„To nic,“ řekl pan Benjamin Thanett lehce. „To nic není. Slyšel jsem o vašem zájmu o Lepidoptera, a protože jsem měl ten jantar ve své sbírce, myslel jsem, že by ode mě bylo zdvořilé předat ho kolegovi sběrateli.“

Král zamumlal své díky.

„No tak já bych navrhoval,“ vrátil se najednou pan Benjamin Thanett k praktickým záležitostem, „že byste měl prodat své pozemky za odhadní cenu společnosti, kterou jsem za tím účelem utvořil. Nabídli bychom je pak na prodej v Anglii, a já myslím, že bychom za ně dostali lepší cenu, kdyby s nimi nebylo spojeno vaše jméno. Chápete, že v Anglii je pořád proti Německu plno předsudků.“

Stařec přikývl.

„To je docela pochopitelné,“ a pak dodal ustaraně: „Neznamená váš návrh, že to jednání bude dlouho trvat? To se ví, není žádný spěch, ale - já už přemýšlel o tom, že ty pozemky prodám, delší dobu. Dostal je můj dědeček od svého bratrance, rakouského císaře, a třebaže z nich nebyl žádný užitek, vždycky jsme si jich vážili. Jistě pochopíte, pane Thanette,“ pokračoval s jistým váháním, „že moje pozice tady ve Švýcarsku je poněkud nejistá. Opustil jsem svou zemi narychlo a moje prostředky nejsou nevyčerpatelné.“

Benjamin pomalu pokývl. „Mohu vám slíbit,“ řekl důležitě, „že prodej bude dokončen za několik týdnů. Poskytnu na vaše pozemky úvěr půl milionu liber a tato částka, minus malý obnos za zprostředkování, bude ve vašich rukou za měsíc.“

Král hleděl do svého půllitru s pivem, jako by tam viděl řešení všech svých problémů.

„Dobrá, pane Thanette,“ řekl, „zařídím převod na vaši společnost zítra. Mohu vás požádat,“ řekl, když sestupovali po širokých schodech do zahrady, „abyste o tom neříkal Její Výsosti? Ona -“ zarazil se, „ona má na věc jiný názor.“

Byl příliš zdvořilý, aby panu Benjaminu Thanettovi řekl, že Její Výsost instinktivně nedůvěřuje zakladateli společností; jenomže to nebylo zapotřebí, protože Benjamin to sám cítil.

Když tak šli temnou avenue, vyšel ze stínu stromů jakýsi muž a následoval je. Thanett se rychle ohlédl.

„To je můj třmenař,“ řekl král. „Ten mě vždycky doprovází; jistě jste si ho už všiml, Thanette.“

Thanett si ulehčeně oddechl. „Ne, nevšiml jsem si ho ještě,“ řekl uctivěji. „Proč mu říkáte třmenař?“

Král se tiše zasmál. „V Hardenbergu mu říkají královský Brahm. Brahmové byli ve službách naší rodiny jako osobní sluhové osm set let, pane Thanette, a jeden z rodiny vždycky po celá ta léta stál u králova třmenu. Následovali je do exilu, protože já nejsem z rodiny první, kdo byl vyhnán z Hardenbergu, a zůstávali u nich v době dostatku. Tohle je Johann Brahm, nejstarší ze šesti bratrů, a ten má syna, který bude sloužit mé dceři a jejímu synovi, až já tu nebudu. V Hardenbergu jsou to prostí lidé, ale mají erb a heslo: Udělat všechno, riskovat všechno a vytrpět všechno ve prospěch krále.“

„To je zajímavé,“ řekl pan Thanett.

Doprovodil krále do hotelu a rozloučil se s ním v hale.

Dívka, která byla stočená v křesle, kde četla francouzský časopis, při příchodu krále vstala a lehce se mu uklonila.

„Tvůj milionář tě dneska zdržel dlouho do večera, tati,“ řekla s úsměvem.

„Ty nemáš mého milionáře ráda,“ odpověděl král chmurně. „Má zlatá, my si nemůžeme dovolit nějaké antipatie. Je to velice užitečný člověk.“

Přistoupila k němu, objala jeho rameno a lehce s ním zatřásla. „Dal ti krásného motýla v krásném kusu jantaru,“ řekla s lehkým posměchem, „a možná že ho koupil v krámě s přírodninami, aby se k tobě dostal.“

„Ale drahoušku, to je z jeho vlastní sbírky,“ řekl král s trochou nevole. „Proč jsi proti němu tak zaujatá, Stefanie? Snad proto, že je to Angličan?“

„On je Angličan?“ zeptala se nedbale. „Ne, mně by nevadilo, kdyby byl Turek, a bůhví, že jsou mi Turci protivní. Jenže já cítím, že je to dobrodruh.“

„To nesmíš říkat,“ napomenul ji otec vážně. „Vždyť ti povídám, že je to velmi užitečný člověk. My opravdu moc potřebujeme peníze, drahoušku, ostatně -“

„Má ho rád Johann Brahm?“ zeptala se dívka tiše.

Král pohlédl na netečnou postavu, stojící ztuhle ve dveřích. Johann Brahm byl vysoký opálený muž s tmavě žlutými vlasy. Měl na sobě barevně vyšívanou vestu, bělostnou lněnou košili rozepnutou u krku, kalhoty ke kolenům a těžké boty, což všechno patřilo k hardenberskému kroji.

„Nu, Johanne Brahme,“ zeptal se král trochu netrpělivě, „viděl jsi toho významného pána, co se mnou dneska byl. Je to dobrý nebo zlý člověk?“

„Vaše Milosti, je to zlý člověk,“ odpověděl Johann Brahm.

„A ty jsi blázen, Johanne Brahme,“ řekl stařec, ale dívčiny oči tančily smíchem.

„Slyšte slova královského Brahma,“ řekla. „Opravdu, otče, nejsi trochu moc důvěřivý?“

Král Gustavus se zamračil a pak také jemu blýsklo v očích. „Za měsíc vás bude mrzet, že jste mého ubohého přítele pomlouvali,“ a dívka náhle zvážněla.

„Za měsíc?“ opakovala. „Co se stane za měsíc?“

Ale on její zvědavost neukojil a odešel do pokoje s netečným sluhou v patách.

Princezna Stefanie byla té noci dlouho vzhůru. Byla znepokojena téměř až k panice. Otec s ní nikdy o obchodních záležitostech nemluvil, ale o stavu jeho financí měla jakousi představu.

Benjamina Thanetta neměla ráda instinktivně. Nebylo to pro jeho vulgárnost, jeho neomalenost a zřejmý nízký původ, proč se v jeho přítomnosti vždycky stáhla do sebe - nebyl to ten zvláštní šestý smysl, jenž varuje ženy před nebezpečím; v jeho přítomnosti jí bylo neurčitě úzko a nepříjemně a nevěděla proč. Přišel k nim na večeři krátce potom, co přinesl toho motýla na přivítanou; a už tehdy ji odpuzoval, téměř děsil. Bylo v něm jakési nebezpečí pro její budoucnost a pro její dům.

Vstala časně po neklidné noci a odešla na poštu zatelegrafovat do Ženevy právníkovi, který zastupoval jejího otce. Přijel do Interlaken na večeři, na kterou sám král Gustavus nepřišel.

„Mrzí mě, že tu otec není,“ omlouvala se ustaraná dívka. „Šel do lázeňského domu brzo po páté a řekl mi, abych ho na večeři nečekala.“

Starý právník se zasmál. „O Jeho Výsost se jistě nebojíte. Předpokládám, že ho doprovází ten jeho ohromný strážný.“

„Johann Brahm,“ usmála se také. „Ach jistě, Johann je s ním. Ne, o jeho tělesné bezpečí se nebojím,“ a začala vysvětlovat, s čím si dělá starost.

„Thanett,“ opakoval právník zamyšleně. „Jako bych to jméno už slyšel; ovšemže, je to zakladatel společností. Před třemi roky jsme s ním měli v Ženevě nějaké problémy. Koupil továrnu na hodinky, aby s ní založil společnost. Nemyslím, že majitelé továrny dostali nějaké peníze. Několikrát jsme se na něj vyptávali. Ano, ano, už se mi to vybavuje. Ten člověk je podvodník, ale takový, co se drží na bezpečné straně práva. To jsem nevěděl, že je ve Švýcarsku. Ale Jeho Výsost přece nemá nic na prodej?“

Dívka náhle zbledla.

„Máme nějaké pozemky v Bulharsku,“ řekla pomalu. „To mě nenapadlo! To je jediný majetek, který máme. Opustili jsme Hardenberg s pár tisíci marek a Jeho Výsost měl nějaký majetek ve Švýcarsku a ten prodal, když jsme sem přijeli. Ach doktore Valloisi, jestli jsme ztratili Hardenberskou koncesi, tak jsme na mizině!“

V té chvíli král Gustavus přišel v neobyčejně veselé náladě, s úsměvem na šedavé tváři a s jistou čtveračivostí, při níž dívčino srdce kleslo ještě víc. Bez úvodu se ho zeptala:

„Neprodals Hardenberské pozemky, otče?“

Vypadal překvapeně. „Ano, má drahá,“ a uchichtl se. „Měl jsem starost, jakou mají cenu, a musím ti říci, že jsem za ně dostal báječně zaplaceno. Dobrý den, doktore!“

Uvítal doktora téměř srdečně. „Copak vás přivádí do Interlaken?“

„Pro doktora jsem poslala já,“ řekla dívka tiše. „Měla jsem obavu, že se něco takového stane. Otče, zaplatil ti pan Thanett mnoho peněz?“

„Abych řekl pravdu, zaplatil mi tisíc franků,“ řekl král s humorem.

„Tisíc franků!“ zhrozila se dívka. „To jistě žertuješ?“

„Ne, to si z tebe dělám legraci,“ řekl král. „Dostal jsem opravdu jen tisíc franků, ale to byla nominální suma, na níž jsme se dohodli.“ Vysvětlil situaci detailněji a právník poslouchal s otevřenými ústy.

„Ale snad jste ten majetek neprodal? Máte na něm nějaké zadržovací právo?“

„Mám akcie společnosti,“ řekl král netrpělivě, „a ty mi pravděpodobně vynesou ještě víc, než předpokládám.“

Nastalo mrtvé ticho.

„Máte kopii té smlouvy?“ zeptal se právník.

Král mu podal papír přes stůl a pozoroval trochu úzkostlivě, jak čte smlouvu řádek po řádku a bod po bodu. Konečně byl hotov.

„Nemáte na pana Thanetta žádny nárok, ani na jeho společnost,“ řekl. „Může vám bez dohody tak zvýšit kapitál, že vaše akcie budou bezcenné. To je jeho stará finta.“

„To chcete říct -“ vykřikl stařec a napůl povstal.

„Chci říct, že Vaše Milost byla oklamána,“ vysvětlil právník, „a tenhle papír nestojí ani za kolky, které jsou na něm nalepeny. Thanett se nezavazuje k ničemu jinému, než že prodá pozemky co nejlépe. V čí prospěch, to se dá uhodnout.“

„Já to ohlásím na policii,“ vydechl král.

Právník zavrtěl hlavou. „Tenhle dokument je podle práva. Ten člověk nepřekročil hranice práva a Vaše Milost s ním nic nepořídí. Je to obratně napsáno někým, kdo se v tom vyzná, to mohu dosvědčit.“

„To chcete říct, že nedostanu víc než těch tisíc franků, které už mám?“ zeptal se stařec temně.

„Chci říct, že ten dokument, který jste podepsal a jejž má pan Thanett ve vlastnictví, vás zbavuje všeho práva na ten bulharský majetek bez jakékoli výhody nebo prospěchu pro vás.“

Dívka pohlédla z právníka na svého otce a pak její oči zabloudily k vysoké, mohutné postavě královského Brahma, který stál prkenně za pánovou židlí. Povstala.

„Johanne Brahme,“ poručila mu, „pojď se mnou.“

Obrátila se a odešla z pokoje a Johann Brahm těžce kráčel za ní.

Pan Benjamin Thanett opustil Interlaken večerním vlakem. Zastavil se ve Spiezu, aby se ve spěchu najedl, a pak nastoupil do elektrické lokálky, což je přípoj na Oberlandskou dráhu. Přijel do Montreux v jedenáct v noci a na nástupišti ho přivítal pan Steelson.

„Jseš tu pozdě,“ řekl pan Steelson rozčileně. „Máš to?“

„Jestli to mám,“ opakoval druhý opovržlivě. „To se ví, že to mám. Ti zatracení Švýcaři nechali vlak stát hodinu v Zweisimmen, aby nabrali pasažéra z letadla, kterému ujel vlak ve Spiezu. Já bych ty železničáře srovnal, Steele.“

„To jistě,“ řekl Steelson nevzrušeně. „Pojď, dáme si něco k zakousnutí; máme ještě čas, než přijede Simplon. Má taky zpoždění.“

Sešli po schodech do Hotelu Suisse a nad kávou vypověděl pan Thanett svůj příběh.

„Měla by být nějaká společnost na ochranu králů,“ řekl žertovně. „Bylo to hrozně jednoduché. Myslíš, že bude dělat rámus? Ta jeho dcera na to vypadala.“

„Ale co může dělat?“ zeptal se jeho přítel, prohlížeje zkušeným okem smlouvu. „Tohle můžeme prodat v Paříži. Na burse jsou tři lidé, kteří to dokážou prodat stejně dobře jako my. Bulharské pozemky jdou zrovna teď nahoru.“

„To se člověk nestačí divit, Steele,“ mudroval pan Thanett. „Tady máš chlapíka, který býval králem, měl všechnu moc, jakou člověk může mít. A tady máš mě - pouhou nicku, dá se říct - a já nad ním vyzrál - bylo to jako vzít peníze dítěti. A právo je na mé straně.“ Otřásal se smíchem při té myšlence. „Právo je báječná věc,“ řekl nábožně.

„Dám ti nalít tři panáky a začneš mi tu kázat,“ poznamenal praktický pan Steelson.

„Ne, s tou smlouvou můžeš být klidný; počítá s devětadevadesáti problémy ze sta a já si nemohu vzpomenout, co by ten stý mohl být. Pojď, ať chytnem ten vlak.“

Nastoupili do severního rychlíku a zaujali každý jedno spací kupé, jak je Steelson rezervoval.

„Chytřejší vyhrává,“ byla Benjaminova poslední slova, než odešel do kupé.

„To víš, že ano,“ odpověděl druhý. „Dobrou noc.“

Pan Benjamin Thanett se pohodlně natáhl na postel. Nechtěl se svléknout, dokud se nedostanou na hraniční stanici a celníci nepřijdou na prohlídku; ale jemné kolébání vlaku ho uspávalo. Tu se náhle probudil. V jeho kupé někdo byl - zřejmě vešel a zavřel za sebou. Benjamin na okamžik zahlédl vysokou neotesanou postavu v konfekčních šatech, které jí nepadly; pak zhaslo světlo.

„Co to -“ začal, ale velká, těžká ruka mu stiskla hrdlo.

Když přišli celníci na prohlídku, našli kupé ve tmě. Rozsvítili a uviděli muže ležícího na boku. Pan Benjamin Thanett byl mrtev, protože měl zlomený vaz, a Steelson, který v zuřivém spěchu prohledával jeho šaty, nenašel smlouvu, nad níž se oba před hodinou radovali. Ta byla v kapse kabátu Johanna Brahma. A Johann Brahm v té chvíli rázoval zpátky ke švýcarské hraniční stanici.

Pan Benjamin počítal se všemi překážkami, kromě tradice domu Brahmu, která velela udělat všechno, riskovat všechno a vytrpět všechno ve prospěch krále.

Muž, který se zabil

Preston Somerville stál na balkóně, když vlak dofuněl a dohrkal do posledního strmého kopce v Caux. Viděl proto toho muže a ženu přicházet. Na kulatém železném stolečku, který spolu s proutěnou židlí představoval zařízení balkónu, měl polní dalekohled a ten teď zaměřil na nádraží.

Ano, měl pravdu, a kupodivu ty dva očekával zrovna dnes zrovna tímhle vlakem. Nemohli ho vidět, pestrá stříška nad balkónem ho chránila; ostatně byl od nich příliš daleko. Díval se, jak přicházejí po cestičce a jak za nimi nosič nese dva kufry. Vzadu si pomalu vykračoval George Dixon; toho poznal skoro ještě předtím, než sestoupil na perón.

Marie a ten člověk přijeli do Hotelu of the Stars! Mohli jít docela slušně do Paláce nebo Grandu, nebo do některého velkého penziónu. Ale kdepak Templář! Usmál se. Templář neměl trochu jemnosti.

Znovu pohlédl dalekohledem. Marie nějak ztloustla. Nerozeznával dobře barvu jejích vlasů, ale pochyboval, jestli má ještě ty nadýchané zlaté kadeře jako před sedmnácti lety.

Co se týče Templáře, ten ztloustl hodně. Už ho neviděl přes rok!

Somerville pokrčil rameny a začal si prohlížet nádheru jezera Lac Léman, modrého, fialového a zelenavého. Na Grammont přes noc napadal sníh. Dent du Midi byl bílý až k hranici stromů. Dva tisíce stop pod ním byl Territet, hračkovité město v zahradě. Krásná země a báječný svět s nejrůžovějšími vyhlídkami, až na…

Vrátil se do pokoje, odemkl sekretář a vytáhl ošumělou tašku. Byla uzavřena na dva zámky a ty pomalu odemkl. Vsunul dovnitř ruku a vytáhl kožené pouzdro, jež musel také odemknout. Byly tu dva balíčky dopisů, několik fotografií a cosi v modré obálce. Nosil to s sebou po léta. Bůhvíproč to dělal, byla to od něho hloupost. Listina potvrzovala, že Preston George Somerville se oženil s Marií Clarou Legrandeovou, a to před sedmnácti lety. Proč s sebou tahá po sedmnáct let svědectví o vlastní bigamii, o tom bláznivém zločinu, kvůli němuž nemůže po sedmnáct let spát, to opravdu nevěděl. Oženil se, když mu bylo osmnáct, a jeho manželství bylo krátké a bouřlivé. Žena ho opustila, a pak přišla Marie Templářova. Mohl jí říci pravdu a skoro to chtěl udělat - odložil listinu a zase ji zamkl. Větší část těch sedmnácti let se divil nad věcmi, které neudělal, stejně jako nad těmi, které udělal.

Na dveře někdo zaklepal.

„Pojďte dál,“ řekl, vzhlédl a přešel pokoj se vztaženýma rukama, aby uvítal George Dixona.

„Ty dobře vypadáš, Prestone,“ řekl právník a stiskl mu ruku. „Jak jsi propána přišel na to, že jsem ve Švýcarsku? Byl jsem úplně ohromený, když jsi mi telegrafoval.“

„Čtu přece noviny, obzvláště seznam návštěvníků, a viděl jsem tě v Interlaken.“

„Jednu novinku ti ještě musím říct, starouši, a to že musím být za tři dny zpátky v Londýně. To znamená, že musím opustit tenhle ráj dnes večer nebo zítra.“

Somerville pomalu přikývl.

„Nemůže to být lepší,“ řekl. „To zní asi nezdvořile, ale já to tak nemyslím.“

„No a co máš za problémy?“ začal právník. „A než mi něco řekneš, víš, kdo tu je?“

Somerville znovu přikývl.

„Jel jsem s ním ve vlaku,“ vysvětloval Dixon. „Domluvíte se spolu - nějak?“

„Ano, domluvíme se,“ potvrdil Somerville tiše, napůl pro sebe.

„No jestli ti mohu s tímhle pomoci, Prestone, tak počkám týden,“ řekl druhý srdečně. „Člověče, ty jsi přece blázen, žes to nechal celé běžet. Mohl jsem ti pomoci s tím skoncovat už před deseti lety, když jsi mi o tom řekl, kdybys býval chtěl.“

„Skoncuji s tím - sám,“ řekl Somerville a pan Dixon se na něj zvědavě podíval.

