1

I

V EXPRESU

„V Londýně mám známého… alespoň se domnívám, že je stále

ještě v Londýně, ačkoli už o něm několik měsíců nemám žádné

zprávy… myslím, že ti může pomoci, když budeš potřebovat, Pen!“

Penelopa Pittová si rychle osušila kapesníčkem oči a pokoušela

se o úsměv.

„Jsem bláhová, viďte, pane soudce. Přímo nenávidím Edmonton a

přitom tu nemám nikoho, o koho bych se musela starat. Ale

pochybuju, že bych se někdy dostala do Londýna. Uvidíte, že seženu

místo v nějaké cukrárně v Moose Jaw.“

„Máš přece jízdenku do Toronta,“ poznamenal praktický starý

pán. „A Moose Jaw je ubohé místo - alespoň před dvaceti lety bylo

ubohé. Medicine Hat bylo ještě horší. Nelson je rušné město. Proč

nejedeš do Kootenay? Tam bys měla spíš možnost najít si práci. Znal

jsem tam jednoho dřevorubce, který… Vezmi si tenhle dopis,

rychle.“

Zazněl signál k odjezdu.

„Orford… James X. Orford, byl to můj spolužák v Berlíně. Pen,

jestli zůstaneš na Východě, nezapomeň mi to oznámit.“

Když vlak opouštěl stanici, poslala Pen bělovlasému muži na

nástupišti ještě jeden vzdušný polibek. Nárazy a vrzání kol na

křížících se kolejnicích přehlušovaly její usedavý pláč, který se

hrdinně snažila tlumit.

Velké dobrodružství začalo.

Když našla ve voze své místo a osušila si slzy, všimla si, že ji

klidně, ale přece jen zpytavě pozoruje naproti sedící žena. Tato

mladá dáma vzbudila Penin zájem a obdiv už před odjezdem vlaku.

Dokonce i starý soudce Heron přerušil své nesouvislé loučení a

pozoroval ženu jemné, oduševnělé tváře a aristokratického chování.

„Jedete daleko?“ Její hlas zněl měkce a měla trochu protáhlý

způsob řeči, takže Pen usoudila, že je to asi Angličanka.

„Nejspíš do Toronta,“ usmála se Pen. „Nemám ještě určitý

plán… ano, myslím, že pojedu až do Toronta.“

Dáma přikývla.

2

„Nenávidíte Edmonton, viďte? Co mě se týče, nemůžu to místo

vystát: je tak primitivní a nehotové. Na každém kroku cítíte les… A

ty hotely! Každého tam nemilosrdně okradou.“

Pen teď zapomněla, že ještě před chvílí Edmonton nenáviděla.

Naopak, milovala to místo. Ačkoli se narodila v Anglii, byl

Edmonton jejím jediným domovem a nebylo v tomhle okamžiku ve

městě kamene ani cihly, které by nebyla zbožňovala, když se

každičkým otočením kol vzdalovala od svého bývalého domova.

Nemohla nenávidět ani onoho obchodníka středních let, jehož

sekretářkou byla a který se do ní šíleně zamiloval a přemlouval ji k

útěku. Chtěl se zbavit všech svých závazků: měl totiž dceru stejně

starou jako Pen a velmi hezkou a zdatnou manželku. Pen se však

jeho choti dokonale zprotivila, když při úklidu manželova psacího

stolu nalezla osudný dopis, v němž se tento věčný optimista loučil se

svou rodinou a doufal v jistý úspěch svých záměrů. Vypisoval

zároveň všechna materiální opatření, která v jejich prospěch udělal.

A protože byl také církevním hodnostářem, nešetřil v dopise citáty z

bible.

Objevení dopisu bylo příčinou, že se na ubohou Penelopu, beztak

už rozrušenou účinkem svých šedých očí na holohlavého zbožného

gentlemana, snesla bouře výčitek uražené manželky. Po této

dramatické „rozmluvě“ se Pen cítila uražená a pošpiněná.

„Ne, nemůžu Edmonton nenávidět,“ řekla rychle. „Je to milé

město, ale přesto jsem ráda, že odjíždím.“

„Hodláte asi cestovat do Anglie?“

Pen se dala do smíchu.

„To byl jen takový výstřední nápad,“ řekla. „Právě tak bych si

mohla vyjet na Plejády.“

„Kam?“ zeptala se dáma zamračeně. „Na hvězdy,“ vysvětlovala

Pen.

Její společnice přikývla. Byla to velmi krásná žena, jak Pen už

zjistila. Bylo jí asi dvacet osm let, možná méně, byla krásná, ale…

Penelopa viděla, že má ústa příliš rovná a rty neobyčejně tenké.

Nebyla to krása podle jejího vkusu. Pen vyrostla v širých prériích,

byla proto živá, pohyblivá, měla čistou, trochu opálenou plet. Slovo

„hezká“ by nebylo vystihlo pravý druh její krásy. Při pohledu na

3

spolucestující jí vytanul na mysli jemný čínský porcelán, heboučká

koťátka a všechno, co je drobné, něžné a líbivé. Ovšem kromě jejích

úst… Ale když se usmívala, nebyla tato vada tak patrná.

Hukot vlaku, jenž Peninu spolucestující uspával, měl na dívku

docela opačný vliv. Žalem a opuštěností si div nezoufala. Ležela s

očima široce otevřenýma a znovu a znovu přemýšlela o svých

trapných zkušenostech, jak se nutila do klidu, násilně obracela svou

pozornost k ženě spící na dolejším lůžku, k spáčům hlasitě

chrápajícím, k průvodčímu, k čemukoli.

Konečně se snesl vytoužený spánek i na její znavená víčka, ale

jen na okamžik. U jejího lůžka se náhle objevila příšerně bledá tvář

její spolucestující.

„Stalo se něco… co je vám?“ polekala se Pen a vstávala.

Žena neodpovídala. Vytřeštěným zrakem hleděla před sebe a

křečovitě se držela okraje lůžka.

Když zděšená Pen chtěla slézt dolů, zašeptala třesoucími se rty,

jako by někoho přemlouvala:

„Co když nezemře? Přemýšlels už o tom, Arture? Dejme tomu, že

nezemře a Whiplow všechno vyzradí?“

Mluvila, a přece spala. V mžiku sklouzla Pen ze svého lůžka a

snažila se ji uklidnit. Uložila ji a za chvíli už pravidelné oddechování

prozrazovalo, že mladá žena klidně spí.

Když jí dávala pod hlavu polštář, shodila Pen plochou koženou

peněženku, která se při pádu otevřela. V matném světle uviděla

portrét velice hezkého mladého muže. Byl to snad „Artur“?

„Mluvila jsem ze spaní? To je zajímavé… A co jsem říkala?“

Pen se totiž zmínila o nočním intermezzu, když spolu seděly v

jídelním voze u snídaně.

„Velmi málo. Byla jsem tak překvapená, že vám to ani nemůžu

všechno opakovat. Mluvila jste o někom umírajícím a vyslovila jste

jméno… Whiplow, jestli se nemýlím.“

„Ne… to jméno neznám. Nebyla jsem jaktěživa náměsíčná, asi to

zavinily nervy, přílišná únava. Artur? Ale ovšem, to je můj manžel.

Jsem Cynthie Dorbanová, žena Artura Dorbana. Myslím, že jsem

vám to už říkala. Jak je to všechno zvláštní!“

4

Během dne se už paní Dorbanová o této záležitosti nezmínila.

Vyprávěla, že jede do Quebeku a že v Torontu přeruší jízdu asi na

dva dny. Pen jí o sobě řekla jen to, co pokládala za vhodné, ovšem o

zamilovaném obchodníkovi se z přirozené opatrnosti ani nezmínila.

Paní Dorbanová přijala dívčino vypravování zamyšleně.

„Vy ještě nemáte zajištěné místo? A žádné přátele ve východní

Kanadě? O čem jste to s tím starým pánem hovořila? Chtěla byste

skutečně jet do Anglie?“

Pen zavrtěla hlavou a usmála se.

„Byl to jen bláznivý nápad - jeden z mých snů, který se asi nikdy

neuskuteční. Ovšem, chtěla bych tam jet. Londýn je mé rodiště.

Vždycky jsem toužila vidět Evropu, jenže takový výlet si nebudu asi

nikdy moct dopřát.“

Nastalo dlouhé ticho. Vlak ujížděl nekonečným mořem vlnící se

pšenice. Kam oko dohlédlo, kolébaly se žluté klasy, široko daleko

nebylo stopy po lidském obydlí. Nic, kromě nesmírnosti vlnícího se

zlata.

„Četla jste v Edmontonu anglické noviny?“

„Musím se vám přiznat, že jsem se o to, co se děje v Anglii, moc

nezajímala. Vím, že je George Lloyd ministerským předsedou a že

má vláda nějaké potíže s Irskem, ale…“

Paní Dorbanová náhle změnila předmět rozhovoru. Vyprávěla o

svém domově v Devonshiru, o své zahradě na skalnatém mořském

břehu, o kručince a borovicích, které rostou na strmých skalách

Borcombe Downs.

Mezi řečí vzpomněla jméno, které Pen dobře znala.

„Lord Rivertor? Ale, ovšem, má pastviny poblíž naší farmy - totiž

farmy, kterou měl můj otec, než se přistěhoval do Edmontonu.

Strávila jsem tam velkou část svého života. Nikdy jsem ho

neviděla… tedy lorda Rivertora. Zemřel loni, viďte?“

„Ano.“

Zdálo se, že paní Dorbanová ztratila o zemřelého hraběte z

Rivertoru zájem, protože najednou začala mluvit o ceně pozemků na

Západě. V tomhle oboru byla Pen tak trochu autoritou: její poslední

zaměstnavatel úspěšně obchodoval s pozemky a jejím úkolem bývalo

zaznamenávat jeho obchodní transakce.

5

Po dvou dnech, když byl vlak asi hodinu od Toronta, udělala

Cynthie Dorbanová Pen překvapující nabídku.

Pen naslouchala nechápavě, nechtěla věřit svým uším.

„Ale… to je báječné! Myslíte, že bude pan Dorban souhlasit?“

„Už souhlasil,“ usmála se paní Dorbanová. „Poslala jsem mu

zprávu z Winnipegu a právě jsem dostala jeho odpověď. Má za to, že

je to skvělý nápad. Nenávidí anglické úředníky. Zaměstnání

sekretářky by pro vás bylo jak stvořené, Pen… doufám, že nemáte

nic proti tomu, když vás tak budu oslovovat? Můžete mi říkat

Cynthie, přála bych si to. Ale upozorňuji vás předem, že u nás na

venkově se příliš bavit nebudete, jsme tam takřka pohřbení…“

„Jak jste mě překvapila… jsem přímo nadšená! Můj sen se má

vyplnit!“

Expres pomalu vjížděl do torontského nádraží, když si Pen

uvědomila, že se zavázala odcestovat za osmačtyřicet hodin do

Anglie.

6

II

EL SLICO

Penelopa odešla na nádraží rezervovat místa v „lodním“ vlaku,

který měl spojení s parníkem v Quebeku. Loď opouštěla hlavní

město v několika hodinách. Ačkoli to byl docela obyčejný vlak, pro

Pen měl zvláštní význam, poněvadž měl uskutečnit její dávné vroucí

přání.

Newyorský expres právě vjížděl do stanice, když Pen přistoupila

k nádražní pokladně. Dívala se s úctou na ty štastné lidi, kteří přijeli

z tajemného města a kráčeli lhostejně k východu, jako by to byla

nejpřirozenější věc žít v onom podivuhodném městě a přijíždět

odtamtud.

Proud cestujících řídl a Pen si s povzdechem vzpomněla, co měla

na nádraží vyřídit. Koupila rychle jízdenky a chtěla se vrátit k

hlavnímu východu, když si povšimla, že ji pozoruje usmívající se

muž. Než si uvědomila jeho indiskrétnost, oplatila mu jeho úsměv.

Byl vysoký a plavovlasý, a když ji pozdravil, viděla, že má prořídlé

vlasy. Pravděpodobně právě přijel vlakem, protože mu u nohou

leželo zavazadlo a lehký plást.

Abychom k ní nebyli nespravedliví, musíme dodat, že se Pen

domnívala, že ho zná. Snad to byl někdo, s kým se už setkala v

Edmontonu, její zaměstnavatel měl mnoho obchodních přátel a

nebylo vyloučeno, že tenhle muž byl jedním z nich.

„Dobrý den! Zdá se, že se známe z Detroitu, ne? Setkal jsem se

tam s mnoha známými.“

„Obávám se, že se oba mýlíme,“ odpověděla dívka odměřeně a

chtěla ho rychle předejít, ale on jí zastoupil cestu.

„Neodcházejte, děťátko. Ani si nedovedete představit, jakou mám

radost, že jsem se setkal s pravou Kanaďankou. Jsem Angličan.

Nevíte náhodou, kde bych v tomhle městě dostal šálek dobrého

čaje?“ tázal se s úšklebkem.

„Nevyznám se v Torontu,“ řekla. „Vrátný vám určitě podá lepší

informace.“

7

„Nač takový spěch?“ zeptal se drsně. „Přece jste začala první.

Usmála jste se na mě, tak co?“

Proběhla rychle kolem něho, ale on jí byl stále v patách a

nakonec ji předešel, dřív než mohla opustit nádražní budovu.

„Proč tak spěcháte? Snad jsem vás, slečinko, neurazil? Chtěl

bych se s vámi seznámit. Jmenuju se Whiplow…“

Zastavila se, zírajíc na něj v němém úžasu… Whiplow? Okamžitě

si vzpomněla, kde už to jméno slyšela. Bylo to jméno, které paní

Dorbanová vyslovila ze spaní. Že by zvláštní shoda jmen?

„Johnny Whiplow. A jak se jmenujete vy?“

„Uděláte nejlíp, když se na to zeptáte paní Dorbanové,“

odpověděla.

Řekla to jen nazdařbůh, ale účinek jejích slov byl překvapující.

Muž zesinal tak, že se zdálo, jako by neměl v těle ani kapku krve, a

oči mu přímo vylézaly z důlků.

„Paní Do… Dorbanová?“ koktal. „Je tady?“

Avšak Pen využila jeho zmatku a utekla. Když Whiplow vyšel na

ulici, dívka již zmizela.

Za celých čtyřiadvacet hodin, které strávily v Torontu, neviděla

Pen svou zaměstnavatelku déle než čtvrt hodiny, a teprve když už

seděly ve vlaku a ujížděly na východ ke Quebeku, vyprávěla paní

Dorbanové o svém dobrodružství.

„Whiplow… jste si tím jistá? Jak vypadal? Ano, to byl on. Ten

bídník! Hezká tvářička byla vždycky jeho slabostí. Patří k těm

mužům, kteří číhají na ulicích, kudy chodí hezké dívky do práce. Ale

že by byl v Torontu?“

Kousla se do rtů a zamračeně hleděla na širé lány letící za okny

vlaku.

„Myslela jsem, že je v Jižní Americe. Co ho mohlo přivést do

Kanady?“

Její jemná tvář měla nyní podivně tvrdý výraz.

„Neodpověděl vám, když jste mu řekla, že mě znáte? Bylo to

vůbec nutné říkat mu to? Nu, snad ano… Skutečně, jsem ráda, že jste

to udělala. Jinak bych si nebyla jistá, že je to on.“ Potom převedla řeč

na docela bezvýznamné věci.

8

Když vstupovaly na loď, zdálo se Pen, že vidí na horní palubě

Whiplowa, jak se opírá o zábradlí. Když se tam podívala podruhé, už

tam nebyl, a celou cestu se s ním nesetkala.

Jak pevnina mizela na obzoru, pocítila dívka znovu tíživý stesk

po starém domově, ale statečně přemohla tuto - podle svého názoru -

dětinskou přecitlivělost. Život na lodi byl pro ni tak nový, tak

romantický a budoucnost jí poskytovala tolik látky k přemýšlení, že

po dvou dnech plavby se jí zdál její bývalý domov a vše, co tam

prožila a opustila, pouhým snem.

Cynthie mluvila o svém manželovi velmi málo a jen tehdy, když

na něj zavedla řeč Pen. Že by paní Dorbanová podnikla cestu až do

Kanady jenom proto, aby tam našla americkou tajemnici, když bylo

v Anglii na tisíce schopných kandidátek, Pen ani tak nepřekvapovalo,

ostatně o tom nijak zvlášt nepřemýšlela. Domnívala se, že paní

Dorbanová jednala z jakéhosi záchvatu laskavosti, když ji přijala do

svých služeb, a byla jí za to ze srdce vděčná.

Jednoho dne, když uklízela v Cynthiině kabině - její

zaměstnavatelka byla přes své obchodnické nadání velmi nepořádná

- našla Pen útržek papíru, na němž bylo tužkou načrtnuto několik

slov, pravděpodobně podklad pro telegram. Adresa zněla: „Dorban,

Stone House, Borcombe, Anglie“ a dál následoval text: „Přijala jsem

vhodnou tajemnici, trvám na propuštění Willisové. Pravděpodobně

byla poslána Stamfordem Millsem. Tahle dívka neví nic o věci a

nemá v Anglii přátele.“

Pen zneklidněla. Neměla ani nejmenší pochybnosti, že se zpráva

týkala jí. Kdo byl Stamford Mills a jaká to byla věc, o které se paní

Dorbanová zmiňovala? Cítila, jak se jí zmocňuje úzkost. Dvě tři věty

byly přeškrtány a Pen se je pokoušela rozluštit. Jedna nepochybně

zněla: „Ona není z těch, které by mluvily.“ Poprvé za dobu, co

cestovala s paní Dorbanovou, zapochybovala o své obezřetnosti a

zkušenosti. A přitom bylo rozluštění tohoto zdánlivě záhadného

poselství nejspíš velmi jednoduché.

Při nejbližší příležitosti začala mluvit o panu Dorbanovi.

„Můj manžel nenávidí města,“ řekla Cynthie nejistě. Odpočívala

na lehátku a nezdálo se, že by měla náladu rozpřádat rozhovor. „Jsme

9

oba velmi klidní lidé. Artur studuje, hodně pracuje a málokdy

vychází. Doufám, Pen, že se nebojíte samoty a nudy.“

„Kdepak, nuda a samota, to právě potřebuju,“ usmála se dívka.

„Tak tedy budete mít všechno, co si přejete,“ řekla Cynthie

poněkud rozmrzele. „Nepřijímáme návštěvy ani nepořádáme taneční

zábavy nebo společenské obědy, a nezajímáte-li se o rybolov…“

Odmlčela se. „Později snad bude u nás veseleji a líp. Doufám, že

nemáte nic proti tomu, když vás oslovuji Pen, proč mi neříkáte také

jen Cynthie, nenávidím to vaše“ „paní Dorbanová“, „zní to tak

škrobeně. Co jsem vám chtěla říct? Ach, ano - připomínám vám

důtklivě, abyste byla ve všem, co se týká obchodů mého manžela,

přísně diskrétní. Ne že by měl nějaké zvláštní obchody, rozumíte?“

Pen nerozuměla, ale přesto přisvědčila.

„Spousta majetkových záznamů se musí přezkoumat, fakta

týkající se statků je třeba dát do pořádku. Můj manžel má totiž

oprávněnou naději, že zdědí jednou velké jmění.“

Rozhlédla se kolem, naklonila se k Pen a tišeji řekla: „V Anglii je

ještě někdo, před kým jsem vás chtěla varovat. Artur má

zapřísáhlého nepřítele, muže, který ho chce zničit.

