Nebezpečná hra

(The Case of Joe Attymar)

Edgar Wallace

I.

Večerní pološero nad řekou Temží.

Obratný veslař připlul se svým člunem až k boku mohutného trupu baltického parníku a tam pohodlně odložil vesla. Malý člun stoupal a klesal na mírných vlnách Temže. Otevřeným kulatým okénkem parníku se díval dolů na řeku zamračený, neholený druhý

důstojník. Zamyšleně si odplivl do vody.

Náhodný pozorovatel by zcela jistě odpřísáhl, že tento důstojník nemá ani tušení o malém člunu, který se opodál kolébal na vlnách řeky, a že také dohněda opálený veslař nevidí na námořníka. Pojednou tento neholený důstojník, na jehož rukávech se matným leskem třpytily vybledlé zlaté prýmky, vsunul ramena i hlavu dovnitř trupu a zmizel. Po několika vteřinách jakési neviditelné ruce vysunuly z otevřeného otvoru mezipalubí

těžkou, masivní dřevěnou bednu. Okamžik balancovala na hraně a potom celá zvolna mizela ve žlutých vlnách, aby v místech kde se potopila již v příštím okamžiku z vody vyskočila malá černá bóje.

Osmahlý veslař se na ni zadíval s mírným zájmem v očích, jako by viděl nějakou věc, která

sice nemá příliš velké ceny, ale přece stojí za pokus, aby byla vylovena. Bóje byla přichycena pevným lanem z krouceného drátu, na jehož druhém konci byla připevněna bedna. Veslař

ještě několik okamžiků vyčkával a potom zvolna zamířil k bóji, až konečně byla na jeho dosah, pak obratným pohybem ruky zaháknul své veslo na provaz, doslova zaháknul, neboť

konec vesla byl opatřen malým ocelovým hákem.

Potom si bóji přitáhl a lano přivázal kolem dřevěného kolíku, zaraženého do člunu. Několikrát se opřel do vesel a zase je odložil, neboť proud ho zvolna nesl směrem k zádi parníku. Uprostřed řeky kotvila špinavá na první pohled vysloužilá bárka, jejímž směrem se teď veslař

pomalým tempem vydal.

Na zadní palubě bárky se objevil mladý muž statné, trochu těžké postavy, jenž velkou tyčí s hákem přitáhl člun k boku lodi. Osmahlý veslař držel svůj člun u bárky tak dlouho, dokud mladý muž svou tyčí nezachytil drátěné lano, veslař je poté odvázal od dřevěného kolíku a černá boje se přestěhovala na palubu bárky, kde byla přivázána k zábradlí. Veslař mezitím opustil svůj člun a vyšplhal se na palubu.

“Nikdo zde nebyl, Ligseyi?” zavrčel.

“Nikdo, kapitáne,” odpověděl mladší muž.

Kapitán mlčky odešel do kajuty na zádi bárky, sestoupil po schůdkách a zmizel v útrobách. Dveře za sebou pečlivě zavřel na závoru. V kajutě zůstal velmi dlouho; celé okolí se mezitím proměnilo v černou stěnu, z niž jen tu a tam matné zářila světla lodí. Ligsey odešel k místu, kde jeho mladší pomocník seděl na převráceném vědru a tiše hrál na foukací harmoniku. Ustal však v této hudební produkci, aby podotkl, že odliv už začíná.

“Dnes v noci odplujeme?” zeptal se.

Ligsey mlčky přikývl. Vtom oba zaslechli ze zádi lodi temný hukot kapitánem spuštěného motoru.

“Proč zde vlastně tak dlouho čekáme?” tázal se mladík zvědavě. Ligsey neodpovídal.

“Jeden příliv jsme už zmeškali a teď jsme už mohli být někde za Greenwichem. Proč

vlastně

kapitán Attymar -“

“Starej se o své vlastní záležitosti a do cizích se nepleť!” zavrčel kormidelník. Zaslechl, jak kapitán volá jeho jméno a rychle odešel.

“Teď vytáhneme bednu a uložíme ji v podpalubí,” pravil kapitán tiše. “Nechal jsem pro ni místo mezi cihlami.”

Spolu pak obratně táhli za lano, až konečné dostali na palubu hranatou bednu, z níž crčela voda. Ligsey se naklonil přes zábradlí, uchopil bednu nástrojem, který se podobal velkým železným kleštím a s jehož pomocí byla bedna vytažena na úzkou palubu, odkud ji potom oba námořníci ihned odnesli do podpalubí a zde ji umístili v prostoru, určeném pro lodní náklad. Bárka Allanuna se zabývala hlavně dopravou cihel z malé cihelny na Essexském pobřeží k Tennyho přístavní hrázi. Veškery temžský národ ji dobře znal jako loď, která pluje rychle a manévruje někdy dost nebezpečné. Hlasité odfukování jejího motoru bylo všem lodicím na řece vážnou výstrahou a dokonce i větší lodi se jí opatrně vyhýbaly. Mladý pomocník byl zavolán na záď, aby převzal dozor nad strojem a Ligsey se uchopil kormidla.

Bylo už asi pět hodin ráno, když bárka konečně přistála u Tennyho hráze v Rotherwithe za Londýnem.

Hráz a její nejbližší okolí je místem pramálo půvabným i pro nejskromnější příslušníky říčního národa. Je tam jen velmi omezené místo, kam se vejdou dvě nákladní auta, ale musejí

stát bok po boku a ještě i k tomu je třeba velmi obratného manévrování. Opodál stojí ošumělý

domek, kde má své sídlo kapitán Joe Attymar.

Starými dřevěnými vraty otevíranými jen tehdy, přijíždí-li nákladní auta, je vidět ulici, která

se nazývá Shadwickova alej.

Již dávno to není ona malebná ulice londýnského pobřeží, jakou byla v době, kdy její domy byly ještě ze dřeva a kdy dvory se táhly až k vodě. Nyní tyto domy, po dvou na každé straně

ulice, pozůstávají ze čtyř chladných zdí a nad nimi se tyčí v podobě obráceného V prostá

střecha, pokrytá břidlicí, která je tu a tam přerušena nízkými komíny, postavenými z malých, neomítnutých cihel. Jsou to jenom obyčejné brlohy, které od sebe jsou odděleny malými dvorky, a které se nazývají domy jenom proto, že v nich bydlí lidé, seženou-li ovšem peníze na činži. Ve směru do ulice je narušována kompaktnost zdí těchto domů vždy otvory tří oken a po výklenku domovních dveří.

Dům Joeho Attymara vlastně ani nestál v ulici a obyvatelé Shadwickovy aleje jevili jen nepatrný zájem o jeho majitele. Vlastně jej vídali jen tehdy, když Joe Attymar, chtěje se dostat do svého domu, musel projít úzkou, klikatou stezkou, která si z jedné strany namáhavě

razila cestu mezi velkým počtem zadních dvorů a ze strany druhé ústila ve stínu vysokého skladiště na Tooleyovou ulici.

Již několik let se pravidelné tento snědý muž s přistřiženým, ocelové šedivým plnovousem a s hustým obočím vydával na své plavby proti proudu řeky a po několika dnech se jeho bárka vždy po proudu vracela úplné prázdná a vždy také bez něho, ba dokonce se zdálo, že ani nemá

posádku.

To však nebylo známo obyvatelům Shadwickovy aleje, tito lidé většinou ani netušili, že Joe Attymar spí ve svém domě sotva jednou do měsíce. Věděli ovšem, že Attymar někdy odjíždí

mimo Londýn, neboť čas od času vyjel ve svém starém automobilu z velkých vrat svého domu a pokračoval pak ulicí k neznámým cílům. Domnívali se však, že kapitánovy cesty souvisejí s jeho zákonným a poctivým povoláním.

Dost často se objevují určité problémy, někdy podřadnějšího druhu, které zaměstnávají šéfy londýnského Scotland Yardu a nutí je, aby se neklidně a netrpělivě zavrtěli ve svých vyčalouněných křeslech ařekli svým podřízeným:

“Tak už v tom jednou přece něco udělejte!”

A pan Joe Attymar, ačkoliv o tom neměl ani zdání, byl jedním z těchto problémů, které občas trápily velikány Scotland Yardu.

V Londýně jsou různé herny, které jsou stále solí v očích policejního ředitelství a podivné

noční kluby a jiné podniky, o nichž by se jen stěží dalo psát ve školních časopisech, ale pan Joe Attymar nebyl spojen ani s jednou z těchto činností. Některé problémy jsou však věčné a v určitou dobu nabývají hrozivých obrysů, a právě v této chvíli byl celý Scotland Yard velmi znepokojován otázkou systematického organizovaného podloudnictví. Policejní ředitel Mason si zavolal policejního inspektora Gaylora.

“Naši lidé zatkli v noci na dnešek v Little Streetu jakéhosi chlapíka, který pokoutně prodával omamné drogy,” pravil Mason. “Můžete s ním promluvit, chcete-li. Mám totiž jakési tušení, že ten chlapík bude žvanit, jestliže ho pořádné přitlačíte.” Ale chlapík, o něhož šlo, rozhodně nebyl žádný mluvka, ačkoliv působil dojmem, že policisté

mají velikou čest se strašpytlem. Jisté bylo jen to, že pří výslechu toho řekl právě tolik, aby trpělivý detektivní inspektor získal nezvratné přesvědčení, že by mohl říci ještě mnohem více, kdyby ovšem chtěl.

“Nepodařilo se mi vypátrat nic jiného,” pravil inspektor Gaylor policejnímu řediteli, “než to, že celá skupina obchodníků s drogami je velmi silná a kvalitně organizovaná. Tlupa, kterou jsme vloni polapili, v tom nemá prsty, jsem si však jist, že obě bandy mají jednoho a téhož

vůdce.”

“Tedy hleďte, abyste ho zatkl,” pravil policejní ředitel, který patřil k té sortě lidí, jejichž

zvykem je požadovat od svých podřízených okamžité zázraky a to hlasem stejně lhostejným, jako od svého sluhy žádal, aby přinesl odpolední čaj.

Policejní ředitel se odmlčel a zadíval se do prázdna. “Promluvte si s Reederem,” pravil.

“Veřejný žalobce mi řekl právě dnes, že Reeder má teď volno, a že bychom si ho mohli získat, kdybychom pro něho měli nějakou zvláštní práci. Snad by nám tedy nějak mohl pomoci.”

Pan Reeder vyslechl inspektorovu žádost, smutně si povzdychl a zavrtěl hlavou.

“Obávám se, velmi se obávám, že je to jaksi, hm, abych tak řekl, mimo okruh mých obvyklých zájmů,” pravil. “Omamné drogy? Kdysi žil člověk, který se jmenoval Moodle. Snad to ani nebylo jeho pravé jméno, vím však o něm, že míval styky s pašeráky a prodavači omamných drog.”

“Moodle, jehož pravé jméno bylo Samuel Oskilinski, zemřel už téměř před rokem,” pravil inspektor Gaylor.

“A to se podívejme,” pravil pan Reeder hlasem tak smutným, jako by v duchu oplakával smrt nejdražšího přítele. “Na jakou nemoc vlastně zemřel?”

“Dodýchal,” pravil Gaylor. “Nešlo mu to,” dodal a svá slova podpořil pantomimickou truchlohrou naznačující provaz kolem krku.

“Nemáte ve své kartotéce nějaké podklady k obchodníkům s drogami?” dotazoval se Gaylor.

“Nejen v ní pranic nemám, ale nemám ji vůbec,” odvětil pan Reeder.

“Snad tedy,” pokračoval inspektor Gaylor, “někdo z vašich důvěrných přátel -“

“Nemám přátele,” pravil pan Reeder.

To však nebylo zcela přesné vyjádření pravdy.

Byl nadán podivuhodným smyslem pro společenský život a také měl neobyčejné vážné

názory na sousedské soužití. Zvláště však byl pravidelně ochoten věnovat všechen svůj volný

čas důkladnému prozkoumání a léčeni záhadných chorob, které postihly domácí drůbež na Brockley Roadu.

Pan Reeder byl odbornickou autoritou v chovu drůbeže. Věděl docela přesně, mohlo se říci, že na minutu, kdy slepice počnou snášet a kdy mladým kohoutům počnou červenat hřebínky. Měl v Kentu obdivuhodnou drůbežárnu, nikoliv sice příliš velkou, zato však znamenitě

vedenou. Vznešení lordi a stejně vznešené dámy chodili k němu na radu, než se odvážili obesílat chovatelskou výstavu. Dovedl jako nikdo jiný umýt a zase osušit živé slepice a kohouty, aby jejich vzhled na výstavě byl co nejpůvabnější, a výstava domácí drůbeže v Krystalovém paláci byla pro něho událostí, na niž se připravoval aspoň jedenáct měsíců do roka.

Dovedl ve své zadní zahradě trávit třeba celé hodiny a rozmlouvat se svým sousedem o všelijakých výstřednostech kvočen, a také jeho známost s panem Johnem Southersem měla původ v některých důležitých otázkách, které se týkaly chovu domácí drůbeže. Johny Southers bydlel tři domy za panem Reederem. Byl to milý mladý muž, plavovlasý a dost hezkého vzhledu. A v očích páně Reederových měl jednu vynikající vlastnost, že ho totiž

neobtěžoval, když pan Reeder nebyl příznivě naladěn.

Anna Welfordová bydlela v protějším domě, takže snad můžeme říci, že pro všechny výjevy, které se měly odehrát v podivné tragedii Joeho Attymara, bylo připraveno jeviště poměrně

dost malé.

Pan Reeder se setkal se slečnou Annou Welfordovou zásluhou docela neromantické, přitom však velmi důležité otázky, jaká to vlastně byla nemoc, která napadla Southersovy cenou poctěné wyandotky. Náhodou se stalo, že byla v Southersově zadní zahradě, právě když se pan Reeder zabýval diagnosou této slepičí nemoci. Byla to štíhlá dívka, tmavé pleti a její

hnědé oči byly opravdu okouzlující. Její otec byl obchodníkem s rybami, ale už na odpočinku. Vydělal si mnoho peněz a svou dceru poslal do prvotřídní školy v Brightonu, kde se učí dívky jízdě na koni, malování rtů červenými tyčinkami na rty a zbožňování všech hrdinů z Hollywoodu.

Zdálo se však, že její brightonská výchova v mnohých směrech selhala, neboť Anna Welfordová se vrátila do nudného života v Brockleyi jako mladá dívka zdravých názorů a duševně zcela nenarušena.

Nikdy jí ani nenapadlo, aby tvrdila, že Brockley je “ohavná díra.” Nekouřila a vůbec nečinila pranic, co pro jiné dívky jejího vzdělání jest jediným kořením a půvabem života, ale prostě se vrátila do starého domu svého otce tak klidně a spokojené, jako by nikdy se nebyla dělila o ložnici s dcerami anglických lordů, a jako by nikdy nebyla hrála tenis proti slavnému družstvu Velké Británie.

Nedá se tvrdit, že Johny se do ní zamiloval hned na prvý pohled. Znal ji už v době, kdy byla ještě “takhle malá.” Když sám byl ještě malým chlapcem, ještě menší Anna se chovala k němu velmi slušně, a jako mladý muž shledal, že její názory na život jsou velmi, ale opravdu velmi zdravé. To, že se do ní zamiloval, zjistil ve stejné době, jako zpozoroval, že už je o něco vyšší než jeho vlastní otec. Tento objev znamenal pro něj velké překvapení. Svou lásku k Anně si uvědomil toho dne, kdy pan Clive Desboyne přijel v svém nádherném, zářícím autu, aby Annu odvezl na večerní taneční zábavu. Pan Johny Southers byl nesmírně

rozzloben sebevědomým počínáním tohoto mladého muže, nejvíce ho však rozhněval domýšlivý, ale při tom samozřejmý způsob, jakým Clive Desboyne uváděl Annu do svého auta, asi tak, jako by mu už patřila. Johny byl pevně přesvědčen, že jsou to ohavné, naprosto neslušné

způsoby, když gentleman, jenž řídí auto, ve kterém jede mladá dáma, zapomene dát doutník z úst.

Ale potom, když zase musel otvírat a prohlížet bedny a sudy v hlavní celnici, kde byl úředníkem, byl Johny zachvácen pocitem pokořující malosti a úplné beznaděje co se týče společné budoucnosti s Annou.

V takové náladě se rozhodl, že se poradí se svou autoritou v chovu drůbeže a pan Reeder ho vyslechl s veškerou pozorností, jakou asi projevuje člověk, který se dovídá poprvé v životě

věc naprosto novou a zcela původní.

“Vím toho jen velmi málo o, hm, o lásce,” pravil pan Reeder skromně. “Abych řekl pravdu, nevím o ní pranic. Radil bych vám tedy, abyste, hm, ponechal těm věcem jejich vlastní

cestu.”

Znamenitá rada, ačkoliv trochu neurčitá. Náhodou se však stalo, že věci si zvolily cestu velmi špatnou.

II.

V sobotu večer, několik dní po rozmluvě s Johnem, si pan Reeder při návratu domů povšiml dvou mladých mužů, kteří spolu zápasili na Brockley Road. Pan Reeder měl vrozený odpor k pouličním rváčům. Poněvadž byla už půlnoc a ještě k tomu to byla půlnoc sobotní, tedy bylo velmi mnoho pádných důvodů k určité domněnce, že tento pouliční souboj se odehrává mezi dvěma gentlemany, kteří příliš mnoho holdovali opojným nápojům, a v takovém případě bylo ustáleným zvykem páně Reederovým, že po příkladu filištínských odvrátil hlavu od takového pohoršení a přešel na druhý chodník.

Ale tito dva mladí muži, kteří se právě zaměstnávali tichým, ale zato tím však ostřejším zápasem, rozhodně nebyli příslušníky londýnské spodiny. Oba měli na sobě smokingy a gentlemani, kteří mají dost peněz, aby si mohli koupit smoking, zpravidla si nevyřizují své

osobní spory rvačkou na ulicích v Brockley. Pan Reeder však přesto neměl ani za mák touhy, aby se do tohoto pěstního zápasu vmísil buď jako soudce nebo jako zprostředkovatel. Byl by tiše a nejraději nepozorován prošel kolem nich, a opravdu, byl už na stejné úrovni s rváči, když tu pojednou jeden ze soků přeběhl na druhý chodník, přenechávaje svému přemožiteli, ačkoliv jen stěží je možné použít takové označení pro člověka, který byl tak pocuchaný a zbědovaný, že se musel zády opřít o stěnu domu, aby se vzpamatoval z přestálé

šarvátky. Teprve v tomto okamžiku pan Reeder poznal, že vítězem pouličního zápasu je jeho soused pan Johny Southers.

“Lituji, že jsem se dal k tomu strhnout,” omlouval se Johny chraptivým a udýchaný hlasem.

“Doufám, že můj otec se o tom nedozví. Ale ten člověk byl přímo nesnesitelný.” Nesnesitelný člověk se na druhé straně ulice zvolna potácel k místu, kde u chodníku stálo auto. Mlčky se na něho dívali, jak otvírá dvířka vozu, nastupuje a jak se auto prudce rozjíždí a míří směrem k Lewishamské silnici, tedy do vnitřního Londýna.

“Byl jsem na taneční zábavě,” vysvětloval Johny Southers.

“Doufám,” pravil pan Reeder mírným a laskavým hlasem, “že jste se tam dobře bavil.” Zdálo se však, že Johnymu není příliš po chuti svému sousedovi vylíčit, byť jen v základních obrysech, průběh tanečního večera. Když se blížili ke dveřím domu páně Reederova, Johny pravil:

“Díky Bohu, že Anna už byla doma, když to začalo. Ale ten člověk se ke mně celý večer choval velmi hanebně a to se zjevným úmyslem. Anna mne požádala, abych pro ni přišel a doprovodil ji domů. Jinak bych se s ním nebyl setkal.”

Z těchto několika slov se tedy pan Reeder dozvěděl, že kdesi v City se konala taneční zábava, na kterou Anna přijela v doprovodu pana Cliva Desboynea, ale okolnosti, za jakých Johny pro ni přišel, byly jen nejasně naznačeny. Pan Reeder rovněž nikdy nezvěděl, co bylo

vlastní a bezprostřední příčinou hádky, která vyvrcholila pěstním soubojem dvou úctyhodných mladých gentlemanů na starobylé předměstské třídě.

Nemluvili bychom pravdu, kdybychom tvrdili, že tato věc ho vůbec nezajímala. Jisté však bylo, že to pro něj nebyla událost, kterou by byl nucen považovat za příliš

naléhavou a pan Reeder v duchu doufal, že oba kohouti, až ráno procitnou, už si ani nevzpomenou, co bylo příčinou jejich sporu.

Po celý příští týden se Southersem nemluvil, oba se zabývali jen vlastními věcmi, při čemž

pan Reeder věnoval Johnymu ve svých myšlenkách dobu nepřesahující pět minut, a to až do oné chvíle, kdy se na jeho obzoru se objevil případ Joea Attymara. Pana Reedera opět přizvali do Scotland Yardu k důležité poradě, na které byl již netrpělivě

očekáván policejním ředitelem Masonem a detektivním inspektorem Gaylorem. Oba úředníci si vážně prohlíželi zašpiněný dopis, který byl na adresu Scotland Yardu doručen během dne.

“Usedněte, Reedere,” pravil policejní ředitel. “Znáte člověka, který se jmenuje Attymar?” Pan Reeder mlčky zavrtěl hlavou. O Attymarovi jakživ neslyšel.

“Je to věc, kterou bychom mohli sami vyřídit a nikoho bychom tím nemuseli

znepokojovat,” pokračoval policejní ředitel, “věc samu však komplikují jisté okolnosti, jejichž podrobnostmi vás prozatím nechci obtěžovat. Jsme totiž přesvědčeni, že do té věci je zapleten úředník jednoho ze zdejších vyslanectví a my, to přece pochopíte, Reedere, bychom si přáli, aby jeho účast na tomto případě vyšla najevo jenom jako náhodou a nikoliv jako výsledek přímého pátrání a vyšetřování prováděného Scotland Yardem.”