„Jak se do toho připletl ten Templář? Nikdy jsi mi to nevysvětlil.“

Somerville si nacpával dýmku s pohledem upřeným na modravé hory a hned neodpověděl.

„Já jsem ti toho neřekl hodně,“ řekl pak, „ale s tím Templářem je to jednoduché. Marie, to jest moje druhá žena, byla členkou třetiřadé hudební společnosti, která přijela do toho zapadákova, kde jsem se oddával svému hoři - tak se to myslím říká. Templář ji řídil ve více směrech než jen v uměleckém. Já byl trochu blázen. To jest byl jsem úplný blázen. Například jsem se zbláznil do Marie. Nebudu se za to omlouvat, George, a také to žádná omluva není, když řeknu, že jsem byl čtrnáct dní opilý, když jsem vzal Marii Legrandeovou - bůhví, jak se opravdu jmenovala - do nejbližšího městečka a tam jsem lhal před úředníkem a vzal si ji pro dobré i zlé. Za tři měsíce s pomocí Templáře objevila pravdu. Osobně si myslím, že by to nechala být, jenomže“ - řekl pomalu - „Templář byl proti tomu. Moje neštěstí bylo, že jsem měl peníze. A to je ta historie: od té doby jsou ti dva pořád spolu. Povídám ti, Marie není zlá ženská. Je to taková ta lehkomyslná slepice, co chce užívat života. A já ji a Templáře od té doby živím. Co já jsem prožil -“ pokrčil rameny - „když si nedám pozor, ještě budu melodramatický,“ řekl se slabým úsměvem. „A tak jsem platil a platil, jenomže -“

„Jenomže co?“ zeptal se George.

Druhý vstal a přešel na balkón, tam se rozhlédl a vrátil se zase nazpět.

„Když ode mě utekla první žena, byl jsem ženatý asi půl roku,“ začal vyprávět svým pomalým klidným způsobem. „Sedm nebo osm měsíců nato - vlastně pár týdnů potom, co jsem si vzal Marii - jsem dostal psaní od své první ženy, jestli bych se s ní mohl setkat. A tohle psaní padlo Templářovi do rukou; z něho pochopil, co jsem provedl. Na tom ale nezáleží. Sešel jsem se tedy s první paní Somervillovou a ona mi dala dárek - ten nejkrásnější, jaký kdy muž dostal od ženy.“ Hlas se mu trochu zatřásl.

Vytáhl z vnitřní kapsy ploché kožené pouzdro, otevřel je a podal právníkovi. George Dixon viděl usměvavou tvář dívky, zářící a krásné, hledící na něj z koženého rámečku.

„Kdo to je?“ zeptal se překvapeně.

„Moje dcera.“

„Tvoje dcera?“ vydechl George. „Ale to jsem nevěděl -“

„To bylo jedno z mých tajemství,“ řekl Somerville a vzal si pouzdro zpět. Chvíli hleděl na tu tvář, zavřel pouzdro a dal je opět do kapsy.

„To bylo mé tajemství,“ opakoval, „a to vysvětluje, když nic jiného, proč jsem si to všecko nechal líbit. Vím stejně dobře jako ty, že kdybych šel k soudu, trest by nestál za řeč. Byl bych možná dokonce získal uctivé sympatie obtloustlých paniček z Bayswateru. Ale tohle,“ poklepal si na kapsu, „jak by to vypadalo? Ne, ne, George, to nebylo řešení.“

„Ale ví o tom Templář?“

Somerville přikývl.

„Proto přišel o tři měsíce dřív,“ vysvětloval. „Přišel na to asi před měsícem. Moje holčička je v Cheltenhamu a zřejmě se účastnila nějakého školního představení, a tak se o ní příznivě zmínili v místním tisku. Ten člověk to myslel dobře, ale bohužel také napsal, že otec této roztomilé začátečnice se jmenuje Preston Somerville. Měli na mě páku už předtím, co teprve teď, když vědí o Maisii.“

„Ale tady musí být nějaké řešení, prostě musí, Prestone. Co kdybys poslal děvče do Ameriky -“

Somerville ho pohybem ruky zarazil. „Jsou řešení a řešení, a protože jsem na jedno přišel, a naštěstí jsem tě chytil v Interlaken, tak jsem ti zatelegrafoval. Moje záležitosti doma jsou celkem v pořádku, ale já chtěl, abys věděl o mé holčičce, abys pak případně zařídil mé dědictví.“

„Proboha!“ vykřikl George Dixon. „Snad bys to nechtěl vyřešit takhle? Mysli přece, mysli, Prestone! Vždyť jsi býval v Oxfordu tak chytrý zrovna v podobných věcech. Nepamatuješ se, jak jsme měli detektivní klub a ty jsi přišel na všechna tajemství v detektivkách a sám jsi do nejmenších detailů vymýšlel tajemství ještě tajemnější, než o jakých se psalo v novinách? Snad ti něco z toho důvtipu zůstalo?“

Somerville se zastavil ve svém neklidném přecházení a pohlédl na přítele.

„To je zvláštní, že mi to připomínáš, opravdu zvláštní. Protože, jak říkám, já jsem našel řešení všech svých problémů.“

George vyskočil s planoucíma očima. „Já věděl, že to dokážeš, starouši. Bože, to jsem rád!“

„Ano, našel jsem řešení,“ řekl druhý pomalu. „Najal jsem detektiva, který ty dva sledoval. To on mi telegrafoval, že je mohu očekávat tady. Můj špeh vyslídil všelijaké zajímavé věci, ale žádná nebyla tak zajímavá, jako -“ zarazil se.

„Jako?“ zeptal se druhý netrpělivě.

„Jako to, co má ve své pravé kapse ve vestě,“ dokončil Somerville s tichým důrazem.

„A co to je?“ zeptal se přítel zvědavě.

„To uvidíš. Musíme nechat rozluštění až do poslední kapitoly,“ usmál se Preston Somerville. „Ale tam si to pěkně leží, v jeho vestě v pravé kapse.“ Tiše se zasmál. „Prožil jsem kvůli tomuhle chlapovi peklo,“ řekl, aniž by zvýšil hlas. „Ta žena není taková. To jsem si jistý. Ona sama by mě nikdy netrápila.“

Dlouze povzdechl, pak se obrátil k příteli a mluvil teď rozhodně a prakticky.

„A teď, George, ti řeknu, co máš dělat, kdyby se můj plán nepovedl…“

Ve velké dvojložnici Hotelu of the Stars seděl obtloustlý krevnatý pan Templář na kraji postele a hleděl na dámu, která byla zapsána pod jeho jménem. Klečela před svým kufrem a s pomalou váhavostí ho rozbalovala.

„Říkal jsi, že tu budeme jenom den,“ namítala nespokojeně.

„To se ještě uvidí,“ promluvil její druh s doutníkem mezi zuby. „Uvidíme, jestli nebudeme muset telegrafovat domů pro peníze.“

Její další slova úplně potvrdila názor Prestona Somervilla. „A proč už ho nenecháš být?“ řekla a otočila se, aby se posadila na paty. Byla pořád ještě docela hezká, třebaže zlato jejích vlasů by obeznalejší pozorovatele nepřesvědčilo. „Chudák! Už jsme mu pustili žilou dost, a nám to taky stačí, Joe. Proč se nevrátíme domů a neprohlédneme si ten statek, co o něm pořád mluvíš?“

Pan Templář se zachechtal. Nevypadal vůbec jako darebák, nýbrž neškodně, vlasy mu řídly a rád se smál. Tváře měl růžové a pod vystouplýma očima neměl vrásky. Život bral lehkomyslně.

„Kdybych tě byl poslouchal,“ řekl, „měla bys teď dvacetitýdenní angažmá za rok po čtyřech librách. A já bych dělal manažera v třetiřadých společnostech ve špinavých městečkách. A takhle jsi v nejkrásnější zemi, žiješ si tu krásně v nejlepších hotelech a tloustneš. Po léta ti nebylo zle, tedy opravdu zle.“

Dala se zase do vybalování.

„To záleží na tom, čemu říkáš zle. Zlé časy jsem prožila, to si buď jist! A ty ostatně taky, Joe.“ Obrátila se k němu. „Byly doby, kdy jsi myslel, že po tobě Preston jde. Pamatuješ se na tu noc v Paříži, jak jsi ho viděl jít přes kavárnu s člověkem ze Scotland Yardu?“

Zamrkal a polkl. „Nech toho!“ řekl nervózně. „Vězení -fuj! Do toho mě tedy nedostane! Žil jsem si jako gentleman a myslím, že taky dokážu umřít jako gentleman,“ a jeho ruka zabloudila k pravé kapse u vesty. „Na tom nápadu se statkem něco je, drahoušku,“ řekl po chvíli. „Vždycky se mi to zamlouvalo. Zkusíme to s ním ještě jednou a pak toho necháme.“

Zasmála se vkleče. „Tohle říkáš, co tě znám,“ řekla hořce. „Ostatně, já s ním mluvit nebudu.“

„Copak tě nutím?“ namítl pan Templář uraženě.

Se svou obětí se setkal až příštího rána. Byli spolu sami na široké terase hotelu a pohlíželi dolů na Territet. Templář začal jako obvykle.

„No tak, pane Somerville, mrzí mě, že vás musím znova obtěžovat, ale v poslední době se mi nějak nedařilo.“

„Brzo se vám bude dařit ještě hůře,“ poznamenal Somerville se zlomyslností u něho neobvyklou. „Dožiji se jednoho studeného mlhavého rána, kdy budete tahat v dartmoorském lomu kámen. Slíbil jsem si, že se kvůli tomu vypravím do Princetownu.“

Templář zůstal jako opařený. To nebyl ten muž, jehož znával, ten cynický tichý gentleman, jenž mu bez řečí platil a za to mu ukazoval jen své pohrdání.

„Já -já -“ vyrážel ze sebe. „Co tím myslíte?“ Začal mluvit hlasitěji. „Co kdybyste tam šel vy? Co kdybych vás tam poslal a pozval… vaši dceru, aby se na vás přišla podívat? To jste se zarazil, co? Kdybych vám ji tak přivedl? To by byla docela jiná písnička, ne?“

Hubená Somervillova tvář se slabě zarděla, ale dosáhl svou provokací zamýšleného účinku. Templářova hlasitá řeč přivedla k nim na verandu zvědavého číšníka, který tam chvíli postál, se zájmem se na ně podíval, a když zjistil, že ho nepotřebují, zase odešel.

„Kolik budete chtít tentokrát?“ zeptal se Somerville tišeji.

„Tři tisíce,“ řekl Templář odhodlaně, jak byl rozzlobený. „To jest pětasedmdesát tisíc švýcarských franků.“

Somerville došel k balustrádě verandy a opřel se o ni, hledě dolů k jezeru. V Templářových očích to byl zničený a poražený člověk. Ta poslední hádka o dceři mu stačila, řekl si Templář a začal s radostí plánovat další nájezdy na něj, přičemž s chutí zapomněl na ten statek, jehož přitažlivost hned vybledla, jakmile se přestal bát.

Druhý se za chvíli otočil. „Přijďte zítra odpoledne do Gorge du Chauderon.“

„Gorge du Chauderon?“ divil se Templář. „Kde to je?“

„Sejdete dolů do Glionu, zahnete napravo městem a narazíte na cestu do Les Avants. U mostu přes rokli je cestička dolů k řece. Je to pěkné tiché místo, kde nás nebude nikdo vyrušovat.“

„A proč ne tady?“ zeptal se tlusťoch. „Mohu přijít dnes večer do vašeho pokoje -“

„Dostanete svoje zatracené peníze buď v Gorge, nebo nikde,“ řekl druhý rozhodně. „Co to s vámi je, Templáře? Obyčejně nestojíte o to, abyste dostal svůj příděl v pokoji, kde by to mohl dosvědčit nějaký detektiv. Tak jste to aspoň vysvětloval v Londýně, kde jste mě vytáhl uprostřed noci na nábřeží.“

„Je spousta jiných míst, kde se můžeme setkat,“ vrčel Templář, „ostatně -“

„Já jsem se rozhodl takhle,“ pravil Somerville.

Templář na něj hleděl s podezřením. „Ne aby to byla nějaká habaďůra, Prestone Somerville!“ vyhrožoval. „Jestli si něco zkusíte… pak se neznám!“

Somerville opovržlivě luskl prsty a odvrátil se. „Ve tři,“ řekl.

„Já tam budu,“ procedil mezi zuby druhý, „a jestli něco -“

Ale Somerville nečekal. Přešel klidně verandu, vešel do haly a zamířil k ředitelově kanceláři. Templář šel za ním. Měl své pochybnosti a obavy. Sedl si na židli tam, kde mohl vidět na kancelář, a jak ubíhal čas a Somerville se neobjevoval, začal sebou šít. Uběhlo dvacet minut, než jeho oběť vyšla v tichém rozhovoru s ředitelem, a Templářovi se zdálo, že se ředitel podíval významně jeho směrem. Začalo mu být horko, otřel si krk kapesníkem a pak vstal. Sebevědomě si odkašlal a kráčel do svého pokoje sebevědomým krokem člověka, jehož Somervillova existence vůbec nezajímá.

Trhaně a neobvykle rozčileně vyprávěl pak o své schůzce mlčenlivé ženě. Byl z toho celý nesvůj; třikrát se uchýlil k láhvi whisky, kterou měl v kufru, a její netečnost ho rozčilovala ještě víc.

„No tak něco řekni,“ vyštěkl nakonec. „Co má za lubem? Zamýšlí něco? Takhle se ke mně nikdy nechoval. Nemá snad peníze?“

Podívala se na něj zpříma. „Joe, chceš ode mě radu?“

„Jestli je to taková rada, o kterou stojím,“ kousal divoce do doutníku.

„Tak hele, odjeď okamžitě z Caux,“ řekla. „Já toho o Prestonovi moc nevím - nežila jsem s ním tak dlouho, abych poznala jeho způsoby. Ale když se mu zachce, je chytřejší než deset čertů. A nepodobá se mu, že by se přestal ovládat.“

Chvíli seděla se stisknutými rty a pak vstala. „Já jdu,“ řekla.

„Že jdeš! Kam jdeš? Nikam nepůjdeš,“ přikázal ostře a ona se k němu otočila.

„Nezkoušej to se mnou, Joe,“ řekla. „Jedu zpátky do Paříže večerním vlakem. Můžeš tu zůstat a dostat, co chceš, ale já už toho mám dost. Já se za vyděračku nehodím a myslím, že ty taky ne. Já vím, co tě vystrašilo: ty jeho řeči o Dartmooru!“

Pan Templář dosvědčil přesnost jejího úsudku tím, že opět nervózně zamrkal.

„Možná že to není špatný nápad, abys odjela,“ připustil po chvíli. „V každém případě tě tu není zapotřebí. Ale, k čertu, jestli si se mnou něco zkusí…!“ Hluboce se nadechl.

Doprovodil ji večer k poslednímu vlaku dolů z hor. Odjížděla s ulehčením a rozloučili se bez velkých cavyků. Potom se vrátil do hotelu a šel spát. A nevyrušovaly jej žádné zlé sny.

Druhého dne ráno jej opět rozčilila další událost. Nechal si přinést snídani do pokoje a pak si hodinu četl na terase noviny. Když se vrátil do pokoje, zjistil, že mu sluha vybalil zavazadlo a vykartáčoval a pověsil oblek. Co ale bylo horší, vytáhl zespodu z tašky trochu teatrální revolver, který Templář s sebou nosil, a položil ho na stolek. Byla to výborná zbraň, třebaže zdobená stříbrem a s perleťovou pažbou.

„Kdo vám řekl, abyste mi vybaloval tašku?“ zlobil se Templář.

Překvapený sluha zvedl ramena až k uším a usmál se. „Já myslel, že monsieur si to přeje. Dělá se to,“ bránil se.

„Dal jsem výslovný rozkaz, aby se na moje zavazadla nesahalo! Sám jsem vám to říkal!“ řval Templář. „Budu si stěžovat řediteli a dám vás vyhodit, čert vás vem!“

Co mohl dělat sluha, který to myslel dobře, než znovu zvednout ramena až k uším a zmizet od toho pruďase s úsměvem ještě zoufalejším.

Templář revolver zvedl a prohlížel si jej. Ten si s sebou určitě vezme. Kdyby si ten chlap něco zkusil (Templář měl trochu omezený slovník), tak mu ukáže! Prohledal tašku, vytáhl malý balíček nábojů, nabil zbraň a strčil ji do zadní kapsy. Její váha ho značně uklidnila. To, že ji vlastní, mu značně dodalo na sebedůvěře, a on sebedůvěru nutně potřeboval. Bylo něco ponurého a výhružného na jméně toho místa, Gorge du Chauderon, až se otřásl. Cesta tam však byla dosti prozaická. Dojel dolů do Glionu vlakem a pak šel po skalní cestě, vysekané do příkré skály. Našel lehce cestičku, a pak už klouzal mezi modříny a borovicemi na kamenité dno údolí. Tu a tam se zastavil, protože měl spoustu času. Po Somervillovi nikde ani stopy. Napůl čekal, že ho tady najde na té klikaté stezičce. Jenže Somerville šel napřed a seděl už na skále na malé mýtince u divoké bystřiny, poskakující a vířící na své cestě k jezeru.

Somerville čekal na tomto ospalém místě, kde ustavičné bublání horské říčky přehlušovalo neustávající písničku cvrčků. Z místa, kde seděl, mohl vidět vrchol Jarmanu a odlesněné úbočí Rocher de Naye. Uslyšel váhavé kroky svého nepřítele a vstal mu v ústrety.

Templář se zarazil, když ho uviděl, a všechno jeho podezření a strach znovu ožily.

„Pojďte sem, člověče, čeho se bojíte?“ zavolal ho Somerville a muž se váhavě přiblížil. Rozhlížel se zleva doprava, hledaje svědka, kterého vždycky čekal někde v doslechu; ale v řídkém okolním porostu by se nikdo neschoval, a tak přistoupil blíže.

„Sedněte si na ten kámen, Templáře,“ nařídil Somerville. „Promluvíme si.“

„Já o žádné řeči nestojím,“ zpěčoval se Templář. „Nepřišel jsem se vykecávat - přišel jsem pro -“

„Ale já o to stojím,“ řekl Somerville. „Něco vám řeknu.“

Mužovy oči se zúžily.

„Já vám řeknu tohle,“ pokračoval Somerville. „Je s vámi konec.“

„Tak takhle?“ Muž se začal opět rozhlížet. „Něco jste na mě ušil, jo?“

„Nejen že jsem na vás něco ušil,“ potvrdil Somerville klidně, „ale navíc vás zabiju.“

Templář vyskočil a v jeho ruce se třpytila a blýskala zbraň, kterou vytáhl z kapsy.

„Tak vy takhle?“ vydechl. „No jestli jde o zabíjení, Somerville - na to musí být dva. Jen si něco zkuste a…“ Zarazil se, protože mu došel dech, a Somerville se tiše zasmál.

„Jen se držte revolveru,“ posmíval se. „Já doufal, že ho přinesete. Stejně vás zabiju,“ pokračoval. „Skoro sedmnáct let mě dusíte jako strašný sen. Myslel jste si, že to je ze strachu, že couvám před hanbou, která by poškodila mé jméno. Teď už víte, však jste na to přišel nedávno, že jsem se bál - o někoho jiného.“

„O dceru. O té vím všecko,“ přerušil ho Templář, který nabyl opět trochu sebedůvěry.

„Chtěl bych jen, abyste si představil, jak jsem trpěl,“ řekl Somerville, „takže kdyby se ve vás opožděně probudilo svědomí, měl byste před smrtí tu útěchu, že jste si všecko zasloužil.“

Pomalu se blížil k druhému a ten zamířil revolver. „Nechoďte blíž,“ řekl chraptivě. „Zastřelím vás jako psa - přisámbůh, že to udělám!“

„Tak střílejte!“ Opovržení v tom hlase by jiného snad vydráždilo k zoufalému činu, ale Templář ještě váhal.