Pokoušel se o to už několikrát. Nevím proč,“ dodala paní

Dorbanová s klidem, který se zdál Pen za těchto okolností poněkud

nepřirozený, „ale domnívám se, že v tom vězí žena. Ani si nepřeju

dovědět se pravdu. Stamford Mills - to je jméno manželova nepřítele

- posílá stále své špehy, kteří sledují každý náš krok. Jaký je to

člověk? Nevím to určitě. Někteří tvrdí, že je to muž, který žije ze

svého důvtipu, druzí, že je to podvodník, ale že je naším

nesmiřitelným nepřítelem, tím jsem si jistá, a je proto mou

povinností, abych vás včas před ním varovala.“

„Ale co vlastně chce vypátrat?“ ptala se Pen ustrašeně.

„Bůh ví,“ povzdechla si paní Dorbanová. „Podejte mi knihu, Pen.

Přála bych si jen, aby se ten mizerný parník tak nekymácel.“

Zato Pen Pittovou kymácení lodi neobtěžovalo ani v nejmenším.

Plavbu snášela, jako by se byla na moři narodila. Sedávala ráda na

palubě a pozorovala nepřehledné zelené vody nebo stávala na přídi a

nechávala se ovívat ostrým větrem.

10

Spolucestující ji nijak zvlášť nezajímali. Bavívala se hlavně s

palubním stevardem, dobromyslným růžolícím mužem, který ji vzal

pod svou ochranu od prvého dne, kdy opustili Quebec. Ve volných

chvílích, obyčejně v časných odpoledních hodinách, kdy cestující

dřímali ve svých kabinách a paluba byla opuštěná, stával vedle její

židle a vyprávěl jí zajímavé a napínavé příběhy, které se udály na

lodích, kde býval zaměstnán, nebo o cestujících těchto lodí.

Kdysi pracoval jako stevard v kuřáckém salónu na ohromném

západooceánském parníku, který se plavil na trase New York -

Southampton. Vzpomínky, které se týkaly této doby jeho života, byly

jedny z nejzajímavějších a Pen je ráda poslouchala.

Beddle, tak se stevard jmenoval, poznal tehdy nejrůznější

zločince a nejraději vyprávěl o bandách falešných hráčů, kteří

cestovali celý rok po oceánu a živili se zručností svých jemných

rukou.

„Znal jsem je všechny, Lewa Markse, Billyho Sanderse,

Dlouhého Charlieho, bože… mohl bych pokračovat celou hodinu a

byl by to pěkně dlouhý seznam, slečno.“

„A všichni byli falešní hráči?“

Beddle přisvědčil.

„Ale nejhorší ze všech byl El Slico. Jedna mladá Američanka ho

tak pojmenovala a už mu to zůstalo. Byl to velký fešák! Nikdy jsem

ho neviděl v jednom obleku dvakrát. A cestoval vždycky v první

třídě, ne jako někteří členové bandy - čtyři v jedné kabině. Byl ještě

mladý, tak asi v mých letech, a podle toho, co jsem o něm slyšel, byl

dokonce spřízněný s vysokou anglickou šlechtou. Ale jaký to byl

ďábel! Byl by vám vyrval i zlatý zub z úst, pokud by se mu

nenaskytlo něco lepšího.

El Slico patřil k těm, kteří pracují jen ve vznešené společnosti.

Byl to vykutálený ptáček! Jakživ nespoléhal na náhodné setkání na

lodi, ale všechno si plánoval dopředu.

Kdysi obral jistého železného krále o sto padesát tisíc dolarů.

Slico se tehdy dozvěděl, že milionář se chystá do Evropy, a tak odjel

už čtrnáct dní před vyplutím parníku do Colorada a tam se ubytoval v

tom nejdražším hotelu. V klubu se seznámil s panem Giffordem,

který byl přesvědčený, že má co činit s urozeným mladým

11

Angličanem, jehož jedinou starostí je co nejpříjemněji užívat života.

Když se opět setkali na palubě, byli už nejlepšími přáteli. Však to

taky stálo pana Gifforda pěknou sumičku, a ještě ani potom neměl

tušení, že El Slico byl vůdcem bandy, která mu tak důkladně pustila

žilou.“

Denně naslouchala Pen historkám a záhadném El Slikovi, který

se, jak se zdálo, těšil zvláštní oblibě dobrého pana Beddla. Jednou to

byl příliš důvěřivý cestující, co se dal přemluvit k partii bridže, jindy

opět takzvaná vendetta, organizovaná El Slikem proti jiné zločinecké

bandě, jež se odvážila křížit jeho cesty. Ve všech těchto historkách

hrál Slico vynikající, byť zápornou úlohu…

Pro zkušeného cestovatele byla tahle plavba velmi nudná. Parník

minul několik ledových hor a nesčíslné množství jiných lodí, na

palubě byl pořádán ples a ještě pár obvyklých zábav, avšak naivní

dívce z Edmontonu se všechno zdálo rozkošné a zajímavé.

Jednoho dne, když už se blížili k Liverpoolu a minuli nízko ležící

šedý bod v oceáně, Irsko, měla Pen nečekanou příležitost poznat

jeden povahový rys paní Dorbanové.

Cynthie koupila ve Winnipegu roztomilého miniaturního psíka a

během cesty si huňaté přítulné stvořeníčko velmi oblíbila. Fluff

musel být stále v její blízkosti, chovala ho, mazlila se s ním a

pečovala o něj jako o nějakou drahocennou tretku k velikému údivu

Pen, která tenhle titěrný druh psů neměla ráda, spíš je litovala.

Dívka stála na promenádní palubě a hleděla zamčeným zrakem

na neromantické, tu a tam mlhou zahalené břehy Lancashiru, když k

ní přistoupila Cynthie. První věcí, které si Pen všimla, bylo, že její

zaměstnavatelka nedržela v náručí psíka.

„Kde je Fluff, paní Dorbanová?“ zeptala se.

„Chudáček, byl to tak roztomilý pejsek,“ řekla Cynthie s lítostí v

hlase.

„Co se stalo?“ tázala se dívka udivené.

„Řekli mi, že si ho nemůžu vzít s sebou na břeh, že musí zůstat v

karanténě. Chápete, že se přece nemohu dát zdržovat karanténou.

Takový pes může dostat nějakou hroznou nemoc, a tak jsem poručila

jednomu námořníkovi, aby Fluffa co nejdřív utopil. Ten hlupák mě

prosil, aby si ho mohl nechat, a tvrdil, že ho jistě na břeh propašuje,

12

ale přece jsem nezaplatila sto padesát dolarů za psa, abych ho potom

darovala nějakému námořníkovi. A tak musel přísahat, že uváže

chudáčkovi něco kolem krku a hodí ho přes palubu.“

Penelopa zbledla.

„Ale,“ vybuchla, „myslela jsem, že ho máte ráda?“

„To ano,“ řekla Cynthie lhostejně, „je to docela milý psíček, ale

myslím, že není tak čistokrevný, jak mě ten obchodník ve Winnipegu

ujištoval. Plukovník Wilkins, který stojí tamhle na přídi, to také

potvrdil a ten se přece vyzná v chovu psů. A polokrevného psa

nemohu potřebovat, to je samozřejmé. Máte připravená zavazadla?“

Pen nebyla s to odpovědět. Lhostejná krutost téhle ženy ji

rozčílila. Pravda, život nějakého pejska mnoho neznamenal, ale

zklamala se v povaze osoby, které se obdivovala a kterou měla i

ráda, a to ji bolelo. S údivem a s novým zájmem teď pozorovala Pen

chladný a tvrdý výraz tváře mladé ženy.

Loďka s několika přáteli cestujících odrazila od břehu a Cynthie

připustila možnost, že je mezi nimi její manžel. Nicméně nedávala

najevo sebemenší radost nad setkáním po tak dlouhém odloučení, ani

nepohlédla dolů, když se loďka přiblížila k parníku.

Pen připravila zavazadla a potom hledala stevarda Beddla.

„Děkuju vám, slečno,“ řekl Beddle, když přijímal pětidolarovou

bankovku. „Nemusela jste mi tolik dávat, bylo to pro mě potěšení

trochu vás pobavit. Doufám, že vás opět uvidím, slečno. Jedete na

návštěvu, na prázdniny, viďte?“

„Kéž by to byly prázdniny,“ usmála se dívka, „ve skutečnosti

jsem přijela, abych tu pracovala.“

Stevard si mnul zamyšleně bradu.

„Není to špatná země. Nebesa!“

Viděla, jak se s úžasem díval na někoho, kdo stál za ní, a jak se

jeho tvář roztáhla v úšklebek.

„Slečno,“ zašeptal. „To je on!“

„Kdo… on?“ Pen se rychle obrátila.

Spatřila velmi hezkého, hladce oholeného muže, bezvadně

oblečeného od hlavy až k patě. Jeho tvář byla bledá a tmavá, brada

trochu protáhlá. V té chvíli se usmíval a ukazoval dvě řady

skvostných bílých zubů.

13

„El Slico!“ šeptal Beddle, a než se mohla dívka vzpamatovat,

přispěchala Cynthie.

„Pen, drahoušku,“ řekla, „chci vás seznámit.“ Zavěsila se do

dívky a spěchala k černovlasému výtečníkovi.

„Představuji vám svého manžela, pana Dorbana,“ řekla Cynthie.

„El Slico“ smekl klobouk a podával dívce úzkou pěstěnou ruku.

Penelopa ji mechanicky přijala.

14

III

DŮM U MOŘE

Stevard Beddle se asi mýlil, říkala si Pen tisíckrát na cestě mezi

Liverpoolem a Londýnem. Bylo by absurdní, směšné domnívat se, že

tenhle příjemný muž, vzor dokonalého gentlemana, byl vůdcem

zločinecké bandy, která se vrhala jako šelma na své oběti, a omyl byl

snadno možný. Bylo samozřejmě vyloučené, aby falešný hráč

potřeboval tajemnici. Proč by žil v ústraní na venkově - člověk s tak

rozsáhlými obchody, že potřeboval úřednictvo?

Vzájemné uvítání manželů bylo velmi povrchní, žádný se nezdál

nadšený shledáním. Dorban zajistil kupé ve vlaku, a tak zůstali celou

cestu sami. Jednou chtěla Pen vyjít na chodbu, aby si manželé mohli

promluvit beze svědků, ale Cynthie ji zadržela, hned když chtěla

vstát.

Artur Dorban byl velmi zajímavý společník. Dívce se zdálo, že

hovoří nepřetržitě od chvíle, kdy vlak opustil přímořskou stanici, až

než zastavil v Eustonu. Měl měkký, pěkně modulovaný hlas a

historky, které vyprávěl s jemným humorem, byly skvělé. Oči měl

hnědé, a ačkoli Pen nemívala ráda muže s tmavýma očima, přece jí

nebyl protivný. Rozhodně se cítila méně sklíčená v jeho přítomnosti

než s Cynhií. Znal trochu Kanadu.

„Byl jsem tam jednou v mládí, ale nenávidím cestování po moři,“

řekl. „Raději bych ztratil deset tisíc liber, než bych plul ještě jednou

přes Atlantský oceán.“

„Plavil jste se už víckrát po Atlantiku?“ zeptala se dívka zvědavě.

„Dvakrát,“ řekl Artur Dorban s úsměvem. „Jinak bych tady

nebyl, slečno Pittová!“

Noc strávili v nádražním hotelu u Paddingtonu. Druhý den najala

paní Dorbanová auto a manželé vozili překvapenou dívku Hyde

Parkem. Představovala si vždycky Londýn jako moře špinavých,

začouzených domů z červených cihel. Hyde Park se svým pozadím

věží a věžiček, které prosvítaly temnými korunami mohutných

15

stromů, se třpytícím se jezerem, květinami zářivých barev a

nádhernou vyhlídkou na Mali dívku nadchl.

Příští ráno odjeli prvním vlakem do Torquay a do Borcombe

dorazili v odpoledních hodinách.

Stone House, domov manželů Dorbanových, stál na příkré zelené

stráni na konci vesnice Borcombe. Tento prostorný dům, zakrytý

před zvědavými pohledy červenými skalami a věncem divokých

kaštanů, dal postavit koncem osmnáctého století muž samotář, který

se z nějaké závažné příčiny stranil světa. Ke vchodu do domu se

vinula příkrá, úzká stezka, která byla pro svou neschůdnost zdrojem

utrpení a zlosti několika generací obchodníků a dodavatelů.

Avšak Pen připadal Stone House jako pravý ráj. Zahrada,

rozložená na svahu, byla pestrou směsicí květin, divokých i

kultivovaných. Kolem ní se táhla zeď, zpola zakrytá šeříkovými keři,

se starými vrátky, od nichž vedla cestička k široké rozeklané skále,

kde měl Dorban malou loděnici pro svůj motorový člun. Dvěma

hladkými skalami tu vykouzlila příroda ideální nábřeží a maličký

záliv, chráněný před bouří skaliskem, které trčelo přímo do moře a

tvořilo tak přirozenou hráz náporu vln.

„Hezké, co?“ řekla Cynthie mechanicky. Zdálo se, že jí půvab

krajiny nezajímá, byla plně zaujatá pouze praktickými věcmi života.

„Do vesnice je dost daleko, ale mám tady auto, umíte řídit?“

Pen přisvědčila.

„Ukážu vám váš pokoj,“ řekla Cynthie a vedla Pen po širokém

schodišti nahoru, pak dlouhou tmavou chodbou, na jejímž konci byl

pokojík.

Byl malý a jednoduše zařízený, ale měl dvě okna s vyhlídkou na

smaragdové moře i na zelené louky kolem.

Dívka zhluboka vydechla.

„Líbí se vám u nás?“ zeptala se paní Dorbanová a upřeně ji

pozorovala.

„Je tu krásně,“ zvolala Pen.

Cynthie se ostře zasmála.

„Tak nějak si představuju peklo,“ řekla.

16

Den za dnem míjel s překvapující rychlostí. Pen měla mnohem

víc práce, než očekávala. V přízemí byl jeden pokoj zařízený jako

kancelář a tam obyčejně byla sama. Po snídani, která se podávala v

starodávné jídelně, odcházela dívka do kanceláře, kde zkoumala

nájemní smlouvy a jiné dokumenty týkající se statků a realit v

různých částech země.

Poznala, že listiny nejsou původní, ale většinou úředně ověřené

opisy originálů. Jejím úkolem bylo zaznamenávat a vést v evidenci

přibližnou cenu těchto realit. Jako podklady jí sloužily dražební

zprávy, katalogy a seznamy realitních kanceláří.

„Vím, že nemohu čekat, že zjistíte přesnou cenu všech těchto

realit,“ řekl jí Dorban hned první den, „a bude to zatracené nesnadné

určit alespoň přibližně správnou cenu, ale ceny jsou téměř všude

stejné, v Norfolku i jinde.“

Denně dostávala jednotlivé stránky z Timesů a z jiných novin,

stránky týkající se pouze prodeje a koupě realit. Ostatní část novin

neviděla. Za celou dobu, co byla v Stone House neměla v rukou ani

jedny noviny.

Proč Cynthie říkala o svém muži, že studuje, Pen nechápala. V

celém domě bylo sotva dvacet knih a dívka měla dojem, že několik

nejnovějších románů bylo koupeno jen pro ni, poněvadž pan Dorban

ani jeho manželka je nečetli. Nikdy nemluvila se služebnictvem, z

toho jednoduchého důvodu, že neznala jejich řeč, neboť všichni

kromě zahradníka byli z Francie.

Odpoledne a večer měla volno, a přece nebyla úplně volná. Nikdy

nesměla vycházet sama do vesnice, vždy ji doprovázel buď pan

Dorban, nebo jeho manželka. Někdy ji vozili autem po venkově,

jindy se všichni tři projížděli po moři na Princezně, motorovém

člunu Artura Dorbana. Měla nepříjemný pocit, že je pod dohledem.

Pak přišla nová a snad nutná komplikace.

Jednoho dne, když Cynthie odjela do Londýna za nějakou

obchodní záležitostí a dívka pracovala, vstoupil do kanceláře Artur

Dorban, jako vždy bezvadně oblečený.

„Nechte toho hloupého psaní a pojďte se mnou na ryby,“ navrhl

jí.

17

Pen váhala. Jeho chování bylo až dosud bezvadné. Řekla nějakou

omluvu, ale on ji přerušil.

„Nesmysl. To má čas až zítra. Máte na to dva roky, než dáte ty

prokleté papíry do pořádku.“

„Často se divím, proč si všechnu tu práci neuděláte sám,“

poznamenala, když sestupovali po stezce ke břehu. „Není to tak

těžké a víte o věci mnohem víc než já.“

Pískal si nějakou písničku a chvíli neodpovídal.

„Nenávidím číslice,“ řekl potom, „nenávidím kancelářskou práci

jakéhokoli druhu. Bůh mě stvořil pro svobodu a volnost, pro

moře…“

„Myslela jsem, že moře nenávidíte.“

„Jen velké lodi a dlouhé cesty,“ odpověděl rychle a změnil

předmět rozhovoru.

Člun vyplul z klidných vod Borcombského zálivu. Pen

kormidlovala a Dorban stál u stroje. Když byli asi tři míle od břehu,

zastavil stroj a posadil se.

„Tak jak se vám líbí v Anglii?“ zeptal se.

„Chtěl jste přece chytat ryby?“

„Zapomněl jsem udice,“ řekl prostě. „Rybolov mě už unavuje.

Sedněte si blíž.“

Přední část člunu byla pohodlně zařízená, nescházel tam ani

zasouvací stoleček, který teď Dorban vytáhl.

Pen opět váhala. Měla zlou předtuchu, jako by se mělo stát něco

nepříjemného, a vyčítala si, že vůbec s Dorbanem jela.

Byl nakloněný nad stolkem, v ruce držel karty a mechanicky je

míchal. Jeho temné melancholické oči se upíraly na břeh a celá jeho

tvář vyjadřovala nevýslovný smutek a velkou starost. Změna byla tak

nápadná, že to Pen vyvedlo z míry, ale pak se Dorban náhle obrátil a

pohlédl jí do očí.

„Co si myslíte o Cynthii?“

„To je zvláštní otázka!“ Pen se nutila do smíchu.

„Vůbec není zvláštní, naopak je velmi přirozená,“ řekl.

„Podívejte se, ukážu vám pěkný kousek s kartami. Zamíchejte

karty!“

18

„Zamíchejte!“ zvolal netrpělivě, když dívka váhala. Pen poslušně

míchala karty.

„Cynthie je bezcitné stvoření,“ řekl. „Zdá se, že tenhle fakt vás

překvapuje. Je to žena rozumu, bez srdce, a to mě unavuje.“

Sáhl po kartách svou štíhlou rukou, několik vteřin se dívce

míhaly před očima bílé, zlacené kraje karet a hned nato je začal

pokládat vrchem vzhůru. Eso, král, svršek, spodek a dál podle řady a

druhů, jak za sebou karty následují, jako kdyby je byla Pen předem

seřadila.

El Slico! vytanula jí na mysli stevardova slova.

„Nuže?“ usmíval se Dorban.

„Jak jste to udělal? Vím, že jsem je míchala dobře!“

„Zamíchejte je ještě jednou,“ vybídl ji.

Pen poslechla a znovu je kladl Dorban seřazené na stůl.