A tak se stalo, že se pan Reeder konečně dozvěděl o existenci Joea Attymara, majitele a kapitána bárky, dále o malém přístavišti na konci Shadwickovy aleje a konečně o bárce Allanuna, která již po několik let putuje po proudu i proti proudu řeky Temže a dopravuje cihly. Nevyzvěděl však ani nyní ani později, jaká je to úloha, kterou hraje onen záhadný

úředník neznámého vyslanectví a také nezvěděl, kterou zemi toto vyslanectví zastupuje, zda je to země spřátelená nebo neutrální či snad dokonce cizina nepřátelská. Máme-li být zcela spravedliví k jeho vrozené inteligenci, tedy musíme podotknout, že hned od počátku příliš nedůvěřoval této části z vypravování policejního ředitele a teorie, k níž

postupnou úvahou dospěl, a která pravděpodobně byla docela správná, byla jeho určitá

domněnka, že účast člena cizího vyslanectví existuje pouze ve fantazii londýnského Scotland Yardu. Uvažoval také o úloze, kterou mu Scotland Yard přidělil nebo aspoň přidělit chtěl, a dospěl k přesvědčení, že má představovat jakousi návnadu, na niž by se Attymar a jeho společníci dali polapit a tak sami prozradili své zločinecké řádění. To vše se odehrálo v době, kdy jméno pana Reedera a také celý jeho zjev byly známy od jednoho konce Temže ke druhému a kdy na celém pobřeží nebylo snad ani jednoho trochu dovednějšího kreslíře, který by nedovedl načrtnout a také nenačrtl dost slušnou karikaturu tohoto ctihodného muže, jenž už několikráte se stal nástrojem v rukou spravedlnosti, když šlo o to, aby byla objevena dobře organizovaná tlupa říčních zlodějů a jejich pobřežních pomocníků.

Pan Reeder se zamyšlené škrábal na nose.

“Doufal jsem, hm, že mi bude dopřáno, abych se na delší dobu rozloučil s naší starou Temží.”

Usedl a potom trpělivě naslouchal vyprávění policejního ředitele. Joe Attymar dopravoval po Temži cihly a to již po několik let, za cenu o něco nižší než

všichni jeho konkurenti. Pracoval pro čtyři stavitele a jak se zdála, jeho obchod byl stálý a zavedený, ač snad nebyl příliš výnosný. Říční národ o něm tvrdil, že se v penězích zrovna válí,

ale taková pověst byla kletbou každého šťastlivce, který nebyl donucen, aby čas od času navštěvoval místní zastavárnu. Joe Attymar žil životem takřka poustevnickým, nebyl ženat a jak se zdálo, zajímal se pouze o dopravu cihel.

“Okouzlující,” zamručel pan Reeder. “Zní to jako nějaký román na pokračování z ilustrovaného měsíčníku.”

A potom odešel.

“Nechápu, co na tom ten člověk vidí okouzlujícího,” pravil Mason, jenž pana Reedera ještě

dobře neznal.

“To je jeho způsob žertování,” vysvětloval inspektor Gaylor. Uplynul asi týden. Bárka Allanuna kotvila před Queensbourghem. Malý člun, v němž

vesloval místní člunař a v němž seděl jediný cestující, zvolna plul po hladině řeky, sledován pozorným a podezíravým zrakem kormidelníka Ligseye.

Člun plul podél bárky a Ligsey v něm spatřil jakéhosi muže, jenž měl na hlavě nízký cylindr, na nose nakřivo skřipec a jenž seděl na zádi člunu s deštníkem mezi koleny a tvářil se, jako by chtěl sníst jeho tlustou rukojeť.

A Ligsey, vida ho, poděšeně vzkřikl, rázem vyskočil ze sudu, na němž seděl, neboť Ligsey věděl už téměř všechno o Temži a jejích skandálech.

Hloupě mžikal očima na muže, který se vztyčil ve člunu, neboť v onom cestujícím rozpoznal pana Reedera.

“Dobré jitro,” pravil pan Reeder.

Ligsey neodpovídal.

“Myslím, že bych spíše měl říci dobré odpoledne,” pokračoval pan Reeder, vždy ve všem úplně přesný. “Kapitán je na palubě? Doufám že mi dovolíte, abych ho navštívil.” A pan Reeder, aniž by vyčkal na odpověď, s překvapující čiperností se vyšvihl přes zábradlí

na úzkou palubu bárky. Rozhlížel se s mírnou zvědavostí v očích. Padací dveře do mezipalubí

byly vysunuty a otvorem bylo dobře vidět na přepravované zboží.

“Cihly jsou skutečně zajímavý náklad,” pravil přívětivým hlasem. “Bez cihel bychom nemohli stavět domy, ale bez slámy bychom neměli dobrých cihel, protože teprve sláma, přimíšená do hlíny, jim dodává pravé pevnosti. Zdá se mi, že je tedy velmi rozumné, že cihly slámou obalujete, poněvadž tím jim připomínáte, jak velkou zásluhu má o ně toto nenápadné, hm, rostlinstvo.”

Ligsey neodpověděl a zatvářil se, jako by spolkl vrchovatou lžíci pravého říčního písku.

“Příteli, rád bych se dozvěděl asi toto,” pokračoval pan Reeder stále se rozhlížeje po palubě,

“mohl bych si pronajmout vaši bárku?”

“Na to se musíte zeptat kapitána,” pravil Ligsey chraptivým hlasem. Jeho nepříliš čistý obličej trochu zbledl. Pověst o panu Reederovi se stále rozšiřovala a zvětšovala, jak spěchala od úst k ústům.

Říkalo se o něm, že je nadán nadpřirozenou silou, která mu umožňuje, aby všechno vytušil a že jeho vědomosti a bystrozrak jsou prosté bez hranic.

A Ligsey nyní poprvé po dlouhé řadě let se octl tváří v tvář představiteli zákona, o němž

věděl, že pracuje sice pomalu, zato však zcela jistě a bezpečně. Byl to pocit, kterým byl poděšen, a rozhodně se nechoval tak, jak by byl snad očekával. Často se před kapitánem holedbával:

“Jen ať sem přijdou, však já jim dám, co proto.”

A hle “oni” už jsou zde, ale Ligsey jim nedovede dát co proto, ba naopak, dovede se jen potit a koktat.

“Kdy očekáváte, že se váš kapitán vrátí?” otázal se pan Reeder nejmírnějším hlasem, jakého byl schopen.

“Dnes večer nebo snad zítra ráno, nevím,” zakoktal Ligsey. “Vím jenom tolik, že přijde, až

bude čas k odplutí.”

“Zašel si na břeh, aby vyřídil své obchodní věci?” tázal se pan Reeder přívětivě. “Nebo snad aby telegrafoval majitelům lodi? Ale ne, ne, to není možné. Vždyť on sám je majitelem bárky. Jak je to zajímavé! Může se stát, že přijde již za několik okamžiků se zapečetěnými rozkazy pod paží. Neřekl by jste mi,” a ukazoval do mezipalubí, “proč jste mezi cihlami nechali tento čtyřhranný otvor? Je to snad pro nějaký tajný náklad?”

Ligseyovy tváře zbledly.

“Vždycky to tak děláme,” pravil. Sám nepoznával zvuk vlastního hlasu. Pan Reeder chtěl sestoupit do kapitánovy kabiny, dveře však byly zavřeny na klíč. Zato však se sám pozval dolů do malé a nízké kajuty na přídi lodi, kde spal kormidelník Ligsey a jeho mladý pomocník. Podivné bylo, že ačkoli byl slunný den, pan Reeder měl ve své kapse velmi silnou elektrickou svítilnu, kterou si posvítil do všech koutů Ligseyovy noclehárny a tak ji osvětlil, jako ještě nikdy osvětlena nebyla.

“Je to tady dost temné, nemyslíte?” tázal se pan Reeder. “Musí to být strašné, žít v takové díře a za těchto podmínek. Připouštím však, člověku se někdy přihodí, že musí žít na místech, která jsou ještě mnohem horší.”

Pronášel tento svůj krátký proslov po návratu na čerstvý vzduch, přitom chodil po palubě a ovíval se střechou svého nízkého cylindru.

“Někdy se například stává,” pokračoval, zamyšleně se dívaje na malebné pobřeží Temže, “že člověk musí žít v pěkném a čistém kriminále. Znám velmi mnoho lidí, kteří by raději žili v kriminále než v, hm, v královském paláci Buckinghamském, ačkoliv, přirozeně, ani o jediném z nich mi není známo, že by ho byli někdy pozvali, aby se přestěhoval právě do

Buckinghamského paláce. Ale jistě to nejsou lidé úctyhodní, muži, kteří mají ,ženy a vlastní

rodinu.”

Ligseyovy tváře se protáhly.

“Nebo kteří mají milenky a matky.”

Ligsey se přikrčil.

“Tací muži by ovšem dali přednost, kdyby mohli zůstat venku, mimo temné zdi žalářní. A ovšem, venku zůstat mohou, jen kdyby byli tak rozumní a policii pověděli všechno, co je jim o různých aktivitách známo.”

Vyňal z náprsní tašky navštívenku a s velkolepým pohybem rukou ji podal Ligseyovi.

“Na této adrese bydlím,” pravil mu pan Reeder. “A ujišťuji vás, že vás rád u sebe příjmu, půjdete-li někdy náhodou kolem mého bytu, zajímáte se o chov drůbeže?” Ale pan Ligsey se v této chvíli nezajímal vůbec o nic.

Pan Reeder pokynul svému člunařovi, jenž přitáhl člun k boku lodi, potom se klidné přehoupl přes palubu a dal se zavézt na břeh.

Kdosi se na něho díval, jak se blížil k bárce a díval se také na něho i potom, když se vracel k břehu. Když nastala noc, Joe Attymar přivesloval ke své lodi, na jejíž palubě našel svého kormidelníka ve velmi stísněné náladě.

“Byl tady starý Reeder,” vybuchl Ligsey, ale Joe Attymar ho umlčel mávnutím rukou.

“A musíš to ksakru vykládat hned celému světu?” zavrčel. “Pojď se mnou dozadu!”

Zkormoucený kormidelník následoval svého velitele.

“Vím, že tu Reeder šmejdil. Pozoroval jsem ho ze b řehu. Co tu chtěl?” Kormidelník Ligsey mu stručně vylíčil celou řadu podrobností z průběhu této nevítané

návštěvy, ale byly to podrobnosti úplně bezvýznamné. Snad to bylo jenom náhodou, že se nezmínil o navštívence, ani o páně Reederově pozvání.

“A to je všechno, myslím, že jsem nic podstatného nevynechal,” pravil Ligsey, když skončil.

“Starý Reeder má oči jako jestřáb. Tázal se mne, proč jsme nechali díru mezi cihlami. S

detektivem jsem jakživ neměl co do činění -“

“že ne?” ušklíbl se kapitán. “Kdo tedy byl ten chlapík, který k nám nedávno v noci, když jsme kotvili před Gravesendem, přišel na palubu? A proč jsem tehdy hodil do vody půl metráku svého zboží? Blázne! Takových chlapíků přišlo k nám na palubu již alespoň půl tuctu. Každý

z nich byl mnohem chytřejší než ten starý Reeder. Vyptával se na něco?”

“Ne,” odvětil Ligsey rychle.

Joe Attymar malou chvíli přemýšlel a potom dodal:

“Zvedneme kotvy. Dnes nebudeme na Holanďana čekat.”

Ligsey si oddychl a to tak hlasitě, že to bylo slyšet až na druhý konec bárky. III.

Tato Reederova návštěva na palubě Allanuny byla vyvrcholením celé řady pátrání, která

prováděl již několik dnů.

Zastavil se ve Scotland Yardu, kde krátce poreferoval o své činnosti a potom se vracel domů

na Brockley Road. Potkal Johnyho Southerse právě když zabočoval z Lewishamské silnice. Johny však nebyl sám.

“Zrovna jsem o vás rozmlouval s Annou,” pravil Johny a zvolnili s dívkou krok, aby se vyrovnali s mnohem pohodlnějším a také pomalejším krokem pana J. G. Reedera. “Mohli bychom vás, pane, požádat o krátký rozhovor?”

Ano, bylo to možné. Pan Reeder je uvedl do svého velkého, staromódního obývacího pokoje, a v duchu při tom doufal, že rozmluva nebude mít nic společného s problémy, které si s oblibou vytvářejí mladé milenecké dvojice.

Ihned první věta však pana Reedera utvrdila v tom, že doufal marně. Oznámili mu totiž, že chtějí uzavřít sňatek.

“Annin otec už o tom ví a zachoval se neobyčejně slušně,” pravil Johny. “Chtěl jsem to oznámit osobně také vám, pane Reedere.”

Pan Reeder zamručel něco, co patrně mělo být blahopřání a spokojeně si oddychl. Při této poradě již tedy nepůjde o lásku a milování.

“A také Desboyne se zachoval neobyčejné slušně, řekl jsem Anně vše o té

politováníhodné

události, které jste byl svědkem, ale ona už to věděla. Desboyne jí napsal omluvný dopis a omluvil se také mně. Nabídl mi velmi dobré místo v Singapuru, jestliže bych je chtěl přijmout

- Desboyne je velmi bohatý a jeho nabídka se mi líbí.”

“Mně se však nelíbí.”

Annin hlas zněl velmi rozhodně.

“Dovedu ovšem ocenit jeho ušlechtilou nabídku, myslím si však, že by nebylo dobré, kdyby se Johny vzdal svého úředního místa, snad pouze s vyjímkou toho, že by snad našel něco lepšího zde, u nás v Anglii. Přála bych si, abyste ho přemluvil, pane Reedere.” Pan Reeder zoufale pohlížel z jednoho na druhého. Myšlenka, že by měl někoho přemlouvat, aby něco učinil nebo aby něco neučinil, ho naplňovala hrůzou, zvláště když šlo o věc, která

mu byla celkem dost lhostejná. Jako učitel mládeže dovedl rozpoznat své omezené

schopnosti. Johna Southerse měl rád, právě tak, jako měl rád každého slušného mladého muže, a pomyslil si, že Anna Welfordová je neobyčejně hezká a milá, ale ani tyto dvě

skutečnosti, i když si spojil jednu s druhou, nedovedly v něm vybudit zvláštní nadšení pro úkol, který mu Anna chtěla svěřit.

“Ani nepotřebuji, abyste mne přemlouval,” pravil Johny a pan Reeder si zase spokojeně

oddychl. “Mám totiž ukryto v rukávu něco docela jiného, a je to velká věc. Dosud o tom nesmím mluvit, ba vlastně jsem byl požádán, abych se o tom nikomu ani slovem nezmínil. Jestliže se nám to podaří, pak tu nabídku do Singapuru samozřejmé odmítnu. Myslím, že to nebude tak těžké. Rád bych se vás, pane Reedere, v souvislosti s onou věcí otázal: Odmítnul byste, kdyby vám někdo nabídl společenství v úspěšném podniku, z kterého by se dalo udělat něco opravdu velkého, kdyby se do toho člověk vložil tělem i duší?” Pan Reeder pohlédl ke stropu a smutně si povzdychl.

“To je těžká otázka, pane Southersi,” pravil. “Ovšem, později, až nadejde rozhodující chvíle, snad bych vám mohl poradit, až mi totiž budete moci povědět všechny podrobnosti o tom podniku, ačkoliv se musím přiznat, že nikdy jsem nebyl považován za člověka, jehož rada by stála za důkladnější úvahu.”

“To je ta věc, o níž jsme si chtěli s vámi promluvit,” pravila Anna Welfordová. “Hrozím se myšlenky, že Johny by měl svoje nynější úřední místo opustit kvůli nějakému nejistému podniku a přála bych si, abyste si s ním o tom pohovořil a důkladně mu to rozmluvil.” Pan Reeder mlčel.

“Nechci ovšem pátrat v jeho tajemství -” v jejích očích zablýskl šibalský úsměv, “protože myslím, že většinu jich už znám.”

Pan Reeder se žalostně rozhlížel. Měl pocit, že byl polapen a zapleten do sítě nudných domáckých problémů, a máme-li říci celou pravdu, hrozně se proto zlobil a kdyby jeho povaha byla bývala jen o něco prudší, zcela jistě by nabídku mladé dámy taktně, leč rozhodně

odmítl. Toužil po tom, aby nebyl na ulici potkal tento zamilovaný párek, nebo aby Johny a Anna byli čtenáři a předplatiteli nějakého rodinného časopisu, který celé sloupce věnuje užitečným radám pro mladé a zamilované lidi, zvláště pokud jde o jejich budoucnost. Proto mu tváře zazářily štěstím, když konečně zavřel dveře svého bytu za nimi i za jejich neprobádaným tajemstvím a mohl se věnovat věcem mnohem vážnějším, to jest přípravě

odpoledního čaje.

Pan Reeder měl velmi mnoho starostí, kterými se v příštích dnech musel vážné zabývat, a prostá skutečnost, že Joea Attymara připojil na seznam svých nepřátel, nebyla dosud mezi nimi, zvláště proto ne, že dosud o tom ani nevěděl.

V trestnicích asi dvanácti hrabství Velké Británie seděli mnozí lidé, kteří ho hrozně

nenáviděli. Pan Meister z Hamburku, jenž kdysi prodával padělané bankovky Spojených států

na celé metrické centy, pan Lefere, jenž býval rytcem italských lir, pan Monsatta, který se specializoval na anglické pětilibrové bankovky, siňora Pensa z Pizy, která po řadu let byla hlavní překupnicí padělaných peněz ve východní a jižní Evropě, pan Alexandr Selinski, výrobce bankovkového papíru, don Leishmer, jenž kdysi tiskl francouzské franky po celých tisících, ti všichni znali pana Reedera alespoň podle jména a žádný z nich neměl pro něho ani jediného dobrého slova, krom pana Monsatty, jehož mysl byla opravdu ušlechtilá a jenž

dovedl odloučit všeobecný zájem od svých osobních nehod.

Dopisy, které docházely panu Reederovi, měly často tajemný a prapodivný původ. Bylo to dost zvláštní, že velký počet páně Reederových korespondentů byly ženy. Mezi těmito dopisy byl značný počet listů, které ho uváděly do velkých rozpaků.

Jeho jméno bylo v novinách uváděno v četných případech, které se zakončily před porotním soudem. Čas od času byl nucen, aby se dostavil do soudní síně, vstoupil do svědecké ohrádky, smutný a zkroušený a svým obvyklým váhavým a pokorným způsobem vydával svědectví

proti zločincům všeho druhu, hlavně však proti padělatelům bankovek. V soudních zprávách byl střídavě označován, jako “znalec” nebo “soukromý detektiv” popřípadě konečně “bankovní úředník” a v jistém smyslu byl tím i oním a přece ani tím ani oním nebyl úplně. Soudci a někteří advokáti o něm věděli, že je důvěrníkem státního zástupce a říkalo se o něm, že soukromě má hodnost, která se rovná hodnosti policejního superintendanta. Zcela jisté měl velmi slušný příjem od Sdružení anglických bankéřů a pravděpodobně byl také placen vládou Velké Británie, ale nikdo nevěděl, jaké je doopravdy jeho povolání. Svůj účet měl v bance v Torquay a ředitel této banky byl jeho osobním přítelem.

Ale přímým následkem jeho občasných návštěv soudních síní bylo, že i ženy docela rozumné

byly jako posedlé podivnou myšlenkou, že právě pan Reeder je přesně ten člověk, který bude potají hlídat jejich manžele a opatří veškeré kompromitující důkazy, kterých je třeba pro vítězný rozvod. Majitelé obchodů ho písemně žádali, aby důkladně prozkoumal soukromý

život jejich společníků, a vážení podnikatelé mu učinili již velmi slušné nabídky, ale ani jedna z nich se mu nezamlouvala a tak se stalo, že pan Reeder na každou nabídku odpověděl vlastnoručně psaným, dlouhým a pečlivě složeným dopisem, v němž vysvětloval, že není

soukromým detektivem v pravém smyslu tohoto slova.

Nebyl tedy nijak překvapen, že čtyři dny po své rozmluvě s Johny Southersem obdržel dopis, najehož obálce bylo razítko poštovního úřadu v Park Lane a který požadoval jeho osobní

služby. Pod dopisem byl podepsán pan “Clive Desboyne,” což ovšem nebylo nijak lehké

rozluštit.

V prvém okamžiku toto jméno, ač mu bylo jaksi známé mu pranic nepovídalo o pisatelovi, potom však si vzpomněl na onu pouliční bitku, které byl očitým svědkem a pochopil, že má tu čest s druhou stranou onoho nešťastného sporu.

Dopis byl psán strojem a zněl takto:

Drahý pane!

Náhodou znám vaši soukromou adresu, neboť miss Welfordová mi ji při mé poslední

návštěvě u ní prozradila. Ocitl jsem se u postavení dost choulostivém a proto bych rád věděl, zda bych se mohl dovolávat vašich odborných služeb. Poněvadž tato věc se týká Southerse, o němž vím, že ho znáte (dozvěděl jsem se totiž, že jste byl svědkem jisté neblahé příhody za niž pokárání zasluhuji spíše já a nikoliv on), tedy jsem si pomyslil, že byste snad mohl svolit, abyste mne u sebe přijal. Rád bych ovšem připomněl, že si přeji, abyste se podjal tohoto úkolu na podkladě čisté obchodním a zatížil mne svým obvyklým honorářem Až do pátku večer budu mimo Londýn, ale ta věc tak příliš nespěchá. Byl bych vám velmi vděčen, kdybych vás směl navštívit v pátek po desáté hodině večerní.

Váš… a tak dále.

Prvou myšlenkou páně Reederovou bylo, aby vzal z přihrádky stolu aršík dopisního papíru a zdvořilými, při tom však velmi rozhodnými slovy napsal panu Desboynovi, že ke své velké

lítosti mu nemůže vyhovět a nemůže ho u sebe přijmout.

Již také napsal prvá tři slova tohoto odmítavého dopisu, když pojednou jeho ruku zadržel jeden z oněch tajných popudů, které se někdy objevovaly v jeho mysli a které ho vždy, mnohdy proti jeho vůli donutily vydat se správnou cestou.