„Střílejte! Vy blázne, ať uděláte cokoli, stejně jste odsouzen! Střílejte! Nemáte na to stejně odvahu… třese se vám ruka… ach!“

Somerville se stále přibližoval k třesoucí se hlavni a náhle na muže skočil. Jedna ruka popadla revolver a vykroutila jej Templářovi z ruky, pak jej odhodila na trávu. Následoval krátký zápas. Preston Somerville byl štíhlý a rychlý, samý sval a nerv - jeho protivník začal s tou nevýhodou, že byl úplně demoralizován.

Na pár vteřin se potáceli, Templář se kroutil a chňapal, ale pak padl a udeřil se do tváře o drsný balvan.

Somerville se sehnul, obrátil ho a se zvednutým obočím pozoroval poraněnou tvář.

„Výborně,“ poznamenal klidně. „Naprosto skvělé! Kdybych to poranění naplánoval sám, nemohlo to být lepší. Vstaňte!“

Sebral revolver a hodil ho do vlastní kapsy.

Templář se třaslavě zvedl. „To si odskáčete,“ vyrazil ze sebe.

„Naopak, odskáčete si to vy - proto jste tady.“

Ve vystouplých očích se objevil slepý, hysterický strach, a Somerville se usmál.

„Já vás nezabiju - tady,“ řekl. „Za pár minut budete znova šplhat po té cestičce. Mám v úmyslu odsoudit vás na zbytek života do švýcarského vězení, Templáře - do takového toho v horách, kde člověk stráví zbytek života mezi šedými a bílými vrcholky, až zemře. A jen po celou dobu kope a láme, až někdo vykope -“

„Mlčte!“ zaječel Templář. „To nemůžete! Podívejte… zkuste to! Zkuste to!“

Somerville kývl. „Také že to zkusím.“

Vytáhl mužův revolver z kapsy a položil ho vedle sebe na balvan. Pak vytáhl tlustý balíček bankovek. Templář viděl, že jsou to tisícifrankovky. Jeho další čin byl méně pochopitelný. Malým nožíkem se řízl do zápěstí. Bylo to pouhé škrábnutí a krev pomalu vytékala. Chvilku počkal a pak zvedl revolver.

„Pojďte sem!“ poručil ostře.

Muž pomalu poslechl.

„Položte prst na tu ránu,“ nařídil.

„O co jde?“

„Udělejte, co jsem řekl.“

Templář zdráhavě poslechl.

„Teď vezměte bankovku - tu horní.“

„Ale poslyšte -!“ Hlaveň se mu však zabořila do břicha, a tak Templář popadl bankovku krvavými prsty.

„Dejte mi to,“ řekl Somerville, vzal si bankovku a prohlížel ji. „Báječný otisk. Řetěz je dokonalý.“

„O co vám jde, heleďte?“ Templář rychle dýchal. „Co to tady vymýšlíte za nesmysly? Mě nevyděsíte, Somerville, nemyslete si! Já už viděl divadýlek -“

„Řetěz je dokonalý!“ Somervillův hlas byl drsný a veselý. „Poslyšte! Tady jsou jeho články. Nejdřív jste se se mnou ráno pohádal v přítomnosti vrchního - že jsem tu hádku začal já, na tom nezáleží. Dále jsem informoval ředitele hotelu, že jste zločinec, který ode mě chtěl peníze.“

Templářova tvář byla fialová.

„Dále,“ pokračoval Somerville, „nařídil jsem sluhovi - který slouží také mně - aby otevřel vaši tašku, aby pak mohl identifikovat váš revolver. Na tu elegantní zbraň nikdy nezapomene. Dále, setkám se tu s vámi sám v Gorge du Chauderon - a dále?“

Templář začal pomalu chápat pravdu - ošklivou léčku, do které upadl. Mohl jen mrkat a polykat, polykat a mrkat.

„Dále,“ řekl Somerville pomalu, „jsem tady nalezen mrtvý - váš revolver leží nedaleko; váš krvavý otisk prstu na bankovce… na vaší tváři stopy zápasu -“

„Ne, ne!“ zarval Templář. „Tohle přece neuděláte, pane Somerville! Pro kristapána - to nemůžete udělat… sebevraždu…!“

Proud jeho výkřiků utonul v úplné nesrozumitelnosti.

„Sebevraždu,“ potvrdil Somerville. „Celé jsem to naplánoval - krok za krokem. Dal jste mi na to sedmnáct let, vy pse… a půjdete se mnou. Moje tělo najdou tady - napsal jsem na policii v Les Planches, že se s vámi sejdu, a žádal jsem je o ochranu. Dopis dostanou dnes odpoledne - i ten čas mám promyšlený.“

Zvedl balík bankovek a ukázal mu je. „Vezměte si je,“ řekl. „Vezměte si všechny kromě té jedné, která musí být nalezena vedle mého těla -“

Templář s výkřikem udeřil do nastavené ruky a bankovky se rozsypaly na trávu.

Pak se obrátil a hnal se po stezce nahoru, vzlykaje jako poděšené děcko. Musí se dostat na cestu - někoho tam potkat - svědka, a vrátit se na místo, než… než… Musí sehnat svědka, někoho, kdo viděl Somervilla naživu…

Napůl cesty se zarazil a zůstal stát.

Prásk!

Kopce se ozývaly ozvěnou výstřelu. Obrátil se s otevřenými ústy, celý popelavý, po zvuku. Nemohl se hnout, jen nezřetelně naříkal. Mohl by sestoupit a sebrat tu bankovku. Odváží se toho? Se zaječením se znovu obrátil a prchal do kopce, kde na cestě div neupadl pod kola prázdného fiakru.

Kočí se podíval na rozcuchanou postavu s údivem. A Templář také dokázal jen zírat na kočího, který zastavil kočár.

Jaképak bylo ve venkovanově hlavě podezření? Templář se s nadlidským úsilím sebral a uhladil vlasy ze zpoceného čela.

„Glion - nádraží!“ zamumlal a nastoupil do kočáru.

Dojede dolů do Territetu, pomyslel si. Lanovka jezdí každých deset minut. A co pak v Territetu? Buď po jezeře, nebo vlakem. Mohl by do Itálie - to je sedm hodin, ale musel by čekat do rána na vlak. Nebo do Lausanne, nebo - to je ono! Lodí do Évianu! Évian je ve Francii a přes jezero je to hodinu.

Při tom pomyšlení sebral zase odvahu.

Zaplatil kočímu a muž se na něj divně podíval. „Pán poranil? Pán má na prstech krev.“

Templář si vzpomněl a zaklel. Nic nevysvětloval, šel přímo k pokladně a koupil lístek.

Vůz čekal a on se potil. Proč tady stojí? Odpověď dostal, když nebesky modrý vlak z Montreux dorachotil na nádraží. Dva muži vystoupili a Templář se kousl do rtu, protože jinak by nevyhnutelně vykřikl. Byli to švýcarští policisté. Samozřejmě! Policejní stanice byla v Les Planches, na půl cesty mezi Montreux a Glionem. Nejraději by se byl skrčil na lavici s vysokým opěradlem, ale přiměl se, aby zůstal sedět bez pohnutí.

Policista promluvil s přednostou, pak odešel z nádraží a dal se bystře k silnici. Zvonek zacinkal a Templář by byl nejraději plakal úlevou, když se vůz dal do pohybu a začal pomalu klesat po strmé cestě do Territetu.

Na člun do Lausanne musel čtvrt hodiny čekat. Z této části jezera nejel žádný parník rovnou do francouzských přístavů, a v Ouchy zjistil, že mu poslední člun do Évianu ujel.

Připozdívalo se, a tak zašel do Lausanne a spěšně se najedl. Dalo se uniknout vlakem. Vallorbe je jenom několik mil, a zjistil, že v jedenáct jede zrychlený vlak do Pontarlieru -a Pontarlier je ve Francii. Vzal lístek a šel do zešeřelé čekárny, kde si vybral nejzešeřelejší kout a tam se usadil a čekal.

Uměl francouzsky a po celý ten večer v kavárně a v zástupech, přecházejících quais u lausannského nádraží, čekal na to, až někdo promluví o zločinu - o jeho zločinu! O jediném zločinu ze všech, který neprovedl a byl neschopen provést.

Ale neslyšel nic… švýcarská policie takové věci neoznamuje.

Vězení… léta a léta… celý život… ve Švýcarsku se nepopravuje.

Divoce zavrtěl hlavou.

„Ne… žádné vězení pro mě.“

Venku před čekárnou ho někdo pozoroval. Bylo ho špatně vidět, protože Templář si svůj koutek vybral dobře, ale pozorovatel ho stejně poznal a vracel se po nástupišti k východu, kde na něj čekali dva policisté.

„Ten muž je v čekárně,“ řekl francouzsky, „v rohu u hodin. Nezapomeňte, že se jmenuje Templář.“

„Obviňujete ho, že vám ukradl kufr?“ zeptal se jeden policista.

Muž přikývl a policista odešel. Templář slyšel, jak se dveře otvírají, a narovnal se, když uviděl uniformy.

„Monsieur Templar?“ zeptal se jeden z policistů.

Templář přikývl.

„Zatýkám vás -“

Templář vytáhl z pravé kapsy ve vestě malou lahvičku a naráz spolkl její obsah.

„Vězení?… Pro mě žádné vězení…“ zamumlal. „Vydírání jo… ale ne vražda…“

Zachytili ho v pádu a jeden z nich šel pro muže, který ho udal.

Ale Somerville už zmizel z tragédie, kterou zinscenoval.

O hodinu později jel zpátky do Montreux rychlým motorákem. Po cestě upustil do vody revolver s perleťovou pažbou, kterým toho odpoledne vystřelil do vzduchu.

Templářovo neštěstí bylo způsobeno zjištěním zvědavého detektiva, že má ve zvyku nosit v pravé náprsní kapse u vesty kyanid.

Zelený mužíček

I.

Dorozumění, které se zkalí nebo přeruší, dopadá tragičtěji než zrušená smlouva. Neboť dorozumění nestojí na základě psaného nebo mluveného závazku či slibu.

Mezi Molly Lindenovou a Thursbym Grantem bylo takové dorozumění. Ani jeden z nich ještě nic neznamenal, protože byli mladí; oba byli mlhoviny, doufající, že z nich budou světy. On byl chudý v tom smyslu, že si nemohl dovolit víc než byt v Kensingtonu a to nejmenší autíčko. Podle Mollyina názoru byl velmi hezký a velice roztomilý.

Pan Fathergill ji bavil také - fascinoval ji svým vysokým věkem a romantickou minulostí. Bylo mu čtyřicet a o jeho bohatství věděl každý. Ale na tom Molly nezáleželo. Líbilo se jí jezdit v jeho limuzíně, která nedrkotala jako Thursbyho dvousedadlové auto. Večeře pana Fathergilla v Ritzu byly mnohem příjemnější než v tom druhém restaurantu, kde měnili ubrusy, až když to bylo nezbytně nutné.

Ale bylo tu to dorozumění. Kdyby všechno bylo zůstalo tak, jak to zanechal Charles Fathergill oné teplé červnové noci, kdy se procházeli voňavou zešeřelou zahradou, mohl se Thursby Grant stát něžnou vzpomínkou nebo hořkým zklamáním, podle toho, jak by se zachoval ke svému kvinde. Bohužel Mollyin otec se zachoval trochu netaktně.

Donesla mu tu novinu do pracovny; byla celá rozčilená a trochu uplakaná. Jedno dobré slovo ve prospěch Thursbyho bylo by ji definitivně postavilo na stranu Charlese Fathergilla.

Místo toho pan Linden řekl: „Chválabohu, Molly! Měla bys mladému Grantovi napsat, aby k nám už nechodil.“

Nebyl na světě důvod, proč by neměl chodit. Mohl se přece objevit se smutným, statečným úsměvem a popřát jí srdečně všechno nejlepší.

Jenže pan Linden byl vychován staromódně. Thursby se okamžitě stal mučedníkem lásky; stal se zářící obětovanou postavou.

Horší bylo, že sám přijal mučednickou roli a začal skládat přísné a povýšené dopisy Mollyinu otci i snoubenci.

Jednoho dne šel divoce po Pall Mallu, vešel do vznešeného vchodu klubu Disraeli, hodil tam klobouk sluhovi, který za nic nemohl, a byl uveden do kuřárny. Skoro hodinu tam omámeně seděl a poslouchal pana Charlese Fathergilla, který mluvil velmi rád…

, Zrovna za Fathergillovou židlí byl vysoký sloup z mramoru, jehož červeň byla přerušována bílými skvrnkami a nitkami. Thursby Grant už na ten sloup zíral dvacet minut s napjatou pozorností a jedna část jeho mozku se dohadovala, odkud tenhle mramor pochází. Rosso antico - takhle se to přesně jmenuje. Vzpomněl si na velký dům s krbem v Marlborough. Rosso antico. To je ono.

Napůl skryt za sloupem stál malý vrchní s ostře řezanou tváří, na němž livrej visela v záhybech. Hleděl z okna na bílou fasádu Autoklubu.

Velký pokoj, trochu přezdobený, s červenou tapetou a zašlým zlacením. Mnoho pohodlných vysezených křesel kolem kulatých stolků, kde postarší pánové seděli a kouřili nad kávou a vyprávěli si, co se jim podivného stalo před dvaceti? - ne, už je to pětadvacet let.

Rosso antico…

Nepřetržitý hovor ležel jako vrstva asfaltu nad klubovou kuřárnou. Fathergillův hlas, o poznání vyšší, se nesl nad ním.

Thursby věnoval Fathergillovi celou část mozku, která nebyla zaměstnána problémem rossa antica.

„… před sto lety, před dvěma sty lety by leckdo na mě najal nějakého lotra. Vy třeba byste se nesnížil k tomu, abyste na mě najal vraha. Hádka v kavárně, kočáry jedou do Leicester Gardens, a nakonec by to vyřešilo pár mávnutí mečem. Docela uspokojivé - svým způsobem. Záleželo by ovšem na tom, kdo by byl zraněn. Dneska nikdo neriskuje, kord nikdo nenosí, nikdo nedělá hlouposti a málokdo se dopustí vulgárnosti. Vraždí se i uzdravuje penězi; je to věk rozumu.“

Fathergill měl podlouhlou a úzkou hlavu. Měl tmavou tvář a černé husté vlasy, sčesané z čela. Pyšnil se malým černým knírkem, kterým se zaměstnávaly jeho dlouhé prsty, když přemýšlel. Hubené tělo bylo stočeno v nízkém křesle tak, že měl kolena ve výši brady. Když mluvil, mával rukama, aby zdůraznil svá slova.

Nezaměstnanou částí mysli si Thursby přál, aby ten chlap nenosil k obleku diamantové knoflíky.

„Pozval jsem vás dnes na večeři - dal jste přednost kávě. Chápu vaše pocity. Ranilo vás to. Říkáte si: Tady jsem já, namáhající se inženýr, který našel hezkou dívku, jež ho má ráda - to vám neberu - a tady je chlapík s miliony, který si přijde a dívku mi vezme, a to ne proto, že by byl atraktivnější, jenom prostě má víc peněz, aby si mohl život zařídit.“

„To se ale nemáte čím chlubit, že?“ poznamenal Thursby chraptivě, jak dlouho nepromluvil.

Charles Fathergill zavrtěl hlavou.

„Já se nechlubím. Náhle jste zjistil, že vám jsou dveře toho pěkného domu ve Wimbledon Common zavřeny - nebo otevřeny jen natolik, aby vám řekli, že slečna Molly Lindenová není doma. To je ovšem neočekávané - je to rána. Dopisy se vám vracejí, na telefonní vzkazy se neodpovídá. Víte, že jsem přítel rodiny, a tak se mě ptáte na vysvětlení. Přivedu vás do svého klubu a řeknu vám prostě a poctivě, že si do roka chci Molly Lindenovou vzít, že s tím otec souhlasí a ona - zdá se, že se s tím smířila. Mohu mluvit jasněji?“

Thursby se hluboce nadechl. Zdálo se, že se náhle vzbudil z těžkého, ošklivého snu.

„Nemohou v tom být jen peníze,“ řekl.

Fathergill pokrčil ramenem, tiše strčil cigaretu do dlouhého náustku, zapálil ji a s rozhodností vyfoukl kouř. „Klíč ke vší moci je vědění,“ řekl, „a bezohlednost.“

Po celou rozmluvu jednal přátelsky. Zloba toho mladého hezkého hosta, který přišel s vraždou v srdci, byla zahalena neuvědomělou vlídností hostitele, jehož pohostinství Thursby Grant nepřijal ani natolik, aby se napil nabízené kávy, chladnoucí před jeho očima.

„Začínal jsem jako zednický přidavač,“ - Fathergill s potěšením pozoroval rozplývající se obláčky kouře - „a už na začátku kariéry jsem pochopil. Pochopil jsem, že okrádáme městského kontrolora. Městský kontrolor mi za tu informaci dal deset šilinků. Vzal mě do své kanceláře. Miloval se se svou sekretářkou. Já to věděl - a tak jsem se stal v osmnácti pomocným vedoucím prodejny.“

„To mi zní skoro jako vydírání,“ zamračil se Thursby.

Pan Fathergill se pomalu usmál. „Nikdy neposuzujte,“ varoval ho. „Máte všechno vědět, ale neposuzovat.“

„To chcete říci, že něco víte na Lindena?“

„Melodrama,“ zamumlal druhý, unaveně zavíraje oči. „Jak jste strašně mladý! Ne. Já jen vím, že se John Linden chce znovu oženit. Je mu padesát a vypadá na míň. Hezký člověk s neuhasínajícím smyslem pro dobrodružství. Vy byste se nemohl s Molly oženit ještě tři roky - já bych se mohl ženit hned; ona žádá ještě o rok. Molly musí být usazená, než udělá John Linden tu nevyhnutelnou hloupost a přivede svou nevyhnutelně mladou nevěstu do Wimbledonu!“

Thursby opět zjistil, že těžce dýchá nosem, a ovládl svůj vzrůstající vztek. „To je asi všecko, co jsem chtěl vědět,“ řekl a neobratně vstal.

„Teď víte a to je důležité,“ řekl Fathergill a nabídl svou neživou ruku. To, co pokládal z rozmluvy za nutné, napsal pak do Wimbledonu.

John Linden s šedivými vlasy a červenými tvářemi četl úryvky z dopisu na klubovém papíře dceři. Podíval se přes brýle, co tomu říká. Její tvář byla bezvýrazná.

„Já myslím, že bude dobré rok počkat,“ řekl jí - a sobě. „Já mám Thursbyho rád, ale, drahoušku, musím myslet taky na tebe.“

Zvedla oči od talíře. Nebyla zrovna krásná: byla však rozhodně hezká - hezká jako zahradní květina, hezká částečně mládím a částečně dobře střiženými, prostými šaty.

„Jsi hodně bohatý, tatínku?“ Tuto otázku mu ještě nikdy nepoložila.

„Proč, má drahá? Nemám příliš mnoho peněz a pozemků také ne. Proč?“

Pohlédla přes něj na okno s olověnými rámy.

„Jenom… Charles se nikdy nezmínil, že by si mě chtěl vzít, až když se vrátil z Rumunska.“

Tomu se hlasitě zasmál. „Ty jsi ale romantický čertík!“ řekl dobromyslně. „Já vím, jak jsi na to přišla. Fathergill jel do Rumunska a zjistil, že moje naftařská společnost má ohromnou cenu; nechal si to pro sebe a vrátil se, aby mé dceři nabídl ruku.“

Kdyby si to byla nemyslela, nebyla by nyní tak zrudla.