„To je nejlepší kousek, jaký jsem kdy viděla.“

„Opravdu?“ řekl mechanicky. „Co soudíte o Cynthii?“ zeptal se

znovu.

„Proč právě vy se mě na to ptáte? Byla ke mně velmi laskavá.“

„Cynthie není laskavá k nikomu,“ odvětil Artur rychle.

„Někdy si dokonce přeju, aby zemřela.“ Řekl to tak klidně, že

sotva věřila svým uším.

„Pane Dorbane!“ zvolala s hrůzou.

„Myslíte si asi, že jsem ukrutník, ale mýlíte se,“ zasmál se.

„Nevím, jak bych se Cynthie jinak zbavil, než kdyby zemřela. To je

fakt, na kterém se nedá nic měnit. Snad vás bude zajímat, když vám

řeknu, že jsem s ní už často o téhle věci mluvil. Vždycky prohlásila,

že se ode mě nehne. Nemůžu se s ní dát rozvést, poněvadž by k

rozvodu nikdy nesvolila. Nemůžu od ní utéct z příčin, o kterých se

tady nebudu šířit. Ani týrat ji nebudu, už pouhá myšlenka na jakékoli

násilí se mi příčí. Rovněž ji nemůžu prohlásit za nepříčetnou, protože

to není osoba, kterou by bylo možné poslat do blázince. A přece…“

pokračoval po chvilce, „má duše touží po slepě oddané, vroucí lásce,

jaké Cynthie není schopná.“

Pen naslouchala ohromená.

„Cynthie to samozřejmě ví. Domnívám se, že vybrala právě vás,

abyste mě milovala!“

19

„Víte, co mluvíte, pane Dorbane?“ zvolala Pen přísně.

„Vím přesně, co mluvím,“ řekl Dorban klidně. „Žádám vás,

abyste mě milovala.“

Pen vstala.

„Pojedeme teď domů,“ řekl Dorban, „a protože jste odmítla mou

nabídku, nebudeme o té věci dál hovořit. Zapomeňte, prosím, oč

jsem vás žádal. Jestli mi nedůvěřujete a chcete se vrátit do Kanady,

vyplatím vám zítra váš honorář, i kdyby Cynthie protestovala.

Dávám vám své slovo… a El Slikovo slovo platí… že…“

„El Slico!“ ulekla se.

„Ovšem, víte přece, že jsem El Slico. Viděl jsem, jak mluvíte se

starým Beddlem. Ten mě okamžitě poznal. Ano, jsem El Slico, ale

nezmiňujte se o tom před mou ženou, dostala by záchvat, kdyby

věděla, že jsem byl poznán.“

„Pane Dorbane,“ odpověděla překvapená dívka, „jistě chápete, že

tu nemůžu zůstat.“

„Jak si přejete, ale radil bych vám, abyste zůstala. Chcete-li být

spravedlivá, musíte uznat, že jsem byl upřímný a že má metoda byla

naprosto čestná. Kdybych byl vámi, nevrátil bych se do Kanady.

Jestli chcete, můžete říct všechno Cynthii. Nemyslím, že si vás pro

vaši ctnost bude víc vážit.“

Neodpověděla a zbytek odpoledne strávila ve svém pokoji. V

Kanadě by byla z téhle bizarní situace snad nějak vybředla, ale teď

byla v cizí zemi, bez přátel, úplně opuštěná.

Mimoto na ni Dorbanova upřímnost přece jen udělala jistý dojem.

Netušila ovšem, že nejdůležitější zbraní v El Slikově výzbroji byla

právě ta jeho neodolatelná přímost. Přemýšlela, má-li odjet nebo

zůstat, dokud si nenašetří dostatečnou částku peněz, a potom hledat

své štěstí v Londýně. Nakonec se rozhodla, že zůstane, a už téměř v

polospánku si vzpomněla na soudce Herona, který ji při odjezdu řekl,

že někde v Londýně žije Jakub X. Orford, na něhož se může obrátit,

až bude nejhůř.

20

IV

PŘÍJEZD PANA WHIPLOWA

Druhý den byla už v šest ráno na zahradě. Mlha, která celou noc

zahalovala moře jako hustý závoj, se zvedla a Borcombský záliv zářil

v slunci tisíci světly. Seděla na mechovém sedátku a obdivovala se

nádhernému pestrému obrazu, který tu příroda nabízela vnímavému

oku. Bělostné vlny tříštící se o sytě rudé skály Devonshiru, svěží

zelené louky, kousek růžové silnice vinoucí se mezi skalami a v

nejbližším okolí keře rozkvetlých růží, které naplňovaly vzduch

omamnou vůní, to vše jí dalo na chvíli zapomenout na všechny

strasti a úzkosti. Vlevo nad střechami vesnice zářila ve slunečních

paprscích věžička vesnického kostela. Ze svého místa nemohla vidět

branku vedoucí do zahrady, ale jasně slyšela vrznutí otvírajících se

vrátek, a tak zvědavě vzhlédla. V prvním okamžiku časného

návštěvníka nepoznala. Rozhodně ji nespatřil, poněvadž se blížil s

jistou opatrností, jako kdyby měl pochybnosti, že bude vítaným

hostem. Vyhýbal se písčité pěšině, dával přednost trávníku a

nespouštěl oči z oken v přiženu. Pak ji náhle uviděl, vteřinu zaváhal,

ale jako by se byl k něčemu rozhodl, pozdravil ji.

„Dobrý den, slečno,“ řekl velmi tiše.

„Dobrý den.“

Byl to muž, který ji pronásledoval na nádraží před odplutím do

Evropy - Whiplow.

Whiplow se rozhlédl kolem sebe a ušklíbl se.

„Paní Dorbanová už vstala? Předpokládám, že jste jí vyprávěla o

našem setkání v Torontu? Vsadil bych se, že jste mě neviděla na

lodi?“

„Paní Dorbanová odjela do Londýna. Chcete mluvit s panem

Dorbanem?“ zeptala se chladně.

„Proč ne? Můžu vyjednávat s Arturem. Ten chlapík má alespoň

rozum! Ale ona…“

21

Přiblížil se k ní a upíral na ni pátravě své rybí oči. „Je to ale

náhoda, že jsme se setkali v Torontu. Zase důkaz, jak je svět malý.

Neodcházejte, prosím!“

„Pošlu sluhu pro pana Dorbana,“ zvolala, když vtom se Artur

Dorban objevil.

Byl v loveckém a držel v ruce pušku. Pro Pen to nebylo nic

zvláštního vidět ho takhle ozbrojeného, poněvadž na statku hnízdila

spousta divokých králíků a Dorban někdy strávil celé dopoledne

odstřelem těchhle malých škůdců. Ale pro Whiplowa to znamenalo

něco jiného. Tvář se mu znetvořila strachem a s pozoruhodnou

hbitostí se schoval za dívkou.

„Co je to, Arture! Odlož okamžitě zbraň!“ Dorban se usmál.

„Není nabitá, Whipe. Odstup od slečny, zbytečně jsi ji polekal!“

Odložil pušku a přiblížil se s rukama v kapsách.

„Přijel jsi touž lodí jako má žena?“ zeptal se Whiplowa. „Kdepak

jsi byl?“

„Na venkově,“ odpověděl Whiplow s důrazem. „Nebyl bych

přišel, Slik… chci říct Arture, ale měl jsem Ameriky až po krk!“

„Měl jsi nám napsat, byli bychom ti připravili náš nejlepší pokoj

pro hosty a najali vesnickou kapelu, aby tě uvítala na nádraží.“

El Slikova jemná ironie zřejmě skrývala tajnou hrozbu.

„Už asi znáš slečnu Pittovou. Chtěl jsi na ni udělat dojem. Bože,

ty jsi ale záletník!“

Whiplow si navlhčil jazykem rty, ale mlčel.

„Omluvíte nás, slečno?“

Dívka přikývla. Cítila, že je tu zbytečná. Když byli z dohledu,

vrátila se zamyšlená ke své lavičce.

Whiplow všechno vyzradí. Vzpomněla si na ta slova, která

Cynthie šeptala ve spánku na cestě do Toronta. Co řekne? Komu?

Obával se snad Dorban důsledků nějakého zločinu? To nebylo

pravděpodobné. Neskrýval se. Často se procházel s četníkem vesnicí,

kde ho každý dobře znal.

Zlobila se na svou bezradnost, protože nemohla najít východisko

z téhle mrzuté situace. A kupodivu instinktivně vycítila, že El

Slikova hráčská minulost nemá s Whiplowovou aférou co dělat.

22

S povzdechem vstala. Daleko na oceánu, téměř až tam, kde se

moře spojovalo s obzorem, spatřila tmavý obrys lodi. Slyšela za

sebou kroky a obrátila se. Byl to Dorbanův zahradník, jediný

Angličan mezi služebnictvem.

„Dobrý den, slečno. Pozorujete Polyantku“

„Poly… myslíte tu loď tam v dálce? Znáte ji snad?“

„To bych řekl. Včera kotvila v Tor Bay, viděl jsem ji tam. Patří

nějakému bohatému Francouzovi. Je to jachta.“

„Tak veliká jachta! Je to možné?“

Zahradník ze zvyku a z přesvědčení nepřipustil, aby se někdo

obdivoval cizím lodím. Tvrdil, že anglické jachty jsou ještě větší.

Nemůže to odpřisáhnout, ale myslí…

Opustila povídavého staříka. Dorban a jeho host byli v salóně.

Později viděla, že se procházejí v zahradě.

„Whiplowe,“ řekl Artur už asi potřetí, „ty jsi první člověk, který

mi zkřížil plány.“

„Tos tvrdil už několikrát. Ale Arture, jak by to bylo možný?

Nemůžu Ameriku ani vystát, je příliš vážná pro člověka mého ražení,

zvyklého na zábavu a na veselý život vůbec. Můj bože! Nedovedeš si

představit, jak jsou tam lidi vážný. Objednáš si náhodou v restauraci

máslo a tví spolustolovníci budou celý dopoledne přednášet o másle.

A pak, Američani mají spoustu nepříjemných způsobů a zvyků, který

mi jdou děsně na nervy. Zkrátka, už jsem to tam nesnesl.“

„A proto jsi porušil svou slavnostní přísahu, bídáku!“ syčel

Dorban a jeho hnědé oči zlověstně svítily. „Vnímavá duše známého

londýnského zloděje!“

„Ale uklidni se přece!“ bručel Whiplow, ačkoli byl sám neméně

rozčilený.

„Vrátil ses, protože jsi nepochybně prohrál všechny peníze v

Mexiku - peníze, s kterými jsi měl vystačil dva roky. A teď mě chceš

zase ždímat, Whipe, ale já jsem na suchu. Ale přesto ti ještě jednou

pomůžu, dostaneš tolik, aby ses mohl udržet nad vodou. Bude ti to

vypláceno týdně. Běda ti, jestli budeš chtít ze mě ještě něco

vymačkat! Jen se opovaž, Whipe… a umlčím tě! A navždy!“

Whiplow byl jako na trní.

„A bude mi to stačit na živobytí?“ ptal se podlízavě.

23

„To bych řekl,“ odvětil Dorban tak významně, že Whiplow

zbledl. „Nu, pohovoříme si o tom. Ale nejdřív odstraním to děvče.

Pošlu ji do Londýna. Dojdeš do vesnice a odneseš tam telegram pro

Cynthii.“

O jedenácté hodině už tu byla odpověď paní Dorbanové: „Pošli

děvče poledním vlakem do

Londýna. Očekávám je na

Paddingtonském nádraží.“

Za hodinu byla Pen na cestě do Londýna. Odjížděla ráda, cesta jí

přišla vhod, neboř se chtěla poradit s Jakubem X. Orfordem a

odevzdat mu dopis pana Herona. Na nádraží v Londýně proklouzla

kolem nic netušící Cynthie, která na ni čekala, a pospíchala k

podzemní dráze.

24

V

TLUSTÝ PAN ORFORD

Jakub Orford odmítal připustil, že je horko.

„Horko, ano, ale ne tady. Kdyby to bylo v New Yorku! To ano!

Ale v Anglii neříkáme, že je horko, dokud rtuť neprorazí teploměr a

nešplhá po stromech. Ano, pane. A kupodivu, také si na to zvyknete.

Ale tady… a horko! v Londýně nebylo horko od posledního požáru,

a to je už asi šest set let!“

A přece byl pan Orford člověk, jemuž stoupající teplota nemohla

být lhostejná. Měřil asi metr sedmdesát, ale vypadal mnohem menší.

Jeho objem byl vskutku úctyhodný. Jasně modrá očka zářila z

dobromyslné růžové tváře, kterou stáří složilo do nesčetných záhybů.

Přes svých pětapadesát let neměl jediný šedivý vlas. Oblékal se

velmi pečlivě, s vybraným vkusem a jeho obleky měly vždy

dokonalý střih. Nosil vázanku z černého hedvábí, jejíž uzel a záhyby

tvořily jakési pokračování jeho objemného obličeje. Kolem

objemného pasu úzký černý řemen s drahocennou přezkou.

Jakub Orford měl krásný byt ve čtvrtém patře luxusního domu

proti Hyde Parku. Z oken mohl na jaře pozorovat pučící poupata,

zelenající se trávníky a později kvetoucí šeřík i záhony plné rudých a

žlutých květin, jejichž názvy neznal, ale na něž se rád díval.

Pracoval-li pozdě do noci, stávalo se, že k němu doléhaly jemné

zvuky hrající kapely. Potom usedal k otevřenému oknu, dojatě

naslouchal hudbě a pozoroval hasnoucí světla a reflektory

projíždějících aut, připomínající rej svatojánských mušek.

Tabulka na dveřích jeho bytu i dole u vchodu zněla prostě: Jakub

X. Orford. Ačkoli zaměstnával řadu úředníků a různé agenty,

zůstával jeho obchod nebo zaměstnání, jímž si vydělával na tak

nákladné živobytí, trvalým tajemstvím.

Ostatní nájemníci v domě mu říkali jednoduše „ten Američan“

nebo „ten tlustý Američan“. Měli ho rádi, poněvadž to byl hodný,

příjemný člověk, respektovali jeho tajemství, ale jelikož byl

Američan, chovali se k němu s jistou plachostí.

25

Povaha pravého Američana se vyznačuje přísnou vážností, která

je Angličanovi cizí. Každou započatou věc Američan také dokončí.

Ale nejpříznačnějším rysem jeho povahy je, že se ničemu neposmívá.

Angličan se posmívá všemu a všude. Je to onen anglický humor,

který Američan nechápe. Nadávají si, proklínají chyby svých vůdců,

ale neznají posměch, který již svrhl tak mnohou slibnou anglickou

vládu.

Jak už jsme uvedli, nikdo z úředníků pana Orforda neměl ani

potuchy, čím se vlastně jejich šéf zabývá. Jen mlhavě tušili, že řídí

nějaký větší podnik. Bylo však jisté, že nepatřil k onomu druhu

podnikatelů, kteří vám ukážou za malou peněžní odměnu, jak by

vedli váš obchod, kdyby byli vámi, a jistý výnos takto vedené

továrny nebo obchodu pak přemění v čistý výnos svého obchodu.

Nejprve se domnívali, že organizuje paroplavební společnosti. V

jedné velké místností stál obrovský stůl, na němž byla rozložena

mapa obou polokoulí. Zvláštní úředník tu den co den posouval z

místa na místo miniaturní modely lodí. Tenhle malý svět byl

přeplněn tisíci cestovními a nákladními loděmi, plujícími na východ i

na západ, na sever a na jih. Každá sebemenší zpráva týkající se

plavby se dvakrát denně posílala do Orfordovy kanceláře. A nejméně

jednou denně vstoupil Orford do oné velké místnosti a prohlížel si

pozorně mapu.

„Co je tady s tím japonským parníkem Muru, Stangere? Přísahal

bych, že má blíž do Jokohamy než do Šanghaje! Tahle Cunardova

loď už nepluje svým předepsaným směrem, nezastavila se na

Azorských ostrovech. Chcete říct, že jste si ji spletl s americkou

nákladní lodí… že má stejný komín? Hm, ale nákladní loď se třemi

komíny, to je nemožné, vy osle! Opravte to!“ Přitom se dobrácky

usmíval.

Úkolem jedné úřednice zase bylo vyznat se dokonale v železniční

síti celé Evropy. Často zkoušel osobně její znalosti a přesnost.

„Dejme tomu, že cestující jede směrem Como, Basilej, Janov,

Bělehrad, Vídeň. Má schůzku s jedním přítelem ve Vallorbe a s

druhým v Luzernu. Bude mít na to dost času, aniž by ztratil spojení?

Ano? Mýlíte se. Cožpak si myslíte, slečno, že by získal hodinu tím,

26

že se vrací gotthardským tunelem? To je pouhá iluze - hned to

opravte!“

Na stěnách visely velké mapy celé Evropy s přesným záznamem

všech komunikací, letišt, velkých skladů pohonných hmot a skladišt

uhlí. V kteroukoli dobu vám mohl na haléř udat přesnou cenu

mraženého hovězího masa, které by si obchodník chtěl koupit ve

Vigu, v Terstu, v jižní Africe nebo třeba v Colombu.

Ale sám nikdy maso nekupoval a nikdy se nezabýval námořní

nebo železniční dopravou. Zdánlivě neorganizoval nic kromě svého

vlastního příjemného živobytí a práce ve své kanceláři.

Byl hluboce zamyšlený, když mu úřednice přinesla lístek. Nebyla

to obyčejná vizitka, ale jakýsi druh dotazníku, který byl určen pro

nahodilé návštěvníky dožadující se jeho rady či pomoci.

„Penelopa Pittová,“ četl, a dole, kde měl být zaznamenán účel

návštěvy: „Doporučená soudcem Heronem z Edmontonu v Kanadě.“

„Uveďte tu dámu,“ pravil okamžitě. Pen vstoupila, trochu

nervózní a nerozhodná, ale neklid i nerozhodnost rázem zmizely při

pohledu na pozoruhodného muže, který ji přívětivě pozdravil.

„Posaďte se! Jste z Edmontonu, jak vidím. Máte pro mě zřejmě

dopis? Ukažte mi ho, prosím.“

S neobyčejnou rychlostí přečetl dopis a položil ho opatrně na

psací stůl.

Chvíli ji zpytavě pozoroval svýma dobromyslnýma očima a pak

řekl:

„Tak, slečno Pittová, co pro vás můžu udělat?“

Pen mu vyprávěla celý svůj příběh, což nebylo tak snadné, jak se

zprvu domnívala. Nechtěla však prozradit své zaměstnavatele, a

proto neudala ani jejich pravá jména, ani své bydliště.

„Cítím se jako v zajetí. Skutečně, mám nepříjemný pocit, že jsem

unikla jednomu ze svých věznitelů. Má zaměstnavatelka mě očekává

na Paddingtonském nádraží, ale vyklouzla jsem, aniž mě spatřila.

Přijela jsem k vám podzemní dráhou.“

Orford svraštil obočí.

„Opravdu nevím, co bych pro vás mohl udělat. Tím spíš, že v

sobotu odcestuju do New Yorku. Myslím, že není veliký rozdíl mezi

lidmi Starého a Nového světa a ten váš pan Jones… domnívám se, že

27

to není jeho pravé jméno, rozumím, patří k témuž druhu mužů, s

jakými byste se možná setkala v kterékoli kanceláři v New Yorku.“

„Co mi tedy radíte, pane Orforde?“ tázala se dívka.

Mnul si zamyšleně svou obrovskou bradu.