Odložil dopisní papír a místo toho vzal telegrafní blanket a napsal stručný vzkaz, že souhlasí s návštěvou pana Cliva Desboyna.

V pátek, to jest v den smluvené schůzky, měl pan Reeder plno práce. Scotland Yard učinil dva velmi důležité objevy, v časných ranních hodinách byla provedena náhlá policejní prohlídka v jisté malé garáži v severním Londýně, kde bylo nalezeno skoro čtyři sta liber sacharinu a potom následovala druhá policejní prohlídka v elegantním bytě v západní čtvrti, kde policie vypátrala značné množství heroinu a kokainu.

“Vypadá to zrovna tak,jako bychom byli nalezli dva hlavní agenty s podloudně

dopravovanými drogami,” pravil inspektor Gaylor. “Tu bárku jsme dali přísně střežit a jakmile Attymar vstoupí na její palubu, hned ho dáme zatknout.”

“Kde teď kotví?”

“Před Greenwichem,” pravil Gaylor.

Pan Reeder sáhl hluboko do kapsy a z n í vyňal obálku. Byla to obálka značné pomačkaná a adresa na ní byla naškrabaná. Otevřel ji a z ní vyňal dopis, stejně špinavý, který položil na stůl před inspektora Gaylora.

“Drahý pane”, znělo v listě, “mohu vám povědět něco velmi důležitého. V neděli ráno vás navštívím ve vašem domě.” přítel

Inspektor Gaylor si prohlížel obálku. Měla poštovní razítko z Greenwiche.

“Je vidět, že odesílatel se důkladně rozmýšlel. Obálka byla zalepena, potom zase otevřena a opět zalepena. Myslím, že je to Ligsey. Jeho pravé jméno zní William Liggs. Dosud nebyl odsouzen, ale to ještě neznamená, že je mimo všechno podezření. Promluvíte si s ním?”

“Jestliže ovšem přijde,” pravil pan Reeder. “Mnozí z těchto gentlemanů, kteří se odhodlali, že něco prozradí, si to v posledním okamžiku zase rozmyslí.”

“Na rozmýšlení snad už bude pozdě,” pravil Gaylor.

V podvečer pátečního únavného dne, se pan Reeder vracel do svého bytu na Brockley Roadu, úplně zapomenuv na schůzku s panem Desboynem, k níž tak překotně svolil. Ale ještě ani nezavřel dveře svého bytu a již se ozval domovní zvonek. Teprve v této chvíli si pan Reeder s trpkou výčitkou vzpomněl, že se tak nerozvážně oloupil aspoň o celou hodinu zaslouženého spánku.

Pan Clive Desboyne byl ve večerním úboru. Vysvětloval, že přijíždí autem přímo ze svého klubu, kde se vykoupal a převlékl po své dlouhé cestě Západní Anglií.

“Ujišťuji vás, že se nesmírně stydím obtěžovat vás v tak pozdní večerní hodině, pane Reedere,” pravil, a usmíval se, jako by se mu tím chtěl omlouvat. “Byla to však moje velká

ješitnost, která mne donutila, abych vše vyřídil co nejrychleji.” Pan Reeder se bezradně rozhlížel, konečně nalezl jednu židli a pokynem rukou ji nabídl svému hostu. Desboyne si ji přisunul ke stolu, takže seděl čelem k panu Reederovi. Clive Desboyne byl muž asi třiatřicetiletý až pětatřicetiletý, hezký, příjemné a upřímné tváře, ze které zářily dvě ocelové šedé oči.

“Viděl jste tu rvačku?… U čerta, ten člověk dovede mlátit. Zasloužil jsem si všechno, co jsem od něho dostal a dokonce musím přiznat, že toho nebyla ani polovina, co jsem si zasloužil. Zachoval jsem se k němu velmi hrubě. Ale potom, jako dokonalý blázen, jsem zašel do jiné

krajnosti a nabídl jsem mu místo v Singapore, on to místo ovšem přijme, a teď bych si přál, abych tu nabídku mohl zase odvolat.”

Pan Reeder pohlédl na návštěvníka s údivem a mladý muž se kajícné usmál.

“Pravděpodobně si o mně myslíte, že jsem podivný ptáček, viďte, pane Reedere? Nu, dobrá, doznávám, že jsem. Někdy jednám dost unáhleně a již dost často jsem se tím dostal do velkých nesnází, a tato nepříjemnost je ze všech největší, protože miluji Annu Welfordovou a ona mne hrozně nemá ráda. Southers je vůči mně v postavení úspěšného soka, takže všechno, co

řeknu nebo učiním, jeví se přirozeně podezřelé. A to je na celé té věci to nejstrašnější.”

“A proč si přejete, abyste tu nabídku mohl zase odvolat?” tázal se pan Reeder. Právem mohl dodat, že pokud si vzpomíná, tato nabídka už byla zrušena. Clive Desboyne okamžik váhal.

“Nu, jak bych to řekl, je to dost těžké -“

Vstal ze židle a zachmuřeně se chvíli procházel pokojem, ruce hluboko zabořené v kapsách kalhot.

“Vzpomínáte si na tu noční rvačku? Tím ovšem nechci říci, že by to byla událost, která by na věky musela zůstat vryta do vaší paměti. Podnětem pro ni se staly urážky, které jsem adresoval našemu společnému příteli, právě když jsme odcházeli z taneční zábavy v City. Na ulici, zjistil jsem to až později, stál jakýsi muž, který se Southersem chtěl mluvit, ale v rozčilení našeho malého sporu, který mimochodem řečeno, započal už v City, Southers si nepovšiml tohoto člověka, který pak buď za ním šel do Lewishamu nebo tam přišel chvíli před ním. Jistě však byl přítomen na ulici, když jsme se tam dostali do rvačky. A když jsem přišel oné noci domů, vrátný se mne po chvíli tázal, zda chci u sebe přijmout jakéhosi nuzáka. Odmítl jsem, poněvadž jsem byl, jak sám zajisté dobře víte v náladě prachmizerné. Ale po několika dnech mne na Picadily zastavil člověk, o němž jsem si pomyslil, že je to žebrák, žebrák zdravého vzezření, ale většina našich žebráků jsou lidé zdraví. Započal mi vypravovat, že viděl náš pouliční zápas a dodal, že by mi o Southersovi mohl něco povědět, kdybych chtěl. Moje nenávist nebyla už tak divoká jako tehdy a proto jsem chtěl toho člověka odbýt, ale on se nedal a stále na mne naléhal a tak jsem mu konečně řekl, aby mne navštívil v mém bytě. Přišel ještě téhož večera a vypravoval mi něco opravdu neobyčejného. Řekl mi, že se jmenuje”, Clive Desboyne se zamračil, “jeho jméno mi na okamžik vyklouzlo z paměti, ale já si na ně vzpomenu. Je kormidelníkem nebo pomocníkem na bárce, která patří člověkovi, jenž se jmenuje Attymar -“

“Ligsey?” pravil pan Reeder a Clive Desboyne přikývl.

“Ano, tak se jmenuje, Ligsey. Zkrátím to jeho vypravování, poněvadž by zabralo příliš

mnoho času, kdybych opakoval všechno, co řekl, a poněvadž si nepřeji, abych vás tím unavoval tak, jak Ligsey unavoval mne. Řekl mi, že na oné bárce dopravují po Temži jakýsi kontraband a jak se zdá, Attymar je podloudníkem velkých rozměrů. Byla to pro mne pohádka, které jsem zprvu nechtěl věřit, ačkoliv musím uznat, že z toho, co mi povídal, je skoro jisté, že mluvil čistou pravdu. Ta bárka podloudně dopravuje nějaké zboží po řece a je do toho zapleten Johny Southers, který pro Attymara tajně pracuje v celním úřadě.” Pan Reeder otevřel ústa.

“A teď vám povím čistou pravdu.” Hlas mladého muže zněl velmi vážně. “Toužil jsem, abych tomu mohl uvěřit. Přiznávám se, že v hloubi srdce mám odpor k Johnu Southersovi, nesměl bych být člověkem, kdybych měl k němu jiný pocit. Při tom však jsem si také přál, abych mohl jednat počestně. Řekl jsem tomu člověku, že lže, ale on mi přísahal, že všechno, co vypověděl, je pravda a nic jiného než pravda. Jak se zdá, ten člověk je přesvědčen, že policie chce Attymara zatknout a jestliže to učiní, Attymar kápne božskou, abych užil jeho vlastních slov. Já však jsem před tím doporučil Southerse na velmi důležité a také velmi odpovědné

místo v Singaporu a nyní, zcela přirozeně, jestliže to všechno vyjde najevo, budu v celé té

věci vypadat velmi směšně. To by mi ani tolik nevadilo,” dodal klidně, “ale vadilo by mi, kdyby se Anna Welfordová provdala za Southerse.”

Pan Reeder sešpulil rty.

“Znáte Attymara?”

Mladý muž zavrtěl hlavou.

“Nemohu ani tvrdit, že znám Ligseye, jestliže však Ligsey splní svůj slib, pak tedy Attymara poznám už zítra ráno.”

“Co je to za slib?” tázal se pan Reeder.

“Řekl mi, že Attymar má dokumentaci o své činnosti a že on si dnes večer pro ten důkaz půjde do Attymarova domu.”

Pan Reeder opět přemýšlel, dívaje se do prázdna.

“Kdy jste s ním mluvil naposledy?”

“Toho dne, kdy jsem vám psal, či spíše toho dne, kdy jste obdržel můj dopis.” Odmlčel se a zoufale mávnul rukou. “Nechť se stane cokoliv, Anna Welfordová si o mně pomyslí, že jsem ten největší ničema -“

Telefon ostře zazvonil. Pan Reeder něco zamručel na omluvu, uchopil naslouchátko a se zkamenělými tvářemi pozorně naslouchal. Tázal se pouze “kdy?” a po delší přestávce dodal:

“Ano.”

Když naslouchátko zase zavěsil, Clive Desboyne pokračoval:

“Nejraději bych si s Attymarem ihned promluvil -“

Pan Reeder smutně zavrtěl hlavou.

“Obávám se, že už nikdy si s ním nepromluvíte. Joe Attymar byl dnes večer mezi devátou a desátou hodinou zavražděn.”

IV.

Bylo už půl jedné v noci, když pan Reeder přijel v taxi do Shadwickovy aleje, kde bylo rušno jako v poledne. Policejní kordon byl natažen přes ulici a inspektor Gaylor, který na Reedera už čekal, ho zavedl na dvůr.

“Mrtvolu hledáme v řece,” vysvětloval.

“Kde byla vražda spáchána?” tázal se pan Reeder.

“Pojďte dovnitř,” odvětil zamračený Gaylor, “a pak se už na nic nebudete tázat.” Nebyl to příjemný pohled, s nímž se nyní setkaly oči páně Reederovy, ačkoliv J. G. Reeder nebyl člověk, který by se něčeho tak snadno poděsil. V malém obývacím pokoji se válel rozmlácený nábytek a stěny byly postříkány červenou tekutinou. Na stolku tu spoušť jako zázrakem přežily dvě sklenice whisky, jedna plná a jedna zpola vypitá. Zpola dokouřený

doutník byl pečlivě položen na kus papíru vedle obou sklenic.

“Vražda byla spáchána zde, v tomto pokoji a mrtvola byla odvlečena na pokraj hráze, kde byla vhozena do řeky,” pravil Gaylor.

“Pro tuto verzi máme důkazů mnohem více, než kolik jich potřebujeme.” Pan Reeder přikývl.

“Zabavili jsme mnoho různých listin a na římse krbu jsme nalezli dopis od jistého člověka, který se jmenuje Southers, John Southers,” pokračoval inspektor. “žádná adresa, ale rukopis svědčí o tom, že autorem je muž vzdělaný. Dnes v devět hodin pětadvacet minut měl Attymar návštěvu. Byl to mladý muž, kterého Attymar vpustil vrátky v plotu a který byl viděn, jak odtud odchází v devět hodin pětatřicet minut, to jest deset minut po svém příchodu.” Inspektor Gaylor otevřel svoji aktovku a z ní vyndal potlučené stříbrné hodinky, na kterých bylo zřetelně vidět, že se ocitly pod tlakem podpatku. Sklo bylo rozbité a stříbrný plášť byl zdeformovaný. Ručičky hodinek se zastavily v devět hodin třicet minut přesně.

“Kdosi ze zdejších lidí poznal tyto hodinky jako Ligseyův majetek, je to žena, která bydlí v této ulici a která mu je jednou odnesla do zastavárny. Je to velmi důležité, poněvadž

pravděpodobně tyto hodinky udávají chvíli, kdy byla vražda spáchána. Nemůžeme je ovšem považovat za přesný chronometr. Southersův popis jsme rozeslali na všechny policejní

stanice. Není to ovšem popis nejlepší, ale myslím, že nám postačí. Už jsem si opatřil také jeho rukopis -“

“Takovou námahu vám mohu uspořit. Zde máte jeho adresu.” Pan Reeder vyňal z kapsy zápisník, vytrhl z něj kus papíru, napsal několik řádek a papír odevzdal detektivovi. Zachmuřeně

se rozhlížel po krví poskvrněném pokoji a po všech svědectvích tragedie, a mlčky následoval inspektora, jenž mu pomocí silné elektrické svítilny ukazoval výmluvné skvrny, vedoucí až k hrázi.

“Zajímavé, velmi zajímavé,” pravil pan Reeder. “Až naleznete tu mrtvolu, rád bych se na ni podíval.”

Zadíval se na řeku, která byla zahalena mlhou, nikoliv mlhou tak hustou, aby ohrožovala plavbu, ale dostačující k tomu, aby všechny předměty ve vzdálenosti třiceti nebo čtyřiceti metrů v ní mizely.

“Bárka kotví před Greenwichem, myslím,” pravil po dlouhém mlčení. “Mohl bych si vypůjčit policejní loď?”

Policejní lodice přirazila až k hrázi a pan Reeder obratně do ní seskočil, aniž by snad jen na okamžik odložil svůj deštník, který ještě nikdo na světě neviděl rozevřený. Byla to chladná, ba mrazivá noc, východní vítr dul nad řekou, ale pan Reeder seděl strnule na zádi pramice, podoben sfinze a upjatě se díval přímo před sebe, když lodice rychle plula na východ, směrem ke Greenwichi.

Přirazila k boku bárky, která kotvila těsně u Surreyského břehu. Z paluby se na uvítanou ozval chraptivý hlas.

“Jste to vy, Ligseyi?”

Pan Reeder, než odpověděl, přehoupl se přes zábradlí na palubu.

“Ne můj drahý hochu,” pravil mírným hlasem, “není to Ligsey. Očekával jste ho?” Mladík pozvedl lucernu, prohlédl si návštěvníka a zbledl.

“Jste polda, viďte?” zajíkal se. “Sebral jste Ligseye?”

“Ne, Ligseye jsem nesebral,” pravil pan Reeder, m írně ho poklepávaje po zádech. “Kdy odtud odešel?”

“Odejel asi o osmé, hned jak se setmělo. Kapitán si pro něho přišel.”

“Kapitán si pro něho přišel,” opakoval pan Reeder polohlasem. Mladík přikývl.

“Viděl jste kapitána, když si pro něho přišel?”

“Ne, pane. Ligsey na mne křikl, abych šel dolů. Ligsey mi vždy nařizuje, abych šel dolů, když

si chce s někým na palubě pohovořit.”

Pan Reeder vyňal z kapsy žlutý balíček cigaret a jednu z nich si zapálil.

“Co se stalo pak?”

“Ljgsey přišel po chvíli také dolů, začal skládat své věcí a řekl mi, že po celou noc zůstanu sám, ale že mohu jít spát. Bál jsem se, že mne nechají samotného na bárce -” Ale pan Reeder už neposlouchal, ale spěchal dolů do Ligseyovy kajuty. Bylo zřejmé, že kormidelník si odnesl všechny své věci, neboť dokonce i prostěradla a pokrývka byly odstraněny a pryčna byla prázdná.

Na malém visutém stolku, to jest na desce, zavěšené provazy ke stropu ležel dopis. Nebyl zalepen a pan Reeder si nedělal žádné výčitky svědomí, obálku otevřel a přečetl si obsah listu. Byl to list psaný tiskacím písmem, což byl zřejmě jediný možný způsob pisatelova vyjádření.

“Drahý pane Southersi. Zboží je ve strojovně. Musím si teď dávat dobrý pozor, protože policie mne hlídá.”

Když mladíka, jenž se jmenoval Hobbs, podrobil dalšímu výslechu, zvěděl od něho, že Ligsey přišel dolů a zde zanechal tento dopis. Pan Reeder potom odešel na záď a tam shledal, že dvířka, vedoucí do malé strojovny nejsou zavřena. Sestoupil tedy do této páchnoucí hlubiny. Na prvý pohled tam bylo zřejmo, že je to místnost, v níž Attymar většinou dlí při svých krátkých plavbách. Na stropě byl připevněn lodní zvon a pohodlné křeslo bylo přišroubováno k podlaze na dosah ovládacích pák a táhel.

Pátrání bylo krátké. Uvnitř otevřené bedny nalezl malý, podélný balíček, zabalený v naolejovaném papíru a jediný pohled na štítek mu pověděl, jaký je jeho obsah, přestože nápis byl vyveden v holandštině.

Vrátil se na palubu k mladíkovi a vyptával se ho o něco podrobněji. Zvěděl od něho, že nebylo nic neobvyklého na tom, že si Attymar přišel na bárku pro svého kormidelníka. Mladík znal Attymarův člun a dovedl jej popsat. Nic však nevěděl o panu Southersovi a nikdy ho nespatřil na palubě bárky, ačkoliv dost často zde byli k vidění různí lidé. Kdykoliv však někdo přišel, mladík vždy byl poslán do podpalubí.

Pan Reeder byl na svoji žádost dopraven na greenwichský břeh, kde se telefonicky spojil s inspektorem Gaylorem. Byla už druhá hodina ranní a pan Reeder zvěděl, že v noci se mnohé

přihodilo.

“Zatkli jsme toho Southerse a zjistili jsme, že jeho kalhoty jsou potřísněny krví. Doznává, že dnes večer byl v Attymarově domě a vypravuje nám divokou pohádku o důvodu jeho návštěvy těchto míst. Domů se vrátil až skoro o půlnoci.”

“Podivné, velmi podivné,” pravil pan Reeder a intonace, kterou pronesl tuto poznámku, jak se zdálo nesmírně rozčilila detektivního inspektora Gaylora.

“Můžete si to vykládat, jak chcete, ale já si myslím, že dnes v noci se nám podařil velmi pěkný lov,” pravil Gaylor. “Máme proti němu už tolik důkazů, že jen polovina nám postačí, abychom ho dali pověsit. Attymar zanechal mnoho stop o svém podloudnictví.”

“Obdivuhodné,” pravil pan Reeder a z toho, že telefonický rozhovor byl náhle přerušen, usoudil, že z nějakého tajemného důvodu se inspektor Gaylor na něj doopravdy rozzlobil. Poslal do Scotland Yardu krátkou písemnou zprávu, k níž přiložil všechny dokumenty a omamné drogy, které nalezl na bárce, a spěchal domů.

Ve tři hodiny po půlnoci dorazil na Brockley Road a nebyl nijak překvapen tím, že jeho hospodyně je ještě vzhůru a také se nepodivil, když mu sdělila, že Anna Welfordová na něho čeká.

Byla smrtelně bledá, přece však se chovala úplně klidně.

“Jistě jste již slyšel, že Johny byl zatčen -” započala. Pan Reeder přikývl.

“Ano, sám jsem policii poskytl všechny nezbytné pokyny, kde ho asi mají hledat,” pravil. Její

líce zrudly a hned zase zbledly.

“Já, myslím, že vy, bylo to asi vaší povinností,” pravila váhavě. “Vy však víte, že není

pravda, z čeho je obviňován, pane Reedere. Znáte přece Johnyho. On by nebyl schopen…” Hlas jí selhal.

“Nemohu tvrdit, že ho doopravdy znám,” pravil mírným hlasem, jako by se omlouval. “Jest to

- hm, znám ho jenom povrchně, slečno Welfordová. Tím ovšem nechci říci o něm nic špatného, poněvadž je jisto, že žije velmi mnoho lidí, kteří nejsou moji přátelé a přece jsou to úctyhodní občané. Viděla jste ho, než byl zatčen?”

Přikývla.

“Těsně před zatčením?”

“Ano, chvíli před tím. Byl hrozně zklamán. Odešel, aby si promluvil o tom společenství, měl však pocit, že byl napálen, neboť nic z toho nebylo. Umluvili jsme si, že na něho budu čekat. Čekala jsem tedy na něho… právě přecházel přes ulici k svému domu, když se to stalo.”

“Měl šaty modré nebo šedivé?”

“Modré,” pravila rychle.

Pan Reeder pohlížel ke stropu.

“Ovšemže měl modré šaty, jinak, hm…”

Rozpačitě se poškrábal na bradě.

“Dnes byla chladná noc,” pokračoval. “Nedovedu tomu všemu porozumět, dokud neuvidím jeho, hm, kalhoty.”

Udiveně se na něho dívala, trochu bojácně a tu pojednou pan Reeder ji obšťastnil jedním ze svých řídkých úsměvů a mírně jí položil ruku na rameno:

“Být vámi, nijak bych se tím neznepokojoval,” pravil s laskavým úsměvem v očích. “Máte velmi mnoho dobrých přátel a brzy zjistíte, že například pan Clive Desboyne učiní všechno, co je v jeho moci, jen aby pomohl tomu vašemu Johnymu.”

Zavrtěla hlavou.

“Clive ho nemá rád,” pravila.

“Tomu rád věřím,” pravil pan Reeder vesele. “Ale přesto, nejsem-li špatným prorokem, jistě

shledáte, že pan Clive je ta jediná osoba, která může objasnit tuto, hm, nepříjemnost.”