„Kdybych dostal zpátky peníze, které jsem pohřbil v rumunské naftě, byl bych rád,“ řekl. „Zapomínáš, zdá se, že mám v Bukurešti agenta, jenž mi posílá zprávy, co se děje.“

„Thursby říkal, že každého rumunského agenta můžeš koupit za tisíc lei,“ namítla, ale on zavrtěl hlavou.

„Zapomínáš, že Charles Fathergill je milionář -“

„Aspoň to tvrdí. Thursby říkal -“

Pan Linden poslal Thursbyho k čertu.

„Já Thursbyho opravdu miluju,“ řekla přerývaně.

Pan Linden neodpověděl. Dívka brzo vstala od stolu. Byla příliš mladá.

Nedá se říci, že by byl Charles Fathergill ve městě příliš známý. To, co je nasnadě, se přijímá bez ptaní: to je smrtelné nebezpečí věcí nasnadě. Každý ví, že Nelsonův sloup na Tra-falgar Square je postaven z kamene. Nikdo neví, ani se o to nestará, kdo jej postavil nebo z jakého kamene. Každý věděl, že pan Charles Fathergill je nesmírně bohatý. Měl byt v Carlton House Gardens a zaplatil dvacetitisícovou prémii, aby si jej zajistil. Drožkáři, kterým platil spropitné, sluhové v klubu, policisté na obhlídce - na kom jiném záleží? - všichni mu mohli dosvědčit, že je bohatý a štědrý. A protože byl bohatý, bohatl stále více. Když se zainteresovaní lidé ptali na jeho finance, poukázal Stubbs na to, že proti němu nikdy nebyl veden proces; jeho právníci ho chválili každému, kdo si ho přál za zákazníka’, jeden z jeho bankovních manažerů - zaměstnával několik bankéřů - to potvrzoval. Byla tu jenom jedna zvláštnost, o níž je nutno se zmínit - každý z jeho bankéřů myslel, že má v opatrování nejmenší část jeho majetku, a často naznačovali, že by si u nich mohl uložit více.

Jak už jsme řekli, ve městě nebyl znám, protože nespekuloval ani neobchodoval. A nebýt znám ve městě má tu výhodu, že nikdo proti vám neví nic špatného.

Pan Linden potkal svého budoucího zetě za několik dní v klubu.

„Vy jedete do Rumunska?“ Pan Fathergill zíral. „Proboha, proč? Vždyť já odtamtud přijel před čtyřmi měsíci.“

Pan Linden do sebe hodil koktail a otřel si spěšně ústa. „Třeba tam najdu… dívku svých snů, hehe.“ A vesele se zachichotal. John Linden byl tak starý, že se za své sny nestyděl.

„Kdy chcete odjet? Já pojedu do Budapešti, mám tam nějaké velké obchody.“

Když si to pan Linden rychle spočítal, zjistil, že kvůli svým mnoha ředitelským místům a výročním generálním zasedáním nemůže odjet dřív než příští měsíc. Charles přemýšlivě stiskl rty. On musí odjet dříve, řekl.

Odjel z Londýna za týden.

Thursby Grant byl zrovna na nádraží Victoria, kam vyprovázel přítele, odjíždějícího na Blízký Východ. Bez obtíží oplatil Fathergillovi usměvavý pozdrav. Stal se tolerantním po jednom dopisu, který rušil všechny slavnostní pisatelčiny sliby.

„Proboha! Ty znáš Charlese Fathergilla?“ řekl Thursbyho přítel. „Říká se o něm, že je pětinásobný milionář.“

„Šestinásobný,“ řekl Thursby kysele. „Snad bys mu ten šestý milion neupíral.“

II.

Agent pana Lindena v Bukurešti byl právník, nějaký Bolescue. Byl to tělnatý muž s širokou vlhkou tváří, milující jídlo, hudbu a baccarat. Jinak by býval byl s diskrétností a poctivostí jedna ruka. Takhle ale hlasitě odporoval, zatímco jeho tvář vlhla pořád víc, divoce mluvil o komisích, bál se inženýrů, ale nikdy nemluvil o právu, které brzy mělo přijít zkrátka.

Charles Fathergill měl akreditiv na mnoho tisíc liber. Jeho franština nebyla nejlepší, ale peníze mluvily samy za sebe. Pan Bolescue, těšící se lehkomyslně na herny v Cintě, souhlasil, že by nějaké to hlášení mohlo být opožděno, důrazné mínění inženýrovo potlačeno, vrty, které se nyní provádějí, by se mohly zpomalit, dokud nepřijede pan John Linden, a pak docela zastavit.

„Za šest měsíců všechny výmluvy jsou nemožnost,“ mínil pan Bolescue, který se občas snažil mluvit správně anglicky.

„Za šest měsíců už na ničem nezáleží,“ pravil hubený muž.

Měl v plánu zůstat čtrnáct dní v Bukurešti a pak odjet do Konstantinopole, aby se vyhnul Johnu Lindenovi. Ale čtrnáct dní je dlouhá doba a radosti ježdění ve vypůjčených autech se příliš brzo vyčerpají. Ani krásná Cinta v horách, se svým půvabným zalesněným okolím, neměla pro něj mnoho přitažlivosti.

Osmého večera poslal pro vrátného z haly Petite Splendide a ten hned přišel, neboť pan Fathergill rozdával spropitné velmi štědře. Malý ramenatý muž s křivýma nohama, zářící zlatými šňůrami, přišel s čepicí v ruce - byl by třeba přilezl.

„Já se nudím, Petře,“ řekl pan Fathergill. Nedojedená večeře stála na stole. Vína se skoro nedotkl.

„Ach!“ zazářil Petr.

„Chci nějakou zábavu: někoho, kdo dokáže vyprávět nebo zpívat. Bože! Já už mám Bukurešti po krk.“

Měl pravdu, protože do Bukurešti, jak se zdá, se stáhly odpadky ze starého Říma - a ty se ještě trochu nakazily z Turecka a od Slovanů. Je to rokokový Řím.

„Vyprávět… a zpívat… ehm!“ Petrova krátká ruka hladila jeho dvě modročerné brady.

„Já přinesu knihu… krásky, jo? Budou zpívat a vyprávět - ach! Mein Gott!“

Začal mávat rukama jako větrný mlýn. Rozplýval se chválou a pýchou.

„Jedna v knize úplně nová! Nová - princezna, pane Fatergille! Ne! Přísahám při Bohu!“ - položil ruku na srdce a zvedl zbožně oči ke stropu - „nikdy bych nelhal. Řeknete, Petr tohle říká vždycky. Ale opravdu princezna. Ruska… z - já nevím, odněkud od Černého moře. Říkáte ano?“ Kývl už napřed, a pak se mu tvář protáhla. „Na tu musíte mít moc peněz… počkejte!“

Začal se hrabat v zadní kapse fraku a našel balíček dopisů; nasadil si skřipec a začal něco hledat, přičemž si jeho rty něco šeptaly - byl to směšný pohled.

„Tady - je to francouzsky… já čtu. Od ní… mně!“ Zaujal pózu. „Irena… poslyšte…“

Rychle četl. Charles tomu napůl nerozuměl: ale ta důležitější část byla jasná.

„Dobrá, řekněte jí, ať přijde nahoru a dá si se mnou sklenici vína.“

„Zatelefonuji,“ řekl Petr.

Tlouklo deset, když Irena přišla. Charles, který četl týden staré Timesy, vzhlédl nad novinami a viděl, jak se dveře zvolna otvírají. Stála ve dveřích a dívala se na něj. Štíhlá, pružná a bílá. Přísně sčesané černé vlasy, které jí rámovaly obličej, měla rozdělené na pěšinku. Měla čistou pleť bez pomoci kosmetiky. Její úžasná krása mu stiskla hrdlo. Nevědomky povstal a v koutku jejích krvavě rudých rtů se mihl úsměv.

Královská… a Ruska. V jejích temných očích bylo Rusko - nezbadatelné tajemství Slovanů… tisíce světelných let vzdáleno od západního chápání…

„Mohu vstoupit?“

Její hlas byl takový, jaký čekal: hluboký a bohatý. Byla v něm temná sladkost, jež mu zrychlila pomalý puls. Její angličtina byla bezvadná.

„Mohu si vzít cigaretu?“ A už stála u stolku, shlížejíc na něj, a už sahala do stříbrné krabice.

„Sedněte si, ano?“ Konečně promluvil.

Přitáhl si židli, aby na ni viděl.

„Opravdu chcete, abych vám zpívala? Obávám se, že můj hlas za moc nestojí. Nebo nechcete?“

Zavrtěl hlavou. „Co tady… děláte?“ Jeho pohyb zahrnul nejen skutečnou Bukurešť, ale i společenské místo, jež v ní zaujímala.

Znovu ten slabý úsměv.

„Člověk musí z něčeho žít… a tak zpívá a… a vypráví lidem. Já jsem nezačala kariéru jako… vyprávěčka. Vy jste moje první publikum. Nakonec to může být třeba i zábava.“

„Velká zábava“ opakoval mechanicky.

„Tolik věcí se zdálo - nemožných.“ Vypouštěla za řeči kroužky kouře jeden za druhým. „Tolikrát v noci jsem seděla na posteli a hleděla na Zeleného mužíčka a myslela… a myslela. Pak jsem ho zase strčila pod polštář a řekla si: uvidíme zítra - třeba to ještě bude legrace.“

Usmívala se jeho nepochopení, sáhla pro černou sametovou kabelku, ležící na stole, otevřela ji a vytáhla malou zelenou lahvičku. Měla podobu podsaditého ruského mužika v těžkém přepásaném kabátě. Zátka byla jeho kloboukem. Když žena přidržela lahvičku ke světlu, uviděl Fathergill, že je do tří čtvrtin plná jakési tekutiny.

„Jinými slovy jed. Není to trochu teatrální?“

„Myslíte?“ Vypadala zaujatě. „Já nevím. Profesor Bekinskij mi to dal týden před tím, než ho zatkli. Byl to Žid a dobrý člověk. Prostřelili mu v Kyjevě hlavu před domem, kde jsem bydlela.“

Charles Fathergill se zachvěl: tohle nebylo zábavné.

„Jaké to má složení? Arsenik… oměj…?“

Zavrtěla hlavou. „Já nevím. On tomu říkal , vědění’ - měl smysl pro humor.“ Trošku se na něj zašklebila a pak se tiše zasmála. Bylo to roztomilé zachichotání, které zní od ženy tak příjemně. „Chcete raději, abych zpívala?“

„Ne… ale je to trochu depresivní, že?“

Zeptala se ho, čím je. Na námět Fathergill dovedl vyprávět velmi výmluvně. Mluvit o sobě, aniž by vyjevil svou teorii života, bylo těžké. Poslouchala ho vážně. Zdálo se mu nemožné ji vyděsit.

Krásná, myslel si při řeči, překrásná. Obrys její tváře měl nezměrnou cenu, jakou u jiné ženy neviděl. Když se odmlčel, poznamenala:

„Ale vy jste nemilosrdný!“ (To se mu docela líbilo.) „Vy se nezastavíte před ničím, abyste dosáhl svého?“

„Před ničím. Vědění je síla, jenom když se dá využít k prospěchu jejího vlastníka.“

Zavrtěla hlavou. „To je zvláštní - protože se zdá, že vy vlastně nemáte žádný cíl. Nepřejete si dostat se někam, jenom tam, kde je lépe, a to za každou cenu. Rozuměla bych spíše, kdybyste se chtěl někam dostat.“

Její nesouhlas mu lichotil.

„Máte vy nějaký cíl?“ zeptal se.

Přikývla. „Štěstí… bezpečí. Bezpečí, jež dokáže venkovan dát své ženě.“

„Takže vlastně sňatek?“ usmál se.

Pomalu pokynula a zadusila oharek cigarety ve stříbrném popelníku.

„Ano… o to bych bojovala jako ďábel. To je moje představa nebe. Mám tady sestřičku - tady v Bukurešti.“

Pomalu k němu vzhlédla. „Sestra je jako dítě: pro tu dělá člověk věci a dává si Zeleného mužíčka pod polštář.“

Otřásla se, jako by ze sebe shazovala nepohodlné šaty. Pak promluvila skoro vesele: „Začínáme být nudní. Mám vám zpívat, nebo budeme povídat?“

„Už jsme povídali až moc,“ řekl Fathergill. Šel k oknu a stáhl záclony dohromady.

III.

Za pár měsíců napsala významná právnická firma panu Lindenovi, že mají klienta, který by koupil naftová pole. Vyrozuměli, že takové pozemky vlastní, atd.

Pan Linden jim šťastně a radostně odpověděl, ať se zeptají na přesnější podmínky.

Bylo mnoho důvodů, proč se mu dobrodružství v rumunské naftě přestalo líbit a proč chtěl obrátit majetek pochybné ceny na něco, co by mu vynášelo s nudnou pravidelností šest procent.

Pan Fathergill, jenž mezitím dojel do Paříže, přijal nabídku s mírným zájmem. Je zvláštní, uvažoval, kolik hodin, kolik práce a námahy se promarní bez užitku, když člověk nedohlédne konce. Mezi jeho cestou do Rumunska a jeho návratem do Paříže se stal milionářem a každá z jeho bank věřila, že ona má jeho největší konto.

V Konstantinopoli potkal mezinárodního finančníka, který skupoval majetky za pár supů a dělal z nich úctyhodné nemovitosti. Vrána vráně oči nevyklove - leda v Konstantinopoli. Pan Fathergill o této výjimce nevěděl. Koupil tam divoký horský pozemek a koncesi podepsanou a zpečetěnou tureckou vládou. A toho dne, kdy byl šek zaplacen a kupec odjížděl Orient expresem, aby koupil dřevařskou společnost v Sofii, stal se zázrak. Zapomenutý a neplacený prospektor udělal objev. Pan Fathergill věřil v rychlý zisk, zejména když to byl velký zisk. Syndikát, který převzal jeho pozemek a koncesi, mu nabídl sumu, z níž se točila hlava.

Ta naftová nabídka teď byla zábavnou maličkostí… jenže tu byla Molly.

„To může být nepříjemné,“ řekl Charles a přemýšlivě se zatahal za nos.

Neboť pan Linden se podruhé oženil. Molly se o tom zmínila v jednom ze svých chladných, zdvořilých dopisů. Nenapsala mu, že Johna Lindena přešla staromódnost a že Thursby Grant často dochází do Wimbledon Common.

John Linden napsal. Dopis čekal cestovatele při návratu v Meurice. Byl pozván, aby je navštívil a strávil s rodinou vánoce.

„Zbavuji se právě svých naftových polí - nějaký blázen je chce koupit a nabídl mi dobrou cenu.“

Charles odjel příštího dne do Londýna - byl by raději strávil vánoce v Paříži. Trajekt byl přecpaný, moře se zmítalo. Pan Fathergill přijel do Londýna ve špatné náladě. Paříž by byla o vánocích ideální - nebo Bukurešť! Irena! Ten nehmotný sen. Voňavá vzpomínka se dotkla jeho srdce. Týden po tom, co opustil Bukurešť, se vrátil, aby ji vyhledal. Petr se omluvně kroutil. Dáma z Bukurešti odjela: už ji sám hledal, nějaký jiný host si přál vyprávění a zpěv. Tisíckrát lituje. Byla to opravdová princezna. Ale (najednou se rozzářil), je tu jedna krásná dívenka, opravdová dáma…

Charles Fathergill zavrtěl hlavou. Hledal ji v Budapešti; nechal po ní pátrat ve Vídni… nic.

Chodil po svém krásném pokoji s rukama v kapsách. Wimbledon… pečený krocan… vánoční pudink… Molly Lindenová… otřásl se.

Když jeho auto zabrzdilo před vchodem, hustě padal sníh, a už tu byl John Linden, s červenými tvářemi a bílými vlasy, a byly tu cesmínové věnce visící na dřevěném táflování haly, a byla tu Molly, nešikovná a nejistá, a rozpačitý Thursby Grant - Charles mu div nepadl kolem krku. A byla tu jakási cizinka - hezké štíhlé dítě v bílém, s čistou pletí a temnými vlasy a očima, a…

„Představuji vám paní Lindenovou, hochu,“ John byl velmi srdečný a rozčilený. „Říkal jsem vám, že musím mít svou romanci. Potkali jsme se ve vlaku zrovna u Terstu… Ireno, drahoušku!“

Ireno, drahoušku!

A tady byla, pořád stejně klidná a vzácná, zarámovaná dveřmi jako tenkrát. Tentokrát však byla oblečena v purpuru… což jí slušelo lépe než černá, patřilo to k jejímu královskému vzhledu.

Podívala se na něj. V nezbadatelné hloubce jejích očí svitlo jen lehce poznání a opět zhaslo. Kdyby na něj byla připravená, neuviděl by ani to.

„Jsem rád, že vás poznávám… paní Lindenová.“

Podal jí ruku; stisk byl právě takový a ne větší, než jaký se dal očekávat od hostitelky.

„Pojďte ke mně do pracovny - sluha vám odnese kufr do pokoje.“

V pokoji dostal Charles trochu portského a naslouchal.

„Ehm… co se týče Molly. Nebude vám vadit, když to hned projednáme?“

Fathergill zavrtěl hlavou. Bude raději, když se otázka Molly vyřeší.

„Moje žena - mimochodem, bývalá princezna Irena Dalruskaja - zažila za revoluce hrozné věci; jednou vám o tom budu vyprávět - moje žena si myslí, že by byla chyba, kdyby se Molly vdala za jiného, než ke komu ji táhne srdce. To je staromódní, co? - mimochodem, viděl jste Věru - to je ženina sestra, milé dítě…“

Jak to bylo všechno zbytečné, pomyslel si Charles Fathergill. Všechny jeho plány - rumunský právník s vlhkou tváří. Kdyby byl nepokazil ten obchod, nechal hlášení, aby dospěla k cíli a John Linden aby se ujal svého malého bohatství, a místo toho kdyby zasekl udici do toho Petrova objevu…

U večeře byl velmi tichý; sotva se podíval na tu krásnou bytost v čele předměstského stolu; dovolil i tu hloupost, aby mu dali papírovou čepici. Molly myslela, že truchlí nad ztracenou nevěstou, a té noci usínala v pláči.

„Promluvte si s Irenou. Rád bych, abyste se seznámili,“ navrhl John Linden.

Byla tu malá zimní zahrada, vonící slabě zemí. Hostitelka s hostem se oddělili od hlučné skupiny u vánočního stromečku.

„Tak co, má drahá?“ Charles Fathergill zavřel dveře. Srdce mu tlouklo trochu rychleji než jindy, pocit radosti působil jako opojení.

„Tak co?“

Nesedla si. Scéna podivuhodně připomínala jiné setkání - osmnáct set mil odsud.

„Dosáhla jste svého cíle?“ zeptal se, a když pomalu přikývla: „Prohledal jsem kvůli vám Evropu.“

Hleděla na něj pevně. „Proč?“

Na chvíli ho to vyvedlo z rovnováhy.

„Proč myslíte?“ zeptal se a rychle pokračoval: „Budeme dobrými přáteli, ano?“

„Doufám. Vy sem ale už nepřijdete, že?“

„A proč ne? Linden je můj velký přítel.“

Pokývla. „Tak to je ten důvod. Už jsem o vás mnoho slyšela, ale neuvědomila jsem si, kdo jste.“

Usmál se tomu; lehký nesouhlas ho potěšil. To se mu s ní už jednou stalo.

„Pořád ještě věříte, že vědění je síla?“

Ještě tomu věřil. Tohle byla právě ta chvíle, kdy chtěl vedoucí myšlenku svého života obzvláště zdůraznit.

„A co Zelený mužíček?“ vysmíval se jí. „Rozbila jste ho?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Párkrát mě napadlo, že ho pohřbím, spolu s ostatním, co patří k těm dnům. Něco mě od toho odradilo.“

Následovalo dlouhé nepříjemné ticho. Z velkého obývacího pokoje zazníval slabě smích.

„Mám hezký byt v Carlton House Gardens. Doufám, že mě tam navštívíte. Často.“

Neodpověděla. Opakoval své pozvání.