„Přijal bych jeho návrh, slečno Pittová, a žádal bych, aby mi

zaplatil zpáteční cestu do Kanady. Ta jeho přímost se mi nelíbí.

Možná že je to jeho obchodní trik. Má nějaké zaměstnání na

venkově?“

Pen pokrčila rameny.

„Jeho manželka bydlí společně s ním?“

Pen přisvědčila.

„To celou záležitost usnadňuje. Není toho málo, co bych pro

starého Herona a pro kteroukoli Kanaďanku neučinil. Jistě byste

neřekla, že jsem Kanaďan, viďte? Žádejte, aby vám ten prohnaný

Jones zaplatil jízdné do Montrealu nebo do Toronta, a když nebude

chtít platit, přijďte sem a můj vrchní úředník vám vyplatí, kolik

budete potřebovat. Ne, neděkujte, to je zbytečné. Kdybych nebyl tak

zaměstnaný jednou velmi závažnou věcí, mohl bych vám spíš

pomoct, ale teď mám důležitou práci a nebudu mít klid, dokud

nebudu spolu s Olympikem ze Southamptonu na volném moři.“

„Jste velmi laskavý, že mi chcete pomoct, pane Orforde, ani

nemůžu vyjádřit, jak jsem vám vděčná, a bez váhání vás

vyhledám…“

„Mého pokladníka,“ bručel Jakub Orford. „Řekněte mi alespoň,

kde trvale bydlíte, možná že bych pro vás mohl přece jen něco

udělat. Vidím, že nechcete. Zřejmě chcete být samostatná a

nezávislá. Nu, možná že máte pravdu. Je spousta lidí, kteří

vybřednou z nesnází bez cizí pomoci, a zdá se, že k nim patříte i vy.“

Srdečně se s ní rozloučil, a když odešla, okamžitě ji vypustil z

mysli, poněvadž, jak už jsme řekli, Jakub X. Orford měl před sebou

mimořádně důležitý úkol, který vyžadoval všechen jeho talent

zkušeného organizátora, jelikož i nejnepatrnější chybička, i

sebemenší váhavost mohla znamenat život či smrt člověka, o jehož

blaho jevil veliký zájem.

28

IV

JINÝ POHLED NA POLYANTHU

„Drahé dítě, ale nahnala jste mi strachu. Kde jste byla tak

dlouho?“ zvolala Cynthie, když se dívka objevila v hotelu. „Myslela

jsem, že jste se ztratila, a už jsem chtěla telefonovat domů.“

„Jela jsem podzemní dráhou,“ odpověděla dívka klidně, „a

nejsem takové dítě, abych se v Londýně ztratila. Věděla jsem, v

kterém hotelu bydlíte.“

„Ale co jste dělala celou tu dobu? Je to už víc než hodina, co

jsem odešla z Paddingtonu!“

Pen neuměla lhát. Aby pam Dorbanovou uklidnila, předstírala, že

byla na procházce v Hyde Parku.

Večer, když ulehla, řekla Cynthie jakoby mimochodem:

„Doufám, že Artur všechno dobře zařídil,“ ale pak si všimla, že

myslela nahlas, a proto dodala: „Dnes měl Artur návštěvu jednoho ze

svých přátel.“

Dívka věděla velmi dobře, proč ji poslal pryč. Když se příští den

vrátily domů, byl Artur Dorban vážný a upjatý, a jakmile osaměli v

pracovně, choval se téměř hrubě, ačkoli to nebylo jeho zvykem. Od

scény v motorovém člunu se jeho nálada tak změnila, že se Pen ani

neodvážila zmínit o svém návratu do Kanady. A kromě toho poznala,

že vlastně ani nemá v úmyslu podniknout něco tak drastického.

Důvěřovala jeho upřímnosti a to jí částečně vrátilo klid.

Vídala ho teď zřídka. Manželé Dorbanovi spolu vedli dlouhé, a

jak se zdálo, velmi vážné rozhovory a nechávali ji často samotnou.

Jinou novinkou bylo, že vyjížděli bez ní v motorovém člunu na širé

moře, samozřejmě k její velké radosti.

Bez obavy, že bude sledována, procházela se po skalních

pěšinách a trhala květiny. Bylo nádherné odpoledne. Na modré

obloze nebyl ani jediný mráček a mořský záliv hýřil všemi barvami.

Dokonce i rackové, kteří obyčejně od východu do západu slunce za

neustálého křiku obletovali Stone House, se schovali někam do

stinných skal na břehu.

29

Když vystoupila až na vrchol a posadila se do stínu zlatě kvetoucí

kručinky, ucítila náhle vůni hořícího doutníku. Rozhlédla se kolem

sebe, ale nikoho neviděla. Kdo to mohl být? Borcombští obyvatelé

doutníky nekouřili. Artur Dorban holdoval pouze tureckým

cigaretám a mimoto ho viděla v motorovém člunu daleko na moři.

Vstala a v tom okamžiku se objevil na druhé straně keřů mladý muž.

Tvář měl opálenou, jeho pečlivě upravené vlasy měly barvu písku.

„Prosím za prominutí,“ řekl, „obávám se, že vás mé kouření

obtěžovalo.“

Zdál se jí nezajímavý, ale jeho úsměv byl sympatický a celkem

působil dojmem vzdělaného člověka.

„Nevěděla jsem, kdo tu je, ale nevyrušujte se kvůli mně.“

„Tak to vy jste ta Američanka,“ řekl rychle, „myslel jsem si to

hned, jak jsem vás viděl jít nahoru. Je to zvláštní, že jsem se s vámi

až do dnešního dne nikde nesetkal.“

„Vy jste přítel pana Dorbana?“ zeptala se zvědavě.

„Ne, nejsem,“ řekl pomalu a jeho úsměv zmizel. „Neřekl bych, že

jsem Dorbanovým přítelem - ale znám ho velmi dobře. Bydlíte u

něho?“

„Jsem tajemnice pana Dorbana,“ řekla.

„Ach!“ zvolal udiveně. „Jeho tajemnice! To vysvětluje vše. Jeho

služebnictvo je francouzské,“ dodal neopatrně.

Cítila se trochu dotčená, ale cizinec si pospíšil, aby napravil

nepříjemný dojem.

„Byl jsem neodpustitelně nezdvořilý. Musím se vám přiznat, že

se velice zajímám o Dorbana. Pan Whiplow už odejel?“

„Whiplow?“ zeptala se udiveně.

„Ale ovšem! Vy jste se s ním nesetkala? Byla jste v Londýně,

viďte?“

V jeho otázkách bylo něco tak chlapecky naivního, že se nemohla

zdržet smíchu.

„Ano, Whiplow odjel už včera. Nezdržel se tu dlouho.“

„Nemáte náhodou jeho fotografii? Je to asi nesmysl, že vám

kladu takovou otázku, ale přece jen, nemáte nějakou fotografii, kde

by byl třeba ve skupince?“

Zírala na něho s úžasem.

30

„Odpusťte, ale nemůžu s vámi mluvit o hostech pana Dorbana!“

„Chápu to, ovšem, ovšem,“ omlouval se okamžitě, „promiňte mi

mou nezdvořilost!“

Obrátil se, jako kdyby chtěl odejít, ale pak se zastavil.

„Bydlím v Koruně v Torquayi,“ řekl. „Jsem bláhový, že se

domnívám, ale kdybyste náhodou - jmenuju se Stamford…“

„Mills!“ dokončila.

Vyvalil na ni své modré oči.

„Stamford Mills - tak už jste o mně slyšela?“

Neodpověděla. Byl to muž, o němž Cynthie tvrdila, že je

zapřísáhlým nepřítelem jejího manžela.

Nevypadal nikterak strašlivě.

„Nejsem u Dorbanů zrovna oblíbený,“ přiznával se s úsměvem,

„a bezpochyby vás už přede mnou varovali.“ Náhle se odmlčel a v

mžiku zmizel na opačné straně keřů.

Nemohla si vysvětlit, co ten zvláštní spěch znamená.

Ale za chvilku se opět objevil s velkým dalekohledem v ruce.

Pozoroval chvíli upřeně vodní hladinu a pak ho s povzdechem

odložil.

„To nebylo špatné vidět ji pouhým okem,“ poznamenal a ukázal

na nepatrný černý bod na obzoru.

„Uvidíte ji lépe dalekohledem.“ Trvalo to nějakou vteřinu, než

našla předmět jeho pozornosti. Byla to dlouhá černá loď s dvěma

velikými stožáry a černým komínem. Zdálo se, že je zakotvená.

„Milá stará Polyantha,“ zabručel Mills, ale hned se plácl přes

ústa, jako by se byl dopustil neodpustitelné nediskrétnosti.

„Viděla jsem ji včera,“ řekla dívka klidně a podala mu

dalekohled. „Je to jachta, viďte?“

„Ano. Patří mému dobrému příteli vévodovi ďAugille. Je to

výborná loď.“

Nasadil si klobouk, obrátil se a rychle odešel, aniž pozdravil.

Když Pen seděla u čaje s Cynthií, nezmínila se jí o tomhle

zvláštním setkám, ale později se o něm rozhovořila.

„Mills?“ zvolal Dorban prudce. „Co ten tu dělá? Ptal se vás na

něco?“

„Ano, byl velmi zvědavý.“

31

„Ty jsi tvrdila, že je v Londýně,“ obrátil se Dorban na svou ženu

káravě.

„Řekli mi, že je právě v Londýně.“

„Mluvil o někom?“

„Jen se mě ptal, jestli pan Whiplow ještě neodjel,“ odvětila dívka.

Manželé na sebe významně pohlédli. „Doufám, že jste mu

odpověděla, že člověk jménem Whiplow jakživ u nás nebyl, že ho

neznáme!“

„Zdálo se, že to ví, a byl přesvědčený, že nějaký host u vás včera

byl,“ řekla Pen. „Taky jsem si to myslela.“

Dorban ji trápil otázkami, ale čím víc na ni naléhal, tím

zatvrzeleji mlčela o podrobnostech svého rozhovoru s Millsem.

O jachtě nemluvila, zdálo se jí, že taková maličkost nestojí za

zmínku.

Chýlilo se k večeru, když Cynthie dala dívce úkol, o němž už

jednou hovořila.

„Přála bych si, abyste, až budete mít volnou chvíli, vyprázdnila

ten velký kufr v komoře. Je plný mých starých šatů. Mám tu adresu

vetešníka z Torquaye a bude lepší je prodat, než nechat molům

napospas.“

„Můžu to udělat hned,“ nabídla se Pen.

Po několika minutách se vrátila pro klíče.

„Je zavřený?“ divila se Cynťhie. „Nepamatuji se, že bych ho byla

zavírala.“ Otevřela zásuvku svého psacího stolku a vytáhla svazek

klíčů. „Nevím, který je ke kufru, ale jistě se některý z nich bude

hodit,“ řekla a dívka odešla.

Bez obtíží nalezla správné klíče a otevřela víko.

Kufr byl neobyčejně těžký. Cynthie brzy po svém příjezdu

tvrdila, že je jedním ze dvou zcela stejných zavazadel, z nichž druhé

se při dopravě vlakem ztratilo.

Vložka nahoře byla prázdná a Pen ji položila na podlahu. Pak

odstranila arch hnědého balicího papíru, který pokrýval obsah.

Navrchu ležely dva nezarámované lepty. Jeden představoval hlavu

světce, druhý krajinku podobnou Corotovým obrazům. Na nich ležel

lístek, byla to stvrzenka: Obdržel částku 700 liber šterlinků za své

32

dva originály - Hlava sv. Marka a Krajina v Anglii. Podepsána byla:

John Feltham.

Odložila lepty stranou a stvrzenku na okenní římsu v arkýři,

potom odstranila ještě jeden arch papíru a div neklesla ohromením,

protože pod papírem ležely celé balíky anglických bankovek. Byly

tam bankovky všech hodnot, kufr byl jimi napěchovaný. Zírala na to

bohatství a najednou zaslechla za sebou výkřik. Když se ohlédla,

spatřila na smrt bledou Cynthii.

„Můj bože!“ zašeptala žena zničeně.

Než Pen mohla promluvit, chytila ji Cynthie za rameno a vytáhla

ji zpět do chodby.

„Jděte dolů a řekněte…“ Ale Artura Dorbana nebylo třeba volat,

přišel hned za svou manželkou.

„Ty blázne!“ syčela Cynthie. „Ty proklatý blázne! Vždyť jsi

hodil do moře nepravý kufr!“

33

VII

POLYANTHA ZBLÍZKA

Při obědě panovala chmurná nálada a Pen si oddechla, když

konečně mohla odejít do zahrady a urovnat si myšlenky, které se

stále točily kolem tajemství jejích zaměstnavatelů. Dorban hodil do

moře nepravý kufr! Byl to snad ten kufr, o němž Cynthie tvrdila, že

se ztratil ve vlaku? A proč se chtěli zbavit bankovek tak obrovské

hodnoty?

Nesnažili se podat jí nějaké vysvětlení a to bylo špatné znamení.

Vzduch byl nabitý elektřinou. Nebezpečí číhalo všude. Věděla to,

cítila to.

Zaslechla Cynthiin ostrý hlas, který ji volal zpět do onoho

hrůzného ovzduší, a dívka se pomalu vracela s tlukoucím srdcem v

obavách, co jí příští minuty přinesou. Když kráčela pěšinou kolem

domu, zahlédla u svých nohou nějaký lístek. V pološeru poznala

stvrzenku, kterou položila na okenní římsu arkýře. Vítr ji zřejmě

zanesl až na zahradní cestičku. Zastrčila lístek do kapsy svého

pleteného kabátku s úmyslem, že ho odevzdá.

„Pojďte sem, Pen,“ řekla Cynthie a dívka ji následovala do

malého salónu.

Artur Dorban seděl u stolečku, hlavu v dlaních. Když vstoupily,

ani nevzhlédl a díval se upřeně na vzor krajky na stolku.

Dívka zaslechla otočení klíče v zámku a poznala, že je zajatcem.

„Tady je,“ řekla Cynthie hrubě.

Ani teď sebou Dorban nepohnul.

„Tak jí to přece řekni!“ Cynthiina netrpělivost rostla.

„Vysvětlím jí to mezi čtyřma očima,“ pravil a vstal.

Paní Dorbanová pokrčila ironicky rameny.

„Myslím, že bych to taky vydržela,“ prohodila výsměšně a

přistoupila k němu.

„Víš, oč tu jde, Slico,“ řekla. „Tady neexistuje polovičatost ani

kompromis. Jestli to nemůžeš udělat ty, nedovolí-li to tvé něžné

srdce, udělám to sama!“

34

Kývl hlavou, Cynthie na něj vrhla ještě jeden významný pohled,

obrátila se a opustila salón.

Nepromluvil, dokud se za jeho ženou nezavřely dveře.

„Dával jsem vám nedávno příležitost vrátit se do Kanady a

děkoval bych Bohu, kdybyste jí byla využila. Teď už se nemůžete

vrátit ani do Kanady, ani jinam. Je pouze jedno východisko, ovšem

ne to, na které myslí Cynthie. Pamatujete se, co jsem vám říkal ve

člunu?“

Přikývla. Nemohla ze sebe rozčilením vypravit ani slůvko.

„To je to jediné východisko,“ řekl, „ale museli bychom Cynthii

nějak odstranit.“

„Nerozumím vám, co myslíte. Co jsem udělala?“ ptala se

chraptivě.

„Viděla jste něco, co jste neměla nikdy spatřit, a kdybyste věděla

víc o tom, co se zde během posledních dvanácti měsíců stalo, neptala

byste se tak. Už jsem vám řekl, že mám Cynthie až po krk. Teď

musím volit mezi vámi a svou ženou. Jedna z vás musí jít z cesty!“

Zírala na něj očima rozšířenýma hrůzou.

„Jít z cesty?“ tázala se pomalu.

„Tak to vypadá,“ přisvědčil. Pak se jedním skokem ocitl vedle ní,

téměř zkamenělé zděšením. Jednou rukou ji objímal, druhou

přibližovat její tvář ke své. „Podívej se mi do očí,“ šeptal. „Půjdu pro

tebe na popraviště, vyřkneš-li to slůvko, jinak zemřeš, slyšíš mě? Ve

člunu jsem byl chladný, ale nevíš, co mě to stálo námahy. Musíš být

moje! Miluju tě víc než cokoli na světě,“ vybuchl a vášnivě ji líbal.

Pen sebrala všechnu svou energii, vyprostila se z jeho objetí a

zbytkem svých sil ho odstrčila. Rychle vyběhla z pokoje do temné

chodby. Chtěla se dostat po schodech dolů, když ucítila, jak jí něco

sklouzlo přes hlavu. Ještě než jí stáhl ústa, věděla, že je to hedvábný

šátek. Chtěla křičet, ale šátek jí tlumil hlas. Vzápětí byla sražena k

zemi a ztratila vědomí. Když otevřela oči, poznala že leží v salóně na

podlaze s rukama pevně spoutanýma.

„Při sebemenším výkřiku tě umlčím navždy,“ zasyčela Cynthie

hrozivě. Pen ani nepoznávala svou zaměstnavatelku, tak se změnil

výraz její tváře. Její hluboko zapadlé oči zlověstně svítily. Když se

35

ohlédla, viděla Artura Dorbana, jak stojí se založenýma rukama a

zachmuřeně sleduje celou scénu.

„Vstaň,“ poručila Cynthie a dívka s námahou uposlechla.

Cynthie se podívala na hodinky, vzala ze stolu hedvábný šátek a

ovinula ho několikrát kolem dívčiných úst.

Pen viděla, že všechen odpor je marný, mohla jen čekat a šetřit si

síly pro poslední zoufalý boj. Snažila se uvolnit poněkud provaz,

jímž měla svázané ruce a který se jí zařezával do masa, ale marně -

provaz nepovolil. Paní Dorbanová se krutě usmívala.

„Z toho se už nevyprostíš, milé dítě,“ řekla. Ještě jednou zkusila

všechna pouta. „To nepovolí,“ konstatovala ulehčené.

„Pojď, pojď!“ vzala dívku za rameno a vedla ji ke dveřím.

„Počkej!“ křikl Dorban chraptivě. „Až se vrátím, promluvím si s

tebou, Slico,“ pravila měkce.

Odvedla dívku do zahrady a tam jí řekla: „Jestli budeš křičet,

zastřelím tě. Podívej se!“

Přestože byl měsíc zahalený hustými mraky, spatřila Pen v

Cynthiině dlani malý revolver.

Sestupovaly spolu k moři, nejdřív po zahradních stezkách, potom

prošly brankou ve zdi a po stupních vytesaných ve skále až dolů k

loděnici. Cynthie otevřela dveře.

„Nastup do člunu,“ řekla a Pen poslechla.

To přece nemohla být pravda. Neustále si opakovala, že je to jen

těžký sen, ze kterého musí každou chvíli procitnout. A přesto si byla

po celý čas dobře vědoma, že prožívá příšernou skutečnost.

Vstoupila do člunu a Cynthie ji následovala, zvedla kotvu a usedla k

motoru… Člun pomalu vyjížděl na otevřené moře. Pen seděla

skrčená u Cynthiiných nohou a byla polomrtvá strachy.