“Kdo však byl ten člověk, který byl zavražděn? Prostě to nedovedu pochopit. Jmenoval se Attymar, že? Johny neznal nikoho, kdo by se jmenoval Attymar. Aspoň se mi nikdy o tom nezmínil. Jsem tím vším jako omámena, pane Reedere. Nedovedu pochopit, jaký to má dosah. Zdá se mi že je to nějaký hloupý žert, který si někdo neznámý z nás ztropil. Jsem si jis ta, že Johny by nedovedl nikomu ubl ížit -“

“Také já jsem si tím zcela jist,” uklidňoval ji pan Reeder a znovu ji poklepal po rameni. V.

Hospodyně pana Reedera se už od jeho příchodu domů chovala značně tajnůstkářsky, což

mohlo mít pouze ten důvod, že má velmi důležité informace. Ale teprve, když Annu Welfordovou doprovodil ke dveřím jejího otcovského domu a opět se vrátil, sdělila svému zaměstnavateli, jaké je to tajemství.

“Je zde ten mladý gentleman, který sem přišel včera večer,” pravila tiše. “Uvedla jsem ho zatím do čekárny.”

“Pan Desboyne?”

“Ano, ten samý,” přikývla hospodyně. “Řekl mi, že neodejde, dokud si s vámi

nepromluví.” V několika vteřinách byl pan Clive Desboyne uveden do obývacího pokoje.

“Dozvěděl jsem se, že Southers byl zatčen, je to strašné! A já jsem včera večer o něm tak špatné mluvil. Prohlašuji, pane Reedere, že obětuji všechny své peníze, jen aby se Johny šťastně dostal ze svých nesnází. Můj Bože, jak je to strašlivé pro tu ubohou Annu!” Pan Reeder se škrábal na nose a projevil názor, že pro ubohou Annu je to opravdu velmi nepříjemné.

“A vůbec pro každého,” dodal.

“Říká se také, že i ten Ligsey je mrtev. Kdybych měl aspoň špetku zdravého rozumu, byl bych vám přinesl své poznámky o rozhovoru, který jsem s ním měl.”

“Mohu si k vám zítra ráno pro ně přijít?” pravil pan Reeder hlasem podivuhodné úsečným.

“Učinil jste si poznámky o té rozmluvě? To je velmi opatrné. Málo lidí si počíná tak metodicky,” pravil pan Reeder. “Až dosud jsem se domníval, že v celé Britanii to dělám pouze já sám.”

Clive Desboyne se zasmál.

“Obávám se, že jsem u vás vzbudil dojem člověka nesmírné pečlivého a to by byl omyl,” pravil. “Jen náhodou mne to tak napadlo.”

Pohlédl na hodinky.

“Kdyby nebylo tak pozdě, pozval bych vás na snídani.”

“Snídaně jest mým nejmilejším jídlem,” pravil pan Reeder vesele. A opravdu, již o deváté

hodině ráno stál před čistě vyleštěnými mahagonovými dveřmi domu číslo 974 na Park Lane.

Pan Desboyne nikdy nevstával tak časně a vážně pochyboval, že detektiv splní svůj slib, a proto zůstal ležet. Pan Reeder musel čekat v hale a zatímco sluha šel vypátrat u svého pána, co si má počít se starším gentlemanem podivného vzhledu, prohlížel si její výzdobu. Ve velké hale bylo opravdu co sledovat, neboť na všech stěnách visely fotografie, které

naznačovaly Desboynovu zálibu ve sportu a v divadle. Zvláště jedna z těchto fotografií

připoutala pozornost páně Reedera. Byla to zvětšená momentka části Westminsterského mostu, po němž ujížděly autobusy na pozadí budovy dolní sněmovny. Díval se na ni ještě ve chvíli, kdy k němu do haly přišel pan Clive Desboyne.

“A teď vám předvedu, čemu se říká detektivní práce,” pravil pan Reeder, ukazuje na tuto fotografii. “Mohu vám říci zcela přesně, kterého týdne byl tento obrázek fotografován. Vidíte tyto autobusy s reklamními plakáty dvou divadelních her? Náhodou vím, že to bylo pouze v jediném týdnu za celý rok, kdy tyto dvě hry byly provozovány současně.”

“Opravdu?” pravil pan Desboyne lhostejně. Jak se zdálo, tento důkaz deduktivního umění ho nezaujal tak dalece, jak pan Reeder snad od něho očekával.

Zavedl hosta do jídelny a tam pan Reeder nalezl na stole vedle svého talíře tři hustě popsané

archy papíru.

“Nevím, zda se vám podaří rozluštit mé písmo,” pravil Desboyne. “Především bych vás rád upozornil na jednu nebo dvě věci, na které jsem pozapomněl, když jsem s vámi předevčírem večer mluvil. Myslím, že celkem to svědčí v Southersův prospěch a teď jsem opravdu rád, že jsem si to tehdy poznamenal. Tak například Ligsey mi řekl, že se Southersem nikdy nemluvil a že ho zná jenom podle jména, a to, myslím, samo o sobě je dost podivné.”

“Velmi podivné,” pravil pan Reeder. “Ale abych se ještě vrátil k té fotografii v hale, jistě je to fotografie z loňského května.”

Pro hostitele bylo velikým překvapením, jak se pan Reeder, o němž bylo známo, že zpravidla není příliš výmluvný, při snídani rozhovořil.

Většinou však mluvil o věcech zcela bezvýznamných a když se Clive Desboyne pokusil zavést rozhovor také na včerejší vraždu, pan Reeder vždy obratné zabočil k věcem méně

nepříjemným.

“Ta událost mne příliš nezajímá,” pravil. “Nejsem totiž úředníkem, hm, nejsem úředníkem kriminální policie. Byl jsem prostě jen povolán, abych prošetřil jakým druhem pašeráctví se zaobíral zavražděný, a jak se zdá, zabýval se podloudnictvím ve velkém rozsahu. Je ovšem velmi nepříjemné, že do té věci je zapleten také ten mladý Southers. Zdá se mi totiž, že je to docela slušný mladý muž a že má velmi moderní názory na chov drůbeže. Tak například nedávno mi řekl, že si zakoupil stroj na umělé líhnutí…”

Po snídani požádal pana Desboyna o dovolení, aby si jeho poznámky směl odnést domů k důkladnějšímu prozkoumání a jeho hostitel ochotně svolil.

Asi za půl hodiny přišel k Attymarovu domu v Shadwickové aleji.

Inspektor Gaylor, se kterým si umluvil schůzku, se ještě nedostavil a pan Reeder využil této příležitosti, aby si promluvil se dvěma muži, kteří měli trvalé zaměstnání na hrázi. Povinností

jednoho z nich bylo, aby otvíral a zavíral vrata a ukazoval nákladním vozům, kam mají zajet. Rovněž měl se svým společníkem pomáhat při nakládání a vykládání zboží. Na dotazy mu odpověděli, že po celou tu dobu, co jsou zde zaměstnáni, tedy už po několik let, jen málokdy se setkali s Joe Attymarem. Obvykle přicházel buď pozdě v noci nebo časně

ráno. Mzdu jim vyplácel jeho kormidelník Ligsey.

“Pranic se tu nezměnilo za ta léta co zde pracujeme,” pravil jeden z nich nevrle. “Plot a

vrata jsme nenatírali ani jednou, a stále zde máme tutéž malou kovadlinu, která zadržuje vrata, aby se nezavřela.”

Pohlédl napřed vpravo a potom vlevo k vratům, ale kovadlina tam nebyla.

“To je divné,” pravil.

Pan Reeder se vším ochotně souhlasil. Koho pro všechno na světě mohlo napadnout, aby ukradl bezcennou, rezavou kovadlinu. Viděl místo, kde kovadlina dříve ležela, a kde nyní byl pouze hluboký otisk v blátivé půdě.

Dorazil inspektor Gaylor a spěchal, aby panu Reederovi ukázal všechny ostatní místnosti Attymarova domu. Byla tam kuchyně, dost prostorný sklep, jenž byl uzavřen těžkými dveřmi, a ložnice, která však dřevěnou stěnou byla rozdělena na dvě nestejné části. Ložnice měla prostý, ale čistý nábytek. Byla tam postel s nočním stolkem, toaletní stolek s velkým zrcadlem a prádelník s několika zásuvkami, které však všechny byly úplně prázdné. Ostatně v celé

ložnici nebylo vůbec nic z Attymarova osobního majetku, krom staré břitvy, stejně staré

štětky k holení a šesti obnošených košil, na nichž bylo vidět, že byly prány tak dlouho, až se staly skoro průhledné. Uprostřed stropu visela elektrická žárovka s mléčným sklem a jiná

elektrická žárovka visela nad malým dubovým stolem, v němž jak inspektor Gaylor pravil, byla nalezena většina dokumentů, které se týkaly Attymarova případu. Avšak pan Reeder všechen svůj zájem soustřeďoval k zrcadlu a k špinavé šmouze, která se táhla od levého rohu téměř podél celé hořejší hrany. Sklo zrcadla bylo zasazeno ve dvou malých mahagonových sloupech, na jejichž obou vrcholcích byly přivázány kousky provazu.

“Zábavné, velmi zábavné,” vyslovoval hlasitě pan Reeder svou myšlenku.

“Řekněte mi, až budete chtít, abych se dal do smíchu,” zavrčel inspektor Gaylor nevrle. “Co je na tom zábavného?”

Ale pan Reeder místo odpovědi přistoupil blíže k zrcadlu a špičkou prstu projel podél špinavé

šmouhy. Potom započal slídit po celé místnosti a bylo na něm vidět, že něco hledá a že je velmi zklamán, poněvadž nic nemohl nalézt.

“Ne, nic odtud nebylo odneseno,” odpovídal inspektor Gaylor na jeho otázku. “Kromě těch papírů. Ale zde máme něco, co vás bude snad ještě více bavit.” Otevřel dveře, vedoucí do druhého oddělení ložnice. Byl tam prádelník, o něco větší než v oddělení prvém. Stěny a podlaha a zadní část dveří byly pokryty bílými dlaždicemi. Ze stropu vyčnívaly dvě roury a na jedné stěně byly dva kohoutky.

“Co říkáte tomu přepychu? Lázeň se sprchami, není vám to k smíchu?”

“Nic na světě mi není k smíchu, jenom detektivové v biografech. Chodíte někdy do kina, Gaylore?”

Inspektor se přiznal, že někdy chodí.

“Rád se dívám na detektivy v komick ých filmech, poněvadž ti hoši vždy mají při sobě velké

zvětšovací sklo. Nejsou vám takoví lidé k smíchu?” pokračoval pan Reeder.

“Ano, to jsou,” doznával pan Gaylor a vesele se usmál jako při nějaké vzpomínce.

“Tedy se připravte, že se budete smát,” pravil pan Reeder a z kapsy vyňal největší zvětšovací

sklo, jaké inspektor Gaylor kdy viděl.

A pak před udiveným inspektorovým zrakem pan Reeder klesl na kolena, podle způsobu všech detektivů v komických filmech, a jal se pečlivě zkoumat celou podlahu. Píď za pídí se plížil po podlaze, tu a tam se zastavoval, aby zvedl věc, která byla neviditelná inspektorovým očím, a všechno si dával do obálky, kterou rovněž vyňal z kapsy.

“Popel z doutníku?” tázal se Gaylor jízlivě.

“Ano, asi něco takového,” pravil pan Reeder.

Klidně a svědomitě pokračoval v svém pátrání, pojednou však usedl na podpatcích a oči mu zazářily. V ruce držel malý kotouček stříbrného papíru, velký sotva polovinu čtverečního centimetru.

Inspektor Gaylor se k němu sklonil.

“Oh, hledal jste tedy cigaretu?” tázal se.

Ale pan Reeder nedbal jeho posměšků. Na vnitřní straně stříbrného papíru byl malý kousek papíru průhledného, tak tenký, že se stříbrným papírem téměř tvořil celek. Pan Reeder velmi opatrně oddělil jeden papírek od druhého, dotkl se jeho povrchu a zadíval se na špičku svého prstu.

“Kde je nějaké ohniště?” tázal se pojednou.

“Ohniště je v kuchyni, jediné v celém domě.”

Pan Reeder spěchal po schodech do přízemí a prohlížel si malou kuchyň. V ohništi byl popel, ale nedalo se z něho poznat, co tam bylo spáleno.

“Skoro bych řekl,” pravil Gaylor, “že všechno toto vaše pátrání je úplné zbytečné, neboť v tom deníku, který je teď v našich rukou, máme již toho tolik, že bychom za to mohli dát Southerse pověsit nejenom jednou, ale dvakrát za sebou. Ale když vy děláte něco úplně

zbytečného, pak je to vždy náramné podezřelé.”

“Vy máte nějaký deník?” tázal se pan Reeder.

“Ano, Attymarův.”

“On si tedy psal deník, hleďme!” pravil pan Reeder vážně potřásaje hlavou. “Však mne to hned mělo napadnout.”

Potom se však zamračil.

“Není to ale obvyklý deník s kalendářem na celý rok, viďte? Jenom obyčejný školní sešit, že?

A ten deník začíná, počkejte okamžik, řekněme, že asi před dvěma nebo třemi týdny.” Gaylor udiveně vyvalil oči.

“Mason už s vámi mluvil?”

“Ne, pranic mi ještě neřekl. Hlavně proto, že se mnou ještě nemluvil. Ale podle mého názoru musí to být docela obyčejný školní sešit, poněvadž obvyklý tištěný deník, který počíná s prvým lednem, je v takovém případě prostě nemyslitelný. Ta věc je už teď tak zábavná, že se stěží mohu udržet smíchy.”

Ale nesmál se, naopak byl velmi vážný, když stanul na nečistém dvoře před domkem a pronikavě se rozhlížel všemi směry.

“Dosud jste nenalezli člun, kterým sem Ligsey připlul? Ten mladík na té bárce byl pro mne mnohem výmluvnější než si sám dovedl představit. Chcete, abych vám řekl, co máte teď

hledat? Je to černý motorový člun, tvaru kanoe, do něhož se snadno vejdou tři lidé. Nezapomeňte to, černý motorový člun, tvaru kanoe, dlouhý asi deset stop.”

“A kde jej mám hledat?” tázal se udivený Gaylor.

“Na dně řeky,” odvětil pan Reeder chladně. “A v něm nebo blízko něho naleznete malou zrezivělou kovadlinu, která dříve zadržovala vrata, aby se nezavírala.” Pan Reeder měl značné zkušenosti se zločineckými kruhy, snad mnohem větší než průměrný

policejní úředník, jehož možnosti jsou vždy omezovány okruhem jeho působnosti, a věděl velmi dobře, že detektivní práce by ihned uvázla, kdyby na světě žil člověk, který by se právem mohl označovat za mistra zločinu.

Ale zásluhou Prozřetelnosti všichni lidé, kteří si vydělávají na své skromné a někdy také

přepychové živobytí tím, že úmyslně porušují zákon, jsou zbaveni šestého smyslu, který by je chránil před trestajícíma rukama spravedlnosti.

Než odešel, ještě jednou si prohlédl celý dům a inspektora Gaylora upozornil na něco, čeho si tento svědomitý úředník už sám povšiml, to jest na krvavé stopy na podlaze a stěně malé

chodby, která spojovala obývací pokoj se dvorem.

“To se rozumí, že jsem si toho už povšiml,” pravil Gaylor s opovržlivou shovívavostí v hlase.

“Podle mojí teorie zápas začal v obývacím pokoji a potom pokračoval i na chodbě.”

“To by ovšem bylo možné,” zamručel pan Reeder.

VI.

Johny Southers byl předveden k výslechu na policejní stanici v londýnském Toweru, a dostavil se tam jako omámený, poděšený mladý muž, tak zdrcený svým neočekávaným postavením, že sotva mohl odpovídat na otázky policejních úředníků. Inspektor Gaylor si s ním promluvil hned po výslechu.

“Neříká nic jiného, než že šel do Attymarova domu, oh ano, to sám doznává, že s ním měl schůzku. Tvrdí, že Attymar ho nechal chvíli čekat, než mu otevřel dveře a že ho potom uvedl pouze na chodbu. A dále nám vypravuje divokou pohádku, že Attymar ho poslal na Highgate, kde se měl sejít s neznámým mužem. Neznámý muž patrně musí být součástí každého případu.”

Pan Reeder přikývl. Již si zvykl na ony tajemné muže, kteří jsou vždy hlavními osobami ve vypravování všech zatčených provinilců. Někdy je to člověk, jenž “daroval” nebo svěřil zatčenému právě ony ukradené věci, které u něho pak byly policií nalezeny, někdy je to muž, který nešťastníka požádal, aby za něho vyzvedl padělaný šek, ale vždy je to jakýsi neurčitý

Někdo, jenž nikdy už nemůže býti vystopován. Celý detektivní sbor, nejen v Londýně, ale i všude jinde, aspoň polovinu svého času musí věnovat trpělivému hledání neznámých mužů, kteří nikdy nežili a jestliže žili, tedy jen v obrazotvornosti zatčených provinilců.

“Nalezl jste ho?” tázal se pan Reeder.

Gaylor se zasmál.

“Oh, můj drahý příteli, jaká je to otázka!”

Pan Reeder se laskavě hladil po kostnaté bradě.

“Mohl bych si snad, hm, chvilku pohovořit s tím naším přítelem Southersem?”

“Velice pochybuji,” pravil inspektor Gaylor a měl k tomu vážné důvody. Policejní ředitel Mason a všichni velikáni policejního ředitelství právě v těchto dnech přímo sténali pod vlnou přísné kritiky, která v pravidelných přestávkách zavaluje celý Scotland Yard, a která se právě

v těchto dnech zaobírala tuhým křížovým výslechem, jemuž byl podroben jistý muž, který byl důvodné podezřelý z vážného zločinu. Věc se dostala do dolní sněmovny, ba dokonce i před Královskou soudní komisi.

“Nevím, nevím,” pravil Gaylor, “Mason je nesmírně rozmrzen kvůli té věci, která se nám teď

přihodila a poněvadž útok vyšel přímo z departementu veřejného žalobce, s nimž

spolupracujete, je tedy dosti možné, že by kvůli vám teď učinil výjimku. Ale zeptám se ho a potom vám to oznámím.”

Pan Reeder trávil odpoledne doma. Byla mu ohlášena návštěva Anny Welfordové. Její klid byl obdivuhodný a pan Reeder, jen chvíli váhal, než ji přijal, si spokojeně oddychl.

“Mluvil jste s Johnym?” zněla její prvá otázka.

Pan Reeder zavrtěl hlavou a vysvětloval jí, že v přísném slova významu není to vlastně jeho případ a že Scotland Yard někdy žárlí, když se někdo cizí vměšuje do jeho vyšetřování.

“Dnes mne navštívil Clive,” pravila, když J. G. Reeder skončil svoje vysvětlování. “A

všechno mi pověděl, je tím nesmírné rozčilen.”

“Všechno vám pověděl?” opakoval pan Reeder.

Přikývla.

“Všechno. O Ligseyovi, a zkrátka všechno, co pověděl už vám. Pochopila jsem to, jistým způsobem. Clive učiní všechno, co je v jeho moci, aby Johnyho zachránil. Již mu opatřil vynikajícího advokáta.”

Pan Reeder Anně mlčky ukázal křeslo a když usedla, chvíli neklidné procházel pokojem.

“Jestliže je aspoň stín pravdy na té celé věci, tedy váš drahý Johny by vlastně měl být bohatým mužem,” pravil. “Odměna hříchu bývá dost, hm, dost vysoká. Ale jeho otec mi řekl právě dnes ráno, měl jsem s ním krátkou rozmluvu, že bankovní účet mladého pana Southerse není nijak vysoký.”

Viděl, jak sklopila oči a slyšel, jak zatajila dech.

“Nalezli u něho peníze, myslila jsem, že už to víte,” pravila tiše.

“že u něho nalezli peníze?”

Přikývla.

“Asi před hodinou se dostavila do jeho domu policie a provedla důkladnou prohlídku. V kůlně

na zahradní nářadí nalezli krabici a v ní sto liber v bankovkách.” Pan Reeder málokdy si zahvízdl, ale po této informaci si zahvízdl dost silně.

“Ví o tom pan Desboyne?” tázal se.

Zavrtěla hlavou.

“Ne,” odpovídala. “Clive o tom ještě neví. Stalo se to až po jeho odchodu. Choval se ke mně

velmi pěkně, učinil mi doznání, které mi nijak nelichotí.” Oči páně Reederovy zamžikaly.

“A jaké je to doznání?” tázal se. “Snad ne například, že je zasnouben s jinou dívkou?” Udiveně na něho pohlédla.

“Vy to už víte?”

“Takové věci se někdy dějí,” pravil pan Reeder vážně.

“Jsem ráda, že se to stalo,” pokračovala. “Jeho zasnoubením je odstraněn -” zaváhala -

“osobní rozpor. Clive velmi lituje všeho, co řekl a učinil, a Johnyho osud ho nesmírně dojímá. Je přesvědčen, že vraždu spáchal ten člověk, který se jmenuje Ligsey.”

“Oh!” pravil pan Reeder, “to je velmi zajímavé.” Stále se na ni upřeně díval a zamyšleně sešpulil rty.

“Teorií naší policie ovšem je, že pan Ligsey už je mrtev,” pravil a z jeho hlasu zaznívala nevrlost, jako by nesmírně litoval, že londýnská policie vůbec se odvažuje mít nějakou vlastní

teorii. “Ano, že je mrtev, hm, zavražděn.”

Dlouhá chvíle ticha.

Pan Reeder vycítil, že Anna Welfordová k němu přišla jenom proto, aby mu předložila nějakou žádost, ale teprve na odchodu se dívka odvážila vyslovit to, co bylo skryto v jejích myšlenkách.

“Clive by si rád s vámi promluvil, aby vám předložil jakýsi návrh. Pravil mi, že podle jeho názoru nezastupujete úřední stránku v tomto případě, a jeho úsudek o vaší dovednosti a bystrozraku, pane Reedere, jest neobyčejné velký. Doznávám, že i já jsem téhož názoru. Bylo by tedy možné, abyste převzal tento případ…chci říci ve prospěch Johnyho? Snad si o mně

pomyslíte, že jednám pošetile, ale věřte mi, že jako každý tonoucí člověk chytám se i stébla trávy.”