„To chcete říci, že mám vstoupit do nového zajetí na neurčitou dobu?“ Rozhlédla se.

„To by vyžadovalo Petra, aby to řekl uhlazeněji.“

„A když nebudu mít čas navštívit váš hezký byt? Začnete jednoho dne před Johnem Lindenem vyprávět své vzpomínky?“

Neváhal. „Ano. Můžete se ptát, k jakému účelu to slouží. Už jste se mě na to ptala jednou. A já vám znovu odpovídám: vědění má cenu, pokud se užívá. Jenom hrozit a nemyslet to vážně je jen plané chvástání. A nesmíte to brát jako pomstu, ale jako logický následek.“

„Aha.“ Napůl se otočila ke dveřím. „Já si jen chtěla být jistá. Tak pojďte a bavte se. Viděl jste už moji sestřičku?“

„Roztomilé dítě,“ řekl zdvořile.

A to bylo vše, co si řekli; více spolu nepromluvili. Požádal, aby mu do pokoje donesli sklenici mléka, a to se stalo.

Když šel nahoru spát, ohlížel se ještě po ní, ale ona už odešla nahoru. Příštího rána mu služebná klepala na dveře, ale nemohla ho vzbudit. Vešla a vytáhla rolety, postavila tác a nevšimla si, že sklenice, kterou přinesla předešlé noci, zmizela.

„Váš čaj, pane,“ řekla.

Ani John Linden nemohl uvěřit, že je Fathergill mrtev, až to potvrdil přivolaný lékař.

„To mě mrzí, že ti to zkazilo vánoce,“ řekla Irena vážně a odvrátila se od něho, aby pohlédla na velký oheň, hořící v jejím krbu. Zelený mužíček se v něm už rozpustil.

Bojovný Pérák Reilly

Deset minut před tím, než Pérák Reilly opustil šatnu, přinesl mu posel psaní. Jeho sekundanti i manažer protestovali proti tomu, aby četl cokoli, co by ho v takovém kritickém okamžiku mohlo rozrušit, protože bojoval o titul a Kudrnáč Boyd, který se ucházel o šampiónské pocty, porazil už čtyři oponenty, než se přihlásil o právo rozdat si to s mistrem světa.

„Já se na to kouknu,“ prohlásil Pérák pánovitě. Dopis byl napsán na stroji a byl podepsán dvěma důvěryhodnými osobnostmi, jejichž jméno mělo ve sportovním světě váhu.

Pérák dopis pomalu přečetl. „Výzva o 10 000 liber,“ řekl stručně.

„Kdo je ten chlap?“ zeptal se manažer.

„Říkají mu Neznámý a chce se utkat s vítězem dnešního zápasu. Pošlete mu telegram, že přijímám.“

Manažer se ušklíbl. Byl to tlusťoch s upocenou tváří, který měl v Péráka neskonalou důvěru, nicméně -

„Co kdybysme počkali, jak to dopadne?“ navrhl.

„Jen to pošlete,“ odvětil Pérák krátce a oblékl si župan.

Manažer Seller tedy telegram poslal, i když s jistými pochybnostmi. Po čtvrtém kole se ale uklidnil.

Kudrnáč Boyd, vyhlášený mistr Evropy, mohl děkovat jen sám sobě za rozptýlení růžových snů. Myslel, že vypozoroval jistou nepevnost Pérákových nohou, která naznačovala, že by mohl klopýtnout. Takže se Kudrnáč spolehl na svou dokonalou přípravu a vložil do své pravice a levice všechno. Jenomže bojoval s největším stratégem své doby, a když odkryl na okamžik bradu…

„Osm… devět… deset - konec!“ zněl Kudrnáčovi v uších vzdálený hlas. Někdo mu potřásl rukou v rukavici a přes hučení v uších uslyšel hlasitější hukot davu. Unaveně svěsil hlavu, přičemž zaznamenal postavu v květovaném županu, odcházející uličkou do tmy za sedadly.

Pro Péráka to bylo dobré, protože na ten zápas byla soustředěna veškerá světová pozornost - před budovou bylo namačkáno limuzín po dvaceti vedle sebe - a než se dostal do šatny, putovala zpráva o jeho vítězství v tečkách a čárkách po všech linkách, vedoucích z města.

Svlékl župan a nechal se ošetřovat masérem, ale vypadal přitom netrpělivě. Deset minut po skončení boje odešel z budovy vedlejším vchodem a zmizel v davu, tísnícím se kolem. Skromnost byla Pérákovou oblíbenou nectností.

Ohlas tohoto boje neutichl hned tak, protože Pérák byl tak trochu národním hrdinou.

Tento šampión, který nikdy neposkytoval rozhovory, který byl tak mlčenlivý a utajený, že ho i jeho sekundanti potkávali až den před zápasem, rozněcoval všeobecnou fantazii jako žádný oblíbenec ringu před ním. A když bylo na konci tiskové konference oznámeno, že vítěze vyzval Neznámý o padesát tisíc dolarů (což je deset tisíc liber) a že výzva byla přijata, byla to novina ještě cennější.

I to omrzelé a ospalé městečko Rindle, kde se vyučovala mládež, bylo vzrušeno, na své poměry dokonce divoce rozrušeno. Ředitel školy četl zprávu o zápasu u snídaně a bručel uspokojením nad bleskovým úderem, který zpražil opovážlivého Kudrnáče Boyda. Na druhé straně stolu schovávala noviny pod stolem krásná devatenáctiletá Vera Shawová, chvílemi je úkradkem četla a byla také nadšená. Skupina chlapců, přecházející z nocleháren ke kapli a k rannímu vyučování, se shromáždila okolo jednoho odvážlivce, který porušil školní řád nákupem zakázané literatury, a všichni radostně výskali.

Matematikář Barry Tearle přerušil přirozeně opravu domácích úkolů, uvolnil si u krku talár kvůli většímu pohodlí a začetl se do novin. Přirozeně, protože byl současně také tělocvikář a instruktor toho vznešeného umění v rindleské škole.

Se zamyšleným zamračením noviny zase položil a vrátil se k úlohám, přičemž si bezmyšlenkovitě zapálil dýmku. Nakonec sebral papíry a vstal. Zvonilo k modlitbě v hale a při tom měli všichni učitelé být. Spěchal tedy přes nádvoří a pod podloubí, nad nímž byla část ředitelova bytu. Nikdy tudy neprošel, aniž by nemyslel na to, jestli nahoře nemá pokoje Vera. Byl to u něho už zvyk a myslel na to také tentokrát, když se otočil, aby se připojil k zástupu hochů na dlážděné stezce, vedoucí k hale. Tu náhle uslyšel své jméno.

Rychle, téměř vylekaně se obrátil a smekl biret.

Byla to právě ona, na kterou myslel.

„Viděla jsem vás ráno jít domů.“ Ukázala na něj obviňujícím prstem a on se zarděl. „Ano - ano? Rozbilo se mi auto u Northwoodu - doufám, že jsem vás nevzbudil.“

Žádný záškolák, přivolaný do kabinetu, aby se zodpovídal za své chování, nemohl vypadat provinileji než on. Vera Shawová se zasmála, a když se Vera Shawová smála, potřeboval všechno sebeovládání, aby se choval rozumně.

„Ne, nevzbudil jste mě. Nemohla jsem spát a seděla jsem u okna, abych obdivovala měsíc, když jste se kradl do nádvoří - jinak se to popsat nedá. Viděl jste ten zápas?“

„Ne, neviděl,“ řekl přísně, „a divím se -“

„Pchá!“ Mávla na něj prstem. „Četla jsem to celé. Řekněte mi přece, kdo je ten Neznámý, co bude zápasit s drahouškem Pérákem - běžte, nebo přijdete pozdě!“

Zvonek se zastavil, chvějící se nota varhan visela ještě v nehybném vzduchu, a Barry popadl talár a dal se do běhu. Doufal, že na něj počká po bohoslužbě, a po konečném Amen byl první, kdo odešel. Stála, kde ji opustil, ale byl s ní Sellinger a Barry zapomněl na všeobecnou lásku, o níž právě zpíval, a srdečně ho proklel.

John Sellinger bydlel v Rindle; jeho předkové rindleskou školu zakládali a on sám se vžil do postoje, způsobů a duchovního názoru dědičného školního patrona. Byl vysoký, o šest palců vyšší než Barry, ruměný, dobře živený a blahobytný. Jeho těžký obličej s orlím nosem byl dokonce docela hezký. A netajil se tím, že jeho patronát nad školou se může vyvinout v příbuzenství s ředitelem.

„Brejtro, Tearle. Asi jste neviděl ten zápas?“

„Ne, neviděl,“ řekl Barry divoce. „Copak jsem neměl na práci něco lepšího - a viděl jste ho vy?“ zeptal se náhle.

„No aby ne - zrovna o tom Veře vypravuju. Báječný chlapík, ten Reilly. Ještě menší než vy.“

„Je to vůbec možné?“ divil se Barry afektovaně. „A byl vůbec vidět?“

„Nedělejte si legraci,“ řekl pan Sellinger. „Samozřejmě že byl vidět, i když dost špatně odtamtud, kde jsem seděl. Není na to dost veliký - ale řeknu vám, bojovník to je!“

„To říkají v novinách taky,“ odpověděl Barry unaveně.

„A co se týče toho neznámého blázna, který s ním chce zápasit -“

„Na shledanou,“ rozloučil se rychle Barry, zvedl biret a šel.

„To je zvláštní chlapík, Vero,“ potřásal hlavou pan Sellinger. „Nějak se v něm nevyznám.“

„Pane Sellingere,“ řekla Vera tiše.

„Ano, Vero?“

„Musíte mi říkat křestním jménem?“

Překvapilo ho to a urazilo. „Ale mé drahé dítě -“

„Ale já nejsem vaše drahé dítě,“ řekla stejným tónem. „A dítě už nejsem dávno.“

Vypnul se do výšky, neboť byl Sellinger z Rindle; a Sellingerové z Rindle měli ve zvyku vypínat se už po staletí, když někdo jen naznačil, že by nebylo po jejich.

„Samozřejmě, jestli si to přejete, Ve - slečno - ehm - Shawová, ovšemže. Je mi líto, že jsem vás urazil.“

Líto mu bylo jenom sebe, samozřejmě; ale byla to odpověď, jaká se slušela na příslušníka nejstarší rodiny v kraji.

„Neurazil jste mě - jenom se mi to nelíbí. Proč si myslíte, že je pan Tearle zvláštní?“

„No,“ zaváhal, „učitelé nejsou zrovna moc dobře placeni, a Tearle si přesto žije jako pán, má vlastní auto a dobře se obléká.“

Podívala se na něj tím unaveným, trpělivým způsobem, který je u žen tak rozčilující. „Jiní lidé mají peníze - vy máte peníze - a přesto se tomu nikdo nediví,“ řekla chladně. „Nebo se vám to zdá zvláštní, že nejsou všechny vaše?“

Usmál se na ni blahosklonně. „To jste celá vy, hned ho bráníte!“ a než mohla rozzlobeně odpovědět, pokračoval: „Neříkal váš otec, jestli se sejde ta komise kvůli rozšíření školy v obvyklou hodinu?“

Zavrtěla hlavou a napůl se obrátila k odchodu.

„Rád bych -“ začal a zarazil se.

„Co byste rád?“

„Rád bych,“ - a tentokrát se zarazil nějak nepřirozeně - „aby se to zařídilo nějak jinak s -“

„S čím aby se to zařídilo?“ Jeho hrané váhání ji rozčilovalo, ale byla také zvědavá.

„S těmi penězi, které se vybraly na rozšíření školy. Je to příliš velká suma, aby - no, aby s ní zacházel špatně placený učitel.“

Věděl, že udělal chybu, ještě než to dořekl, protože dívčina tvář, předtím zardělá, najednou zbledla, když jí došlo, jak to myslí.

„To chcete říct,“ řekla bez dechu, a její hlas zněl divně i jí samé - „to chcete říct, že pan Tearle - má peníze na auto… ach, takový nesmysl - to je hnusné - co se to opovažujete!“

Ohromeně na ni mrkal. Nikdy ji nepovažoval za nic jiného než za měkké, nadýchané koťátko a možnou ozdobu svého chmurného domu. Teď hleděl s hrůzou na fúrii; její šedé oči ztemněly vztekem a rty se nepěkně stáhly na pouhou čárku. A s tímto pocitem potom odešel - že její rty nevypadají pěkně, když se zlobí.

„Má drahá -“ začal.

„Musíte mít v sobě něco zlého, když si myslíte takové věci,“ zuřila. „Nenávidím vás!“

Stál jako socha, než zmizela ve dveřích pracovny doktora Shawa. Pak si vyhrnul límec a vznešeně se nesl ke školním vratům.

„Vůbec jí to nesluší,“ prskal pro sebe. „Nechová se jako dáma… tak nevhodné…“

Vera Shawová ho pozorovala, jak odchází, oknem své ložnice a dělala za ním obličeje, které byly rozhodně neslušivé a nevhodné pro dámu. Pak si sedla na kraj postele a dala se do hořkého pláče.

Doktor Shaw přišel k obědu o deset minut dříve, než očekávala, a k jejímu znechucení přivedl s sebou Sellingera.

„Pozval jsem Sellingera k obědu, Vero,“ řekl. „Řekni, prosím tě, paní Burdonové, aby dala ke stolu další židli. Máme odpoledne zasedání komise pro rozšíření školy a já nechtěl posílat pana Sellingera tam a zpátky.“

Citlivější člověk než Sellinger by byl uražen tím, že se za jeho pozvání někdo omlouvá; ale Sellinger takový nebyl. Vlídně se na dívku usmíval a dával jí tím najevo, že se o tom, co se stalo ráno, nebude mluvit a zapomene se na to.

Naštěstí Vera moc mluvit nemusela, protože hovor se týkal hlavně odpolední schůze. Byla už naježená, jestli se nebude zase obviňovat Barry Tearle; ale pan Sellinger si s příkladnou moudrostí dával pozor, aby se tomuto tématu vyhnul, a když někdo o Tearlovi začal, byl to doktor Shaw.

„Dnes ráno se ve městě stala jakási nepříjemnost,“ řekl -a když někdo ze školy mluvil o městě, myslel tím tu část Rindle, která nebyla školou. „Nevím, jak to začalo, ale chlapec za to určitě nemohl.“

„Má některý chlapec průšvih, otče?“ zeptala se Vera rychle.

„No ne zrovna průšvih. Pamatuješ se - znáš toho Crickleye - má takovou zpustlou hospodu na Jamaica Road?“

Pokývla. „Strašný darebák, minulý rok byl u soudu, a pije, že ano?“

„No dnes ráno pil určitě. Šel přes město se svou nešťastnou ženou, a zřejmě se mu nelíbilo něco, co mu řekla - v každém případě ji ten mizera uhodil nejdřív holí, a jeden hoch z pátého ročníku - byl to mladý Tilling - který šel okolo, se do toho vložil…“

„To se mi od něho líbí!“ blýskla dívka očima.

Doktor Shaw se usmál. „No jemu se to ale moc nevyplatilo, protože ten ničema se obrátil na něj a už ho držel za límec. Tu se prý objevil na scéně Tearle, který šel tamtudy na matematickou hodinu pro vyšší třídy. Řekl mu prý velmi slušně, aby hocha pustil; ten ho sice pustil, ale vrhl se na Tearla.“

Dívka otevřela v hrůze ústa. „Stalo - stalo se mu něco?“

„To sotva,“ zachichotal se doktor. „On totiž Tearle“ - obrátil se k Sellingerovi - „je náš učitel tělocviku a proklatě dobrý instruktor v boxu. Mluvil jsem se školním kapitánem, který to viděl, a ten byl celý nadšený z toho, co následovalo.“

„Uhodil toho muže? Byla z toho rvačka?“ vyptával se Sellinger, zhrozený už napřed.

„Rvačka ani ne, ale rozhodně ho uhodil,“ řekl doktor suše. „Crickleye museli dovést domů.“

Sellinger potřásl chmurně hlavou. „Nevím, jestli to nevrhá na školu špatné světlo,“ řekl jako svatý patron školy.

„Nesmysl!“ odvětil prudce doktor a dívka jen na otce zářila. „Výborná lekce a příklad pro hochy. Znamená to ovšem, že se jeho třída bude vytahovat, ale mně se to zdá jako výborná věc.“

Sellinger nad tímto závěrem raději mlčel.

„Já jsem s Tearlem mluvil po vyučování,“ pokračoval ředitel. „Velmi se ovšem omlouval.“ Zarazil se a zamračil. „Víš, Vero,“ řekl, „když jsem s Tearlem mluvil, měl jsem divný dojem. V dnešních ranních novinách - které jsi jistě nečetla, aspoň ne tu část, kterou myslím - se mluvilo o výzvě, kterou poslal nějaký Neznámý boxerovi Pérákovi Reillymu.“

„Snad nemyslíš, že -“ řekla bez dechu.

„Ano, měl jsem ten dojem - že Tearle je ten Neznámý. Mluvil jsem před ním o tom zápase z předešlého večera a zmínil jsem se o té výzvě, jako bych mluvil tady se Sellingerem, úplně normálně. A víš, že on zčervenal jako ředkvička?“

Sellinger se hlučně a srdečně zasmál.

„To je úplný nesmysl,“ řekl pohrdavě. „Věřím vám, že náš přítel Tearle může být výborný boxer, ale výborný amatér nemá ani proti třetiřadému profesionálovi nejmenší šanci; a Pérák Reilly je opravdu jednička.“

Doktor Shaw pokrčil rameny. „Souhlasím, že je to nesmysl,“ řekl.

„Ostatně,“ pokračoval Sellinger ve svých důkazech, „než se ten zápas vůbec uskuteční, musí někdo sehnat deset tisíc liber; a deset tisíc liber je spousta peněz -“

Vera se na něj podívala a jejich oči se setkaly. Viděla, jak se v něm začíná rodit podezření, a její ruka popadla vražedně střenku nože. Sám Sellinger tentokrát změnil téma, ale Vera viděla, že se své teorie nevzdal.

Sellinger vyšel ven, aby zatelefonoval domů, a dívka zůstala s otcem sama.

„Tati, máš pana Sellingera rád?“ zeptala se.

Podíval se na ni přes brýle. „Ne, drahoušku; abych řekl pravdu,“ řekl pomalu, „je to starý otrava.“

Podala mu slavnostně ruku a otec ji uchopil.

„Myslím, že jsi nejbáječnější táta na světě,“ pravila. „A já si celou tu dobu myslela, že ti na něm záleží.“

„Přímo ho nesnáším,“ přiznal otec upřímně, „pokud člověk v mé pozici může někoho nesnášet. Ale Sellingerové jsou v Rindle tak trochu tradice a člověk k nim musí být zdvořilý.“

„Já ti něco řeknu.“ Přešla pokoj a zavřela dveře, které po sobě Sellinger nechal otevřené. „Víš, co mi řekl dnes ráno?“

„Kdo, Sellinger?“

Přikývla. „Řekl, že pan Tearle ukradl fond na rozšíření školy.“

Doktor Shaw vyskočil, rudý vzteky. „Co si to dovoluje? To je šílený nápad! Já mu řeknu -“

„Ne, nic mu neříkej,“ zarazila ho Vera spěšně. „To ti svěřuji jen soukromě, abys měl představu.“

Pan Shaw si zase sedl. „To je ohavný nápad,“ brumlal, „a naprosto hloupý. Tearle má samozřejmě jako pokladník k penězům přístup.“

„Jsou to opravdové peníze? Totiž, můžeš vejít do pokoje a vytáhnout je z krabice?“

„Ovšemže ne. Jsou v cenných papírech - v akciích různých podniků a železnic. Tearle se o ty akcie stará - má na tyhle věci hlavu. Ale podezřívat ho, že -!“ zlobil se, a dívce dalo hodně práce, než ho zase uklidnila.