Měsíc vyplul z mraků a vrhal zvláštní magickou zář na zčeřené

vlnky. Podél břehu blikala tu a tam noční světla, všude panovalo

naprosté ticho, rušené jen hukotem motoru. Člun jel asi dvacet minut

plnou rychlostí, když Cynthie náhle zastavila stroj. Z přídě přinesla

svinuté lano, jeden jeho konec ovinula dívce kolem pasu a odborně

uvázala na uzel. Potom se sehnula a Pen uslyšela skřípot železa, které

leželo na dně člunu jako zátěž. Vybrala dvě silné tyče a položila je

36

děvčeti k nohám: pak je spojila zbývajícím provazem, jehož volnými

konci svázala dívčiny nohy, takže se nemohla ani hnout.

Teď konečně Pen pochopila, jaký hrozný zločin chce Cynthie

spáchat, a div znovu neomdlela. Kousla se do rtů, až krvácela, což to

nebyl pouhý sen? Bylo vůbec myslitelné, aby se lidský tvor mstil tak

ďábelsky za to, že jeho nebohá oběť odhalila náhodou roušku

skrývající jeho tajemství? Věděla přece, kolik zločinů se spáchá rok

co rok, a oběťmi jsou často nevinné ženy…

„Teď tě hodím do moře,“ řekla Cynthie klidně, „a až budeš

mrtvá, vytáhnu tě a odstraním železa.“

Pen zaječela, avšak hedvábný šátek ztlumil její hlas a Cynthie ji

srazila k zemi, ale zoufalství dodalo dívce tolik síly, že se vrhla

celým svým tělem na mučitelku. Zlomek vteřiny stály proti sobě -

obět a vražedkyně, pak se Cynthie zakymácela, divoce vyhodila ruce

do vzduchu ve snaze udržet rovnováhu a s výkřikem spadla do

moře…

Když se dívka podívala přes okraj člunu, viděla, že se Cynthie

opět objevila na hladině a natahovala ruce ke člunu.

Pen se chtěla přiblížit k okraji, ale železa jí v tom bránila,

uchopila provaz svýma spoutanýma, oteklýma rukama a trhala jím

zoufale, až konečně povolil. Stroj pracoval tiše. Pen pochopila, že

má-li si zachránit život, musí dát člunu plnou rychlost. Váhou těla se

jí podařilo otočit pákou a ke své radosti pocítila, jak člun okamžitě

vyrazil kupředu.

Ohlédla se. Cynthie plavala. Pen si vzpomněla, jak se jednoho

dne Dorban chlubil, že jeho žena plave jako ryba. Stáhla si šátek z

úst a vdechovala čerstvý noční vzduch dlouhými bolestnými doušky.

Třásla se na celém těle, každý úd ji nesnesitelně bolel a pociťovala

silnou závrat.

Když se trochu vzpamatovala, bylo její první starostí zbavit se

toho strašlivého železa, které jí tížilo kotníky a znemožňovalo pohyb,

posadila se a tak dlouho cloumala uzly, až konečně povolily. Nyní

byla volná, jen ruce měla ještě spoutané.

V jedné ze skříněk pod sedadlem měli Dorbanovi příbory, vytrhla

dvířka a skutečně tam našla nůž. Posadila se na podlahu, s nožem

mezi koleny, a pilovala tak dlouho, až měla ruce volné.

37

Když se opět vrátila k motoru, bylo její první myšlenkou hodit

nenáviděná železa přes palubu, oddechla si ulehčením, když je

viděla, jak mizejí pod vodou. Poohlédla se po břehu, ale široko

daleko nebyla vidět země.

Kam plula? Na širé moře, tím si byla jistá, ale nepocítila při té

myšlence strach. Skutečné nebezpečí už minulo. Chtěla se dostat

pryč, jen pryč! Doufala, že objede Portland Bill, Weymouth ležel na

opačné straně, velmi vzdálený od Borcombe, ta myšlenka ji

uklidňovala.

Ještě ani teď nemohla uvěřit, že všechno, co prožila, nebyl zlý

sen, ale skutečnost.

Nicméně její přirozená praktická mysl nabyla opět vrchu a dívka

prohlédla celý člun, aby našla zásoby. S benzínem mohla vystačit

ještě jeden celý den, ale potraviny ani voda na palubě nebyly.

Nalézala se však tak blízko pevniny, že se o to ani moc nestarala.

Mohlo být asi jedenáct hodin. Pen doufala, že za svítám už bude

ve Weymouthu. Necítila se ospalá, teprve kolem půlnoci ji přemohla

únava, takže jen s námahou udržela oči otevřené. Ale ospalost ji

okamžitě přešla, když poznala, že vjela do husté mlhy.

Znovu prohledala celý člun, ale kompas nenašla. Než vjela do

mlhy, byla téměř na úrovni portlandského majáku, a proto se jí zdálo

nejmoudřejší plout stále podél břehu a poslouchat, neuslyší-li

signály. Zmírnila rychlost člunu a řídila ho stále sem a tam. Pak

náhle vyjela z mlhy. Avšak když se rozhlédla, po pevnině nebylo ani

památky, na východní obloze viděla šedý svit blížícího se dne a

napravo pomalu plující loď, která se bezpochyby právě vynořila z

oné mlhy. Při pohledu na ni jí srdce poskočilo radostí. Tady byla

konečně záchrana.

Pen vstala a volala o pomoc. Zaslechla nějaký hlas na můstku a

najednou se ocitla v bílém oslňujícím světle reflektoru. Znovu volala

o pomoc a muž na můstku konečně odpověděl:

„Otočte člun k zádi pod můstek na levé straně lodi!“

Byl to dutý hlas muže mluvícího megafonem. Nařídila člun

směrem k zádi lodi, a když zvedla oči, spatřila zlatá písmena, ale

jméno lodi nemohla přečíst. O minutu později se již člun kolébal

38

vedle narychlo spuštěného můstku a námořník ji vytáhl na malou

plošinku dole u můstku.

„Přineste ženu na palubu, ale člun odrazte!“

Napolo v mdlobách mohla dívka pouze očima vyjádřit svůj údiv,

když námořník odkopl člun a ponechal ho vlnám napospas. Kolena

se pod ní třásla, když se konečně ocitla na palubě, kde ve světle

lampy stál muž oblečený do fialového pyžama.

„Něco tu není v pořádku?“ řekl dunivě. „Něco se stalo?“

Dívka ho poznala okamžité.

„Ach, pane Orforde!“ zasténala a klesla na jeho široká prsa.

„Něco tu skutečně není v pořádku,“ mumlal pan Jakub X. Orford.

„U všech ďasů, co děláte na mé Polyantě.“

39

VIII

STEVARDKA

Když se Pen ráno probudila, viděla, že se nalézá ve velké a

vzdušné kabině. A když si všechno důkladně prohlédla, zjistila, že to

je skutečně přepychová kabina. Závěsy byly z drahocenného

modrého hedvábí a její lůžko mělo stříbrné kování. Na podlaze ležel

tlustý modrý koberec a celá kabina byla vykládaná růžovým dřevem.

Nescházel ani malý psací stůl se stříbrnou elektrickou lampou, vedle

tří přihrádek s knihami vázanými v kůži stála pohodlná lenoška.

Ani si nepamatovala, jak se dostala na lůžko, nebyla svlečená,

někdo jí pouze rozepnul sukni v pase a zul střevíce. Nechtělo se jí

vstávat, toužila ležet a naslouchat jednotvárným úderům lodního

šroubu, užít si ještě chvíli jemně kolébajícího pohybu, který tak

uklidňoval a uspával. Byla na lodi, ale nechtěla přemýšlet, jak se sem

dostala. Proti její vůli se jí vybavily události minulé noci, ale

vzpomínala na všechno utrpení s klidem, ba chladnokrevně.

Jedno zvonění… to muselo být už půl osmé. Vtom zaslechla

klepání na dveře.

„Vstupte,“ řekla a sama se podivila svému slabému hlásku.

Čekala, že přijde stevardka, ale vešel námořník v modrém

stejnokroji. Byl vysoký, a jak si Pen všimla, velmi hezký, ovšem

zapomněl smeknout.

„Přinesl jsem vám čaj, slečno. Nevím, pijete-li ho s cukrem nebo

bez, a myslím, že bych udělal lépe, kdybych přinesl hned celý

podnos se všemi nezbytnými hloupostmi… na to jsem si

nevzpomněl, až teprve tady.“ Postavil šálek opatrně na noční stolek a

Pen byla tak udivená, že zapomněla odpovědět. Ještě se nesetkala s

námořníkem, který by byl tak zdvořilý a mluvil tak vybraně. Měl

hrubé a tvrdé ruce, ale choval se a hovořil jako gentleman.

„Děkuju vám,“ řekla a podepřela se o loket. „Byl byste tak laskav

a zavolal stevardku?“

„Já jsem tady stevardka,“ řekl velmi vážně a vzdor své slabosti se

musela Pen dát do smíchu.

40

„Kdo mě sem v noci přinesl?“ zeptala se.

„Já jsem vás přinesl. Spala jste tak tvrdě, že vás nebylo možné

vzbudit. Dovolil jsem si uvolnit poněkud… hm… váš oděv.“ Díval

se na ni ještě vážněji. „Byl jsem rád, že nenosíte šněrovačku, asi

bych se dostal do rozpaků. Když dovolíte, připravím vám lázeň.“

V rohu kabiny byly dveře, jichž si nevšimla, a těmi nyní zmizel.

Zaslechla šplouchání tekoucí vody.

„Vyčistil jsem vám také střevíce,“ řekl. „Máme na lodi všechno,

co budete potřebovat, ovšem kromě dámských šatů, ale doufám, že i

to brzy vyřešíme.“

„Kde jsem?“ zeptala se.

„Na dobré lodi jménem Polyantha,“ řekl.

„Polyantha“ Vzpomněla si, že to byla loď, kterou pozoroval

Stamford Mills. Jaká prazvláštní náhoda! „Musím se obléknout dřív,

než se dostaneme do přístavu. Kdybyste mi přinesl jehlu a nitě,

pokusila bych se upravit si aspoň trochu své roztrhané šaty.“

Diskrétně zakašlal.

„Cítím, že vám nemohu zatajit, že neplujeme do žádného

přístavu, podnikáme velice dalekou cestu.“

„Ale jistě byste mě mohli vylodit v některém přístavu?“ ptala se

udiveně.

Potřásl hlavou.

„Obávám se, že ani to nebude možné.“

„Ale já přece nemůžu podniknout tak dlouhou cestu. Nejsem

připravená - a mimoto…“

„Můžete poslat svým přátelům zprávu, že jste v bezpečí,“ řekl.

Pen Pittová si v tu chvíli uvědomila, že vlastně nemá vůbec žádné

přátele, se kterými by se mohla spojit, a rázem zesmutněla.

„Zdálo se mi to, nebo to byl opravdu pan Orford, koho jsem v

noci spatřila?“

„Ano, byl to pan Orford,“ odpověděl námořník rychle.

„Jede touhle lodí do Ameriky, viďte?“ ptala se, poněkud

upokojená.

„Ne, nejede do Ameriky. Právě v tomhle okamžiku se ubírá k

snídani.“ Uklonil se a odcházel, ve dveřích se však ještě jednou

obrátil.

41

„Můžete zavřít dveře na závoru nebo na zámek, kupodivu, tenhle

zámek je v nejlepším pořádku. Obvykle zámky na lodích v kabinách

nefungují. Klíč najdete v zásuvce psacího stolku napravo.“

Zvláštní člověk, pomyslela si Pen. Když později otevřela kabinu,

uviděla přede dveřmi své střevíce. Kabina vedla na horní palubu, a

protože vanul ostrý vítr, položila „stevardka“ na střevíce železné

klínky, aby vítr lehkou obuv nesmetl do moře, při pohledu na železa

se dívka zachvěla.

Za několik minut vystoupila na palubu.

„Dobré jitro, slečno Pittová,“ zaslechla za sebou.

Když se obrátila, spatřila mladého muže, který se zřejmě bavil

jejím údivem.

„Nejste pan Stamford Mills?“ tázala se.

„To je moje jméno,“ odpověděl. „Měl jsem už potěšení poznat

vás včera.“

„Ale… ale…“ koktala. „Co tu děláte?“

„Nechtěla byste se seznámit s naším lékařem, doktorem

Fraserem?“

Doktor Fraser byl zamlklý Skot s přísným pohledem. Díval se na

ni tak, jako by považoval její přítomnost na lodi za zločin. Proto se

hned zeptala, jsou-li na jachtě nějaké ženy.

„Kromě vás ani jediná,“ řekl Mills, „a jak jste se dostala na tuhle

jachtu, je mi záhadou. Nic jsem o tom nevěděl, až dnes ráno mi

vyprávěli, že vás sebrali daleko na moři v malém motorovém člunu.

Co jste, u ďasa, dělala v noci na moři?“

„Chtěli mě zavraždit,“ řekla Pen klidně. Mills se zarazil.

„Zavraždit? Jak to myslíte? Kdo vám chtěl ublížit?“ Potřásla

hlavou.

„Kdybych vám všechno vyprávěla, myslel byste, že jsem se

zbláznila, poněvadž něco takového se může přihodit jen v šílených

snech nebo v románech. Dokud se nedostanu na břeh, neřeknu to

nikomu, a možná že ani potom…“

„Ale musíte mi říct pravdu,“ řekl rozkazujícím tónem, a když

viděl, jak zatvrzele mlčí, dodal: „nebo panu Orfordovi.“

42

„Znáte pana Orforda?“ ptala se udiveně. „No ovšemže ho znáte.

Proč je pan Orford na Polyantě Myslela jsem, že je na cestě do

Ameriky.“

„Byla to Cynthie nebo Artur?“ trval na svém Mills. „A proč?

Zjistila jste něco nebo…“

„Co?“ tázala se vyzývavě.

Kousl se zamyšleně do rtů.

„Cynthie Dorbanová je nesmírně žárlivá a nemá ani krapet

soucitu. Její první manžel zemřel za podivných okolnosti a já si

myslím, že…“ najednou se zarazil.

„Tady je pan Orford,“ pokračoval Mills a šel vstříc žoviálnímu

tlustému muži. Potom se oba obrátili a přistoupili k dívce.

„Well, musím se přiznat, že jsem s vámi nepočítal,“ pozdravil ji

Orford. „Víte, čím jste, mladá dámo? Jste malým oblázkem v

jemném stroji mé organizace, jste pátým kolečkem, devátou dimenzí,

jste tu zkrátka trochu zbytečná! Něco s vámi musíme udělat. Ano,

rozhodně.“

„Překážím vám tak moc?“ zeptala se provinile.

„Možná že nám budete překážet,“ řekl opatrně Orford. „V tomhle

okamžiku nám však překážíte tak málo jako kvetoucí růže v arabské

poušti. Jste hvězdičkou na zachmuřené obloze, ale především jste

velmi nápadná, a to mě trápí.“

„Mohl byste mě někde vylodit?“ tázala se.

„To je vyloučené, milá dámo, nemůžu vás vylodit,“ řekl

rozhodně. „Neexistuje přístav, kde bych mohl přistát. Musíte s námi

putovat oceánem jako malý mořský ježek, tak je to! Snad vás poslala

sama Prozřetelnost. Opravňuji vás, abyste s námi sdílela všechny

zásoby, ale musím vás upozornit, že vám nemůžeme posloužit

novými šaty, a pudr a tyčinky na rty a na obočí tu taky nemáme. Jste

v čistě mužské společnosti a prostředí, a dokud nedoplujeme do

jižního Tichého oceánu, nevím, co bych pro vás mohl udělat, leda by

ta…“ Pohlédl na ostatní, sešpulil rty a zavřel oči. „Ale myslím, že

máte malou naději, že by vám něco podobného mohla poskytnout.“

Pen byla zvědavá, kdo je ta tajemná „ona“. Nemohla ovšem tušit,

že je to loď s nákladem nafty, kterou Orford najal a s níž se měli

setkat na moři.

43

„A teď, mladá dámo,“ řekl, „teď mi povíte, co se stalo a jak jste

se zde vlastně ocitla?“ Zavěsil se do ní a vedl ji na zadní palubu, kde

stály velké skládací židle s červenými poduškami.

„Obávám se, že nebudu s to říct všechno, pane Orforde. Tenhle

případ je tak vážný, že o něm nemůžu s nikým mluvit, pokud

neoznámím vše policii.“

„Tak je to zlé?“ divil se a pátravě ji pozoroval přivřenýma očima.

„Tedy také paní Dorbanová, jak mi Mills vyprávěl. Byl to

Dorban, kdo vás chtěl připravit o život? Hm, rozumím,“ kývl hlavou,

„asi ne. Chtěla vás zavraždit? Ani mi to nemusíte říkat, vidím, že

chtěla. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že je toho schopná. Lidé

obyčejně nejdou tak daleko, jen jeden z třiaosmdesáti tisíc sedmi set

pětačtyřiceti má vražednické sklony a právě vy jste měla to neštěstí

setkat se s takovou ženou, slečno Pittová. Jak se jmenujete křestním

jménem? Penelopa, hm… družka Odysseova. Řekněte mi, oč vlastně

jde, prosím!“

„Řekla jsem vám toho až příliš mnoho,“ odmítla Pen svéhlavě.

„Za žádnou cenu nechci figurovat při nějakém soudním lícem a za

těchto okolností by se dalo všechno těžko dokázat.“

Přikývl.

„Jak tu dámu znám, už si připravuje svědecké výpovědi, že jste to

byla vy, kdo ji chtěl zavraždit. Bože, kdybych byl tušil, že jste u

Dorbanů!“

„Jaký by v tom byl rozdíl?“ zeptala se, ale ani Orford nebyl v

náladě svěřovat se.

Když se vrátila do kabiny, uviděla svého námořníka, jak jí

upravuje lůžko. Bylo zřejmé, že v tom měl praxi. Chvíli ho tiše

pozorovala, jak zručně zachází s prostěradlem a s pokrývkami, jak jí

převléká polštáře.

„Děkuju vám,“ řekla.

Rychle se obrátil a na vteřinu se zarazil.

„Myslím, že vaše kabina je teď v pořádku, slečno.“

„Mimochodem, jak se vlastně jmenujete?“ zeptala se Pen.

„Jak se jmenuju? Abych se vám přiznal, ještě jsem o tom

nepřemýšlel. Jak by mi slušelo například jméno John?“

„Bude to tedy John,“ řekla vesele.

44

„Přejete si ještě něco? Bohužel, nemáme na lodi květiny, ale

kdybyste chtěla něco zeleného, máme v lednici karotku…“

„Nepřeju si nic zeleného,“ přerušila ho dotčena jeho důvěrností.

Ale když odešel, styděla se za svou příkrost.

K jejímu údivu jí byl lunch podán v její kabině, usoudila, že její

spolucestující netouží setkat se s ní při jídle. Nicméně John jí

vysvětlil věc jinak.

„Pánové jsou přesvědčeni, že by vám nebylo příjemné sdílet

jejich společnost, když jste tu jediná žena. Po lunchi vás navštíví náš

kapitán. Není to zlý člověk, ale nemá smysl pro humor… ačkoli je to

Skot!“

Vždycky se domnívala, že lodní kapitán je bytost, kterou musí

každý námořník chovat v úctě, a byla tím víc překvapená, když

konečně přišel kapitán Willit. Byl to starý pán divokého vzezření,

který se na ni díval zpod svého hustého šedivého obočí planoucím

pohledem a po krátké rozmluvě se poroučel.