Pan Reeder se díval z okna a zvolna vrtěl hlavou.

“Obávám se, že to nepůjde,” pravil. “Ano, obávám se, že to není možné. Váš přítel, pan Johny Southers, se musí spolehnout na policii. Jestliže je nevinný, policie mu pomůže a já přirozeně

také. Nechápete, miss Welfordová, že dokážeme nevinu, člověka, který je omylem podezírán, podaří-li se nám, dokázat vinu někoho jiného?”

Na pana Reedera byla to řeč až příliš dlouhá a ještě nebyla u konce. Stál před Annou Welfordovou s rukama hluboko v kapsách kalhot, oči měl zpola zavřeny a jeho tělo se mírné

kolébalo se strany na stranu.

“Dovolte, abych trochu přemýšlel…což jestliže Ligsey opravdu ještě žije… Je to tupohlavý

mladík a řekl bych, že je prostě neschopen těch, hm, těch různých věcí, které se přihodily v posledních čtyřiadvaceti hodinách.”

Po odchodu miss Anny Welfordové, pan Reeder odešel do Southersova domu, kde si promluvil s otcem Johnyho Southerse. Starý muž snášel všechny své starosti s pozoruhodnou statečností a hlavním jeho pocitem byla hlučná zuřivost proti lidem, kteří se odvážili obviňovat jeho syna.

Zavedl J. G. Reedera do kůlny na dvoře a ukázal mu přesné místo, kde byla nalezena krabice se sto librami.

“Pokud jde o mne, málokdy sem přijdu. Zde vládne jenom Johny,” pravil. “Ten hoch miluje zahradničení a stejně jako vy, pane Reedere, oblíbil si pěstování drůbeže.”

“Zavíráte tuto kůlnu?”

“Ne, pokud vím, nikdy jsme ji nezamykali,” pravil starý pan Southers. Místo, kde byla nalezena krabice s penězi bylo na protějším konci kůlny. Krabice ležela za pytlem se zrním pro slepice.

Pan Reeder provedl krátkou, ale dost důkladnou prohlídku celé zahrady. Byl to pozemek tvaru obdélníka, jehož delší strana měřila asi sto a kratší asi dvacet metrů. Na vzdáleném konci zahrady byla zeď, která ji oddělovala od zahrady sousední. Do Southersovy zahrady byl přístup buď dveřmi, které vedly do malého skleníku, nebo po úzké, pískem posypané cestě, která se táhla podél jedné strany domu. Ale tento přístup byl zatarasen malými vrátky, kterými písčitá stezka byla přeťata.

“Tato vrátka však jen zřídka bývají zavírána,” pravil Southers. “Necháváme je otevřená kvůli mlékařovi, který tudy chodí ráno do kuchyně.”

Pan Reeder se vrátil ze zahrady a zvolna kráčel po písčité stezce, která se táhla mezi dvěma širokými květinovými záhony. Na jejím konci byl malý dvorek pro drůbež, ohražený

drátěným plotem.

Pan Reeder si zamyšleně prohlížel oba květinové záhony.

“Nikdo zde v poslední době nekopal?”

“Ne, nikdo,” odpovídal pan Southers starší.

“Tedy být vámi, pane Southersi,” pokračoval pan Reeder mírným a rozvážným hlasem, “sám bych si zde trochu zakopal a jestli že potom budete informovat policii o tom, co jste nalezl, nebo si výsledek vaší činnosti necháte pro sebe, to už se týká jenom vašeho vlastního svědomí.”

Díval se vysoko do oblohy, dost dlouho a pátravě, jako by očekával, že tam nahoře pojednou spatří letadlo nových a neznámých tvarů.

“Jestliže si celou věc necháte pro sebe, ovšem v případě, že zde vůbec něco naleznete, a jestliže to odtud odstraníte na bezpečnější místo, pak tedy ovšem musím uznat, že již v budoucnosti velmi blízké by takovéto vaše rozhodnutí mohlo být neobyčejně výhodné pro vašeho jediného syna.”

Když skončil tuto dlouhou řeč, pan Reeder se měl k odchodu a panSouthers provázel ho

až

na ulici, nesmírně udiven a stále ještě zmaten tím, co od něho slyšel. A pan Reeder se po návratu do svého bytu dozvěděl, že drobné překážky, týkající se jeho způsobů vyšetřování případu vraždy Attymara, kladené mu do cesty úředníky policejního ředitelství, mají spíše ještě býti posíleny. Pocítil po této zprávě sice mírné, avšak přece jen dost zlomyslné potěšení při myšlence, že aspoň v jednom ohledu se postaral, aby úkol policie byl trochu znesnadněn.

Byl to inspektor Gaylor, jenž mu přinesl tuto zprávu.

“Mluvil jsem s policejním ředitelem o vaší žádosti, abyste si mohl promluviti se Southersem, ale Mason je přesvědčen, že nejlépe bude, zůstanete-li prozatím stranou, aspoň tak dlouho, dokud výpovědi svědků nebudou ověřeny.”

Páně Reederovou povinností v departementu státního zástupce bylo, aby vyslechl svědky, než

jsou předvoláni před soud, aby prozkoumal sílu nebo slabiny jejich výpovědí, a v této úřední

záležitosti pracoval pro státního zástupce již mnohem dříve, než se jeho přidělení k tomuto úřadu stalo pevnou a nezvratnou skutečností.

“Jestliže však se vám náhodou podaří objevit něco opravdu důležitého,” pokračoval inspektor Gaylor, “tedy bychom byli velmi rádi, kdybyste nám o tom včas podal zprávu.”

“Ovšem, ovšem,” zamručel pan Reeder.

“Chci tím říci, že byste náhodou mohl něco zaslechnout, znáte ty lidi osobně, vždyť s nimi bydlíte v jedné a téže ulici. Tuším, že znáte také tu mladou dámu, se kterou se Southers před několika dny zasnoubil.”

Pan Reeder přikývl.

“Jde nám ještě o jednu věc, pane Reedere.” Inspektor Gaylor se odmlčel a odkašlal si, neboť

dobře cítil, že předchozím odmítnutím detektivovy pomoci při vlastním policejním vyšetřování, vstupuje nyní zkrátka a dobře na půdu dost choulostivou. “Kdybyste náhodou vyzvěděl něco od Ligseye -“

“Hlas z temného hrobu,” přerušil ho pan Reeder zádumčivě.

“Nu, koluje pověst, že Ligsey není mrtev. Tak například ten hoch na Attymarově bárce, Hobbs, myslím, se jmenuje, tvrdí docela určité, že Ligsey připlul v noci na dnešek v člunu až

k boku bárky a že mu nařídil, aby se nikomu ani slovem nezmínil, že ho viděl. Podle mého osobního názoru, tomu chlapci se asi něco zdálo, ale jeden z Ligseyových kamarádů a to je člověk už dost starý, také tvrdí, že ho viděl a že s ním mluvil. Nevím tedy, jaký učinit z těchto poznatků závěr. Kdybyste toužil po nějaké zajímavé zábavě, tedy můžete převzít pátrání v tomto směru -“

“Pátrání pro mne nikdy není zábavou, Nudí mne to a unavuje. Doznávám ovšem, že mi to přináší, hm, příjmy, ale nikdy mne to nebaví.”

“Nu,” pokračoval inspektor rozpačitě, “v každém případě je to směrnice, kterou můžete použít.”

“Nikdy mne ani ve snu nenapadlo, abych používal nějaké směrnice. Dělat něco podle směrnice, to vždycky znamená tuhou práci a já pracuji nerad.” Což pan Reeder ovšem značně přeháněl.

Odpoledne strávil v přístavních ulicích, poněvadž tam z celého Londýna nejlépe mohl získat informace o zmizelém Ligseyovi. Pohovořil si s povozníky a s poslíčky pohovořil si se starými ženami, které tam měly drobné a málo výnosné krámky, a výsledkem jeho důkladných, ač nenápadných otázek bylo, že konečně zamířil do ulice Little Calais, kde navštívil jistou mladou

dámu, která si v těchto dnech získala určitý nechtěný zájem společnosti, její podobizna se měla objevit v novinách, a to jen z toho důvodu že byla zasnoubena se zmizelým Ligseyem. Ba mohlo se o ní tvrdit, že větší část minulého roku chodila jenom s ním.

Miss Rosie Loopová, tak se jmenovala ta mladá lady, nevzbuzovala svojí osobností

představu romantické lásky; byla menšího vzrůstu, obtloustlá, měla špatné zuby a červené

tváře, ale v tomto okamžiku byla to osoba nad jiné důležitá a významná a pravděpodobně

nebyla by vůbec přijala páně Reederovu návštěvu, kdyby si omylem o něm nebyla vytvořila představu, že jeho návštěva tak nebo onak souvisí s interview v jistém bulvárním časopisu.

“Z které redakce jste?” tázala se její dýchavičná matka, když mu otevřela dveře.

“Ohlaste šéfredaktora Timesu,” pravil pan Reeder neváhaje. V dusné kuchyňce, kde opuštěná nevěsta pojídala chléb se zavařeninou, byla panu Reederovi nabídnuta stará, ale zachovaná a čistá židle, pan Reeder usedl, aby vyslechl zprávu o pohnutých událostech poslední noci.

“Ostatním novinářům jsem to ještě neřekla,” pravila Rosie, na tak tělnatou dámu překvapivě

pisklavým sopránem. “Přišel v noci na dnešek. Spím s matkou nahoře a on, když se svou lodí

kotví někde nedaleko, obvykle vystoupí na břeh, ať už je jakkoli pozdě a házením drobných kaménků do oken mne upozorňuje na svůj příchod. V noci na dnešek, stalo se to o půl třetí, pane Bože, jak jsem se polekala.”

“Házel kamínky jako obvykle do vašich oken, abyste poznala, že přišel?” tázal se pan Reeder. Horlivě přikyvovala.

“A byl to opravdu pan Ligsey?”

“Ano, byl to on,” ujišťovala dramatickým hlasem. “To se rozumí, že jsem se bála, nechtěla jsem jít k oknu a trvalo to dost dlouho, ale moje matka mi povídá: Jenom nebuď takový

blázínek, dítě, vždyť duch nemůže nikomu uškodit. Přistoupila jsem tedy k oknu a vytáhla záclonu a on stál tam dole ve svém starém, voskovaném plášti. Tázala jsem se ho, kde vlastně

byl, ale on měl naspěch a řekl mi jenom, že se nemám znepokojovat, protože pokud jde o něho, všechno je v nejlepším pořádku.”

“A jak vypadal?” tázal se pan Reeder.

Netrpělivě potřásla hlavou.

“Což jsem vám neřekla, že to bylo o půl třetí po půlnoci a že byla tma? Ale slyšela jsem docela zřetelně, jak mi říká, že se nemám ničím znepokojovat, a potom zmizel.”

“A vy jste zase rychle ulehla do postele,” žertoval pan Reeder. “Nemyslíte, že měl rýmu nebo něco takového?”

Údivem otevřela ústa.

“Vy jste s ním mluvil? Kde je?”

“Ne, nemluvil jsem s ním, ale teď mi odpovězte: měl rýmu nebo ne?”

“Ano, měl, doznávám, ale vy byste ji měl také, kdybyste celé dny a noci musel trávit stále jenom na řece. To je strašlivý, psí život. Ale doufám, že si už co nejdříve nalezne nějaké lepší

povolání. Myslím ostatně, že kdyby šel k policii a pověděl jí pravdu, že by za to musel dostat pěkné peníze. Ale nebylo to směšné, že jsme si o něm mysleli, že je už mrtev? Jen si pomyslete, pane, vždyť už jsme si chtěly koupit černé šaty, nemám pravdu, matko?” A dýchavičná matka přisvědčila chraptivým hlasem.

“A také všechny noviny o něm psaly, že je už mrtev a policie hledala v řece jeho mrtvolu, a také tělo kapitána Attymara. Toho člověka jsem neměla ráda, protože s Ligseyem zacházel jako

se psem.”

“A váš snoubenec vám nepsal?”

Zavrtěla hlavou.

“On se nikdy neměl k psaní.”

“V kolik hodin, říkáte, že jste ho viděla?”

Mohla mu dát odpověď docela přesnou, poněvadž slyšela, jak na věži kostela v Greenwichi hodiny odbíjejí půl třetí po půlnoci.

Pan Reeder sice inspektorovi tvrdil, že pátrání ho unavuje, ale nyní, jak se zdálo, taková

únava mu přinášela velké potěšení a vítězoslavné uspokojení.

Bárka Allanuna stále ještě kotvila před Greenwichem. Pan Reeder si najal člun a dal se k ní

zavést. Nespokojený mladý plavčík Hobbs byl na její palubě, nyní vlastně jako její kapitán, ale ani tato důležitá funkce mu neposkytovala dostatečnou protiváhu jeho samotě, ačkoliv policie sama se mu postarala o jídlo a slíbila mu, že ještě večer bude vystřídán. O návštěvě kormidelníka Ligseye se rozhovořil velmi konkrétné a s důrazem na podrobnosti. Ligsey připlul v člunu k boku bárky, zahvízdl na Hobbse, byl to pronikavé zahvízdnutí, které

hocha probudilo ze spánku. Podíval se přes zábradlí a tam viděl, jak Ligsey sedí ve člunu, s velkým, bílým obvazem kolem hlavy.

Miss Rosie Loopová pranic neřekla o bílém obvazu kolem hlavy, ale když se pan Reeder cestou domů ještě jednou u ní zastavil, rovněž potvrdila tento detail.

“Ano, zapomněla jsem se vám o tom zmínit,” pravila Rosie. “Viděla jsem bílý obvaz pod jeho kloboukem a otázala jsem se ho, co to má kolem hlavy. Je to divné, že jsem potom mohla na to zapomenout.”

Pan Reeder si po návratu domů, podle ustáleného zvyku zapsal chronologicky veškeré

poznatky, které toho dne získal:

“Toho večera, kdy došlo k vraždě, pravděpodobně okolo osmé hodiny večerní, připlul pan Attymar ve svém motorovém člunu k bárce Allanuna, zavolal si Ligseye a odvezl ho někam směrem k Londýnu. V devět hodin třicet minut přišel na schůzku do Attymarova domu Johny Southers, a podle toho, co sám vypovídá, byl odtamtud poslán na Highgate, kde prý měl na někoho čekat, což ale byla patrně vějička. Asi okolo jedenácté hodiny noční vražda byla objevena -“

Pan Reeder odložil pero a zamračil se.

“Vidím, že už stárnu a hloupnu,” pravil, sahaje po telefonu. Vytočil potom číslo kriminálního inspektora Gaylora.

Na druhé straně přístroje se ohlásil Gaylorův písař a po krátkém čekání, které trvalo asi tři nebo čtyři minuty, se ozval sám inspektor Gaylor.

“Zjistil jsem, že trpím měknutím mozku,” ujišťoval pan Reeder vážně. “Dovedete pochopit, že až dosud jsem se neotázal, jak ta vražda vlastně byla objevena?” Slyšel, jak se Gaylor dal do smíchu.

“A já jsem vám to neřekl? Bylo to docela jednoduché. Policista který tam konal obchůzku, nalezl malá dvířka v plotu otevřená, spatřil lucernu v ohradě a jinou hořící lucernu na chodbě

domu, co je, co se vám stalo?”

Pan Reeder se totiž hlučně chechtal.

“Odpusťte,” pravil konečně. “A jste si jistý; že v domě nebylo slyšet zvonění budíku?”

“O žádném zvonění budíku nic nevím, a vůbec nevím, zda v tom domě byl nějaký budík.” Pan Reeder prohodil s inspektorem pár zdvořilostních frází, co nejrozhodněji popřel, že

by na vlastní pěst prováděl pátrání po Ligseyovi a poté, co zavěsil naslouchátko, pohodlné usedl na židli, sepjal ruce na břiše a oči mu vesele zamžikaly.

V podvečer se ohlásil na návštěvu advokát, který převzal obhajobu mladého Southerse. Přišel s návrhem, aby dal své detektivní umění do služeb obhajoby, ale pan Reeder odmítl. Po jeho odchodu rozevřel telefonní seznam a nalezl si v něm číslo pana Clive Desboyna.

“Ale to je opravdu zvláštní,” pravil pan Desboyne. “Chtěl jsem vám totiž sám telefonovat, jsem totiž zvědavý, zda jste se rozhodl převzít ten případ.”

“Ještě si to rozmýšlím,” odvětil pan Reeder, “a než se nějak rozhodnu, rád bych si s vámi ještě

jednou promluvil. Mohl bych vás ještě dnes večer navštívit ve vašem bytě, asi tak o deváté?” Okamžik ticha.

“Ale ovšem. Měl jsem již sice přichystán nějaký program, ale počkám na vás.” Po zakončení tohoto rozhovoru, pan Reeder se opět pohodlně uvelebil v křesle, ale tentokráte se už neusmíval, ba naopak, mohlo se o něm říci, že se mračí. Snad přemýšlel o Ligseyovi, nebo snad byl dojat ušlechtilostí mladého gentlemana, který byl ochoten vydat velkou částku vlastních peněz, jen aby se dokázala nevina muže, kterého neměl rád a který byl jeho sokem v lásce.

Ale nechť se v kterémkoli místě začal odvíjet řetěz těchto jeho myšlenek, nechť se cestou kroutil tím nebo oním směrem, vyhýbal se a kličkoval, vždycky se zase vrátil k jedinému tajemnému cíli…

“Myslím, že bude třeba připravit se na velký jarní úklid,” pravil pan Reeder a konečně

majestátně zvedl své tělo z ušáku.

VII.

J. G. Reeder ztrávil celý zbytek odpoledne v londýnském Westendu, kde navštívil řadu divadelních agentů. Někteří z nich byli ve svém oboru osobnostmi a tomu odpovídal i způsob výzdoby krásných a reprezentačních prostor, kde zpravidla vedli jednání se svými zákazníky. Jiní ho uvítali ve špinavých kancelářích ve třetím poschodí, ale ten, který byl pro něho

nejvýznamnější, poskytl za dvě žitné rozhovor ve výčepu “U sv. Martina”. Byl to tlustý, ošumělý muž, který měl otřepený límec a otřepené manžety, člověk už zpola zblblý pitím, který už dlouho neměl žádnou klientelu, ale zato měl bohaté vzpomínky a byl vlastníkem, jak hrdě prohlašoval, “největší sbírky starých divadelních programů v celém Londýně.” Pan Reeder, jenž uměl trpělivě naslouchat, tiše vyslechl všechno, co mu zkrachovalý agent vypravoval o své někdejší slávě, vyslechl lamentace na různé vynikající umělce, kteří jej při uzavírání smluv podvedli. Po konzumaci další žitné se pan Reeder konečně dočkal a doprovodil svého žvanivého společníka do bytu na Waterlooské třídě a tam se na hodinu důkladně zahloubal do pročítání pošpiněných programů a jiné divadelní literatury. Povečeřel v restaurantu na Strandu a dal se pak v autotaxi zavést na Park Lane. Když ho zdviž

vynášela do poschodí, kde bylo apartmá pana Cliva Desboyna, pan Reeder zamručel:

“Jsem si jist, že to bude pořádný jarní úklid.”

Stiskl zvonek a vyčkával. Za okamžik se ozvaly kroky, které se v hale opakovaly dutou ozvěnou.

Clive Desboyne otevřel dveře a usmíval se, jako by se tím chtěl omlouvat.

“Doufám, že vám nebude vadit, že celý můj byt je v hrozném nepořádku,” pravil. “Právě dnes jsme započali s jarním úklidem. Přiznávám se, že jsem chtěl dnes odjet a nebýt té ošklivé

věci, nebyl byste mne dnes zastihl doma.”

Z haly zmizel koberec, stěny byly holé a křišťálový lustr, byl zahalen bílým plátnem. Do pracovny pana Desboyna však zatím jarní řádění neproniklo a místnost byla nedotčena.

“Hned zítra ráno se odtud odstěhuji do hotelu. Pravděpodobně do hotelu Ritz-Carlton.

Kdybyste mne však naléhavě potřeboval, obraťte se na mého advokáta a ten už vám dá na mne spojení. A teď bych se od vás, milý pane Reedere, rád dozvěděl, zda učiníte, o co jsem vás žádal, učiníte to pro Annu a pro mne?”

Pan Reeder mírně vrtěl hlavou.

“Ne, musíte to učinit,” naléhal Clive Desboyne důrazně. “Jste jediným soukromým detektivem v celém Londýně, kterému můžeme důvěřovat. Vím ovšem, že pracujete pro departement veřejného žalobce, ale už jsem se tam přeptal,” pravil, usmívaje se, “a dozvěděl jsem se, že pracujete také na základě soukromých objednávek.”

“Jen pro banky,” pravil pan Reeder uctivě. “Jenom pro banky, a to není práce pro soukromníky.”

“Ne, musím trvat na své žádosti,” prohlásil Clive Desboyne vážně. “Anně jsem už všechno řekl, také o tom jak ošklivě jsem smýšlel o mladém Southersovi. Ale na mou čest, pane Reedere, stále ještě věřím tomu, co mi vypravoval Ligsey a myslím, že Southers si chtěl nějakým zřejmě nepříliš čistým způsobem dopomoci k penězům. Taková věc se může snadno stát i lidem slušným a jinak úplné počestným, a kdo má právo je za to soudit? Přiznávám se, že tehdy, když jsem vám vyslovoval svůj, jak bych to asi řekl -“

“Údiv, nebo překvapení?” tázal se pan Reeder.

“Nu, ať to bylo cokoliv, zkrátka a dobře, choval jsem se tehdy pokrytecky. Vždyť sám nejsem bohat od narození a vím, co to znamená, když je člověk chudý jako kostelní myš. Kdyby se mi v mládí nepodařilo několik dobrých spekulací, byly by dnes patrně moje poměry ještě skromnější, než jsou poměry Johna Southerse.”

“Jak se zdá, máte tu mladou lady velmi rád,” pravil pan Reeder po chvilce ticha. Desboyne se zasmál.