Pan Sellinger šel ten večer domů celý zamyšlený a seděl do dvou v noci a psal svým přátelům. Jeden z těchto přátel byl vydavatel sportovního časopisu a od něho se za pár dní dověděl více podrobností o té výzvě velkému Pérákovi Reillymu. Padesát tisíc dolarů mělo být uloženo pátého následujícího měsíce v bance na jména tří význačných sportovců, z nichž jeden byl pisatel dopisu. Kde sebere Tearle těch padesát tisíc? Sellinger si byl jist, že Tearle je tím vyzývatelem a zprávy ze školy ho v tom utvrzovaly. Další potvrzení přišlo jednoho dne na schůzi výboru, když Tearle vytáhl z kapsy nějaké papíry. Mezi nimi zahlédl Sellinger vesele barevný tisk. Byl mu jaksi povědomý, ale teprve doma mu došlo, že to byl program utkání mezi Reillym a Boydem! Takže Tearle tam přece jen byl! A to přísahal, že zápas neviděl! A učitel také trénoval, protože Sellinger, který neměl dobré spaní, pohlédl jednoho rána z okna ložnice před úsvitem a uviděl postavu v tričku a trenýrkách běžet kolem vrátnice a poznal v ní Barryho Tearla.

V následujících týdnech se pan Sellinger o věc dále staral a pátral. Na schůzi výboru, která se konala jednou za týden kvůli formálním otázkám, si řekl o seznam akcií, které měl v držení pokladník, a dostal ho. A pak už jen čekal.

V té době přijel nenápadný človíček, ubytoval se ve vesnici a zdálo se, že nemá mnoho na práci, kromě chození po škole a pozorování chlapců a učitelů. Byl docela roztomilý, spřátelil se s vedoucím pošty a se všemi obchodníky, sotva byl ve vsi tři dny. Jednou večer dojídal Sellinger večeři, když byl ohlášen host. Byl to ten cizinec a svého zaměstnavatele uctivě pozdravil.

„Tak pane Sellingere,“ řekl spokojeně, „mám pro vás několik zpráv, které vás budou zajímat.“

„Máte ho?“ zeptal se pan Sellinger dychtivě.

„To bych zrovna neřekl,“ odvětil detektiv, „ale mám dojem, že jestli ho ještě nemáme, tak jsme ho aspoň přitiskli do rohu.“

Vytáhl z kapsy notýsek a obrátil listy. „Včera odpoledne poslal Tearle doporučeně obálku Taylorovi a Grimeovi, makléřům. Získal jsem adresu, protože jsem se spřátelil s vedoucím pošty - no, to bylo jednoduché. Hned jsem jel večerním vlakem do města a příštího rána jsem zašel k Taylorovi a Grimeovi, a tam jsem měl taky štěstí, protože tam mají v kanceláři úředníka, kterého dobře znám. Před pár lety jsem ho zachránil z nějakého maléru.“

„A co jim teda Tearle poslal?“ zeptal se Sellinger, zadržuje dech.

„Pět tisíc akcií Rochesterské a Holbeachské železnice, tisíc akcií Stavebního syndikátu a tisíc akcií Společnosti newportského přístavu.“

„Počkejte chvilku,“ řekl Sellinger spěšně a šel ke stolu. Vrátil se se seznamem. „Přečtěte mi ta jména akcií ještě jednou,“ požádal a detektiv to udělal.

„To je ono!“ přikývl Sellinger. „Všechny tyhle akcie drží Tearle pro komisi k rozšíření školy.“

Detektiv se na něj zvědavě podíval. „Tak co s ním uděláte - chytnete ho?“

Pan Sellinger se usmál. „Ne,“ řekl tiše, „ještě s tím chvíli počkáme.“

Procházel se chvíli po pokoji. „Já vám řeknu, jak to udělám,“ řekl posléze. „Zítra večer tu budu mít učitele na večeři. Tak to Sellingerové dělali vždycky od založení školy - možná že víte, že rindleskou školu založil jeden z mých předků.“

Detektiv to nevěděl, ale uctivě se uklonil.

„Tearle bydlí u staré paní Goldové v High Street,“ pokračoval Sellinger. „Je hluchá jako poleno, a myslím, že každý den chodí spát v devět. Jeho pokoje jsou daleko od jejích a služebnictva, a ostatně ona vás při své hluchotě neuslyší.“

„A co máte na mysli?“ zeptal se detektiv.

„Zatímco bude pan Tearle tady -“ Sellinger zdůrazňoval svá slova tím, že píchal pravidelně svého podřízeného do vesty - „vy pěkně důkladně prohledáte Tearlovy papíry.“

Detektiv přikývl. „Chápu,“ řekl. „Ale jak se dostanu do domu?“

„Hlavní dveře jsou vždycky otevřené, když je Tearle večer venku,“ vysvětloval Sellinger. „Říkal to řediteli minulý týden, že nikdy nenosí klíč; a podobně je to ve většině domů -v Rindle není žádná zločinnost.“

„Kromě toho, co teď provádíme my,“ řekl detektiv žertovně.

„To je od vás impertinentní,“ řekl pan Sellinger vážně. „My žádné zločiny neprovádíme; já jednám v zájmu spravedlnosti.“

Sellingerova večeře, která, jak správně řekl, patřila tradičně ke škole, byla aspoň pro dva hosty smrtelně nudnou záležitostí. Neboť hostitel s chvályhodnou předvídavostí usadil hosty tak, že Vera Shawová seděla na jednom konci stolu napravo od něho, a Barry Tearle na druhém dalekém konci vedle doktora Shawa. To se výborně hodilo panu Sellingerovi, protože chtěl Veře navrhnout něco, co už celý den předtím promýšlel. Dívka, která by byla nikdy nepřišla, kdyby tu nebyly tři ženy učitelů, se strašně nudila. Ale toho si pan Sellinger nevšiml.

Měli půl večeře za sebou, když Sellinger odhalil svůj velký plán.

„Slečno Vero,“ řekl (to byl jeho kompromis v oslovování), „já vám chci učinit jistý návrh, a rád bych věděl, co tomu řeknete?“

„To záleží na tom, jaký to bude návrh,“ odpověděla Vera chladně.

„Třeba vás to vyleká,“ začal opatrně a tišeji. „Ale - co byste řekla tomu, že byste se šla podívat na jeden zápas?“

„Podívat se na zápas?“ opakovala překvapeně. „To myslíte zápas mezi -“

„Mezi Pérákem Reillym a Velkým Neznámým,“ řekl žertovně.

Chvilku přemýšlela.

„Co kdyby ten Velký Neznámý byl váš přítel?“ nadhodil schválně, a její tvář zrůžověla.

„Takový nesmysl! To chcete říct -“

„Nejen že to chci říct, já to vím. Musíte mi slíbit, že to neřeknete Tearlovi, protože jestli je pravda, co si myslím, asi by se mu nelíbilo, že o tom víte, a třeba by toho nechal.“

„Ale vždyť je to hloupost,“ řekla pohrdavě. „Kde by vzal pan Tearle deset tisíc -“ Kousla se do rtu.

„Třeba má přátele,“ řekl Sellinger jakoby nic.

Nastalo ticho.

„Myslíte, že by mohl vyhrát - tedy, kdyby byl tím - Neznámým?“

„Proč ne?“ lhal Sellinger. „Říká se, že je výborný boxer, a proč by Pérák Reilly nemohl být taky jednou poražen.“

Viděl, jak se dívčina hlava pomalu otočila, a Barry Tearle, jakoby puzen stejným impulsem, současně zvedl hlavu.

„A proč chcete, abych tam šla?“ zeptala se náhle. Ale na tuto otázku byl připraven: ve vymýšlení odpovědi na ni strávil právě celé ráno.

„Protože si myslím, že vyhraje,“ řekl pevně. „A navíc -“ a říci tohle ho stálo víc úsilí než celý ostatní plán - „protože si myslím, že vás má rád.“

Rychle se odvrátila a po několik minut nepromluvila.

„Půjdu tam s jednou podmínkou,“ řekla, „a to se dá myslím zařídit. Do města jedu stejně a teta mě pozvala na noc -lehce mohu předstírat, že jdu do divadla. Ale kdo mě tam odveze?“

„Já, samozřejmě,“ řekl galantně. „A jaká je ta vaše podmínka?“

„Jestli zjistíte, že jste neměl pravdu a že - ten Neznámý není pan Tearle, že mě vezmete pryč.“

„Samozřejmě,“ řekl pan Sellinger srdečně. „Jakživ bych vás na takový zápas nebral, kdybych si nemyslel, že se ho účastní náš přítel. A pamatujte si, slečno Vero, je absolutně nutné, abyste o tom panu Tearlovi neříkala. Bude to pro něj překvapení. Jistě ho to velmi potěší, dodá mu to síly pro ten -ehm, boj.“

„Tak už o tom nebudeme mluvit,“ řekla.

Barry Tearle byl velice zklamán, když dívka odešla s otcem a s ním sotva promluvila. Divil se tomu. O čem to mluvila tak vážně se Sellingerem? Jestlipak vědí - a nad tím pomyšlením zbledl.

Mladý muž odcházel domů velmi ustaraně.

Poslední host sotva odešel, když byl do Sellingerovy knihovny uveden detektiv, a jeden pohled na jeho tvář ukázal tomuto pánovi míru jeho úspěchu.

„Máme ho, pane,“ řekl detektiv radostně. „Tady to máte.“ Položil před něj list papíru.

„A co to je?“

„To jsem opsal z listiny, kterou měl ležet na stole.“

Pan Sellinger sebral papír a vzal si brýle. Bylo to potvrzení z banky, že převzali padesát tisíc dolarů a že je uložili na konto pana Tearla. Ale teprve druhý dokument naplnil pana Sellingera opravdu radostí. Byly to pouhé tři řádky z šekové knížky Barryho Tearla, opsané z kontrolních útržků a ukazující, že padesát tisíc bylo poukázáno na konto zápasnické komise!

Pan Sellinger si mnul ruce. „Provedl jste to výborně, příteli, výborně. Tak jak to teď uděláme?“

„Měl byste ho dát okamžitě zatknout,“ potřásl detektiv hlavou. „Jestli se do toho nepustíte hned, nikdy ty peníze už neuvidíte.“

„Ne, ne,“ odporoval Sellinger.

Měl lepší nápad, ale ten detektivovi nevysvětloval. Chtěl vidět Tearlovu porážku - a chtěl, aby ji viděl ještě někdo. A až bude po zápase, vyvine se komedie v drama, ba dokonce melodrama.

„Chci někomu uštědřit lekci,“ řekl slavnostně, „lekci, na kterou hned tak nezapomenou a jež bude mít trvalý blahodárný účinek na jejich život. Kdo tomu nerozumí, může můj postup považovat za krutý; ale někdy je nutné být krutý, příteli, aby se člověk zachoval šlechetně.“

„Ale co ty peníze?“ zeptal se popletený, ale praktický detektiv. „Vždyť o ně přijdete.“

„Já myslím, že ne,“ odvětil pan Sellinger. „A jestli ano, pak na tom nejsem tak špatně, abych nemohl nahradit škole částku, kterou ten muž ukradl.“

Mohl zachovat své tajemství, mohl vnějškově zůstat klidný až do velkého odhalení; ale bylo nemožné, aby úplně zamlčel, co věděl. Dívka odjela do města toho dne, kdy se měl konat zápas, časně ráno, a Barry, když se dověděl, že odjela, aniž s ním promluvila, cítil, jako by se zastavil motor života. On sám odjel odpoledním vlakem, když si vzal ze školy dovolení. Hodinu před odjezdem pro něj poslal doktor Shaw, který se tvářil značně rozpačitě.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane?“ zeptal se Barry, když vstoupil do pracovny, a ředitel se vylekaně rozhlédl.

„Ano, ehm - ano, Tearle,“ řekl doktor v rozpacích. „Sedněte si, prosím. Já jsem vám jen chtěl říci - mnoho štěstí.“

Napřáhl ruku. „Víte, trochu mám s tím vším starost, a myslím si, že nemáte nejmenší naději.“

„Proč myslíte, pane?“

„Víte, já myslím, že vy jste ten Neznámý, který vyzval toho boxera, a byl bych radši, kdybyste to byl nedělal. Já proti boxu nic nemám, a i když by s tím byly trochu problémy, kdyby vyšlo najevo, že ten vyzývatel jste vy, to by se nakonec zvládlo. Spíš mám starost, že jste do toho vložil vaše vlastní peníze“ - zaváhal - „nebo jste přesvědčil své přátele, aby vám pomohli?“

„Ne, pane, to všechno jsou moje vlastní peníze,“ řekl Barry Tearle pevně.

„Tak doufám, že vyhrajete.“ Doktor Shaw mu srdečně potřásl rukou. „Jste dobrý chlapík, Tearle, a - a já doufám, že vyhrajete; jsem si jist, že kdyby moje - kdyby dcera věděla, a samozřejmě, že o tom zápasu nemá tušení, tak by se ke mně jistě připojila.“

Barry mu beze slova stiskl ruku a odešel poněkud dojat.

Pro dívku to bylo velké dobrodružství. Celý den nemyslela na nic jiného a střídavě byla plná naděje a hrůzy. Chvílemi se bála toho divadla; chvílemi - a to bylo častěji - se bála toho, že Barry Tearle prohraje. Věrný pan Sellinger pro ni přišel v devět večer. Byl nesmírně veselý, na což měl právo, protože se právě rozloučil s dvěma detektivy z Ústředního úřadu, jimž vylíčil základní fakta.

Zařídil, aby dívka přijela do divadla, kde se mělo utkání konat, po menších předběžných zápasech, které vidět nemusela. Zatímco čekali na chodbě na konec takového zápasu, potkal ho jeden přítel, a Sellinger proto dívku na okamžik opustil.

Vera se tam cítila samotná rozpačitě a nepříjemně. Situaci nezlepšovalo ani to, že tam byly i jiné dámy. Styděla se a cítila se provinile a poprvé začala mít obavy, jaký vliv bude mít její přítomnost na muže, jemuž tolik přála vítězství.

Pořád ještě si myslela, že se Sellinger spletl a že vyzývatel je někdo jiný než Barry, ale uvnitř byla přesvědčená, že v tom krutém ringu přece jen uvidí muže, kterého miluje; a nad tím jí srdce začalo divoce bušit.

„Promluvíme si spolu později, Johnsone, teď už půjdu na své místo,“ slyšela Sellingera. Nato ji vzal pod paží a vedl ji dlouhou uličkou.

Divadlo bylo setmělé kromě zářivých světel nad bílým čtvercovým pódiem.

Tak tohle je ring! Představovala si jej větší. Rozhlédla se po divácích v šeru a zdálo se jí, že nikdy neviděla tolik tisíc tváří pohromadě. Popadla ji panika nad tím, co ty tisíce lidí řeknou, jestli Barry prohraje. Budou jásat? Zastavila se, držíc se pevně Sellingerova ramene. Tohle nesnese.

„Já radši nepůjdu dovnitř,“ zašeptala. „Já se na to nemůžu dívat.“

„Ale pojďte,“ uklidňoval ji Sellinger a vedl ji dolů do kruhu sedadel.

Je to moc blízko. Ona věděla, že to bude moc blízko. Radši by všecko viděla z takové dálky, aby nerozeznala jednoho zápasníka od druhého. Ale už tady je a musí tu zůstat. A tehdy Sellinger už nemohl udržet své tajemství.

Nějak se to prý zdrželo. Pérák ještě nepřišel, ale telefonoval, že už jede. Nebýt tohoto zdržení a příležitosti, kterou mu to poskytovalo, byl by Sellinger možná ještě mlčel. Ale teď se naklonil k dívce a krok za krokem jí líčil svůj postup pátrání a ona ho poslouchala s chladnou hrůzou. Nedokázala ani protestovat.

Mohl si všimnout jejího zoufalství a trochu zmírnit své barvité líčení; ale byl docela zmámený úspěchem a brutalita mu dělala dobře.

A pak přišel vrchol, takže dívka se držela opěradla a div neomdlela. Muž, s nímž mluvil Sellinger na chodbě, přišel oznámit, že Pérák už přijel. Pan Johnson byl zavalitý a měl červenou tvář a bílé vlasy.

„Je tady Neznámý?“ zeptal se Sellinger s pochmurným úsměvem.

„Ale ano, je tu. Říkají, že půjde -“

„Nikam nepůjde,“ skoro vykřikl Sellinger. „Pár detektivů na něj čeká, kamaráde.“

„Ne, nedělejte to,“ prosila Vera celá bledá.

„Pár detektivů?“ Muž hleděl z jednoho na druhého. „No, myslím, že je to od vás hnusné, Sellingere. Ten člověk si už svoje zkusil. Proč ho ještě trápit? A vy ho tedy znáte?“

„To se ví, že ho znám,“ odpověděl Sellinger. „Jenom nevím o žádném trestu.“

„Byl dva roky ve vězení v Austrálii za padělání. Ale byla to nejlepší lehká váha, kterou jsme tady měli za léta. Já jim povídal, že by měli otevřeně vyjít a říci, že ten vyzývatel je Kid Mackay; ale ti, co ho podporují, trvali na tom, že ho uvedou jako Neznámého. Byla to praštěná taktika.“

Dívce se vrátila znovu barva do tváře a pohlédla na druhého. „Kdo to je?“ zašeptala.

„Kid Mackay, dámo,“ řekl Sellingerův přítel a pokračoval: „Před třemi roky to byl jeden z nejlepších hochů v ringu -“

„Tak to není Tearle?“ zakvílel Sellinger.

Na jeho tváři byl takový zmatek, že měla chuť se smát. Pak si náhle připomněla: „Musíte mě odvést. Slíbil jste mi, že jestli to nebude -“

Její slova byla náhle přerušena řevem. Někdo přicházel v tmavorudém županu uličkou. Když vyskočil mezi provazy s úsměvem na široké veselé tváři, půl obecenstva poznalo Neznámého jako bývalého šampióna a pochopilo zdráhavost jeho podporovatelů.

Ale teď se ozval řev ještě mohutnější. Mezi sekundanty přicházela jiná postava, vyskočila lehce do ringu a prolezla mezi provazy. Ze všech stran ohromné haly zněl jásot:

„Pérák-Pérák Reilly!“

„Pérák Reilly!“ Hlas pana Sellingera byl dutý, a tu se Pérák Reilly otočil a dívka napůl vstala ze sedadla.

Protože muž, který na ni udiveně zíral, byl Barry Tearle!

Pan Sellinger seděl němě s otevřenými ústy. Dívka hleděla jako v transu. Viděla úvodní přípravy, otevření prvního kola, a nemohla spustit oči z pružné postavy, uskakující a útočící. Slyšela dunění rukavic při úderech, ale čí jsou to rukavice a kdo byl zasažen, to nevěděla. Ve druhém kole se Neznámý pustil do útoku přes zapřísahání sekundantů, aby zůstal po prvních osm kol v obraně. Strašné Pérákovy pěsti se míhaly vpravo a vlevo. Neznámý zakolísal. Druhá rána mu přistála na bradě, načasovaná na setinu vteřiny…

Bylo po boji. Také Vera Shawová se složila a Barry Tearle přeskočil provazy právě včas, aby ji omdlelou zachytil.

V ředitelově pracovně vyprávěl následujícího rána Barry Tearle, nepoznamenán včerejším bojem, svůj příběh.