Později poznala, že Polyantha je motorová jachta s nečetnou

posádkou a že skrývá nějaké tajemství, jemuž se marně snažila přijít

na kloub. Neméně zvláštní bylo chování důstojníků a ostatních

cestujících vůči jejímu stevardovi Johnovi. Žádný s ním nikdy

nemluvil, a když se John osmělil pronést svůj názor na některou věc

nebo udělal nějakou žertovnou poznámku, což se stávalo velmi často,

ignorovali ho. Nicméně se zdálo, že mu to poněkud mrazivé ovzduší

jde k duhu.

Druhým pozoruhodným členem posádky byl námořník, který

seděl celý den na přídi a kouřil od rána do večera nekonečnou řadu

doutníků. Byl to muž s širokými rameny, býčí hlavou a hrubou tváří,

svou krátce ostříhanou hlavou, rozpláclým nosem a masivními

tvářemi dělal dojem boxera. Už sama jeho neobyčejná lenost by byla

vzbudila její pozornost, ale ještě podivnější bylo, že ustavičně nosil v

koženém pasu dva revolvery s dlouhými hlavněmi, po každém boku

jeden. Zvedl hlavu, když viděl, že ho pozoruje, a stáhl obličej v

ohyzdný úšklebek, který měl představovat úsměv. Pak jí k její

nelibosti opatrně pokynul, zprvu myslela, že se to stalo jen náhodou,

ale když pozvedl ruku a poslal jí polibek, obrátila se a odešla.

„Co se stalo?“ ptal se jí stevard.

45

„Ten námořník…“ začala poněkud nesouvisle. „Ne, nebylo to

nic. On… Myslím, že námořníci už jsou takoví.“ Pokoušela se

usmívat, ale John se nedal zmást. „Urazil vás?“

„Trochu - poslal mi polibek rukou. Asi si myslel, že jsem…“

Avšak než mohla dokončit větu, John se obrátil a běžel

chodbičkou na dolní palubu. Viděla, jak jde rychle k velkému

námořníkovi, a pak se stala podivná věc. Muž s brutální tváří

vyskočil, spustil obé ruce na rukojeti svých pistolí a vytáhl je. Potom

spolu chvíli hovořili, náhle se John obrátil a Pen viděla, že je celý

sinalý.

„Už vás nebude obtěžovat,“ řekl krátce a odešel.

46

IX

NA ÚTĚKU

Jméno líného námořníka bylo Hollin, dověděla se to od Millse,

ale mladý muž jí nechtěl podat žádné bližší vysvětlení.

„Proč pořád nosí pistole?“

„Taky to nechápu, patrně trpí stihomamem.“

K večeru se Hollin objevil na horní palubě. V jednom koutku úst

doutník, ruce v kapsách, kráčel pomalu po palubě až k nejzazšímu

konci a pak zmizel znovu na přídi.

Žádný z hostů mu nevěnoval pozornost. Starý kapitán, který stál

vedle Orforda, na něho vrhl opovržlivý pohled, ale zdržel se jakékoli

poznámky.

Jinak ovšem panovala na lodi přísná disciplína. Pouze John a

nadutý Hollin zjevně nezachovávali lodní pravidla, ale abychom

Johnovi nekřivdili. Nedopouštěl se ničeho, co by budilo pohoršení,

kromě snad svého zlozvyku míchat se do hovoru. Bobby Mills byl

stále něčím zaměstnán ve své kabině.

Orford a Mills byli zřejmě jediní cestující na jachtě. Ještě se

musíme zmínit o prvním, druhém a třetím důstojníkovi, pak o prvním

inženýrovi a jeho pomocníkovi, šesti námořnících, proviantním

důstojníkovi a kapitánovi.

Klid, který na jachtě panoval, narušil obyčejně jen příchod

telegrafisty, který nosil bezdrátové depeše. Pak nastal shon a shluk

kolem pana Orforda. Ten se rázem probudil ze své letargie a začal

rozdávat rozkazy.

Jednoho dne po takové konferenci změnila Polyantha směr. Loď,

která původně plula na západ, se nyní obrátila a plula jižním směrem.

A pluli také mnohem rychleji, jak dívka poznala. Paluby se začaly

chvět a vlny nepřestávaly omývat příď Polyanthy, která zanedlouho

znovu změnila směr na východ a posléze zpět na jih.

Odpoledne se jeden námořník vyšplhal na stožár a pozoroval

dalekohledem obzor. Toho večera panovala na palubě pochmurná

nálada. Mills odpovídal jednoslabičně na všechny Peniny poznámky

47

a i pan Orford se halil v mlčení, myslela, že dřímá, avšak mozek

Jakuba X. Orforda pracoval tak horečně jako sotvakdy předtím.

Jediným člověkem který si zachovával dobrou náladu, byl John,

její stevard. Podával jí oběd a přinášel jí kávu na palubu, když

odcházela večer do kabiny, nalezla jej schouleného před ní. Tiše

vstal, když se přiblížila.

„Přejete si něco, než si půjdete lehnout, slečno Pittová?“

„Ne, děkuju vám, Johne,“ řekla.

„Přinesl jsem vám trochu minerálky. Upozornil jsem vás, že

kabina se může zamykat. V kolik hodin vám mám ráno přinést čaj?

Budete mi muset otevřít ráno dveře a vzít si ho. Jsem sice dobrý

stevard, ale trochu stydlivá komorná. Co dělá panstvo na palubě?“

zeptal se a pohlédl na Peniny spolucestující.

„Nejsou právě veselí,“ přiznala. „Mohl byste mi říct, Johne, kam

plujeme?“

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl. „Domnívám se, že

Panamským kanálem k Jižnímu moři.“

„Čí je to loď?“

„Zapomněl jsem jméno toho pána, je to francouzský kníže, ale

muž, který Polyanthu najal, je náš ctnostný Xenokrates.“

„Pan Orford?“ tázala se udiveně dívka.

„Pan Orford,“ přikývl John.

„Znáte ho dobře?“

„Setkal jsem se s ním poprvé na palubě téhle lodi,“ odpověděl

John rychle. „Chtěla jste něco říct, viďte? Nechtěla jste se mě snad

zeptat, jak je to možné, že muž mých schopností může vykonávat tak

podřízenou práci na jachtě?“

„Bylo mi to divné,“ přiznala se.

„Je to velmi zvláštní,“ řekl s důrazem. „Vlastně ani nevím, jak

bych vám svou přítomnost na jachtě vysvětlil, ale nabídnu vám

vysvětlení, které můžete a nemusíte přijmout. Představte si chudého

skotského studenta, který jde o prázdninách na moře, aby si vydělal

na kolej. Jak se vám to zamlouvá?“

„Nezamlouvá se mi to vůbec.“ V té chvíli si Pen uvědomila, že

rozmluva zašla příliš daleko, kývla hlavou a zmizela v kabině.

48

Slyšel, jak zamyká, a teprve potom spokojeně odešel. Když

popošel několik kroků, vynořil se ze tmy Hollin, který se schovával

za sloupem po celou dobu, co John hovořil s dívkou.

„Nech toho, kamaráde,“ řekl John podrážděně, „a jdi si lehnout!

Proč vlastně ještě nespíš?“

„Protože mě ani nenapadne jít spát, dokud ty nejsi v posteli,“

odpověděl Hollin. Jeho hlas zněl chraptivě a zlomeně. „Co si myslíš,

ty chytráku! Nikomu nedovolím, aby se nade mnou vyvyšoval. Znám

dobře svý práva. Přemýšlel jsem o tom a řeknu ti, co se stane. Toho

tlustýho chlapa to bude stát dvacet tisíc. Ani o penny míň. Dvacet

tisíc a mě musí vylodit v Jižní Americe.“

John vyndal cigaretu z kapsy kalhot a zapálil si.

„Jsi bestie,“ řekl krátce a chtěl odejít, ale Hollin ho zadržel.

„Nespěchej tak, kamarádíčku,“ zasyčel. „Kdo je ta sukně?“

„Koho myslíš?“ John se rychle obrátil.

„Ta sukně nahoře v kabině. Tak kdo je to? Je hezká jak obrázek.“

Olízl si mlsně masité rty.

„Holline!“ zvolal John, ale jeho hlas zněl měkce. „Chceš se dostat

do Jižní Ameriky? Jestli opravdu chceš, pak se o té dámě víc

nezmiňuj. A dej si pozor! Jestli jí budeš obtěžovat, chytnu tě a ani tvé

flinty tě nespasí. Nezapomeň na to!“

„K čemu tolik řečí?“ kňoural Hollin. „Copak jsem se nechoval

jako gentleman celou dobu? Neoddělal jsem snad Crawleyho, když

tě chtěl chytit?“

„Lžeš!“ odpověděl John klidně. „Nepotřeboval jsem, abys zabil

Crawleyho…“

Penina kabina byla nad přídí. Dvě okna kabiny, pod níž oba muži

hovořili, byla otevřená a dívka, která se opírala o římsu a pozorovala

moře ozářené světlem měsíce, zaslechla nejdřív nesrozumitelné

mumlám a pak Johnův hlas.

„Zabil Crawleyho.“

Kdo byl ten neštastný Crawley? A co měli ti dva muži, tak

odlišní, společného?

Vtom hlasy umlkly, a když se ještě jednou přesvědčila, že dveře

jsou dobře zavřené, lehla si a za několik minut pevně usnula.

49

Později v noci se náhle probudila ze sna, loď se tak naklonila na

bok, že jen stříbrná tyč u jejího lůžka zabránila, že nespadla na zem.

Odhrnula záclonu a vyhlédla ven. Daleko na obzoru spatřila blikavé

světélko a po chvilce zaslechla klepání a zvonění. Vzpomněla si, že

nad ní je lodní můstek a že zvuky, které zaslechla, pocházejí

pravděpodobně od lodního telegrafu.

Pak rozeznala kapitánův hlas.

„Je tady. Chytali jsme její signály celé dvě hodiny. Myslíte, že

nás viděla?“

„Určitě ne, světlo bylo víc než deset mil od nás. Kolik je hodin?“

otázal se hluboký hlas, který mohl patřit pouze panu Orfordovi.

„Dvě hodiny po půlnoci. Za půldruhé hodiny začne svítat.

Děláme teď dvacet šest uzlů, a pokud je nenapadne plout naším

směrem, ztratíme ji brzo z očí.“

Nastalo dlouhé ticho a Pen si už myslela, že oba muži odešli, ale

pak znovu zaslechla hlas pana Orforda.

„Co to bylo?“

„Letadlo,“ odvětil druhý lakonicky. „Slyšel jsem ho před

hodinou. Jsou všechna světla zhasnutá, Simpsone?“

„Ano, pane.“

„Lodní světla taky?“

„Ano, pane.“

„Jděte na obě paluby a podívejte se, jestli hlídky nekouří.“ Pak

zazněl jeho hlas mluvící do lodního telefonu: „Strojovna… jste to vy,

Ferly? Možná že je vidět z komínu světlo! Zařiďte to, aby byla úplná

tma.“

Údery lodního šroubu náhle ustaly a rozhostilo se naprosté ticho.

Za chvíli zaslechla Pen nový zvuk. Bylo to bzučení, které se

proměnilo ve skřípot, jako když pilka řeže velmi tvrdé dřevo. A zvuk

znovu pomalu utichal, až zanikl úplně. Po delší době naprostého

ticha uslyšela nad hlavou rychlé lehké kroky a další muž řekl:

„Právě jsem to zachytil, pane. Admiralita to všude rozšiřuje.“

„Co je to?“ zlobil se kapitán.

Muž nejspíš odříkával zprávu zpaměti, poněvadž všechna světla

na lodi byla podle rozkazu zhasnutá.

50

„Všem lodím jedoucím oceánem od Dungenessu až k Lands

Endu. Oznamte Admiralitě okamžitě rádiem, zda někde nebyly vidět

trosky letadla.“

„Proklatý Hollin s tou svou čepicí. Věděl jsem, že to všechno

pokazí!“

Pen se vrátila k svému lůžku, sedla si na okraj a složila ruce do

klína. Už věděla, proč se loď tak naklonila na bok: změnili znovu

kurs a dívka si vzpomněla, že se to stalo během dne již několikrát.

Čeho se obávali? Proč byla všechna světla zhasnuta? Polyantha

chovala tajemství… tajemství spojené nějakým způsobem s

Hollinem a jeho čepicí.

Se slabým úsměvem ulehla. Když usínala, zaslechla znovu

zvonění telegrafu a dunění lodního šroubu, jachta nyní plula plnou

rychlostí.

Ráno ji vzbudilo diskrétní klepání na dveře kabiny a stevard John

se ptal:

„Neměla byste nic proti kondenzovanému mléku? Naše kráva

není dnes ve své kůži.“

51

X

LÉK PROTI HOREČCE

Ráno bylo chladné a obloha zatažená, moře už ztratilo svou

neporušenou hladkost. Vítr mocně dul a opíral se v pravidelných

přestávkách o boky Polyanthy, jejíž paluby co chvíli omývaly vlny a

déšť.

Pen byla ráda, že má teplý svetr, a když se John objevil s

pánským kabátem z vlněné látky, přijala ho s povděkem a dovolila,

aby jí vyhrnul příliš dlouhé rukávy a zapnul kabát ke krku.

„Je to ten nejmenší kabát, který na jachtě máme,“ vysvětloval

John. „Myslím, že patří Bobbymu Millsovi.“

„Říkáte mu taky Bobby, když s ním mluvíte?“ zeptala se dívka se

zájmem.

„Neoslovuji ho vůbec,“ řekl John chladně. „Náhodou je to jeho

pravé jméno, nemůžete všude větřit nějaké tajemství. Myslím, že mu

výborně sluší, je to nejlepší člověk na světě, přímý jako…“

„Znáte ho asi dobře.“

„Znám ho trochu. Všichni znají Stamforda Millse, aspoň z

doslechu, dokonce i prachobyčejný student z Aberdeenu.

Mimochodem, dohodli jsme se, že budu hrát tuhle roli?“

„Ne,“ odpověděla přísně.

„Tak dobře. Co si přejete k snídani? Máme vejce se slaninou a

slaninu s vejci. Máme taky šunku, která vypadá jako slanina.

Můžeme vám nabídnout kotletky a la française nebo a la

américaine. Nebo jemné druhy ryb v konzervách… což je prý

zamilované jídlo všech dobrých lidí z Edmontonu…“

„Kdo vám řekl, že jsem z Edmontonu?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Sama jste mi to řekla,“ odpověděl bez váhání. „Když jsem vás

ukládal na lůžko, mluvila jste ze spaní!“

„Johne,“ řekla Pen, „moc si dovolujete.“

Celý hovor byl veden pootevřenými dveřmi. Pen si potom řekla,

že není správné pokračovat v něčem, co se podobá flirtu s pouhým

námořníkem. Obávala se, že by si to ostatní mohli tak vykládat.

Nicméně nemohla s Johnem jednat jako s nevzdělaným námořníkem.

Nebyl důvod, proč by nemohla přijímat jeho zdvořilosti, rozhodla se

52

ale, že bude k tomu příjemnému stevardovi tu a tam odměřenější a

méně důvěrná.

Nemůže ho ale úplně přehlížet. John byl jediná osoba, která jí

mohla poskytnout nějaké zprávy. Vycítila, že klidný pan Orford

nejeví vůči ní sice otevřené nepřátelství, ale nadšené přátelství to

rozhodně nebylo. Z nějakých zcela neznámých příčin působil její

příchod na Polyanthu rušivě, ale jaký to byl plán, který nevědomky

zkřížila, to nebyla s to vypátrat. Bylo to všechno tak záhadné, tak

nevysvětlitelné… Nezdálo se, že by dobrácký pan Orford byl jen na

zábavní cestě. Nemohla ho ale podezírat ze zločinu. A že by

nemotorný Bobby Mills měl něco na svědomí, zdálo se jí rovněž

nemyslitelné. A přece… proč prchali tak zběsile Kanálem? Proč

měnili stále kurs a zhasínali světla? A Hollin, ten ohyzdný muž se

svým věčným doutníkem, jakou ten hraje v tom dramatu úlohu?

Čím víc o tom přemýšlela, tím byla zmatenější. Její vlastní těžké

postavení jí starosti nepůsobilo. Byla nezávislá a bylo jí lhostejné,

pluje-li Polyantha k tichomořským ostrovům či do oblastí Ledového

moře. Avšak - a to bylo nejpodivuhodnější - přes všechnu tajemnost

cesty cítila se na Polyantě v bezpečí.

Připomínala si všechny námořní povídky, které dosud četla…

Pátrá snad Polyantha po nějakém skrytém pokladu nebo veze třeba

střelivo? To se jí zdálo přece jen dost nepravděpodobné.

John jí podával oběd a byl nezvykle zamlklý.

Pen byla podrážděná. Chtěla se ho na něco zeptat, ale on jí k

tomu nedával příležitost. Teprve když odnášel talíře, řekl ledabyle:

„Brzo bude zas pěkné počasí.“

Pohlédla otevřeným oknem ven: obloha i moře byly dosud

šedivé, ale hustý deštivý závoj postupoval pomalu na západ.

„Doufám, že se dřív někde zastavíme, než doplujeme na

jihomořské ostrovy…“

Náhle se odmlčel a zastavil se s podnosem v ruce. „Řekl jsem

tichomořské ostrovy? Ano? Byl to pouhý žert. Vůbec nevím, kam

plujeme! Možná že někde zastavíme, neznám plány pana Orforda,

ani mě nezajímají.“

„Nebojíte se, že zmeškáte zahájení přednášek?“ zeptala se

sarkasticky.

53

„Doufám, že na mě počkají,“ odpověděl s úsměvem.

Zavolala ho zpátky, když už byl u dveří. Postavil podnos za

dveřmi na podlahu a vrátil se s prázdnýma rukama.

„Znáte tajemství Polyanthy?“

„Jediným tajemstvím na Polyantě jste vy,“ odpověděl. „Všechny

ženy jsou záhadné…“

„Nemluvte nesmysly,“ řekla netrpělivě. „Proč prcháme - jiným

slovem se to přece nedá nazvat - z Anglie? Je to podivná cesta!“

„Trápí vás to?“ otázal se rychle a Pen se trochu zamyslela.

„Spíš se zlobím. Mrzí mě, že jsem v nejistotě, a mimoto mám

obavy o paní… o jednu dámu.“

„O dámu, která vás chtěla svrhnout ze svého motorového člunu

do moře?“ dokončil John. „O tuhle roztomilou dámu se nemusíte bát.

Žije a způsobila již pořádný rozruch,“ řekl rozzlobeně.

„Jak to víte?“ podivila se.

„Vy jste byla taky prohlášená za mrtvou,“ pokračoval John

zamyšleně. „Motorový člun byl nalezen uprostřed oceánu… dvacet

pět mil od Spitheadu… a jsem přesvědčený, že si paní Dorbanová už

vymyslela nějakou pohádku o nešťastné náhodě, jak jste obě spadly

do moře. Není v tom nic záhadného, že to vím,“ dodal s úsměvem,

„celá vaše tragédie byla vysílána rádiem. Jen jediná věc mě zaráží:

proč vás, u všech všudy, chtěla zavraždit?“ Pen mlčela.

„Hovoříte o těch věcech taky s kapitánem?“ tázala se.

„Zase sarkasmus,“ řekl John unaveně. „Nehovořím o tom s

kapitánem, ale my prostí námořníci se dovíme leccos, máme-li uši

otevřené.“

Uklonil se a bez další poznámky odešel. Později ho viděla, jak

cídí mosazné zábradlí oním pohodlným, odměřeným způsobem, jímž

námořníci vykonávají každou práci, v níž nabyli zručnosti. Měl

vyhrnuté rukávy a leštil tyče a jiné mosazné součásti. Ze svého místa

se mohla dívka obdivovat zjevné síle jeho hnědých svalnatých paží.