“Ovšem, mám! Jestliže člověk je zasnouben s hezkou dívkou, a musím říci, že je to ta nejrozkošnější dívka na celém světě, tedy to ještě neznamená, že by nemusel mít rád i dívku jinou. Doznávám, že někdy to vede k velkým nesnázím, a také mně to způsobilo mnoho starostí. Ale pravdou zůstane, že Annu Welfordovou mám opravdu velice rád. Nechci tvrdit, že ji miluji jako bratr sestru, protože jsem si řekl jednou pro vždy, že už nikdy nebudu mluvit pokrytecky. Chci se pokusit dostat Southerse z té sítě, v které se teď třepetá, ale to také ještě

neznamená, že bych k němu přilnul jako k vlastnímu bratrovi. A teď, pane Reedere, o čem jste chtěl se mnou mluvit, pakliže jste mi opravdu nepřišel oznámit, že chcete vyhovět mojí

žádosti a že se ujmete toho případu?”

Pravým návštěvníkovým důvodem, který ovšem nemohl prozradit, bylo přesvědčit se, zda v bytě Cliva Desboyna už probíhá jarní úklid. Měl však přichystánu pohotovou výmluvu:

“Ligsey, jak se zdá, opravdu ještě žije,” vysvětloval mladému muži. Clive Desboyne však přijal jeho zprávu zcela lhostejně.

“Je mi jedno, zda ještě žije či už je mrtev,” pravil upřímně. “Nevím ovšem, jakou teorii si policie utvořila, vím však z novin, že policie všechno soustřeďuje k vraždě spáchané na Attymarovi, a z té, jak je mi známo, obviňuje Johna Southerse. Jestliže Ligsey ještě žije, tedy pravděpodobně se s ním už nikdy nesetkám, ledaže by se Ligsey jako všichni jiní darebáci domníval, že tam, kde jednou dostal něco peněz, smí požadovat doživotní pensi. Objevím-li něco o něm, ihned vám podám zprávu.”

Když se zase vrátili do haly, oči páně Reederovy zatěkaly po holých zdech.

“Chcete to dát přemalovat, pane Desboyne?” tázal se. “Kdybych vám směl radit, pak bych vám řekl, abyste dal tu světle žlutou přemalovat na zeleno. Zelená barva člověka uklidňuje. Ale moje názory na tyto věci jsou, abych tak řekl, trochu, hm, maloměstské.”

“Obávám se, že máte pravdu,” přisvědčil Clive Desboyne vesele. Reeder měl domluvenu

schůzku se svým žvanivým divadelním agentem na desátou hodinu večerní. Ten člověk dobře věděl, kde se dají získat jisté fotografie a slíbil mu, že na něho bude čekat na rohu ulice sv. Martina.

Pan Reeder přišel na místo schůzky právě když hodiny na věži sv. Martina odbíjely desátou, ale po Panu Gurtherovi nebylo nikde ani vidu ani slechu. Pan Reeder čekal ještě celou půl hodinu a potom se rozhodl, že zajde k němu do bytu, neboť se právem domníval, že bývalý

agent prohýřil zálohu za informace a na dojednanou schůzku je nezpůsobilý dojít. Hospodyně, u které bydlil pan Guther, měla pro J. G. Reedera zprávu, kterou byl značné

zklamán. Vypravovala mu, že chvíli po jeho odchodu, přichvátal veřejný posluha s dopisem a Billy Guther, jakmile si dopis přečetl, ihned opustil svůj byt. Vrátil se pak asi za půl hodiny, rozčilený a neobyčejné výmluvný a řekl jí, že dostal úkol, aby shromáždil kabaretní

společnost k turné po Španělsku, že musí odjet z Londýna několik minut po deváté, že bude na cestě celou noc, aby na evropské pevnině zachytil jižní expres. Měl mnoho peněz, vypravovala hospodyně a dodala opovržlivé:

“Tak ho to rozčililo, že vypadal skoro úplné střízlivý.” Náhlý odjezd pokoutního divadelního agenta, o jehož existenci až do tohoto odpoledne neměl vůbec ponětí, pana Reedera, jak se zdálo příliš nerozčilil. Ovšem podezření, že angažmá a odjezd agentův není pouze dílem náhody, pana Reedera nutily, aby byl na všechno připraven a zbystřil své smysly.

Věděl, že v této době není příliš oblíben ve Scotland Yardu, ale takovými maličkostmi se pan Reeder nikdy nedal odradit. Odjel z Gurtherova bytu přímo k velké budově policejního ředitelství a požádal, nikoliv, vynutil si rozhovor s policejním ředitelem, který v této pozdní

hodině měl už být dávno doma v posteli, který však ve chvíli, kdy detektiv přijel, měl ještě

poradu s pěti svými náčelníky.

Prvý vzkaz, který byl od policejního ředitele panu Reederovi vyřízen, byl chladný a odmítavý. Zda by pan Reeder nepřišel až zítra dopoledne? Byl to sám inspektor Gaylor, který byl z pětičlenné porady poslán, aby panu Reederovi tlumočil toto chladné odmítnutí.

“Vraťte se k svému starému, pane Gaylore,” pravil Reeder mrazivým a ostrým hlasem, “a řekněte mu, že s ním chci a musím mluvit ještě dnes večer a to ihned. Jestliže mi poskytne rozmluvu až zítra odpoledne, tedy už to nebude zde, v budově Scotland Yardu, ale v ministerstvu vnitra.”

To byla přímá hrozba a inspektor Gaylor ji dobře pochopil. V celém Scotland Yardu nikomu nebylo přesně známo, jaký je rozsah Reederovy moci. Jedna věc však byla docela jistá: že pan Reeder dovede být krajně nepříjemný a že důsledky jeho jednání mohou ovlivnit kariéru jakéhokoli úředníka policejního ředitelství.

Inspektor Gaylor se zase ihned vrátil a pozval ho do konferenčního sálu. Tam pan Reeder klidně usedl a nikým nevyzván, vysvětloval svoji teorii, a své fantastické myšlenky podporoval důkladným počtem stejně fantastických skutečností.

“Můžeme Gurthera zadržet hned v Southamptonu,” navrhoval Gaylor, ale Reeder odmítavě

zavrtěl hlavou.

“Myslím, že ne. Nechme ho, ať odcestuje až na evropskou pevninu a tam ho můžeme dát sebrat bez dalších nesnází. Pošlete někoho do Southamptonu a nařiďte mu, aby ho sledoval až

do Paříže. V Paříži ať si vyžádá zatykač a položí mu ruku na rameno.” Mason přikývl.

“Je-li vaše teorie správná, pak tedy musí existovat nějaká metoda, jak ji dokázat,” pravil.

“Nebude to zřejmě metoda jednoduchá -“

“Naopak, je velmi jednoduchá,” pravil pan Reeder.

Obrátil se k inspektorovi Gaylorovi.

“Vzpomínáte si na tu ložnici přímo nad místností, kde došlo k vraždě, či kde si aspoň

myslíme, že byla spáchána? Patrně máte vše důkladné vyfotografováno.”

“Ano, ihned přinesu dokumentaci,” pravil Gaylor a odběhl. Vrátil se po chvíli s několika zvětšenými fotografiemi, které položil na stůl.

“Zde to máme,” pravil Reeder, ukazuje na fotografii.

“Ty hodiny? Ano, toho jsem si také povšiml.”

“To je přirozené,” pravil Reeder.

“Co to ale znamená? Vždyť většina lidí, kteří plují po moři, ba dokonce i lidé, kteří plují

jenom po Temži, si takto umisťují své hodiny.”

Malé hodiny byly připevněny ke stropu, přímo nad postelí, takže každý, kdo v ní ležel, mohl pouze otevřít oči a hned věděl, kolik udeřilo. Reeder připomněl, že tyto hodiny mají zářící

ručičky.

“Mám prosbu, pane komisaři. Byl bych rád, kdybyste ty hodiny dal odstranit a strop zadělat sádrou. Dejte také odnést postel a na její místo dejte stůl a židli. Pak, myslím, že ve dvou dnech dokáži, že další stíhání mladého Southerse je už úplné zbytečné.”

“Stane se, jak vám libo,” pravil Mason. “Zároveň svoluji, abyste sám pátral, pane Reedere. Nařídil jsem, aby Ligsey byl důkladně hledán a zvláště jsem to nařídil říční policii.”

“Říční policie najde pana Ligseye pravděpodobně mnohem snadněji, než kterýkoli jiný oddíl policejního sboru,” pravil pan Reeder.

Věžní hodiny odbíjely jedenáctou hodinu noční, když pan Reeder vstupoval do vagónu pouliční dráhy, který ho pak odvážel od Westminsterského mostu až na konečnou. Během těchto dní a zvláště pak nocí, v nichž pan Reeder byl až po uši zabrán do svého nebezpečného poslání, jeho hospodyně musela zůstávat ve službě vždy až do pánova návratu. Očekávala ho u dveří a předávala mu případné telefonické vzkazy.

“Telefonoval vám pan Gaylor,” pravila. “Řekl, že vám posílá malou dřevěnou krabici a že si přeje, abyste si ji prohlédl. žádá však, abyste si počínal velmi opatrně a nedotýkal se jí

holýma rukama, poněvadž prý jde o nějakého prince. Neřekl ale, který je to princ.”

“Myslím, že jeho výsost znám,” pravil pan Reeder, jenž byl trochu rozmrzen tím, že si inspektor Gaylor neodpustil ironickou poznámku týkající se manipulace s krabicí. “Ta zásilka je už zde?”

“Ano, asi deset minut, pane.”

“A kdy vlastně pan Gaylor telefonoval?”

Odpověď jeho hospodyně byla trochu neurčitá. Patrně prý asi před půl hodinou. Ale v takovém případě, pomyslil si pan Reeder, muselo se to stát ihned po jeho odchodu ze Scotland Yardu a krabici musel mu přivézt policejní vůz.

Nalezl ji na stole zabalenou ve služební obálce. Byla to těžká, podlouhlá krabice, asi dvacet centimetrů dlouhá a deset široká. Na jejím víku byla perem napsána tato slova:

“Panu Reederovi. Prohlédnout a navrátit do kanceláře číslo 75, Scotland Yard.” Pan Reeder ji vážil na dlani ruky.

Někteří lidé si dovedou všelijaké věci vybavit po čichu, jiní se více spoléhají na svůj zrak. Pan Reeder měl pozoruhodný smysl pro váhu, a právě teď si vzpomínal na jistý předmět, jehož

hmotnost se téměř shodovala s hmotností této dřevěné krabice.

Opatrně ji položil na stůl a zatelefonoval si do Scotland Yardu. Inspektor Gaylor už odešel. Zatelefonoval do jeho bytu, ale inspektor Gaylor je ště nedorazil.

“Tedy mu řekněte, aby mi ihned telefonoval, jakmile se vrátí,” pravil, přešel ke svému psacímu stolu a znovu si začal pozorně prohlížet staré programy, divadelní cedule, fotografie a výstřižky z časopisů “Jeviště” a “Divadlo”, které během dne nashromáždil. Po půlnoci přišla jeho

hospodyně a tázala se ho, zda od ní ještě něco potřebuje.

“Ne, už pranic,” pravil pan Reeder. Hospodyně už odcházela, ale pan Reeder ji zase zastavil.

“Kde spíte?” tázal se.

“V pokoji nahoře, pane.”

“Přímo nad touto místností?” tázal se pan Reeder rychle. “Tedy myslím, že učiníte nejlépe, zůstanete-li ještě v kuchyni a to do té doby, než se konečně ozve pan Gaylor. Byl bych vám velmi vděčen, kdybyste dnes mohla přespat v kuchyni. Ne, ne ničeho se nemusíte děsit,” dodal rychle při pohledu na výraz své hospodyně. “Je to jenom kvůli tomu, že chci, hm, poslat jednoho detektiva nahoru, aby tam, hm, vyslechl jistý rozhovor.” Byla to nepodařená výmluva, neboť poctivý pan Reeder neuměl lhát. Ale jeho hospodyně

byla prostá duše a proto svolila, že půjde spát do kuchyně, ačkoliv prohlásila, že napřed musí

dát hořejší pokoj trochu do pořádku.

Sotva odešla, již zvonil telefon a na druhém konci drátu se ozval inspektor Gaylor. Mluvil s panem Reederem celých pět minut. Po tomto rozhovoru pan Reeder usedl a trpělivě vyčkával na jeho příchod.

Inspektor však nepřišel sám, ale přivedl dva odborníky na výbušniny. Jeden z nich vyňal z kapsy jemnou pérovou váhu, na níž balíček zvážil.

“Když něco odpočítáme na dřevěný obal,” pravil jeden, “tedy je to váha přesně stejná, jako váha Millsovy pumy. Jsem si jist, že jste se nemýlil, pane Reedere.” Přiložil krabici k uchu a mírně s ní zatřepal.

“Ne, není to nic zvláštního, obyčejná Millsova uma,” pravil. Z kapsy vyňal pouzdro s nástroji, jeden z nich si vybral a odštěpil kousek dřeva s obalu dřevěné krabice.

“Ano, je tam páčka a špendlík je vytažen,” pravil, prohlížeje si malý otvor pomocí silné

kapesní elektrické svítilny.

Odpáčil celou jednu stranu a pod ní se ukázal předmět vejčitého tvaru a odborník se ušklíbl, jako by v ní poznával starého a dobrého přítele.

“Vidíte to?” pravil, ukazuje na malý otvor na konci krabice. “Ten kdo vám poslal tuto věcičku, musí být váš obzvláště dobrý přítel. Postačilo, aby se přetrhl tento tenký drátek a byl s vámi navždy konec. Posečkejte okamžik. Odstraním to jedna dvě.” A nebyl to lichý slib. Pan Reeder se s velkým zájmem díval, jak obratně a jemně policejní

expert odstraňuje důmyslnou nástrahu z útrob pekelného stroje. Odborník pak z kapsy vyňal ocelový bodec, který zasunul do drobného otvoru ve víku pumy a stroj navždy vyřadil z činnosti.

“Uschoval jste zajisté i obal, že?” pravil Gaylor. “Všechno může být velmi důležité.” Každý kousek papírového obalu byl pečlivě složen a dán do obálky, oba policejní důstojníci pak odešli a s sebou si odnesli nebezpečný dar, který pan Reeder obdržel od neznámého ctitele.

“Jsem si jist, že před naším starým tajíte mnohé informace, týkající se tohoto případu,” pravil inspektor Gaylor, již na odchodu.

Pan Reeder neodpovídal.

“Ale to vy děláte vždycky, vy starý čerte!”

Pan Reeder bolestně pozvedl oči ke stropu.

“Jaké jsou to nepříjemné výrazy,” pravil.

“Snad jsou nepříjemné, zato však jsou pravdivé,” ujišťoval Gaylor. “Já už vás znám, Reedere. Vy si vždycky ponecháte tu nejdůležitější věc jenom pro sebe a vytáhnete ji na světlo na poslední chvíli, abyste nás mohl překvapit a kochat se našimi udivenými pohledy. Buď to děláte z

touhy po dramatických efektech, nebo se v tom skrývá váš prapodivný smysl pro humor.”

Oči páně Reederovy na okamžik vesele zamžikaly , ale jeho tváře se pak ihned zase proměnily v kamennou masku.

“Já nemám žádný, hm, smysl pro humor,” pravil.

Rozhodně však měl důkladný smysl pro ješitnost a byl proto uvnitř značně pozloben, že jeho malá libůstka byla inspektorem Gaylorem tak přeukrutně odhalena. Druhého dne vstal už v šest hodin ráno a o půl osmé byl na cestě do Temžského údolí. Den před tím telefonoval do osmi pobřežních míst mezi Windsorem a Henleyem, kde jsou přístaviště pro zábavní jachty a byl pevně přesvědčen, že nedaleko Bourneendu nalezl to, co hledal. Telefonoval také jistému staviteli člunů a jacht a ohlásil mu svoji návštěvu. Nalezl tohoto pracovitého muže na dvoře jeho loděnice.

“Vy jste ten gentleman, který ode mne chtěl něco zvědět o Zaiře? Chtěl jsem poslat jednoho ze svých hochů, aby se podíval, zda je tam ještě přivázaná, ale až dosud jsme k tomu neměli ani chvilky času.”

“Jsem rád, že jste to neučinil,” pravil pan Reeder.

“Bylo to podivné, že jste mi telefonoval právě včera a právě v tu chvíli,” pokračoval stavitel,

“protože Zaira několik okamžiků před tím proplula kolem nás směrem k Marlowu…Ne, před tím jsem ji nikdy neviděl, ale náhodou jsem si povšiml jejího jména. A snad to bylo právě tím, že je to loď v těchto částech řeky úplně nová, že jsem si jí zapamatoval. Je dlouhá asi čtyřicet stop, tak pěkná, jako by teprve teď opustila loděnici a myslím, že její stroje jsou neobyčejně

silné, protože pluje nejen rychle, ale také docela hladce.” Vysvětloval pak, že po páně Reederově včerejším telefonickém dotazu sám zatelefonoval do Marlowu, kde zvěděl, že jachta Zaira tam nebyla spatřena a že potom poslal jednoho ze svých pomocníků podél břehu, aby vypátral, kde se zastavila.

“Kotví u soukromého nábřeží, které se táhne od břehu řeky až k červenému sídlu, které prý

před časem koupil nový majitel, aspoň tam včera zakotvila. Dnes ovšem nevím, zda tam ještě

je, protože, jak už jsem vám řekl, nemohl jsem tam nikoho poslat. Včera nebyl na její palubě

nikdo vidět. Posádka patrné ihned loď po přistání opustila. Chcete si ji snad koupit, pane?” Tuto zajímavou otázku si pan Reeder až dosud nikdy nepředložil. Dlouhou chvíli přemýšlel a tak vzbudil u stavitel člunu dojem, že je to pouze otázka ceny, která panu Reederovi brání, aby se nestal majitelem krásné a nové jachty.

“Ano, je to dost obvyklé,” odpovídal stavitel na jeho otázku, “že majitelé takových jacht zakotví a pak své lidi opustí třeba na několik měsíců, zvláště, když přistáli u soukromého nábřeží. Je to ovšem dost nebezpečné, poněvadž do lodi se potom nažene spousta krys, zvláště

v zimních měsících. Údržba takové velké lodi dá mnoho práce a starostí a vlastně každá by měla mít stálého hlídače, který by ji také čistil a opravoval.” Pan Reeder se rozloučil s hovorným stavitelem a rozvážným krokem se vydal na cestu podél břehu a chvílemi se zastavoval, aby se obdivoval rozkošnému okolí. Ačkoliv pokyny, které

obdržel od ochotného stavitele byly přesné a velmi podrobné, málem minul úzký průplav, který odbočoval od řeky a jehož břehy byly vysoké a v příhodném místě překlenuté

kamenným mostem. Průplav byl zdánlivé úplně zarostlý vodním býlím a jak se zdálo, mizel ve spleti stromů a podrostu. Detektiv sestupoval podél jeho břehu a tu viděl, že průplav, jakmile jeho břehy se snížily, je po jedné straně lemován kamennou hrází. Voda v něm byla již čistší a průplav po jednom záhybu ústil do širokého rybníka. Pan Reeder, poté co se přiblížil k rybníku a obešel záhyb zabraňující přehlédnout celou vodní

plochu, spatřil téměř na dosah ruky hledanou jachtu. Loď byla na několika místech přivázána k hrázi a jak se zdálo, byla úplně opuštěná. Nad celou přídí byla natažena plachta z nepromokavého plátna.

Pan Reeder vsunul ruku do kapsy a opatrně kráčel podél jachty. Povšiml si, že všechna kajutní

okénka jsou nejen zavřena, ale rovněž zaslepena hnědým kartonem proti pronikání slunečních paprsků do prostor lodi.

“Je tam někdo?” zvolal hlasitě.

žádná odpověď. Vodní slípka, která až dosud klidně plavala po hladině, poděsila se při zvuku jeho hlasu a prudce vylétla.

Na přídi, jak se zdálo, byla umístěna strojovna a snad také kajuta pro malou posádku. Salon patrně zabíral celou zadní část lodi. Do těchto prostor byl přístup umožněn přes střední části paluby, kde bylo také kormidlo, teď zahalené voskovaným plátnem. Dveře do kajut byly zajištěny visacími zámky, které byly zavěšeny na masivních, zdobných petlicích. Pan Reeder se rozhlédl a potom seskočil z hráze na palubu jachty. Prohlížel si pozorně visací

zámek u dveří salonu. Byl uzamčen, ale byl to docela obyčejný zámek a jestliže panu Reederovi štěstěna opravdu byla příznivé nakloněna, takže nalezl hledanou loď, pak ovšem otevření obyčejného visacího zámku nemohlo znamenat žádnou vážnější překážku. Vyzkoušel tři upravené klíče a při třetím pero zámku opravdu cvaklo. Odstranil zámek ze závěsu, stiskl kliku a otevřel dveře. V prvém okamžiku nic kolem sebe nerozeznával a proto vyňal z kapsy elektrickou svítilnu a svazek paprsků protrhl temnotu. Salon byl prázdný. Sestupovalo se do něj po dvou stupních, takže jeho podlaha byla asi pětatřicet centimetrů pod úrovní paluby, na níž pan Reeder stál. A tu… Uprostřed podlahy ležel revolver, jehož bílá, kostěná pažba, pobitá stříbrem se leskla ve světle detektivovy elektrické svítilny.

“Velmi zajímavé,” pravil pan Reeder a zvolna sestoupil do salonu. Svým automatickým revolverem jistil vstupní dveře do kajuty, neboť by bylo velmi nepříjemné, být na takovém místě znenadání překvapen. Pojednou jeho podpatek zakopl o revolver, ležící na zemi. Ještě jeden krok vzad a pan Reeder se sklonil, aby revolver zvedl… VIII.

Pan Reeder procitl a uvědomil si, že ho bolí hlava a že elektrické světlo z malé žárovky píchá

do očí. Slyšel nepříjemný, vysoký, zdeformovaný hlas, který v uších páně Reederových zněl jako řezání pilou. Smysly se mu pak postupně zase vracely.