„Můj otec byl boxer. Jezdíval po venkovských jarmarcích a každý penny, který vydělal, dal do mého vzdělání. A udělal ještě víc - naučil mě boxovat, a nikdo to neuměl lépe než on. Umřel, když jsem byl na universitě, a vypadalo to, že mému studování bude konec. Já jsem studie miloval a líbil se mi život, jak jsem si jej naplánoval. Jenže jsem potřeboval peníze. Neměl jsem žádné známosti ani konexe. Jednoho rána u snídaně jsem viděl ve sportovních novinách výzvu jakéhosi člověka, kterého jsem viděl zápasit a jehož bych mohl porazit, jak se mi zdálo. Tak jsem zastavil všechno, co jsem měl, abych pokryl jeho nevelkou sázku, nazval se Pérák Reilly - Reilly je mimochodem moje druhé jméno - boxoval jsem s ním a vyhrál. Tři roky jsem zápasil o každých prázdninách, a“ - pohlédl na dívku - „teď jsem dobojoval.“

Doktor si odkašlal. „Vera mi říkala něco o obvinění pana Sellingera. Vy jste prodal nějaké akcie?“

Barry přikývl. „To byly moje vlastní. Musel jsem na tuto výzvu vyzvednout deset tisíc liber. Byly to podobné akcie jako ty pro Rozšiřovací komisi.“

„Samozřejmě,“ přikývl doktor Shaw, „nakoupil jste ty nejlepší, pro komisi i pro sebe.“ Díval se zamyšleně na složku pijáků před sebou. „Tak jste zápasil naposled?“

„Ano, pane. Pérák Reilly navždy zmizí. Docela jsem si vydělal, bude mi to stačit.“

„Nikdo ve škole neví, že jste - Pérák Reilly?“

„Kromě pana Sellingera,“ poznamenala Vera.

„Nemyslím, že by pan Sellinger chtěl mluvit o té záležitosti, která mu není nijak ke cti,“ mínil doktor Shaw. Podruhé za čtyřiadvacet hodin napřáhl pravici.

„Skoro lituji, že jsem ten boj neviděl. Co ty, Vero?“

Dívka se zachvěla a zavrtěla hlavou.

„To víš, že ne, to víš. Taky si nedovedete představit moji dívenku v takové atmosféře, viďte, Tearle?“

Pan Barry Tearle zavrtěl hlavou. Vyšli spolu s Věrou do starodávného dvora a nikdo z nich nemluvil.

„Já teď musím domů, Barry,“ řekla. „A - a nestalo se ti nic včera, viď?“ dodala ustaraně. „Ach, drahoušku, já byla tak ráda, že jsi vyhrál.“ Položila mu náhle ruce na prsa. „A docela jsem ti odpustila tu malou lež.“

„Mou malou lež!“ Byl celý překvapený.

„Říkal jsi, že jsi tehdy ten zápas neviděl.“

Usmál se. „Já ho opravdu neviděl, já ho jen cítil, opravdu.“

Na nádvoří bylo vidět ze tříd, a tak mohl následující výjev uvidět celý pátý klasický ročník, nebýt taktu hlavního prefekta školy, který náhodou stál u okna a s bouchnutím je zavřel.

Vánoční pohár

Plukovník Desboro byl docela nenáročný a nevadily mu příliš spravované koberce, sem tam nějaký nůž bez rukojeti nebo staré, seprané a vybledlé potahy. Nepřál si ale, aby takhle musela žít také Joan.

„On Martin je docela dobrý hoch, jenže -“ a potřásl hlavou.

To velké Jenže u sunnalodgeského Podvodníka vysvětlila lépe slečna Aethel Morselová, když ji později téhož dne navštívila Joan v Matte Hall. Bylo trochu brzy na „klub“, ale dívka jednadvaceti let a tří měsíců tu mohla načerpat trochu moudrosti od šestadvacetileté.

„Muži jsou samozřejmě děti,“ řekla Aethel rozhodně. „Vytahují se a lžou, ale nemyslí tím nic špatného. Prostě děti. Nikdy z toho nevyrostou.“ Řekla to způsobem člověka, který zahalil chytrou myšlenku do pavučinky paradoxu.

Dívka, která se opírala o mřížku krbu v Aethelině pokoji, se hrozně mračila. Byla velice hezká i v pronikavém světle březnového dopoledne. Byla štíhlá a každý její pohyb byl půvabný; nebyla však žádný filosof a její názor na muže byl příliš soustředěný, aby se dokázala oddat obecným úvahám.

Bohatí lidé, jako byla Aethel, se filosofování oddávají stejně lehce jako kočka předení, pro chudé je to mnohem těžší. A Desborovi byli tak chudí, že se to ani nedalo zatajit.

„S Markem je to trochu těžké,“ přiznala neochotně, „ale myslím, že mu nerozumíš, Aethel.“

„Je to Američan,“ řekla Aethel významně, a když Joan zamumlala „Kanaďan,“ ani si toho nevšimla.

„Jen se vytahuje a je úplně nemožný,“ usoudila Aethel. „Kdoví jestli má vůbec nějaké peníze. A není z hrabství. Měli bychom si na něj dát pozor.“ Významně přikývla.

„Proč?“

Ale to mlhavé varování se už neupřesnilo, a proč by také.

„Martin na tom musí být dobře - tuhle zaplatil za koně tisíc liber,“ řekla Joan nadšeně. Tisíc liber byla hromada peněz.

„Peníze za koně nic neznamenají,“ řekla praktická Aethel. „Koně kupují úplně hrozní lidé. To se ví, že má peníze - vždyť vůbec nic nedělá. Táta říká, že asi žije z kapitálu. A to může skončit jen bankrotem.“

Aethel nebyla hezká ani při svíčce, ani při měsíčku. V matrice to byla Ethel a Ethel by zůstala až do smrti, kdyby se nebyla seznámila s jistým Aelfredem Burdenlastem, mladíkem s hudebním nadáním, ale docela neschopným vydělávat si na chleba.

Jejich známost neměla dlouhého trvání. Přišel, jemně vyznal lásku, byl tak říkaje odhozen na smetiště panem Morselem a opět se vytratil. Říkalo se o něm, že odešel do Hollywoodu a stal se tam filmovou hvězdou. Zanechal po sobě nadbytečnou samohlásku v Ethelině jménu a srdce, jež se více nerozehřálo pro lásku.

Morselovi byli ti braystonští Morselovi ve Westshireském hrabství. V Northumberlandu byla další větev, ale o těch nikdo nic nevěděl; jak se vůbec dostali do Northumberlandu, je záhada.

Arthur Persimmin Morsel byl velice bohatý, vlastnil deset tisíc akrů, srnčí honitbu, pstruhový potok, území v Angole, ranč v Kanadě a byt v Park Lané.

Byl to velký růžový muž, který jezdíval na hon velmi opatrně a znal ve Westshire každou branku a bezpečnou stezku. Jakživ neviděl živou lišku, leda v zoologické zahradě, protože byl krátkozraký. Nicméně jeho obrázek se objevoval v ilustrovaných časopisech s popisem „pan Morsel, známy lovec lišek“. Takže byl vidět na koni i bez něho, někdy s černou tváří (to občas způsobuje při fotografování blesk), s velice bílou košilí a červeným kabátem (který vypadal na fotografii také černý), jak navštěvuje každoroční lovecký ples.

Je to čítanková moudrost, že bohatství s sebou nepřináší vždycky spokojenost, a tak to také bylo s panem Morselem. Uměl tvrdě smlouvat, dobře nakupovat, a když viděl, jak tečou peníze kolem jeho zlatého rybníčku, aniž by je zachytil jeden z mnoha přívodních kanálů, byl velmi nešťastný. A peníze přitékaly lehce: měl úžasné štěstí. Z Monte Carla se pravidelně vracel s příspěvkem ke svému kapitálu; nikdy nehrál v Paddock Clubu (byl jedním z jeho nejváženějších, nebo aspoň nejstarších členů), aniž by od svého stolu vstal jako vítěz. Mluvilo se ovšem jedovatě o tom, že si záměrně vybíral stůl, u něhož hráli bohatí holobrádci, a ne společnost tvrdých a zkušených hráčů pokeru. A když pozval hosty do Matte Hall, vybíral si je stejně pečlivě.

Jednou na takovém mladíkovi jménem Jones vyhrál najednou čtyři tisíce liber a měl z toho velkou radost, protože, jak říkal, vytloukl tomu štěněti z hlavy všecky nesmysly. Všichni hloupí mladíci byli pro něj štěňata, stejně jako pánové, kteří hráli jen bridge o čtvrtlibru, byli pro něj staří lišáci.

Jones je docela obyčejné jméno, které někdy nosí neobyčejní lidé. Například Ferdie Jones byl neobyčejný mladík. Šíleně se zamiloval do Aethel a dostal nemožný nápad, že by mohl zavést na Sunna Lodge drůbeží farmu se čtyřmi tisíci librami, které zdědil, oženit se s Aethel a žít s ní šťastně až do smrti.

Ale uplynulo už mnoho vody od doby, kdy se Aethel zamilovala do chudého houslisty. Nabyla mezitím rozumu a smyslu pro to, co se sluší pro bohaté. Významní lidé na ni hleděli toužebně, jednou ji políbil podvodný šlechtic. O Ferdiem se poradila s otcem. Pan Morsel se zamračil nad doutníkem a pozval Ferdieho na víkend k sobě.

Bylo to docela spravedlivé, může-li být spravedlivá hra, kdy se jeden hráč écarté naučil před pár týdny a druhý by dokázal hrát poslepu.

Ferdie Jones tedy odešel a Sunna Lodge se objevilo na zadní straně Timesů takto:

Žádaná lovecká chata v dobré honitbě. Dvě smečky. Voda v místě, vlastní elektrárna. Výhodná koupě…

Jednou za týden bylo v zimě zvykem zastavit se na čaj v Matte Hall. Nikdo nevěděl, jak to začalo, ale z Matte Hall se stal vždycky ve čtvrtek odpoledne jakýsi venkovský klub.

Velká slavnostní síň obložená dubem, s ohromným krbem, v němž za chladného počasí hořela polena, byla mezi pátou a půl sedmou plná lidí. Seděli na starodávných pohovkách, a pokud byli mladí a slovo revma scházelo v jejich veselých slovnících, usadili se do okenních výklenků nebo ještě více leštili obložení stěn.

A všichni mluvili najednou.

„U Figgertyho farmy jsme chytili novou stopu - byla to samice a honili jsme ji dvě a půl hodiny, představ si! Uštvali jsme ji až u Reverlyho lesíka… chytili ho u Crawfordů… je to nevlastní bratr Bachelor’s Fancy - hezký leprák s nohama jako zvon… Nejlepší dostaneš u Critchfordů; koupil jsem tam jezdecké kalhoty před čtyřmi roky a pořád jsou jako nové…“

Všichni mluvili najednou - až na Marka Martina, který přecházel od skupiny ke skupině a naslouchal s úsměvem na hezké tváři.

Marka si nikdo příliš nevšímal. Byli příliš zdvořilí, aby se ho vyptávali, příliš spokojení s tím, že znají jeho provinilé tajemství, aby vyzvídali dále. A když se někdy dal do řeči, poslouchali ho s obzvláštní zdvořilostí.

„V téhle zemi nejsou žádné hony, které by se daly srovnat s Kanadou. Já měl jednou loveckého koně…“

Poslouchali ho, aniž by se dívali jeden na druhého, a čas od času se vložili do řeči s konvenčním výrazem údivu a překvapení. Jenomže každý věděl, že neumí jezdit!

Ať už byl Mark Martin Američan, Kanaďan nebo obyčejný Angličan, v každém případě to byl příjemný chlapík. Bylo mu ke třiceti, a byl to on, kdo koupil od zástupců Ferdieho Jonese Sunna Lodge, tu žádanou rezidenci.

Nebyl to venkovský šlechtic v pravém slova smyslu. Nemůžete jím být, když neprojevujete správný zájem o rodinné hrobky ani se nemůžete pochlubit pamětní deskou, jaké zdobí zdi tak mnohých venkovských kostelů a jež mají nahoře erb a dole končí:

„A manželka zesnulého pana rytíře Thomase Smithingtona.“

Ale při honech vzniká jakási demokracie. Statní muži a ženy, bystře jezdící a ošlehaní větrem (jak jsou popisováni v místním tisku), nabývají k sobě navzájem jistého citu, který spojuje všechny jezdce, honící společně vulpes alopex.

Pan Martin měl stáj trénovaných koní a patřil k honební společnosti, ale při honech se většinou vyskytoval pěšky. Někdy přijel ve svém drahém autě, ale na koni ho nikdo neviděl. Bylo to k zlosti, jak vysvětloval, ale vyvrkl si kotník, nebo si zranil koleno, nebo ho tak strašně bolela hlava, že by jízda na koni byla pro něj pravým utrpením.

Také ho fotografovali v loveckém červeném kabátku a byl vidět vedle pana Morsela. Na loveckém plese byl vyfotografován, jak sedí vedle lady Mary Sepralsové, té ošlehané jezdkyně. Ale jeho na koni nikdy nikdo neviděl.

Jednoho dne se objevil na Highcliffském přespolním závodu v jezdeckých kalhotách a vysokých botách a místní tisk, ale i vznešené noviny hlavního města, které se věnovaly sportu králů, oznamovaly, že osobně pojede na vlastním koni Ripple Alongovi v Highcliffském Handicapu.

Tentokrát si ale zase vykloubil rameno a s velkou lítostí předal koně profesionálnímu jezdci, který závod vyhrál. Mnoho koní pana Martina vyhrávalo, ne ale s ním.

Když se proslechlo, že pojede na Lumberovi v Hunt Gold Cupu, vzpomněli si lidé na to vykloubené rameno a dali mu ještě šanci. Jenomže tentokrát si pořezal prst a objevil se s důkladným obvazem. Byly nějaké řeči, že by měl být z honební společnosti vyloučen, ale nic z toho nebylo.

A pak se Podvodník opravdu předvedl. Přihlásil Lumbera do Vánočního poháru ve Wolverstonských závodech. Vánoční pohár je pro milovníky dostihů něco jako Modrá stuha překážkářů. Je to ta nejvyšší cena, která přivede do Wolverstonu celá hrabství.

Navíc bylo veřejně oznámeno, že na Lumberovi pojede sám pan Martin. Plukovník Desboro měl tyto zprávy z první ruky a rozčileně se vrtěl v hlubokém, ale nepříliš pohodlném křesle.

„Vy jste ale podivín, Martine!“ řekl upřímně, jak byl rozzlobený. „Klidně koně přihlaste, proč ale lidem tvrdíte, že na něm pojedete sám?“

Mark na něj zamyšleně pohlédl. „Já nevím. Zdálo se mi, že bych chtěl.“ Pošlehával si bičíkem po vysokých jezdeckých botách - nikdy nevycházel bez tohoto důkazu svého jezdeckého umění. „Docela se mi líbí, když lidé jezdí na svých koních sami.“

„Ale má to smysl, Marku, aby ses do toho pouštěl?“ vpadla Joan. Měla ustaraný hlas a mračila se v poslední době téměř ustavičně. „Lidé jsou v některých věcech tak - strašní.“

Špatně předstíral úžas.

„A Wolverstonský dostih chce velké umění, Marku. Kapitán Burnley, který ho loni vyhrál, mi říkal, že žádný dostih v Anglii, ani National, koně a jezdce tak nevyčerpá.“

„V Kanadě -“ začal Mark.

„Tady není Kanada,“ přerušil ho plukovník rázně. „Tady je Wolverston a Vánoční pohár není žádny přespolák. Budete muset závodit s lidmi, jako je Ridley a Burnley, a ostatními, kteří jsou stejně dobří jako profesionálové. Myslím, že váš kůň má dobrou šanci - zrovna jsem to říkal Joan, než jste přišel - a nakonec asi vyhraje. Ale proč proboha rozšiřujete, že budete závodit sám?“

Pohlédl na dceru a dal jí znamení, aby odešla. Když byli sami, řekl: „Budu s vámi mluvit otevřeně, Martine. Vypadá to, že jste se v posledním půlroce docela spřátelil s Joan. Co je na tom pravdy?“

Mladík ho pevně pozoroval. „Je na tom hodně pravdy,“ odpověděl tiše. „Já Joan miluji a doufám, že mi ji dáte - jednoho dne.“

Plukovník Desboro si rozmyslně nacpal dýmku. „Pak je otázka, jaké jsou vaše vyhlídky, mladíku,“ řekl drsně.

Vyžadovalo to od něho fyzické i duševní úsilí, aby začal o tak světském námětu, jako jsou peníze, ale donutil se k tomu. „Máte nějaký příjem, doufám?“

Mark přikývl. „Mám tři tisíce za rok,“ řekl.

Plukovník rychle a překvapeně vzhlédl a pohladil si bradu. „To jsou pěkné peníze,“ poznamenal.

„To si zřejmě pan Morsel myslí také,“ odvětil druhý vážně.

„Morsel? Co ten s tím má co dělat?“

Mladík si prohlížel kostěnou rukojeť bičíku, jako by teprve objevil, na co je. „Vyptával se na můj příjem, naštěstí přes mého přítele v Londýně. Je to náhodou obchodní agent a lidé se ho na takové věci ptávají.“

Plukovník se napřímil, dýmku v pěsti.

„To mě teda podržte!“ řekl tiše. „Hrajete karty, Martine?“

Mark Martin zavrtěl hlavou. „Ne. Sem tam sázím, ale karty nehraju. Proč se na to ptáte?“

Ale plukovník Desboro byl příliš hodný, aby svoje myšlenky vyslovil nahlas. Místo toho řekl: „Bude vám vadit, když budu mluvit upřímně, kamaráde?“

Mark zavrtěl hlavou, protože uhodl, oč jde.

„Vy nejste moc dobrý jezdec, že?“ Řekl to velmi jemně, přece jen to však byla zcela přímá otázka, a mladý muž začal znova studovat svůj bičík.

„Jsem jeden z nejlepších jezdců v Kanadě,“ prohlásil zarputile a plukovník se usmál.

„Každý máme svoje slabůstky, hochu,“ řekl mírně. „Pamatuji se, že když jsem byl malý, zarmoutil jsem svou ubohou maminku, která by byla spíš zemřela, než by řekla lež - když jsem jí líčil psí zápasy, které jsem vůbec neviděl!“

Čekal.

„Já jsem také nikdy neviděl psí zápasy,“ řekl Mark prostě. „Jestli chcete, abych řekl, že jsem špatný jezdec, tak to vás musím zklamat. Já jsem totiž strašně dobrý. A plukovníku, já ji mám moc rád a vůbec, ale ještě jsem jí o ruku neřekl. Zatím.“

Plukovník Desboro na něj ostře pohlédl. „Máte pro to nějaký zvláštní důvod?“

Druhý přikývl. „Velmi dobrý důvod. Nic, co by mi dělalo hanbu, ale - no já nevím. Vadilo by vám, kdybychom to všechno dojednali až po Vánočním poháru?“

Plukovník Desboro nad tím uvažoval. „Ne,“ odvětil pomalu, „vždyť to nespěchá. Ale proč zrovna po Vánočním poháru?“

„Až po tom, co ho vyhraju.“

Mark se vyhnul tázavým očím staršího muže.

„Až po tom, co ho vyhrajete, jo?“ Plukovník stiskl rty a pak souhlasil: „Dobrá, necháme to tak. Koně trénuje Jackson,že?“

Mark přikývl.

„Jednou ráno se přijdu podívat, jak trénujete klus,“ řekl plukovník trochu posměšně a měl to potěšení, že viděl, jak se mladík lekl.

„Radši to nedělejte,“ požádal ho. „Já jsem totiž hrozně nervózní - to je moje jediná slabůstka. Kdybych věděl, že se na mě někdo dívá, cítil bych se mizerně. Mám takovou trému, víte,“ vysvětloval nepřesvědčivě. „Neznáte to taky?“

„Neznám, já divadlo nikdy nehrál.“ Plukovník mluvil toho rána bez okolků. „Nikdy jsem nepředstíral, že jsem něco jiného, než opravdu jsem, a myslím, že jiní lidé by byli šťastnější, kdyby to dělali taky tak.“

„To musím říci Morselovi,“ řekl Mark nevinně, „protože on se tváří, že mě má hrozně rád!“

Pan Arthur Persimmin Morsel byl pán, který se v mnohém podobal orlu. Uměl se vznášet na roztažených letkách a necvičenému oku se zdál nehybný, zatímco plánoval smrtící útok.