Brzy ale složil náčiní do plechové krabice a zmizel. Šla na příď za

ním, a když se podívala k čerpadlu, spatřila tam všudypřítomného

Hollina s jeho nepostradatelným doutníkem. John se už neobjevil, a

tak se cítila velmi smutná a opuštěná.

54

Pan Orford tvrdě spal pod svým slunečníkem, Bobby Mills hrál

kriket na palubě a doktor Fraser, ten věčně zamračený muž, četl

tlustou a velmi nezajímavou knihu. Nikdo s ní nepromluvil. Doktor

Fraser ani nezvedl hlavu, když šla kolem, a první důstojník se jí

úmyslně vyhnul.

Po půlhodině, když se dostala až na nejzazší konec paluby a

náhodou se podívala dolů, uviděla Johna. Seděl na skládací židličce,

s velkou malířskou krabicí na kolenou, jejíž víko sloužilo zároveň za

podstavec, bylo na něm upevněné plátno, na které rychle nanášel

barvy. Překvapeně pozorovala, jak se pod jeho hbitým štětcem

objevuje zpěněné moře a zlatavá západní obloha s krásným odstínem

do zelena. Seděl dost vysoko, takže měl nerušený pohled na moře, a

byl tak zaujat svou prací, že nezpozoroval dívku, dokud její stín

nepadl na plátno. Zarazil se provinile.

„Nu… ano,“ řekl zmaten jejím nadšeným obdivem, „není to tak

špatná skica.“

„Ale vy jste opravdový umělec, Johne! Cokoliv…“

„Pouhý amatér, břídil. Chudák musí mít taky nějaké potěšení,“

řekl výmluvně, „stejně jako boháč a…“

Pen zaslechla nějaký křik a shon nahoře, a když se podívala na

palubu, spatřila pana Orforda, jehož duševní klid byl poprvé narušen.

„U sta hromů, řekněte mi, co to tady tropíte… Malovat! Vy

tulpase jeden… Copak jsem vám neřekl… Ach, vy hloupý blázne!“

Pan Orford byl vskutku velmi rozzlobený.

John zrudl, ale k jejímu překvapení neodpovídal, ani když se

objemný pan Orford přikolébal dolů.

„Říkal jsem vám přece, abyste nemaloval!“ křičel vztekle. „Říkal

jsem vám, že nejste… ne… jděte mi k čertu!“

John vypadal v tom okamžiku jako hloupý kluk, dopadený v cizí

ovocné zahradě.

„Lituji toho, pane Orforde,“ řekl mírně. „Bylo to ode mě skutečně

bláhové.“

Pan Orford zalomil zoufale svýma nemotornýma rukama.

„Tuším, že se něco stane,“ řekl temně. „Nikdy, za celou dobu mé

praxe, nešly věci hůř!“ Rozzuřeně vystoupil na palubu sotva

popadaje dech a zmizel.

55

„Tak vidíte, co jste způsobila,“ řekl John a díval se na dívku se

zábleskem veselosti ve svých hezkých očích.

„Co jsem způsobila!“ zvolala s nevolí, „přece jsem nemalovala,

ale myslím, že je velmi kruté, že se nesmíte rozptýlit malováním ve

svých volných chvílích.“

„Nemám žádné volné chvíle,“ namítl. „Mám dvacet čtyři hodiny

službu. Ale teď mě omluvte prosím, musím usmířit rozhněvanou

horu, jak by to asi řekl Carlyle.“

Slunce již zapadalo, když dívka spatřila loď, která jako by jim

plula vstříc. Viděla pana Orforda, kapitána a Bobbyho Millse, jak

spolu na zádi o něčem živě rokují, zřejmě o blížící se lodi, poněvadž

čas od času vrhali starostlivé pohledy tím směrem. Po chvíli se k nim

přidružil ještě lékař, prohodil s nimi pár slov a pak si to namířil

rovnou k dívce.

„Dobrý večer, slečno Pittová,“ řekl a prohlížel si ji upřeně.

„Nevypadáte zrovna nejlíp.“

„Já?“ zeptala se udiveně. „Jsem úplné zdravá.“

„Neřekl bych. Myslím, že máte úpal. Musíte si jít okamžitě

lehnout.“

Pohlédla na něho s úžasem.

„Ale mně je skutečně docela dobře, pane doktore,“

„To se vám zdá,“ řekl s důrazem. „Udělejte, co vám radím.“

„Ale… proč si mám jít lehnout?“

„Až budete v posteli, přijdu se na vás podívat a přinesu vám něco

studeného k pití,“ řekl nesmlouvavě.

„Ale to je směšné!“ zvolala pobouřeně. „Nechápu, proč bych

měla ležet, když jsem úplně zdravá…“

„Chcete, slečno, poslechnout nebo ne?“ Tentokrát jeho hlas zněl

tak přísně, že pochopila, že o její zdraví vůbec nejde. Vzepřít se

rozkazu nemohla, byla na milosti těchto mužů závislá, i když se jich

nebála.

„Dobře tedy,“ řekla. „Jsem přesvědčená, že je to zbytečné, ale

když tvrdíte, že musím, poslechnu.“

Na lůžku si jasně uvědomila absurdnost situace a vzdor svému

hněvu se musela dát do smíchu.

56

Dr. Fraser za pár minut vstoupil a nesl sklenici zpola naplněnou

nějakou bělavou tekutinou.

„Vypijte to,“ poručil.

„Ale pane doktore, myslíte to skutečně vážně s tím úpalem?

Ujišťuji vás, že mi nikdy nebylo líp.“

„Pijte,“ řekl a dívka poslechla. Byl to hořký nápoj a Pen se

ušklíbla, když jej vypila. „Fuj!“ ulevila si a poprvé za celou tu dobu

viděla, že se doktor usmál.

„Nebylo to dobré, že ne? Ale účinek je výborný a nezanechává

následky. To je veliká výhoda tohohle nápoje.“

Jeho hlas zněl jakoby z velké dálky a Pen náhle pocítila

prazvláštní malátnost a příjemný klid a v několika vteřinách tvrdě

usnula.

57

XI

NÁVŠTĚVA VE VIGU

Byla už úplná tma, když se dívka probudila. Loď stále plula a

kabina byla ponořená do hluboké tmy. Rozsvítila elektrickou

lampičku na nočním stolku a posadila se. Cítila podivnou lehkost v

hlavě, ale když chtěla vstát, třásla se pod ní kolena.

Měl snad dr. Fraser přece pravdu?

„Probůh!“ vykřikla Pen. Co uviděla v zrcadle, ji naplnilo

zděšením. Celý obličej měla pokrytý růžovými skvrnami, čelo,

bradu, šíji, ruce, vše bylo znetvořené podivnou vyrážkou.

„Spalničky!“ poznala příznaky nemoci, zasténala a znovu ulehla.

Když znovu otevřela oči, byl už den. Probudilo ji nesmělé klepání

na dveře.

„Postavte snídani na zem, Johne,“ řekla, „a nepřibližujte se, mám

spalničky.“

Otevřel dveře na několik palců, postavil podnos na stolek a

poznamenal:

„Zkuste mýdlo a vodu.“

„Co mám zkusit?“ zeptala se nechápavě.

„Mýdlo a vodu,“ řekl John konejšivě. „Je to nejlepší lék proti

spalničkám. Dám si ho patentovat.“

Sotva zavřel dveře, pospíšila do koupelny a drhla si obličej. Za

okamžik vyrážka vskutku zmizela. Sotva věřila svému zraku, a přece

se nemýlila, její tvář byla čistá a bez jediné skvrnky, jako den

předtím.

První člověk, kterého Pen toho rána spatřila, když vystoupila na

palubu, byl opět John. Seděl ve stínu a zaměstnával se velmi

prozaickou prací: loupáním brambor. Nebývá zvykem přenášet

působiště kuchaře a jeho pomocníků z dolních oblastí lodi na část

paluby, která je vyhrazena hostům, ale Pen si již zvykla na

zvláštnosti na téhle lodi, a kdyby John seděl na lodním komínu a pil

šampaňské, nebylo by ji to překvapilo o nic víc než řada jiných stejně

58

podivných událostí, kterých byla svědkem od té doby, co se stala

nevítaným členem společnosti pana Orforda.

Když ji John zahlédl, odložil nůž a zpola oloupaný brambor, vstal

a otíral si ruce o blůzu.

„Ohavná práce,“ řekl, „ale nesmím nosit kapesník, abych

nevzbudil závist posádky.“

Pen se rozhlédla. Nablízku nikdo nebyl, kromě námořníka

svinujícího lano.

„Johne, musíte mi vysvětlit… jak to bylo s tou vyrážkou na mém

obličeji?“

„Otevřená zpověď ulehčí duši,“ odvětil John. „Namaloval jsem

ji!“

„Vy jste ji namaloval?“ vydechla.

Přisvědčil. „Měla jste už příležitost přesvědčit se o mém

uměleckém nadání,“ řekl, „a můžu vás ujistit, že se mi i tenhle úkol

podařil skvěle. Naneštěstí jsme nemohli skvrny umýt, aniž bychom

vás probudili.“

„Byla jsem uspaná?“ zeptala se.

John vteřinu váhal.

„Byla jsem uspaná?“ opakovala důrazněji.

„Dostala jste uspávači nápoj,“ řekl John opatrně. „Bylo to proti

mé vůli, ale na tom trval Orford. Víte,“ pokračoval, „blížila se britská

válečná loď, která nám poručila, abychom zastavili. Protože jsme

chtěli, aby prohlídka jejich důstojníků byla co nejkratší, vyvěsili jsme

žlutou vlajku na známem, že na lodi řádí nakažlivá choroba… a tu

nakažlivou nemoc jste měla vy.“

„Nemělo to jinou příčinu?“

Neodpověděl hned.

„Možná že se pan Orford obával, že byste mohla prozradit naše

zvyky. Ať to bylo jakkoli, bylo to nepříjemné a jsem rád, že je už po

všem.“

Potřásla rozpačitě hlavou. „Nerozumím tomu všemu,“ řekla.

„Doufám ale, že se nebojíte?“ zeptal se. „Nebojím, ale mrzí mě to.“

„Tak je všechno v pořádku,“ řekl s ulehčením, „a teď vám řeknu

novinu. Loď pluje do Viga. Nějaký stroj se prý porouchal.

Nerozumím těm věcem, nejsem inženýr. Ale zdržíme se tam dva

59

nebo tři dny a budete mít příležitost si nakoupit, co budete

potřebovat.“

„Budu smět opustit loď?“

„V doprovodu… ano,“ odpověděl velmi vážně, „a já převzal úkol

vašeho dozorce. Myslím, že váš příchod na Polyanthu má na

svědomí Prozřetelnost a mohl by být zázračný,“ pokračoval podivně

vážným hlasem. „Nevím… snad bude… to záleží pouze na vás - ale

tady už přichází náš milý starý Bobby, a já se tedy mohu vrátit ke

svým bramborům.“

Bobby Mills byl dnes veselejší než po těch několik dnů, co byla

na Polyantě.

„Vysvětlil vám John již všechno? Můžete nám odpustit, slečno?

Byla to škaredá věc a stálo nás to mnoho práce, než jsme přesvědčili

doktora a přiměli ho, aby nám pomohl v tom hříšném díle.

Nepřestával nás ujišťovat, že může být vyškrtnut ze seznamu lékařů,

uvězněn na sedm let a zničen.“

„Proč to tedy dělal?“ zeptala se Pen mrazivě.

„Protože Fraserové pomáhali vždycky Campbellům, když

potřebovali jejich pomoc. Ne že by Campbellové měli co činit s

touhle záležitostí, ale Fraser je náš příbuzný a to vysvětluje, že zapřel

svou stavovskou čest. Odpustíte nám, viďte?“

„Proč vám tolik záleží na mém odpuštění?“ usmála se. A za

okamžik dodala: „Kdybyste mi důvěřoval, mohla bych hrát úlohu

zajímavé nemocné.“

„To ale nebylo všechno, co jsme potřebovali,“ odpověděl Bobby

velmi vážně a dodal: „Víte, že jedeme do Viga?“ Přisvědčila.

„John vám to už řekl. To je ale mluvka, myslím, že je…“

„Že je? Co je?“

„Ale nic… že muži jsou rozené klepny,“ řekl nejasně.

60

XII

VIGO

Jistým překvapujícím faktům začínala trochu rozumět. Jako by

byla od okamžiku, kdy ji Cynthie zavolala do domu, pod vlivem

něčeho nadpřirozeného, kdy i nejfantastičtější události vypadají

přirozené. Všechny následky uspávacího nápoje už zmizely a dívka

přemítala skepticky o všech těch událostech, které dosud považovala

za možné a logické.

Jeden fakt nepřipouštěl pochybnosti: že Cynthie Dorbanová měla

v úmyslu chladnokrevněji zavraždit, poněvadž otevřela ten kufr, kde

byla velká suma peněz a ty dva lepty, o kterém se Cynthie

domnívala, že byl hozen do moře.

Ten záhadný kufr pravděpodobně skrýval tajemství Stone House.

Že chtěla zničit tak veliké bohatství, bylo neuvěřitelné. Právě ona,

která žila pouze pro peníze. Peníze byly jediný předmět, který mohl

vzbudit její zájem, a ať se mluvilo o čemkoli, vždycky převedla

hovor na peníze.

Časně zrána, když se Polyantha blížila k modrým hornatým

břehům Španělska, vstala Pen a jen v županu a v trepkách vyšla na

palubu. Přestože bylo záhy zrána, setkala se tam s panem Orfordem.

Byl už úplně oblečený. Poněvadž bylo chladno a vanul ostrý vítr, měl

na sobě choulostivý Orford dlouhý silný kabát, límec si vyhrnul přes

uši a ruce si schoval hluboko v kapsách. Mračil se na blížící se

pevninu.

Trhl sebou, když ho pozdravila. Neslyšel ji přicházet, tak byl

zaujat svými myšlenkami.

„Tak časně vzhůru, slečno?“ řekl a svou otázku doprovodil

nelaskavým, ba přímo nepřátelským pohledem. Zároveň učinil

hlavou a palcem významný pohyb k blížícímu se břehu a vyrazil:

„To byl váš nápad?“

„Jak to? Nerozumím vám, pane Orforde,“ odpověděla s údivem.

61

„Vplíží-li se cit do vážného díla, jde to k čertu,“ řekl hořce.

„Myslel jsem, že jste to byla vy, možná se mýlím. Možná že je to

něco jiného, ale já jsem za všechny odpovědný!“

Dívala se na něho s úžasem. Nechápala vůbec jeho nesouvislé,

nepochopitelné řeči a chvíli se obávala, že snad pozbyl rozum.

„Jet do Viga je šílenství,“ řekl a pokrčil bezmocně širokými

rameny. „Znal jsem lidi, které zavřeli do blázince pro mnohem

nevinnější věci!“

„Ale myslela jsem, že stroje nejsou v pořádku,“ začala opatrně.

„Stroje že nejsou v pořádku?“ vybuchl. „Pamatujte si, že na

Polyantě je všechno v pořádku! Nikdy nepracovaly stroje líp. Ne,

slečno, jestli není všechno v pořádku, pak v hlavě toho blázna, toho

hlupáka… Šestiměsíční práce a všechno… všechno pro…“ Změřil ji

od hlavy k patě svým zachmuřeným pohledem. „Snad to nejste ani

vy.“ Obrátil se náhle a odešel tak rychle, jak mu to jen jeho tloušťka

dovolovala.

Pen mu chtěla právě říct celou pravdu o Cynthii Dorbanové.

Vzbudila se s myšlenkou na Stone House a jeho tajemství, a když ho

spatřila, napadlo jí, že se mu svěří. Ale pan Orford nebyl v náladě,

aby poslouchal něčí tajemství.

Bylo devět hodin, když Polyantha zakotvila ve Vigu. Vypadalo v

ranní sluneční záři s malebným pozadím čarokrásně. Uvnitř, mezi

těsnými uličkami, bylo už méně úchvatné. Na vodu spustili malý

motorový člun a do něho sestoupila dívka, doprovázená věrným

Johnem, který se pro tuhle příležitost nastrojil. Měl nový námořnický

stejnokroj a slaměný klobouk se stuhou, na níž bylo zlatými písmeny

vyšito Polyantha, který mu byl bohužel trochu malý.

Prošli celnicí a kráčeli úzkými uličkami směrem ke Calle de

Principe, když se ho náhle zeptala:

„Proč jste mi řekl, že stroje potřebují opravu?“

„Copak nepotřebují?“ podivil se.

„Víte dobře, že jsou v úplném pořádku,“ řekla přísně. „Vidím, že

vás pan Mills zasvětil do svého tajemství. Proč zakotvila Polyantha

ve Vigu? Pan Orford zprvu myslel, že jsem to zavinila já.“

„Křivdíte Bobbymu,“ řekl klidně. „Měl asi důvod navštívit Vigo,

když jeho tvrzení, že se stroje porouchaly, je výmysl. Jsme na hlavně

62

třídě…“ umlčel její další poznámky, „a můžete si tu koupit, co

potřebujete.“

Vtom si vzpomněla, že nemá ani penny, a dala se do smíchu.

„Naneštěstí,“ řekla suše, „mě tu neznají, aby mi poskytli úvěr.“

„Nemáte peníze?“ podivil se. „Ale ovšem… vím to, že nemáte.“

Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl zní peněženku plnou papírových

peněz. Vyndal asi tucet španělských bankovek a podal jí je s

omluvou. „Bože, jak jsem zapomnětlivý! Pan Mills mi je dal,

kdybyste snad náhodou neměla… ach, jak jsem mohl zapomenout!“

Váhala okamžik, než peníze přijala.

„Jedna postačí. Kolik liber je tisíc peset?“

„Tak asi čtyřicet liber a čtyřicet liber je dvě stě dolarů. Budu na

vás čekat na rohu. Myslím, že ten velký obchod - Manuel - prodává

nejlepší zboží pro dámy, ale kdybyste nenašla, co potřebujete, je tu

ještě jeden velmi pěkný malý obchod naproti katedrále.“

Neváhala ani okamžik. Šla naproti ke znamenitému Manueli a

obstarala si tam své nákupy. Podivila se až, jakou spoustu věcí náhle

potřebovala, a bylo to tím víc překvapující, že nepocítila sebemenší

přání mít je, až když je spatřila ve výkladní skříni.

Koupila si dvoje levné šaty a množství jiných věcí a věciček.

Chvíli trvalo, než se vrátila se spoustou balíčků v náručí k trpělivě

čekajícímu Johnovi, který stál u najatého fiakru.

Vzal jí balíčky z rukou a srovnal je úhledně ve voze.

„Obávám se, že jsem vydala příliš mnoho peněz,“ řekla nesměle,

ale John zavrtěl hlavou.

„Bobby počítal, že spotřebujete víc, tisíc peset není tak velká

suma.“

Díval se na ni zamyšleně.

„Rád bych věděl, jestli byste nechtěla na menší výlet?“ zeptal se.

„Musím vykonat jednu návštěvu.“

„Vy Vigo znáte?“ podivila se. Přisvědčil.