Když se vzpamatoval, s největším rozhořčením seznal, že se stal jedním z aktérů

prapodivného výjevu. Scéna byla tak nepravděpodobná a fantaskní, že pan Reeder si v duchu musel říci, že nepatří to do širokého světa chladných skutečností, v němž až dosud žil a pracoval. On sám se proti své vůli stal jakousi postavou, která byla vytržena z fantastického a pro střízlivého diváka prosté nemožného dramatu.

Muž, jenž seděl v koutě salonu, byl jaksi…pan Reeder okamžik hledal vhodný výraz…ano, divadelní. Divadelní byl jeho kostým z červeného hedvábí, mefistofelská čapka a dlouhá, černá maska, lemovaná krajkou, která mu zakrývala dokonce i bradu. Jeho prsty byly pokryty prsteny s drahokamy, které se jiskřily v mírném světle nástropní žárovky. Pan Reeder chtěl sebou pohnout, ale shledal, že je to velmi nesnadné. Na rukou měl ocelová

pouta, nohy měl bolestivě omotány silným provazem a v ústech měl roubík, který byl sice pevný, ale nebolel ho, a pan Reeder byl v jistém smyslu za něj vděčen, neboť nemusel odpovídat té divadelní figuře, která seděla na druhém konci salonu.

“Slyšel jste, co jsem řekl, můj velmistře záhad?”

Mluvil s lehkým cizím přízvukem, jako by opravdu byl cizincem, tento zakuklený muž v

rudém, mefistofelském kostýmu.

“Jste velmi chytrý, ale já jsem ještě mnohem chytřejší, nemyslíte? Teď už sám vidíte, co všechno jsem si na vás vymyslil. Ten jiskřivý, stříbrný revolver na podlaze, to byl jediný

způsob, jak vás donutit, abyste se shýbnul a tím se nadýchal omamného plynu. Byl to těžký

plyn, který uniká jen zvolna a já jsem se obával jenom toho, že náhodou upustíte hořící

cigaretu, čímž by se ovšem všechno prozradilo. Kdybyste měl aspoň trochu trpělivosti a malou chvíli vyčkal, plyn by se vyvalil otevřenými dveřmi na palubu, Ale ne, vy jste musel mít můj revolver a to hned. Proto jste se shýbnul, zvedl jej, a poroučel se k zemi.” Prsteny se zajiskřily, jak rozkládal rukama, aby zdůraznil svá slova.

“Člověk, jako jste vy,” pokračoval, “je zvyklý jenom na hloupé a tupohlavé zločince. A tak se stalo, můj drahý pane Reedere, že nyní poprvé jste se setkal s člověkem, který si všechno předem rozmyslí a to krok za krokem. Dovolte.”

Přistoupil k němu, sklonil se a rozvázal provázek, přidržující roubík.

“Miluji přátelský rozhovor, nikoliv však rozhovor, při němž mluví pouze jedna strana,” pravil přívětivě. “Kdybyste se chtěl pokusit o nějakou hloupost, bez milosti vás zastřelím a tím bude vše vyřešeno. Prozatím si však přeji, abyste všechno zvěděl, umřít můžete až později. Znáte mne?”

“Obávám se, že jsem dosud neměl tu čest a potěšení,” pravil pan Reeder aneznámý se zachechtal.

“Kdybyste měl ještě nějakou naději, že zůstanete naživu, pak bych se stal vaším hlavním případem, vaše chef d’ouvre. Jediný muž, kterého znáte, jenž si dovedl do posledních podrobností vymyslit vraždu a navždy uniknout rukám, jak se tomu říká, ano, rukám spravedlnosti. Víte, kde teď jste?”

“Jsem v salonu jachty Zaira,” pravil pan Reeder.

“A víte, kdo je majitel?”

“Její majitel je pan Clive Desboyne.”

Neznámý se opět zachechtal.

“Ten chudák, ten zamilovaný blázen! Pro něho tato loď je, kde byste asi řekl, v Twickenhamu, kde čeká na jarní opravu. Snad vám sám řekl, že ji tam chce nechat na dva měsíce, ne, neřekl vám to? Ah, to je velmi zajímavé. Snad tedy na to zapomněl.” Pan Reeder přisvědčil.

“A teď mi povězte, můj příteli, mám už málo času a nemohu jím plýtvat jenom kvůli vám, víte už, kdo zavraždil Attymara?”

“Vy sám jste Attymar,” pravil pan Reeder a za tuto odpověď mu byl odměnou pronikavý

chechtot.

“Hleďme, jak jste chytrý! Teď teprve vidím, jak je to pro mne dobré, že vás mám ve své

moci. Jinak -” lehce pokrčil rameny. “To je přece povedený žert, já sám jsem Attymar!

Mluvím snad jako on? Ale možná, kdož ví.”

Opět povstal z pohovky a kradmým krokem se přiblížil k panu Reederovi, sklonil se k němu a roubík mu opět přivázal.

“Hádejte, kde budete dnes v noci, s velkým, těžkým řetězem kolem pasu? Znám všechna nejhlubší místa této řeky a ujišťuji vás, že uplyne hezká řádka dní, než náhodou někdo najde vaši mrtvolu. Jen si pomyslete, ten starý velký Londýn navždy ztratí svého pana Reedera!

Vím, že už mnoho lidí se pokusilo vás zavraždit, můj příteli, ale nikomu z nich se to nepodařilo, a to z toho důvodu, že to byli jenom obyčejní zločinci, obyčejní tupouni, kteří

nedovedou vymyslit strategický plán, hodný generála.”

Pan Reeder neodpovídal a odpovídat nemohl. Nemohl pozvednout své ruce, aby uvolnil

tlak roubíku na ústech, neboť od ocelových pout se táhl provaz, který byl omotán kolem kotníků

jeho nohou.

Muž v rudém ďábelském kostýmu se znovu k němu sklonil a oči se mu leskly v otvorech černé masky.

“Včera v noci jsem vás vyzkoušel. Řekl jsem si asi toto: Je ten čmuchal hloupý nebo chytrý?” Teď mluvil rychle a tiše. “Proto jsem vám poslal tu malou pumu. Mohl jsem ji tak é poslat Desboynovi, ale to může počkat, neboť i on zemře dnes v noci a váš přítel pan Southers bude viset a tím bude konec vás všech. A já potom klidně odpluji do jižních moří a nikdo proti mně

nepozvedne jediného prstu, A víte proč? Protože já jediný z vás jsem chytrý.” Pan Reeder si o něm pomyslil, že především je nikoliv chytrý, ale příliš jednotvárný. Ačkoliv jeho postavení bylo strašlivé, přece jeho hlavním pocitem byla tíživá nuda. Muž v rudém kostýmu patrně něco zaslechl, neboť se odmlčel a pojednou odešel ke dveřím, tam naslouchal ještě pozorněji, potom dveře otevřel, prošel jimi, zase je zavřel a zavěsil na ně

zámek. Pan Reeder slyšel, jak se na palubě otevřely dveře, vedoucí do strojovny, kam neznámý patrně odešel, aby se převlékl. Po chvíli se ozvaly zase zvuky kroků na palubě a pan Reeder vytušil, že neznámý odešel na břeh, patrně aby odvrátil nevítané vyrušení. Pan Reeder ovšem nemohl tušit že oním narušitelem byl stavitel lodi, který se přišel podívat, je-li pan Reeder stále ještě přítomen v okolí jachty. Nemohl tušit, že neznámý mu odpověděl, že s panem Reederem již mluvil, že zamítl jeho nabídku, aby mu Zairu prodal a že pan Reeder pak odešel směrem k Marlowu.

Detektiv získal díky této příhodě asi čtvrt hodiny, aby přemýšlel o svém nešťastném postavení

a postaral se, jak by se z něho zase šťastně dostal. Přesvědčil se, že ocelové náramky, jimiž

byly spoutány jeho ruce, nejsou pro něho nepřekonatelnou překážkou. Měl dlaně kupodivu úzké a jeho kostnaté zápěstí vzbuzovalo mylný dojem.

Vysvobodil si z pout jednu ruku, potom si trochu uvolnil roubík, aby ho tak nebolel a konečně

usedl na pohovce. Zakymácel se a div se slabostí nesvalil na podlahu. Jeho automatický

revolver nyní vlastnil věznitel a také revolver s kostěnou pažbou zmizel z kajuty. Znovu vsunul uvolněnou ruku do ocelového náramku, a tak když jeho žalářník otevřel dveře, aby jimi nahlédl dovnitř, pan Reeder vzbuzoval dojem, že dosud se na pohovce ani nehnul, protože se pohnout nemohl.

“Obávám se,” pravil, “že dnes zůstanete bez jídla, bude vám to vadit?” Pan Reeder si povšimnul, že vnitřní strana dveří je ze železných plátů, které byly přetřeny stejným lakem, jako dřevěné ostění. Právě na tomto objevu pan Reeder založil svoji naději, že si zachrání život, neboť z nějakého důvodu, jemuž se pan Reeder nesnažil porozumět, jeho nepřítel rozsvítil zvenčí dvě žárovky, takže zajatec měl dosti světla, aby se porozhlédl po svém okolí.

Útěk kulatými okénky byl nemyslitelný, okénka byla malá, sotva by se podařilo vysunout hlavu ven. Pan Reeder v mžiku porovnal možnosti a varianty bitevního plánu a dal se s obvyklou energií do práce. Nemohl přece dovolit, aby jeho život závisel na rozmaru nepřítele, který jisté zamýšlel vykonat to, čím mu hrozil, to jest, že ho v noci odtud odvleče, zatíží

řetězem a hodí do vody. Mohl by se však rozmyslet a zavraždit jej zde přímo na místě a to, pomyslil si pan Reeder, by bylo velké neštěstí.

Netušil, že jeho nejhorší předtucha se div už nesplnila. Muž stál na palubě, jenom v kalhotách a ve vestě, zamyšleně pozoroval hladinu a tu pojednou mu hlavou blýskla myšlenka, jak velké

by mu hrozilo nebezpečí, kdyby se znenadání dostavil nějaký zvědavý policista. Ten stavitel jistě neudrží jazyk za zuby a Reederovo jméno má zvuk téměř mezinárodní a je velmi pravděpodobné, že místní policista bude usilovat o schůzku se slavnějším kolegou. Pověsti takového druhu prolétnou podél řeky rychleji než blesk.

Odešel do strojovny, kde měl ukryt svůj fantastický kostým, a z bedny vyňal malý ocelový

válec opatřený ventilem. Otevřít kohoutek, položit jej na podlahu blízko pana Reedera, který

tam teď leží a nemůže se ani hnout, a potom snad už za čtvrt hodiny… Vyvlekl těžký řetěz a s rachotem jej pustil na podlahu. Zajatci zvuky mnohé napověděly. Vytáhl ruku z ocelového náramku, nikoliv ovšem bez bolesti, a přetrhl provázek, který

upevňoval jeho roubík. Posadil se a hbitě uvolnil smyčku provazu, který měl omotaný kolem nohou. Hlava ho ještě bolela po účinku omamného plynu a při prvním kontaktu s podlahou se zapotácel.

Druhý ocelový náramek sňal již mnohem snadněji. Soustředil se, byl blízko dveří, a mohl sáhnout po jejich závoře. Na okamžik uvízla, ale pak vklouzla do závěsu. Muž na palubě to slyšel, rozběhl se ke dveřím a zuřivě na ně útočil.

“Obávám se, velmi se obávám, že jste se trochu zpozdil,” pravil pan Reeder zdvořile. Téměř cítil, jak se za ocelovými dveřmi jeho nepřítel chvěje zuřivostí. Jeho ješitnost zažila nepředstavitelný šok, a neznámý dával průchod svým emocím kopanci a nadávkami, kterým ovšem pancéřové dveře snadno odolaly.

Po chvíli se ozvalo tiché zahučení motoru: Pan Reeder vyrazil jedno skleněné okénko, ale viděl před sebou jenom kamennou zeď hráze.

Rozhlížel se kolem sebe po nějaké improvizované zbrani, nic však nenalezl. Jednou věcí si byl zcela jistý: pan Mefistofeles se neodváží vyplout do hlavního proudu Temže, neboť je ve dne plný života a hemžení, takže by pan Reeder k sobě snadno připoutal pozornost. Jeho nepřítel také nebude čekat, až nastane noc a z toho vyplývá, že zločinec již není v tak jednoznačné převaze a bude se snažit v rychlosti celou věc skoncovat, ovšem spěch nebývá

nejlepší rádce…

Prásk!

Prásk!

Výstřely z revolveru přehlušily jednotvárný hukot motoru. Reeder slyšel, jak někdo vzkřikl, a pak se ozval hluboký hlas pana Cliva Desboyna.

“Reedere, jste tam? Co je s vámi?”

A pan Reeder, dokonalý otrok zdvořilosti, přitiskl hlavu k rozbitému oknu a odpověděl. Trvalo dost dlouho, než se panu Desboynovi podařilo odstranit visací zámek, ale pak se dveře otevřely a pan Reeder vystoupil na palubu.

“Díky Bohu, že jste zdráv!” zvolal udýchaně Desboyne. “A kdo byl ten člověk, který po mně

vystřelil?”

Ukazoval k místu, kde rameno řeky tvořilo záhyb.

“Je tam nějaký dům nebo cesta? Tam aspoň ten člověk zmizel.”

“A co se to zde vlastně stalo?”

Pan Reeder usedl na lavičku na palubě a hlavu, v níž mu bušilo, svíral v obou dlaních. Teprve za chvíli se podíval na svého zachránce.

“Setkal jsem se s největším zločincem na celém světě,” pravil slavnostním hlasem. “Je to člověk, před kterým se musím mít na pozoru. Jmenuje se Attymar.” Udivený Clive Desboyne

vytřeštil oči a otevřel ústa.

“Attymar? Vždyť on je přece mrtev.”

“Také jsem se domníval,” pravil pan Reeder zlostně, “ale teď mám pádný důvod, abych si byl jist, že mrtev rozhodné není. Ne, ne, mladý muži, nepovím vám, co se zde všechno stalo, protože sám za sebe se musím stydět, či aspoň nemám důvod se vychloubat, že jsem se dal zajmout takovým, odmlčel se, “amatérem. Ale jak se to vlastně stalo, že jste sem přišel?”

“Sám ani nevím. Byla to jenom šťastná náhoda. Telefonoval jsem do Twickenhamu kvůli nějakým opravám na své jachtě, mimochodem řečeno, jistě jste ji zaznamenal na fotografii, která visela v mé hale, byla to právě ona fotografie, o níž jste mi řekl, že víte, v který asi týden byla udělána. Zairu někdy pronajímám a před několika měsíci jsem ji pronajal jistému Italovi nebo Srbovi, ale ten poškodil její stroj a proto jsem telefonoval do Twickenhamu, aby ji poslali do loděnice. Z Twickenhamu telefonovali podél celé řeky a tak jsem se dozvěděl, že Zaira kotví někde zde. Vy ale špatně vypadáte, pane Reedere.”

“Však také je mi špatně,” pravil Reeder. “Tedy jste p řišel a -“

“Ne, přijel jsem. Měl jsem takovou předtuchu, že se stalo něco velmi zlého. Cestou jsem se setkal s jakýmsi starším mužem, jenž mi vypravoval, že někoho zahlédl na mojí lodi. Jel jsem tedy ještě rychleji a když jsem přijel až sem, ten člověk, jakmile mne spatřil, sám ani nevím, proč to učinil, vyňal z kapsy revolver a vystřelil na mne a potom se rozeběhl jako šílenec těmito křovisky.”

“Máte revolver?” tázal se pan Reeder.

Clive Desboyne se usmál.

“Ne,” pravil, “takové věci nikdy při sobě nenosím.”

“Nejste-li ozbrojen, bylo by pro n ás velmi riskantní vydat se po stopách mého nepřítele. Přenechme tu práci s důvěrou naší buckinghamské policii. Zaparkoval jste někde nablízku?” Ve vzdálenosti asi padesáti metrů byla totiž silnice.

“U čerta!” zvolal Clive Desboyne. “Nechal jsem svůj vůz nezajištěný. Což jestliže ten člověk běžel právě tam, a vůz mi ukradl?”

Ale vůz stál před vraty opuštěného domu. Byl to onen sportovní vůz, který před časem tolik rozčílil ubohého Johna Southerse. Clive Desboyne spustil startér, ale než se rozjel, pojednou si na něco vzpomněl.

“Mně se zdá, že jsme nechali běžet motor jachty,” pravil. “Dovolíte-li mi tedy, poběžím tam a motor zastavím. Potom podáme zprávu policii a pošlu sem někoho, aby Zairu dopravil do Maidenheadu.”

Odběhl a vrátil se až za deset minut. Pan Reeder měl tedy dost času, aby obešel auto, důkladně si je prohlédl a obdivoval.

Předešlé noci pršelo. Pan Reeder učinil zajímavý objev, než se Clive Desboyne vrátil.

“Pojedeme teď do Marlowu, odkud sem někoho pošlu s rozkazem, aby se ujal mojí jachty,” pravil a sedl si k řízení. “Musím se přiznat, pane Reedere, že nikdy jsem nezažil nic tak vzrušujícího, jako je tato událost. Nepověděl byste mi, co všechno se vám přihodilo?” Pan Reeder se smutné usmál.

“Prominete mi, doufám, jestliže tak neučiním,” pravil mírným hlasem. “Abych vám řekl pravdu, tedy jistý oblíbený časopis mne požádal, abych v něm zveřejnil své paměti a já bych byl nerad, kdyby se moje nejzajímavější příhoda dostala na veřejnost předčasně.” S velkou ochotou se ale rozhovořil o šťastné náhodě, že Desboynovo auto zůstalo na svém místě, ačkoliv neznámý nepřítel je snadno mohl odcizit.

“S tím člověkem jsem se dosud nikdy nesetkal a také doufám, že nikdy se už s ním neuvidím,” pravil Desboyne. “Myslím však, že policie by ho mohla vystopovat. Pokud jde o mne,

musím doznat, že jen nerad bych proti němu svědčil u soudu, protože se obávám, že lidé

by se mi vysmáli, až by zvěděli, že jsem musel dát na sebe střílet a nemohl jsem se bránit.”

“Chápu, chápu,” pravil pan Reeder. “Však já také jsem až dosud nikdy nevstoupil do soudní

síně jenom proto, abych ukojil svou osobní mstu, ačkoliv není vyloučeno, že již v blízké

budoucnosti budu nucen porušit tuto svoji dlouholetou zásadu.” Cestou se zastavili u veřejného telefonu a pan Reeder pak tiše naslouchal, zatím co Clive Desboyne si zavolal do Twickenhamu a přesně popisoval místo, kde kotví jeho jachta.

“Přijedou si pro ni,” pravil, zav ěšuje naslouchátko. “A teď, pane Reedere, mi poraďte, co mám povědět policii.”

Pan Reeder však zavrtěl hlavou.

“Být vámi, nic bych neoznamoval,” pravil. “Policie by tomu nikdy neporozuměla.” Během jízdy do Londýna spolu oba muži velmi živě a družně rozmlouvali a pan Reeder se k mladému muži choval mnohem přátelštěji a přívětivěji, než kdykoliv předtím a velmi sdílně

se rozhovořil i na téma šetření Attymarovy vraždy.

“Jak se mi zdá, dosud jste neměl příležitost, přičichnout k vyšetřování zločinu hezky zblízka “

“A také po tom nijak netoužím,” přerušil ho Clive Desboyne.

“To rád slyším,” pravil pan Reeder. “Podle mého názoru, se dnes mládež zbytečně zajímá o takové věci. Tentokráte však jde o zločin zvláště zajímavý, protože už nemůžeme pochybovat, že jeho původcem je člověk, který důkladně prostudoval umění zločinu a všechny metody, používané průměrnými zločinci. Tímto studiem patrně došel k přesvědčení, že zločin takové

povahy, je-li spáchán člověkem inteligentním a důmyslným, zcela jistě unikne, hm, odhalení

a všem nepříjemným následkům.”

“A unikne?” tázal se pan Clive Desboyne se zájmem.

“Ne,” odvětil pan Reeder, poškrabuje se po nose.

Dlouhou chvíli přemýšlel.

“Ne, myslím, že neunikne. A naopak, myslím, že tento zloduch bude viset. Ba jsem si zcela jist, že viset bude.”

Opět dlouhá chvíle ticha.

“A přece, v jistém smyslu, byl to zločinec velmi důmyslný. Tak například dovedl připoutat pozornost policisty, který hlídkoval nedaleko Attymarova domu a tím ho upozornil na spáchanou vraždu. Nechal otevřena vrátka v plotu, potom na dvůr postavil rozsvícenou lucernu a jinou lucernu postavil za otevřenými dveřmi Attymarova domku, takže ten policista, i kdyby to byl člověk, který netrpí zvědavostí, musel by se tam podívat a přesvědčit, co se tam stalo.”

Clive Desboyne se zamračil.

“Na mou duši,” zvolal. “Teď opravdu nevím, kdo vlastně byl zavražděn. Nemůže to být Attymar, poněvadž jste s ním dnes mluvil, a také to nemůže být Ligsey, poněvadž dle toho, co jste tvrdil, Ligsey ještě žije. A proč tam vlastně šel Johny Southers?”

“Protože mu byla učiněna nabídka na pěkné místo a společnictví s Attymarem. Attymar měl dvě nebo tři bárky a při dobrém vedení jeho podnik mohl utěšeně vzrůstat. Southers ovšem nevěděl, jaký je to vlastně člověk a jakého druhu je jeho podnik. Schůzka byla umluvena telefonicky. Southers se na ni dostavil a poněvadž hovor probíhal ve tmě, bylo pro Attymara, nebo někoho jiného, celkem snadné postříkat našemu nešťastníkovi šaty krví, čí to byla krev, to ještě vyšetříme. Podobný případ se udál ve Francii roku 1847. Tehdy madame Puyeres…” A pan Reeder se ze široka rozpovídal o případu paní Puyeresové.