Zpráva z Westshire Gazette ho přinutila chystat útok ještě soustředěněji.

„Lumber určitě vyhraje Vánoční pohár. Pojede na něm jeho vlastník, pan Mark Martin, bohatý mladý Kanaďan, jenž před rokem koupil Sunna Lodge, neobydlené od doby, kdy pan Ferdinand Jones odjel do ciziny. Pan Martin je nadšený lovec lišek a v dostihu bude těžké ho porazit.“

Mezi mnoha přítoky, přicházejícími do zlatého jezírka pana Morsela, byl jeden, který se jmenoval Westshire Gazette -měl tam balík akcií a byl předseda správní rady. Zavolal šéfredaktorovi, který se k němu choval velmi zdvořile.

„Kde jste přišel k tomu článku o Martinovi?“ zeptal se.

Šéfredaktor ho požádal, aby chvilku počkal, zatímco se vyptával vedoucího reportérů, který byl současně hlavním redaktorem a zastával všechny ostatní funkce. Za chvíli se vrátil.

„To psal sám pan Martin,“ oznámil.

Morsel se usmál do svého přistřiženého bílého knírku. „To jsem si myslel,“ řekl.

Lumbera začali trénovat pro Vánoční pohár v listopadu. Každého rána bylo vidět pana Martina, jak jede k trenérovým stájím, a vždycky byl oblečen do jezdeckých kalhot a velmi praktických kožených kamaší. A za několik hodin každého dne vystoupil na konci vesnice z auta a vydal se bystře ulicí se zablácenými botami.

V té době bylo na ulici dost lidí. Joan ho potkala dvakrát. Pan Morsel ho viděl několikrát a vypadal pobaveně. Aethel jednoho večera řekl: „Co budeš dělat s vánocemi, drahoušku?“

Aethel to neměla ještě promyšlené.

„Mohla bys pozvat Desborovy na večeři a taky toho mladého Martina. A kdybych zapomněl, posaď Desborovic děvče vedle toho mladého štěněte.“

„Propána - proč?“ zeptala se Aethel.

Pan Morsel si zapaloval doutník a musela počkat, až se nadechne. „Ale to je jen takový nápad.“

„Opravdu trénuje koně?“ otázala se Aethel. „Vikář říkal, že ho viděl, jak jde dovnitř celý od bláta.“

„Dělá to na půl cesty mezi námi a Jacksonovým dvorem,“ odvětil Morsel bez úsměvu. „Ulomí větev, namočí ji v nejbližší louži a pocáká se. Mám někoho, kdo ho už týden pozoruje.“

„Ale jezdí na koni?“ vyptávala se Aethel.

„U koně vůbec nebyl,“ odpověděl její otec. „Všechno ježdění obstará Jenkins, stájový žokej.“

„To se zbláznil?“ divila se Aethel, kterou jiné vysvětlení nenapadlo.

„Ne, má drahá, to je ješitnost, pouhá ješitnost. Nebýt téhle hlouposti, tak je to docela dobrý chlapík. Tihle Američané si zřejmě o sobě moc myslí a chtějí se předvádět. Nezapomeň na tu vánoční večeři. Napiš jim brzo, dokud nemají jiné plány.“

Pan Morsel jezdil do Londýna obyčejně jednou týdně na zasedání ředitelství. Byl ve svých zvycích pravidelný. Z konečné chodil vždycky pěšky na Piccadilly, kde čekalo jeho městské auto. Tento pochod představoval zdravotní procházku, kterou si musel odepřít, když vyjel z Matte Hall tak brzo. Znal dobře Prigginsovu jezdeckou školu, neboť kolem jejích vrat chodil každé ráno, když byl v Londýně. Choval k ní docela přátelské city, protože u vchodu byla vedle vrat malá tabulka na podpěrách z tepaného železa, na níž byl namalován vznešeně vypadající jezdec v krásně padnoucích jezdeckých kalhotách, skákající přes ohromnou překážku se sebejistým úsměvem na hezké tváři. Jednou vzal tamtudy Aethel a upozornil ji na překvapující podobnost mezi tím hezkým usměvavým pánem a sebou.

Zrovna vešel do ulice, kde je Prigginsův podnik, když před sebou spatřil známou postavu. Byl to spěchající pan Mark Martin, který zřejmě zrovna vystoupil z taxíku. Ten se otáčel, když pan Morsel vešel do ulice. Martin se nervózně rozhlédl a zmizel ve vratech jezdecké školy. Panu Morselovi překvapeně klesla brada a najednou mu podivně blýsklo v očích. Zastavil se vedle otevřených vrat a pohlédl do pískem vysypaného dvora. Byl prázdný. Bez váhání vstoupil do malé kanceláře a usoudil, že ten pán v jezdeckých kalhotách a naleštěných botách, který psal dopis, když vešel, je buď sám pan Priggins, nebo nějaký vedoucí.

Ukázalo se, že obojí je pravda.

„Ach ano, pane Morsele,“ řekl Priggins uctivě, když se návštěvník opatrně představil a žádal, aby účel jeho návštěvy zůstal důvěrným. „Já vaše jméno dobře znám; viděl jsem tuhle vaši fotografii v County Sport.“

„To je možné, to je možné,“ řekl pan Morsel a tvářil se jakoby nic. „Ale já bych chtěl vědět, pane Prigginsi, čistě soukromě, neznáte toho mladíka, který k vám vešel před pár minutami?“

Nad stolem bylo okénko, jímž bylo vidět na dvůr, a pan Priggins si návštěvníka všiml.

„Ach, ten?“ zasmál se jako nad dobrým vtipem. „To je jeden pán z venkova - jmenuje se Martin.“

„A co tady dělá?“

Pan Priggins se znovu usmál. „No, abych řekl pravdu, docela mě živí, pane Morsele. Celý minulý měsíc se tady učil jezdit, ale nikdy jsem ho nemohl nic naučit.“

Na růžové tváři pana Morsela se pomalu šířil úsměv. „Je to dobrý jezdec?“ zeptal se téměř vesele.

„Dobrý jezdec! Kdyby se mi aspoň povedlo vtlouct do něho správné sezení! Už jsem to vzdal a předal jsem ho jednomu asistentovi. Jsou lidé, kteří se nikdy jezdit nenaučí: není jim to dáno.“

Morsel se zamyslel. „Bylo by možné se na něj podívat?“ zeptal se.

Pan Priggins přikývl, sňal klíč z dřevem obložené stěny a vedl hosta ze dveří, přešel s ním síň s postroji a pak se s ním vydal po úzkém a příkrém ztemnělém schodišti. Na jeho konci se zastavil s rukou na dveřích.

„Jestli nechcete, aby o vás věděl, tak raději mlčte,“ nařizoval, a pan Morsel přikývl.

Jezdecký instruktor otevřel opatrně dveře. Octli se na malém dřevěném balkónku nad jízdárnou, která byla dost velká a zem měla pokrytu rašelinou. Pan Mark Martin klusal kolem na koni. Byl k nim obrácen zády, ale i kdyby nebyl, sotva by si všiml něčeho jiného než toho, jak nejistě se mu sedí na velkém grošákovi. Kýval se v sedle jako opilý a nadskakoval v nesprávném rytmu, že byla hrůza se na to dívat. Smutný mladík v kamaších se mu celou dobu snažil radit a jezdec protestoval.

„Držte ty lokty dole, pane. Špičky dovnitř, pane. Ramena dozadu, pane. Ne, pane, nechytejte ho za hřívu. Krokem!“

„Nejde to! Ta potvora sebou cuká! Prrr, zvíře! Je to dneska trošku lepší?“

Ani instruktor, který byl zvyklý chválit za každou cenu, nemohl přisvědčit. Pan Morsel se chechtal, až byl ve tváři celý rudý.

„No a teď, pane, dáme si trochu klus. Držte lokty pěkně dole u těla. Ruce nahoru - tak je to správně. A teď, pane…“

Rozzlobený kůň začal klusat. Pan Mark Martin se zmítal jako loď ve vichřici. Ztratil třmen a držel se hřívy. Začal klouzat koni po boku, pak se zase vyškrabal zpátky a nakonec ostudně sklouzl na hnědavou zem.

„Propánajána! Fuj!“

Lehký dotek na páně Morselův loket a už šel ke dveřím a po schodech dolů. Za pár minut odcházel, mávaje vesele deštníkem a s úsměvem na rtech.

V Matte Hall nastal Štědrý večer. Krajina byla zasněžená od pondělka; ve velkém krbu hořela cedrová polena; na dubovém ostění visely girlandy z cesmíny a kolem pohostinného stolu pana Persimmina Morsela se shromáždila veselá společnost.

A všichni až na jednoho byli šťastní, protože čas vánoc byl jako staré víno a Mark se octl ke svému velkému potěšení vedle Joan Desborove. Šeptalo se, že Aethel oznámí své zasnoubení s lordem Winderleyem, ale to byl předčasný klep, třebaže Jeho Lordstvo, brunet s velkým pískovým knírem, sedělo vedle ní a významně na sebe občas pohlíželi.

Nemluvilo se o ničem než o Wolverstonských závodech a Vánočním poháru. Byl tu proslavený kapitán Burnley, muž s tvářemi jako jablíčko, jemuž byly všechny hostiny jen nudnou předehrou ke starému brandy; byla tu lady Mary, která koupila u Tattersalla nového loveckého koně a byla z toho celá nadšená. Byl tu také reverend Walter Affelow, známy kněz jezdící na hony, v čemž vynikal více než v jiných křesťanských ctnostech. Byl tu Gonnington-Drake, jedna z vedoucích osobností Paddock Clubu; i Boultby Malcolm, bankéřský honec, tu seděl, a proti Markovi plukovník Desboro, který vypadal rozpačitě, ale ne tak jako nervózní dívka vedle Marka.

„Ale ano, závodit se bude,“ řekl Burnley s jistotou. „Dráha už pěkně schne a svítí na ni slunce. Dneska jsem to prošel. Ale hrome, ty ploty, to bude nějaké skákání! Jen na ně kůň narazí, a jste dole - tvrdé jako zeď!“

„Voda je na ně mor,“ poznamenal reverend Walter Affelow klidně. „Po takovémhle počasí bude na odrazišti pudink!“

„Pojedete?“ zeptal se bezstarostně pan Morsel.

Mark s úsměvem přikývl. „Ano, já pojedu na svém koni. A navíc také vyhraju. Všimněte si všichni Lumbera! Šel jsem se včera ve Wolverstonu podívat na ten pohár - krása! To se ví, mám jich tucty,“ a celý stůl najednou ztichl, „ale kupodivu, zlatý pohár ještě nemám.“

„Nějak jsem žádné ceny na vašem krbu neviděl,“ řekl vikář.

„Mám je v kufru. Ještě jsem je nevybalil,“ řekl Mark lehce.

„Jak se má kůň?“ zeptal se Burnley.

„Báječně,“ odvětil Mark spokojeně, srkaje víno. „Dnes ráno jsme si zajezdili. Taky mám trochu starost s tím vodním příkopem, ale to se zvládne. Ti ničemové ve Wolverstonu hned řvou, když chcete sázet jedna ku padesáti librám.“

S tím všichni souhlasili, protože chudoba, nebo lakota wolverstonských bookmakerů byla příslovečná.

Dívka vedle něho vnitřně trpěla. Marně se snažila převést hovor na něco jiného.

„Chtěl jsem Lumbera schovat pro National,“ brebentil Mark dál. „Tam se dá vyhrát jmění.“

„Ve Wolverstonu můžete také vyhrát jmění,“ řekl pan Morsel pomalu. „Víte co, Martine, kvůli vám ze sebe udělám bookmakera!“

Osm lidí u stolu vidělo vyhozenou návnadu a čekalo bez dechu, jestli se ryba zasekne. A zasekla se.

„Fakt byste to udělal?“ zeptal se Mark.

„Bude to nejmíň šest ku jedné,“ pokračoval Morsel, „obzvlášť když na něm pojedete sám. Takže vám udělám nabídku. Dvanáct tisíc ku dvěma, že Lumber nevyhraje.“

„Beru,“ Mark napůl vstal ze židle.

„Ale počkejte. S jednou podmínkou - že pojedete sám”

Viděli změnu na jeho tváři. Dívka na něj hleděla prosebně a srdce jí kleslo, když viděla, jak mu úsměv zmizel z tváře.

„To - ehm, snad není nutné, že? Co když se mi něco stane - dneska mě trochu bralo revma.“

„Říkáte, že na koni pojedete, že jste nejlepší jezdec v Kanadě, a já vám nabízím sázku, že nemůžete a nechcete jet.“

A nyní všichni pochopili, proč byl pan Mark Martin pozván k večeři a proč byla dívka posazena vedle něho. Buď musí odmítnout a beznadějně ji ponížit a být navždy dokonale odhalen, nebo musí zachovat tvář za cenu dvou tisíc liber. Hleděl napravo a nalevo, jako by hledal cestu k úniku.

„Já to tedy beru, pane Morsele,“ řekl nahlas.

„Může to být osmnáct tisíc ku třem, jestli chcete,“ navrhl Morsel. Zaklonil se v křesle dozadu a hleděl pevně na Podvodníka.

„Beru to!“

„Tak to tedy máme,“ zářil pan Morsel, „tak to máme, chlapče! Vyděláte osmnáct tisíc liber! A jestli vám nezaplatím,“ pokračoval srdečně, „můžete to vymáhat v Paddock Clubu!“

Pro dívku tím skončila tragédie večera.

Mark ji vezl autem do jejich malého domku. Plukovník Desboro seděl vzadu a dumal nad ješitností mládí. Joan promluvila, až když jí Mark pomohl vystoupit.

„Proč jsi to udělal, Marku?“ zeptala se, a z jejího tónu pochopil, že je opravdu uražená.

„Je mi hrozně líto, ale já to udělat musel, má drahá.“

Když plukovník zašel dovnitř, ona ještě váhala. „Marku, proč jsi říkal otci -“ Nedokončila větu.

„O tom, že si o tebe neřeknu, než bude po závodech?“

Přikývla; její tvář v měsíčním světle byla velmi bledá, a jemu se zdálo, že ji nikdy neviděl tak zvláštně krásnou.

„Je nějaký důvod - proč bych neměla - nosit tvoje jméno?“ zeptala se.

„Je - ano,“ zakoktal. „Ale myslím, že po Štěpánu už nebude.“

Na Štěpána byly k závodům ve Wolverstonu vždycky povolány policejní posily, a ke zvládnutí davu, proudícího na Knights’ Field, kde se závody pořádaly, jich bylo opravdu zapotřebí. Nebe bylo bez mráčku, počasí bylo mrazivě občerstvující a u stánků a stanoviště pro koně bylo plno lidí. Na parkovišti byly samé černé lesklé stříšky.

Joan uviděla Podvodníka až po druhém dostihu, a tehdy vzdychla, když viděla, že je sice v jezdeckých kalhotách a botách, ale že kulhá.

„To nic,“ řekl téměř divoce. „Uhodil jsem se do kolena, když jsem nastupoval do auta.“

„To nebudeš moci jet?“

„Snad.“ Mluvil téměř drsně.

Pan Morsel ve velkém tvídovém kabátu s kožešinovým límcem to kulhání pozoroval pobaveně. Viděl, jak Mark zmizel ve správcově kanceláři, a tiše se zasmál.

Aethel v chladných dnech nerada vycházela - v severáku jí červenal nos a nedalo se to skrýt ani pod pudrem - ale měla důvod, aby ona, která kvůli tomu nenavštěvovala ani přespoláky, se zajímala o Vánoční pohár. Pan Mark Martin jí totiž věnuje dodatečný svatební dar. Nevěděl sice, že jeho tři tisíce liber půjdou na nejluxusnější a nejdražší auto, ale tak tomu mělo být. Navíc samozřejmě chtěla být přítomna jeho odhalení.

„To šel říci správcům, že nepojede, a k čertu, má na to zrovna tak čas!“ řekl Morsel, a opravdu, jezdci už přicházeli z vážnice a veselé čapky jim zářily v kontrastu k těžkým kabátům a ohrnutým límcům.

Ale pan Martin neříkal třem správcům nic o své neschopnosti jet. Navrhl jen nějaké změny a oni je přijali.

„Je příliš pozdě změnit to na seznamu nebo na číselné tabuli. Musíte jet tak, jak jste,“ řekl nejstarší správce. „Oznámil jste změnu podle pravidel Lovecké komisi?“

„Ano,“ řekl Mark a ukázal dopis od vznešeného tajemníka Národní lovecké společnosti.

„Tak je to v pořádku,“ řekl správce. „Pospěšte si, za chvíli budou zvonit k sedláni. Už jste se zvážil?“

„Ano, zvážil“ zasmál se, a k velikému překvapení pana Morsela vyšel z vážnice pošvihávaje bičem, trochu kulhaje, ale jinak nevypadal nijak rozčileně.

Pan Morsel na něj hleděl jako ve snu a díval se, když se vyšvihl na velkého hnědáka. Odklusal ke startu a nespadl. Když dal praporek znamení, vyrazil první a vedl pole o půl délky. První překážka byla lehká, ale pro nezkušeného jezdce mohla být osudná. Mark se však k padání neměl, vypadal naopak jako srostlý s koněm. Předháněl spolujezdce na každé překážce a vodní příkop přeskočil jako nic.

Joan stála vedle svého otce na žebřiňáku s otevřenými ústy, celá užaslá, jako ve snu, takže se musela štípnout. Ale žádný sen to nebyl. Lumber vedl o celé pole. Dvě poslední překážky přeskočil jako pták a běžel po závěrečné rovince, vítězství měl už jisté.

Pan Morsel neříkal nic. Byl neschopen řeči. Mohl jen zírat jako blázen, jak se Martin s úsměvem na opálené tváři dotkl čapky na pozdrav tleskajícím lovcům lišek. Pak řekl hluše:

„Ten mě doběhl.“

Ale poslal šek téhož večera. Když příště potkal Marka Martina, byl už šek inkasován, a byl by Marka se zamračením přešel, ale ten ho sám zastavil.

„Myslím, že byste měl vědět, pane Morsele, že jsem závodil pod přijatým jménem.“

„Ale?“ začal se náhle zajímat pan Morsel. „To se podle pravidel nesmí.“

„Kůň nebyl přihlášen v mém jménu, ale ve jménu trenéra,“ vysvětloval Mark tiše, „a v posledním okamžiku jsem oznámil Lovecké komisi, že nejsem Mark Martin, ale Mark Martin Jones, a dostal jsem povolení jet.“

„Jones!“ To jméno Morselovi něco připomínalo.

„Znával jste mého bratra - Ferdieho. Teď je na mém ranči v Kanadě, Morsele. Opovážil se zamilovat do vaší dcery a vy jste to vyřešil tím, že jste na něm vyhrál čtyři tisíce ve hře, kterou vůbec neuměl hrát. Neříkám, že to nebylo v pořádku: jenom vysvětluji, jak to bylo. Tak mu posílám čtyři tisíce z těch osmnácti, co jste mi laskavě dal.“ Zdůraznil poslední slovo. „A opravdu to byl dar, pane Morsele.“ Podíval se na rozzuřeného muže s úsměvem. „Víte, já jsem skutečně nejlepší amatérský jezdec v Kanadě. Ostatně, jak se vám líbilo tenkrát ráno v jezdecké škole? To bylo po čtvrté, co jsem se pokoušel vás tam vlákat - předtím jste si mě nevšiml. Čtyřka je moje šťastné číslo!“

Pan Morsel divoce zamával rukama, něco zamumlal, a šel.

„Já pořád nechápu,“ řekla Joan téhož večera, „co bylo to strašné tajemství, které jsi mi měl říci. Proč bych neměla mít tvoje jméno?“

Smutně potřásl hlavou. „Jones!“

„To je moc hezké jméno,“ řekla s přesvědčením.