“To vše se našemu příteli podařilo znamenitě, to postříkání krví, postavení obou luceren a odstranění pana, hm, hleďme, zapomněl jsem jeho jméno, toho divadelního agenta, jehož

pověst je velmi špatná. Náš přítel se však dopustil jedné vážné chyby. Znáte ten dům, ale co to mluvím, vždyť vy jste tam nikdy nebyl.”

“Jaký dům?” tázal se Clive Desboyne zvědavě.

“Attymarův. Je to vlastně jenom domek, taková obyčejná kůlna. Nebyl jste tam? Ne, vždyť

vím, že jste tam nebyl. Kdybyste si však přál malé poučení, nebo malou demonstraci, jak vypadá omyl chytrého zločince, tedy bych vám to mohl ukázat na místě samém.”

“A zachrání to Johna Southerse, tento omyl?” tázal se Desboyne zvědavě. Pan Reeder vážně přikývl.

“O tom jsem pevně přesvědčen. Jak podivné jsou, hm, vrtochy lidského ducha. Jak nebezpečné jsou cesty, na něž nás svádí naše, hm, naše ješitnost.” A pan Reeder potom zavřel oči a po celý zbytek cesty setrval v zarputilém mlčení. Pan Clive Desboyne ho zavezl do Scotland Yardu a než se rozešli, umluvili si, že ještě téhož

dne se sejdou na konci Shadwickovy aleje.

“O Ligseyovi nemáme žádné nové zprávy,” pravil inspektor Gaylor, když Reeder vstoupil do jeho kanceláře.

“To by také bylo velmi překvapivé,” pravil pan Reeder vesele. “Z části proto, že Ligsey je mrtev a z části také proto, nu, žádné nové zprávy o něm jsem už neočekával.”

“Tedy ještě nevíte, že včera večer telefonoval policejnímu ředitelovi?”

“To mne ovšem nepřekvapuje,” pravil pan Reeder uštěpačně. Mluvili pak o Johnym Southersovi, o obžalobě, která proti němu byla vznesena a o marné, ač

velmi pečlivé prohlídce jeho zahrady. Policie prohrabala všechny záhony a na páně

Southersových květinách a zelenině způsobila nenahraditelné škody.

“Podle důvěrného sdělení, které jsme obdrželi, mladý Southers si někde v zahradě ukryl asi dva tisíce liber na hotovosti. Pranic však jsme nenalezli.”

“A kolik peněz bylo v krabici, kterou jste nalezli v kůlně na zahradní nářadí?”

“Oh, jenom asi sto liber,” pravil inspektor Gaylor. “Velké peníze prý měl ukryty na zahradě, aspoň podle toho, co nám bylo sděleno. Ale jak jsem už řekl, nenalezli jsme tam ani jediný

niklák.”

“To je smutné,” pravil pan Reeder s účastí v hlase. Odmlčel se a potom dodal, jako by si na něco náhle vzpomněl:

“Dovolíte, abych jednomu ze svých mladých, hm, přátel ukázal ještě dnes Attymarův dům?

Nechci o něm tvrdit, že se přímo zajímá o zločin úkladné vraždy, ale chce se postarat o obhajobu pro mladého pana Southerse -“

“Nic proti tomu nemám,” pravil inspektor Gaylor. “Raději se však ještě zeptejte také

policejního ředitele.”

Policejní ředitel však nebyl přítomen a naděje, že pan Reeder si s ním bude moci promluvit, ještě více poklesla, když se ozval telefon a panu Reederovi se jeho prostřednictvím dostalo nabídky strávit příjemně pár chvil nad dobrým jídlem ve společnosti pana Desboynea.

“Přijde také Anna Welfordová. Už jsem jí řekl, že podle vašeho přesvědčení Southersova nevina bude jistě dokázána a ona by si ráda s vámi o tom promluvila.” Pan Reeder měl sice zásadní námitky proti malému občerstvení ve společnosti mladé dámy, neváhal však a ihned odvolal dvě důležité schůzky, a tak se stalo, že po malé chvíli seděl v restaurantu mezi rozkošnou

dívkou a jejím ušlechtilým ochráncem. Ale ona obtíž, které se velmi obával, na štěstí se neobjevila. Anna Welfordová musela odejít na nějaké nákupy a pan Reeder odešel z restaurantu s panem Clivem Desboynem k podniku, jejž sám nazval

“nejukrutnější zábavou po dobrém obědě,” jakou kdy zažil. IX.

Auto je zavezlo na konec Shadwickovy aleje, která už se vrátila ke svému obvyklému vzhledu a navykla si na pomíjivou slávu, kterou jí přinesla úkladná vražda. Policie k domu postavila na stráž svého konstábla, který však pana Reedera znal a ani se ho neotázal, zda má úřední povolení k prohlídce. Pan Reeder otevřel vrátka a Clive Desboyne vstoupil dovnitř. S odporem, jenž byl zcela jasně vepsán do jeho tváří, rozhlížel se po nečistém dvoře.

“Jak je to zde ošklivé,” pravil. “Nejsem příliš přecitlivělý, ale věřte mi, pane Reedere, nad toto okolí si nedovedu představit nic zachmuřilejšího a smutnějšího.”

“Ještě smutnější však to bylo pro toho, hm, gentlemana, jenž zde byl zabit,” pravil pan Reeder.

Vstoupil do domu před svým společníkem a ukázal mu místnost, kde došlo k vraždě, “jak jsem si zcela jist,” dodal. A potom ho zavedl po úzkém schodišti do místnosti, která kdysi bývala obývacím pokojem kapitána Attymara.

“Posaďte se, prosím, k tomuto stolu, seznámím vás s plánem celého domu a snad vám také

ukáži jednu nebo dvě zajímavé věci.”

Pan Reeder rozsvítil stolní lampu. Clive Desboyne usedl a s velkým zájmem naslouchal, jak pan Reeder mu počíná vysvětlovat svoji teorii.

“Máte-li ještě čas, kolik je vlastně hodin?”

Clive Desboyne pohlédl nahoru ke stropu a okamžik se upřeně díval na jedno místo, jako by tam něco hledal.

“Počkejte,” pravil zvolna. “Jsou asi čtyři hodiny.”

“Báječné,” zamručel pan Reeder. “Do čtvrté hodiny chybí pouze minuta. Ale jak je to zvláštní, že jste se podíval na strop. Tam totiž dříve bývaly hodiny.”

“Na stropě?” tázal se Clive Desboyne nedůvěřivě. Povstal, přikročil k oknu a zadíval se směrem k hrázi. Z místa, kde stál, mohl vidět policistu na stráži u vrátek. Nikdo však nestřežil malá dvířka v rozpadlém plotu, která vedla do úzké postranní uličky. Pan Clive Desboyne pojednou ukázal k hrázi.

“Tam na tom místě došlo dle mého názoru k vraždě,” pravil klidně. Pan Reeder rovněž přikročil k oknu a opatrné se naklonil ven. Pocítil úder gumového obušku, jenž dopadl na temeno jeho hlavy, ale bez hlesu se svalil k zemi. Clive Desboyne se rozhlédl, přikročil ke dveřím, naslouchal, dveře otevřel, vyšel na úzkou chodbu, dveře zase zavřel a po schodech sestoupil dolů na dvůr. Policista si ho podezíravě

prohlédl, ale pan Desboyne se na něj usmál a pokračoval v obchůzce dvora. Zvolna pak obešel celý dům. Nikdo ho neviděl, jak otvírá dvířka, vedoucí do úzké uličky. Shadwickova alej byla sice hlídána, ale na tuto úzkou uličku si inspektor Gaylor vzpomněl teprve tehdy, když už bylo příliš pozdě.

Byl to také inspektor Gaylor, jenž nalezl Reedera a přivedl ho zase k vědomí.

“Však jsem si to zasloužil,” pravil detektiv, když zase mohl mluvit. “Dvakrát v jediném dni!

Vidím, že už jsem příliš starý pro takovou práci.”

X.

Hlavouni celého Scotland Yardu se div nezbláznili otázkami, jak, proč a kterak mohl uniknout člověk, stíhaný pro úkladnou vraždu, který navíc chladnokrevné prošel důkladným

kordonem policistů. Říční policie zatarasila cestu po Temži, detektivové v občanských šatech a uniformovaní konstáblové utvořili kruh, jímž podle jejich přesvědčení nikdo nemohl

proklouznout, a on přece zcela klidně prošel mezi dvěma detektivy, kteří ho omylem považovali za někoho jiného.

Pan Reeder vysvětloval úředníkům Scotland Yardu do všech podrobností, jak vzniklo jeho podezření.

“V průběhu pátrání, které jsem provedl, se ukázalo, že Attymara nikdo nikdy neviděl za denního světla, s vyjímkou kormidelníka a jeho dalších pomocníků a to ještě zpravidla za večerního šera.

Zprvu jsem si nedovedl vysvětlit některé podivné události, a nebýt toho, že si Clive Desboyne dal tolik práce, aby se do Brockleye dostavil téměř ve stejnou chvíli, kdy byla objevena vražda, věděl, že policista prochází v neměnných časových intervalech Shadwickovou alejí, jinak by tehdy mé podezření pravděpodobně nikdy nevzniklo. Byla to jeho prvá velká chyba, ač při tom obratné předstíral upřímnost, přijít ke mně a opakovat mi, co prý mu Ligsey prozradil o Southersovi. Jakmile byl zločin objeven a já si prohlédl místo činu, získal jsem jistotu, že Ligsey je po smrti, jinak by se vrah neodvážil častovat mne historkou o rozmluvě s Ligseyem.

Desboyne se pyšní svojí inteligencí a jako všichni zločinci, kteří podléhají takovému klamu, i on se dopustil několika hloupých chyb. Při návštěvě v jeho bytě jsem si v hale prohlédl několik fotografií, na některých byl zachycen v divadelních kostýmech. Byla tam také

fotografie jeho jachty Zairy, k jejíž zádi byl připoután malý motorový člun ve tvaru kanoe. O

stejném člunu hovořil plavčík Hobbs v souvislosti s kapitánem Attymarem. Desboyne pochopil, že se dopustil chyby a fotografie odstranil. Doufal však, že mne momentky nenapadlo dát do souvislosti s případem. Přitom zejména fotografie, na které je zachycen v námořnickém obleku, ne nepodobném šatům Attymara, byla do očí bijící. Ihned jsem zahájil důkladné pátrání v Desboyneově minulosti a záhy jsem zjistil, že vystupoval jako herec na venkovských scénách, představoval lidové hrdiny a slavil úspěchy s pohotovými převleky. Po celých deset let se vydával za Attymara, počáteční úspory uložil do bárky, pronajal si přístavní hráz a dům, který si potom zakoupil. Desboyne má obdivuhodné

organizační nadání a nelze mít pochybnosti, že za deset let pašování drog přišel k pěkným penězům. Nikdo ovšem netušil, že Joe Attymar a tento elegantní mladý muž, jenž bydlel na Park Lane, jsou jedna a táž osoba.

Nevím, do jakých podrobností znal tajemství svého kapitána kormidelník Ligsey. Obávám se však, že by nám příliš nemohl prospět, ani kdyby ještě žil. Attymar bohužel přišel na to, že se Ligsey hodlá se mnou setkat.

Pamatujete se ještě na dopis, který jsem dostal od Ligseye? Jeho obálka byla otevřena a znovu zalepena. Jsem si jist, že to učinil sám Attymar. V té chvíli byl Ligsey odsouzen k smrti. Desboyne pak vymyslel pozoruhodný plán, jak odstranit nebezpečně vystrašeného kormidelníka a vraždu svalit na soka, kterého z hloubi duše nenáviděl. Myslím dokonce, že už

nějaký čas před vraždou přemýšlel, jak by se zbavil Johna Southerse. Ty peníze, těch sto liber, uložil do kůlny na nářadí právě toho večera, kdy dokonal zločin, kdežto peníze v zahradě -“

“Peníze v zahradě?” tázal se Mason. “Celou zahradu jsem nechal důkladně překopat, nic se však nenalezlo.”

Pan Reeder si odkašlal.

“Nu, nevadí, tak nebo onak, ty peníze, těch sto liber bylo do kůlny na nářadí uloženo jenom proto, aby podezření proti mladému Southersovi zesílilo. Bylo to dost amatérsky

provedené. Vzkaz na kousku papíru, soupis podloudnického zboží nalezený v bárce a v poslední řadě také

okouzlující Desboynova báchorka, to vše sledovalo dvojí účel. Jedním z nich bylo zakrýt Attymarovo zmizení a druhým zničit Johna Southerse.

Ale nejchytřejším a nejodvážnějším kouskem bylo to, co provedl právě dnes dopoledne. Vylákal mne na svou jachtu, kde se mu ve fantastickém převleku téměř podařilo dostat mne velice ukrutným způsobem na onen svět.

Musím uznat, že je velmi důmyslný, a jako umělec v rychlých proměnách sotva najde soka. U

mne byl ve fantastickém kostýmu a po chvíli odešel na břeh, aby se vydával před stavitelem člunů z Bourne Endu za starého přihrblého muže. A stejně snadno mi dovedl přispěchat na pomoc, když už nebylo jiné cesty, jak by od sebe odvrátil podezření. Avšak na neštěstí pro něho jsem poznal, že jeho auto bylo po celou noc venku a že jeho tvrzení, že právě přijel přímo z Londýna, je hloupou lží, ale také mi došly, hm, některé další věci.” Zazvonil telefon a Mason uchopil naslouchátko.

“Odešel před čtvrt hodinou, a nevíte kam?, Byl to Desboyne, že? A ona neřekla, kde se s ním má setkat?”

Pan Reeder si povzdychl a unaveně povstal ze židle.

“Má to snad znamenat, že slečně Anně bylo dovoleno, aby opustila sv ůj dům?” Jeho vážný hlas zněl velmi podrážděně a policejní ředitel Mason musel uznat, že oprávněně, neboť první Reedovou žádostí, bylo naléhavé přání, aby Anna Welfordová byla přísné

střežena.

Naneštěstí však Anna Welfordová nebyla po celý den doma a v době, kdy k její domácí

dorazila policejní jednotka, odporoučela se z návštěvy své přítelkyně na schůzku s Clive Desboynem. Domácí totiž, nic zlého netuše, poskytla aktuální telefonní číslo slečny Anny právě Desboyneovi, který se po telefonu vydával za policejního úředníka.

“Jak vidíte,” pravil inspektor Gaylor, “v tomto případě nikdo nezasluhuje pokárání.”

“Rád bych znal někoho, kdo zasluhuje nějaké pokárání,” odsekl pan Reeder. Jedn ím z vrtochů pana Cliva Desboyna bylo, že si s Annou Welfordovou umluvil sch ůzku na rohu Temžského nábřeží, na místě vzdáleném necelých sto metrů od Scotland Yardu. Když

Anna Welfordová přispěchala na smluvené místo, nenasvědčovalo nic tomu, že by se událo něco neobvyklého a ona se tolik těšila, že konečné po takové době spatří svého milého. Clive musí mít srdce ze zlata tolik se o ni stará -

“Kde je Johny?” zeptala se nedočkavě Anna.

Clive se čtverácky usmál.

“A pak nemám žárlit,” zažertoval.

Přivolal taxi a šoférovi nařídil, aby je zavezl do Chiswicku.

“Reeder s vámi ještě nemluvil, viďte? To jsem rád, chtěl jsem vám tuto zprávu sdělit jako první.”

“Johny je už propuštěn?” tázala se nedočkavé.

“Ne, není, ale bude volný ještě dnes večer. Je to ku prospěchu věci. Naše úřady nemají rády publicitu, kterou by jistě případ ze strany sdělovacích prostředků vyvolal a Scotland Yard Johnyho zvlášť důrazně žádal, aby neposkytoval interview novinářům a pokud možno, aby celou noc strávil mimo Londýn. Požádal jsem tedy svého bratrance, aby nám na noc zapůjčil svůj dům.”

To všechno se zdálo Anně zcela pravdivé a když navíc pan Desboyne zastavil autotaxi, odešel do telefonní budky a po chvíli se vrátil s tím, že právě zatelefonoval jejímu otci, aby o ni neměl obav, že se nevrátí před osmou hodinou večerní, tedy dívčino srdce překypovalo k němu

upřímnou vděčností.

“Ti novináři i mě přímo obléhali a jsem opravdu rád, že jsem jim mohl uklouznout. Ty proklaté noviny ze všeho udělají nějakou senzaci.”

Rychlé nákladní auto patřící shodou okolností jednomu bulvárnímu plátku projelo kolem jejich autotaxi a na jeho zadní straně byl nalepen plakát: “Vrah na útěku.” Za malou chvíli dívka spatřila jiný novinový plakát:

“Scotland Yard stíhá vraha.”

Autotaxi zabočilo do postranní uličky, Clive zaklepal na přední okénko a řidič zastavil poblíž

garáže, do které Desboyne odešel, aby se za chvíli objevil v malé sportovní limuzíně.

“Mám zde zaparkovaný vůz pro případ potřeby,” vysvětloval Anně. “Člověk nikdy neví, kdy může potřebovat ještě jedno auto.”

Ale nevysvětlil jí, k čemu potřebuje ještě jedno auto právě zde, v Chiswicku. Vyhnul se oklikou Velké západní třídě a projížděl postranními cestami Brentfordem a než

dojeli do Honslow, ze zamračené oblohy se snesl hustý déšť. Clive potřeboval Annu dopravit až do Oxfordu. Když dosáhli okraje Londýna počal jí pan Clive Desboyne s mírným úsměvem vysvětlovat, že Johny byl právě tohoto odpoledne převezen do Oxfordského vězení.

“Ponechal jsem si to pro vás jako malé překvapení,” pravil. “V Londýně o tom vědí pouze tři lidé, já jsem jedním z nich a přál jsem si, abych byl prvý, kdo vám to poví…” Vstoupili do čajovny na konci města a dívka se trochu divila, proč Clive Desboyne dává této omšelé místnosti přednost před elegantním hotelem, pomyslila si však, že si všechno dobře rozvážil, a že především se chce vyhnout dotěrným novinářským reportérům. Dlouho seděli u čaje a dívka začala být netrpělivá.

“Nu, dobrá, hned pojedeme do vězení a přeptáme se tam,” uklidňoval ji. A opravdu, odjeli až k vězení. Clive Desboyne vystoupil z auta a zazvonil. Když se zase vrátil, kajícně se usmíval.

“Johny, byl propuštěn už před půl hodinou,” pravil. “Můj bratranec ho odvezl na svůj statek. Pojedeme za ním.”

Již se setmělo a stále hustě pršelo. K Londýnu zamířili jinou cestou, projeli městečkem, o němž si dívka pomyslila, že v něm poznává Marlow, náhle odbočili z hlavní silnice a stejně

náhle zabočili na temnou a neudržovanou polní cestu. Upřela pohled na lesklou kaluž a vtom již auto zastavilo před zchátralým domem. Clive Desboyne vyskočil z auta, vyňal z kapsy klíče a otevřel.

“Už jsme zde,” pravil přívětivě a podal jí ruku. Než si Anna Welfordová stačila uvědomit, co se děje, už kráčela temnou chodbou, v níž páchlo vlhko a plíseň. Dveře se za ní přibouchly.

“Kde to jsme… to přece není zde,” pravila chvějícím se hlasem, a její staré podezření, nedůvěra a obavy, které pociťovala k tomuto člověku se vrátily s nebývalou intenzitou.

“Ano, je to zde” ujišťoval.

Z kapsy převlečníku vyňal elektrickou svítilnu a stiskl vypínač. Dům byl zařízen omšelým polámaným nábytkem a podlaha byla pokryta vyšlapanými koberci.

Uchopil dívku pevným stiskem pod paží, vedl ji chodbou a přinutil ji vejít do dveří místnosti, jejíž okno bylo uzavřeno těžkou dřevěnou okenicí.

Místnost vypadala čistě. Byla tam postel, stůl a malá petrolejová kamna. Na kredenci leželo několik balíčků s potravinami.

“Chovejte se tiše a nedělejte žádné hlouposti,” pravil. Škrtnul sirkou a rozsvítil petrolejovou lampu, která stála na stole.

“Co to má znamenat?” zeptala se. Její tváře byly smrtelné bledé a vpadlé. Chvíli neodpovídal a jenom se na ni díval.

“To znamená, že vás miluji. Brzy budu možná pověšen a staré, moudré přísloví praví, že už je to docela jedno, musí-li člověk viset pro ovci nebo také pro jehně, a vy, moje drahá Anno, pro mne představujete ono jehně.”

Jeho velké jiskrné oči se jí propalovaly do mozku. Div neomdlela zděšením a hrůzou.

“To ovšem neznamená, že vás chci zavraždit nebo zohavit vaši sličnou tvář, nebo proříznout vám hrdlo, popřípadě vás zlikvidovat stejným způsobem, jakým jsem se dnes dopoledne zbavil pana Reedera na palubě mé jachty. To všechno se odehrálo sotva několik metrů od místa, kde teď stojíte, má drahá Anno. Rád bych vám tím naznačil jenom tolik, můj miláčku, že musíte být velmi rozumná, V okruhu asi pěti mil není nikdo, kdo by vám chtěl a mohl pomoci -“

Závěsy dveří byly zrezavělé a zaskřípaly, jakmile se dveře pohnuly. Zaskřípaly i teď. Clive Desboyne se bleskem obrátil a sáhl do kapsy převlečníku.

“Zkuste se pohnout!” pravil pan Reeder mírným a laskavým hlasem. Byla to jeho obvyklá výstraha.

“A ruce dejte nad hlavu, jinak střelím, to mi můžete věřit. Jste úkladný vrah, to bych vám ještě dovedl odpustit, ale jste také ohavný lhář, a to člověk mých vysokých mravních zásad odpustit prostě nemůže.”

Dvanáct detektivů, kteří po celé tři hodiny trpělivě vyčkávali v úkrytu tohoto zpustlého domu, vpadlo do pokoje a na zápěstí muže bledých tváří cvakla ocelová pouta.

“Podívejte se, zda ty náramky nejsou příliš velké na jeho ruce,” pravil pan Reeder přívětivě.

“Já sám jsem totiž měl dnes dopoledne na rukou pouta, kter á byla naštěstí asi tak o jedno nebo dvě čísla větší.”