„Velmi dobře…“ odpověděl klidně. „Rád bych jel teď…“ Zdálo

se, že váhá, má-li pokračovat, „na hřbitov. Nenamítala byste nic,

slečno Pittová?“

„Ani dost málo,“ odpověděla chvatně. Přestala se divit. Některý z

jeho přátel byl asi v tomhle zapadlém místě pohřbený, ale těžko

63

mohla sentimentalita stevarda Johna být příčinou, proč zakotvili ve

Vigu. Za jízdy klikatými ulicemi jí ukazoval různá zajímavá místa.

„Vigo nemá nadbytek historických památek. Většina katedrál v

této části Španělska byla zničena zemětřesením a znovu postavena v

nemožném moderním slohu.“

Vyprávěl jí, že někde na mořském dně v přístavu leží na milión

liber stříbra a že to bylo zde, kde jeden ze starých anglických

admirálů přepadl španělské „stříbrné“ loďstvo, potopil polovinu lodí

a ostatní zajal.

Konečně přijeli za město ke hřbitovu, čtverhranné pustině s

lesknoucími se železnými kříži a ohavnými kovovými ozdobami,

obehnané vysokou rozpadlou zdí.

Vetchý hrobník jim přišel naproti a John ho oslovil plynnou

španělštinou. Starý muž na něho vrhl zvláštní pohled a vedl je pak

úzkou stezkou do kouta hřbitova, odděleného od ostatních částí

hustými kvetoucími keři.

„To je anglická část hřbitova,“ vysvětloval John, „ale je tady víc

Američanů než Angličanů.“

Malé místo bylo pečlivě opatrované, nebyl jediný hrob, na kterém

by nekvetly růže a jiné květiny, kříže byly méně okázalé, zato

vkusnější než ve španělské části.

„Omluvíte mě na chvíli?“ řekl tiše John, a když mu pohlédla do

tváře, zpozorovala, že je vážná, jako zkamenělá.

Pochopila, že si přeje být sám.

Po několika krocích se zastavil u hrobu, který měl pouze jediný

kámen v záhlaví. Přistoupil blíž, odstranil několik zvadlých růžových

lístečků a stál pak chvíli bez pohnutí s hlavou skloněnou a s očima

upřenýma k zemi.

Pak se rozhlédl a pokynul jí.

„Neměl jsem v úmyslu vás sem přivést,“ řekl. „Zapomněl jsem

téměř, že jste tady. Je to hrob mé matky,“ dodal prostě.

Pohlédla na kámen a četla: mary tysonová (ostatní slova byla

nečitelná) zemřela ve věku 46 let. třetí dcera lorda johna medwaye.

Ještě jednou se sklonil, utrhl růži z keře a položil ji opatrně na

hrob, pak jí beze slova nabídl rámě a vedl ji ze hřbitova.

Rozhovořil se teprve ve městě.

64

„Žili jsme ve Vigu mnoho let. Můj otec churavěl a zdejší podnebí

vyhovovalo jeho zdravotnímu stavu. Skoro se na něho nepamatuji,

bylo mi asi šest nebo sedm let, když zemřel. Žil jsem zde s matkou

víc jak dvanáct let.“

Když jeli krásnou Calle de Principe, naklonil se ke kočímu a

udělil mu nějaký rozkaz. Muž obrátil vůz a za chvíli zastavil před

malým krámkem.

„Tady jsme bydleli,“ řekl John a ukazoval nahoru. „Ve druhém

poschodí. Vypadá to neobydlené. Rád bych věděl, jestli starý

Gonzales ještě žije.“

Vystoupil na chodník a pohlédl dovnitř oknem. Pak váhavě

otevřel dveře krámu a vstoupil. Za několik minut se vrátil.

„Zemřel už před čtyřmi roky,“ řekl a ukázal dlouhý klíč. „Ale

dovolili mi prohlédnout si dům. Pokoje jsou prý prázdné. Starý

Gonzales byl velmi oddaný mé matce, přísahal, že pokoje už

nepronajme, a dostál svému slovu.“

Otevřel postranní dveře a vedl ji dlouhou úzkou chodbou, pak po

neobyčejně příkrých a podivně točitých schodech nahoru.

„Jsme tu,“ řekl.

Předsíň, kde se zastavili, měla jen jedno malé okénko.

„To byla naše jídelna,“ řekl a otevřel dveře.

Pokoj byl prázdný a zaprášený, v koutech visely pavučiny a

malinký krb byl zpola zakrytý haraburdím. Stěny byly vykládané

vyřezávaným dubem a strop, vzdor prachu a špíně, se honosil

nádhernými štuky.

„Maurská práce,“ vysvětloval John. „Dům si dal původně

postavit bohatý obchodník z Malagy, který si přivezl maurské

dělníky s sebou.“

Vodil ji z pokoje do pokoje, tu a tam se zastavil, aby uvedl nějaké

podrobnosti, které byly těsně spjaté se vzpomínkou na jeho matku.

Nezaráželo ji, že u ní předpokládá zájem o své útlé mládí. Jevila

zájem, hluboký zájem…

„Kdybyste našla sama cestu dolů,“ řekl John, „chtěl bych tu

chvíli zůstat a rád bych si něco promyslel… Neznám vhodnější

místo.“

65

Přisvědčila, chápala ho dobře a tiše odešla. Sestoupila do prvého

poschodí a chtěla jít dál, když vtom zaslechla dole v síni hlasy.

Někdo hovořil lámanou angličtinou.

„Můžete si je prohlédnout, ano, jsou to velmi pěkné pokoje, ale

právě je tam jeden pán s dámou. Můj otec je nechtěl pronajmout,

dokud žil, ale nejsem tak sentimentální, a pak, časy jsou špatné a

potřebuju peníze.“

„Ovšem,“ odpověděl někdo a při zvuku toho hlasu se Pen lekla

tak, že zbledla. Byl to hlas Artura Dorbana!

„Půjdeme nahoru?“ zeptala se Cynthie a dívka se leknutím

zachytila zábradlí.

Než mohli učinit krok, běžela úprkem po schodech nahoru a

vrazila do pokoje, kde ještě seděl John u širokého okna s hlavou

podepřenou, hluboce zamyšlený.

Zvedl rychle hlavu, když zaslechl její spěšné kroky.

„Někdo je dole. Nechci se s nimi setkat.“

„Kdo?“

„Pan Dorban a… ona!“ Potlačil výkřik.

„Dorban je tady?“ Běžel ke dveřím, otevřel je a chvilku

naslouchal blížícím se krokům. Pak jí pokynul a vystoupili rychle do

třetího patra.

„Chovejte se docela tiše,“ šeptal. „Přitiskněte se ke zdi.“

Znovu zaslechli Cynthiin hlas.

„Proč by přišel právě sem, Arture?“ ptala se nedůvěřivě. „A jak

by se sem dostal?“

„Má mnoho důvodů, proč by sem přišel, a je mnoho cest, jak se

sem dostat,“ řekl Artur. „Vsadím se, že se nemýlím. Dnes ráno

připlula nějaká jachta, musím se na ni podívat.“

„Dovolte,“ řekl Španěl, „řeknu dámě a pánovi, že jste zde.“

Byli již v předsíni v druhém patře, když domácí pán vstoupil do

pokoje. Za několik minut se vrátil.

„Odešli,“ řekl rozmrzele. „Klíč si vzal námořník s sebou a říkal

jsem mu přece, aby mi jej vrátil.“

„Námořník?“ přerušil ho Artur Dorban ostře. „Co to bylo za

námořníka?“

66

Pak vešli všichni do jídelny. John opatrně vystrčil hlavu a viděl,

že předsíň je prázdná ... „Cesta je volná!“ řekl.

V několika vteřinách byli v předsíni a spěchali dolů. Když

zaslechli za sebou hlasy, John přirazil dveře a otočil klíčem. Řekl

něco kočímu a kočár přímo letěl k malému nábřeží. Sotva kočí

zastavil uřícené koně, John vyskočil a vyházel s obdivuhodnou

rychlostí všechny balíčky do zakotveného člunu.

Pak vsunul Španělovi bankovku do ruky a skoro snesl dívku po

kluzkých schůdcích dolů. Jak jeli plnou rychlostí přístavem, ohlížel

se čas od času, až spatřil, co očekával. Druhý kočár dohonil první a

dívka poznala muže, který z něho vyskočil.

„Je to Artur Dorban?“ zeptal se John.

Přisvědčila.

„Byl bych si toho pána rád blíž prohlídl,“ řekl zamyšleně.

„Obávám se taky, že jsme důkladně narušili plány pana Orforda,“

zasmál se tiše, ačkoli situace nebyla zrovna veselá.

Když člun přistál u jachty, dívka vyběhla rychle po můstku

nahoru.

Jakub X. Orford, Bobby a kapitán je již očekávali.

„Měli jsme nemilé setkám ve městě,“ řekl John bez nejmenšího

úvodu.

„S Dorbanem?“ vybuchl Orford John přisvědčil.

„Ano, neviděl jsem ho, ale slečna Pittová ho poznala. Teď hledá

někoho, kdo by je dovezl na Polyanthu. Tak si myslím, že bychom

měli opustit přístav co nejrychleji,“ dodal John opatrně.

„Tak tedy vy si myslíte!“ zvolal pan Orford s nezdařeným

pokusem o úsměv. „Ráčíte mi ale říct, jestli jste ochotný odjet bez

Hollina?“

„Bez Hollina?“ zakoktal John.

Orford přisvědčil.

„Bez Hollina,“ řekl chmurně. „Opustil loď pět minut po vás v

malém člunu. Neviděli jsme našeho andílka, až když byl u břehu, a

blahopřál bych si, kdybych věděl, že právě teď není namol opilý

někde ve Vigu.“

Pohlédli na sebe v rozpacích. Kapitán prohlásil energicky: „Dám

rozkaz zvednout kotvu, a až se setmí, můžeme poslat několik mužů v

67

motorovém člunu zpátky, aby přivezli Hollina, naneštěstí ho

nemůžeme opustit.“

„A potom?“ zeptal se pan Orford.

Starý kapitán pokrčil rameny. Bobby šel na příď a cestou sundal

zavěšený dalekohled. Zamířil jej na nábřeží, na malou živě

gestikulující skupinku, a zavolal kapitána, který užuž chtěl dát rozkaz

k zvednutí kotvy.

„Na okamžik, pane kapitáne,“ řekl. „Zdá se, že se ta malá

nepříjemnost vyřeší sama. Naši vzácní přátelé se chystají na palubu.“

Orford vyrazil výkřik údivu, jak se začal dívat dalekohledem

pozorně na břeh, a pak si zhluboka vydechl.

„Všemohoucí je vydal do našich rukou,“ řekl pohnutým hlasem.

„Vaše ovečky, Willite, už spěchají do vašeho chlévu.“

„Moje ovečky?“ opáčil překvapený kapitán.

„Staré přísloví praví, že můžete být pověšen stejně dobře pro ovci

jako pro kozu,“ prohlásil Orford, „a poněvadž starý kozel je mrtvý,

není důvod, proč by se z ovcí nemohli stát skopci,“ dodal, čímž

přivedl chudáka starého Willita do stavu němého úžasu.

Ubohý Orford, pomyslel si kapitán, snad se úplně nezbláznil?

Po čtvrthodině namáhavého veslování přirazili Dorban s

manželkou k jachtě.

„Je tu někde kapitán, pane?“ vykřikl námořník, který je vezl a

který zřejmě o ničem neměl ani tušení.

„Ano, pane, můžete mluvit s kapitánem. Chcete na palubu?“

Místo odpovědi se Cynthie chopila natažené ruky námořníka a

vyhoupla se nahoru k zábradlí, ale Dorban ještě okamžik váhal.

„Myslíš, že jednáš dobře, Cynthie?“ řekl. „Co když je na

palubě?“

Cynthie ohrnula opovržlivě rty.

„Mám jen jednu obavu, že tam není,“ řekla významně a Dorban ji

následoval, ne bez tajných obav.

Cynthie neznala pana Orforda a při pohledu na tohoto

dobromyslného muže, s námořnickou čapkou staženou na jedno ucho

a s velikým doutníkem, byla trochu zaražená. Jakub X. Orford šířil

kolem sebe již svou pouhou přítomností atmosféru nadbytku a

nevinnosti.

68

„Ráčíte být kapitánem téhle jachty?“ zeptala se Cynthie svým

nejsladším hlasem.

„Ne, nejsem kapitán, jsem majitelem téhle lodi.“

„Tím líp! Pak mi prospějete víc než kapitán,“ řekla Cynthie. „To

je můj manžel Artur Dorban. Domníváme se, že máte na palubě

člověka, kterého asi neznáte…“

Vtom se zarazila a na okamžik ztratila svůj klid, neboť na přídi

spatřila dívku, sedící na rozkládací židli a pozorující nově příchozí.

„Můj bože!“ zašeptala Cynthie. „Arture, pohleď!“

Slico zesinal.

„Pryč odtud,“ vykřikl a hned se obrátil, ale námořník u můstku

mu zatarasil cestu.

Orfordova další poznámka jim objasnila situaci, v níž se vlastní

vinou octli.

„Něco mi říká, že se budete chovat rozumně,“ řekl mírně. „Nerad

bych použil násilí, a zvlášť ne zde, v přístavu spřátelené země.“

Avšak v jeho očích nebylo ani trochu laskavosti.

„Projdete-li těmi dveřmi a pak chodbou dolů, přijdu hned za vámi

a můžeme si pohovořit,“ dodal. „Budete-li se však vzpírat, zatočím s

vámi, ačkoliv se mi to příčí. A teď se kliďte!“

V jeho zprvu mazlivém hlase se náhle ozval výhružný tón.

Artur Dorban první pochopil nevyhnutelnost podrobit se a beze

slova se odebral do salónu.

Jeho manželka ho následovala jako v mrákotách. Orford za sebou

zavřel dveře salónu a přiměl své nezvané hosty, aby se posadili.

„Abychom si rozuměli, pane Dorbane,“ řekl. „Vy někoho hledáte

a on je opravdu na palubě. Ale je tu ještě někdo jiný, koho jste

neočekávali. To je ale náhoda!“

„To je protizákonné, a jsem přesvědčen, že víte…“

Orford ho přerušil příkrým pohybem ruky.

„Už dávno jsem se přestal řídit zákony společnosti. Jsem si plně

vědom, že jednám proti třem z nich, a velmi přísným, ale co je to

vlastně zákon?“

„Řekl byste nám laskavě, co s námi zamýšlíte“ zeptala se

Cynthie, stále ještě nejisté.

69

„Žádám vás, abyste se stali členy mé malé společnosti. Jedeme

nyní na jižní tichomořské ostrovy,“ navrhl jim. „Přenechám vám

svou vlastní kabinu, a přiznávám se vám otevřeně, že to činím velmi

nerad. Je to jedna ze dvou soukromých kabin na Polyantě a přepych

byl odjakživa mou slabostí.“

„Nemyslím, že byste se třeba jen na okamžik… mohl domnívat,

že naše zmizení nevzbudí podezření,“ řekl Dorban. „Oznámil jsem

policii svou návštěvu na této jachtě a britský konzulát…“

„Neřekl jste nikomu nic,“ řekl Orford stále ještě velmi laskavě.

„Neměl jste ani čas. Váš vlak přijel teprve o jedenácté a teď je

dvanáct. Potřeboval jste jeden den, než jste přijel do Londýna a z

Paříže do Madridu. Nebyl jste na policejním komisařství, ledaže

byste přiletěl letadlem. Jeden vlak odjíždí z Madridu do Viga časně

zrána, ale neměl byste spojení, i kdybyste přestoupil ve Valladolidu,“

uvažoval Orford nahlas, „mohl byste taky přestoupit ve čtyři ráno,

kdyby váš vlak neměl zpoždění, ale tenhle vlak nejezdí už od války.

Byl byste pak měl spojení přes Corunnu, ale to byste sem přijel až ve

dvě hodiny odpoledne. Ne, pane, s nikým jste nemluvil a vaše hrozba

mi strach nenahání.“

„Co chcete s námi udělat?“ zeptala se Cynthie znovu.

„Nechám vás v kabině, a budete-li se chovat podle mého přání,

nebudete toho litovat. A pokud ne…“ potřásl zarmouceně hlavou,

jako by mu jen pouhá myšlenka na neblahé následky byla velmi

nepříjemná.

Mezitím se John dal do řeči s majitelem loďky, který dvojici

přivezl. Ten přivázal loďku k můstku Polyanthy a čekal na příchod

svých cestujících.

„Seňor vám posílá tohle zde,“ řekl John španělsky. „Panstvo je

pozváno na oběd.“

„Můžu se tedy vrátit, seňore námořníku?“ zeptal se muž radostně,

protože odměna byla víc než štědrá a myšlenka, že by se mohla

opakovat, naplnila jeho duši blahem.

„Dopravíme panstvo na břeh sami,“ řekl John vážně, ale neřekl

kdy.

Muž spokojeně odjel.

70

Několik námořníků z Polyanthy muselo na břeh, aby našli

Hollina a přivezli zavazadla manželů Dorbanových. Byla to

praktická Cynthie, kdo to navrhl, a svým přiznáním, že zavazadla

jsou ještě na nádraží, potvrdila Orfordovu teorii.

„Nemá smysl, abychom podnikli tak dlouhou cestu bez svých

zavazadel,“ řekla svému muži, když osaměli v kabině, která by svým

přepychem překvapila i toho nejnáročnějšího cestujícího. „Prohledali

tě?“

Dorban přisvědčil.

„Nic nenašli,“ řekl. „Měl jsem dost času, abych vsunul pistoli pod

pohovku. Ani Orford, který přihlížel, to nezpozoroval. A tebe taky

prohledali?“

„Podívali se mi do kabelky, ale našli tam jen lístek na zavazadla.

Nic jiného. Arture, jsi si jist, že on je na palubě?“

„Ovšemže je,“ řekl Dorban podrážděně. „Myslíš snad, že by něco

takového podnikli, kdyby tady nebyl? Věděl jsem, že bylo bláhové

opustit člun: vlezli jsme jim slepě do nastražené pasti…“

Cynthie už neposlouchala jeho výčitky. Přítomnost Pen Pittové

na palubě Polyanthy ji rozčilovala. Cítila uspokojení při pomyšlení,

že Pen je mrtvá, ale když ji teď spatřila zdravou, a právě na Polyantě,

kde se jistě stýká s mužem, kterého Cynthie chtěla vydat policii…

div neomdlela. Bližší seznámení těch dvou lidí se mohlo stát Cynthii

osudné.

„Co tu dělá?“ zeptal se Artur.

„Bůhví,“ odpověděla. „Je to pořádná smůla.“

Artur, si mnul zamyšleně čelo.

„Myslíš, že o všem ví?“

„Myslíš, že by před námi utekli, kdyby o všem nevěděla?“

zvolala jeho žena. „A není to vlastně nic divného, že je tady: našli ji

asi někde v moři. To vysvětluje, proč Princeznu vylovili prázdnou…

ale že ji našel právě on!“

Cynthie seděla na široké pohovce s rukama složenýma v klíně a

její hezoučká tvář se celá zkrabatila, jak usilovně přemýšlela.

„Jsem si jistá, že to nemohlo dopadnout líp,“ řekla konečně.

Artur Dorban si vybaloval kufr a při slovech manželky zvědavě

zvedl hlavu.

71

„Co tím chceš k čertu říct?“

„Míním naši přítomnost zde, na palubě Polyanthy, a je tu ještě ta

dívka a ten člověk. Bobby Mills je tady jistě taky, ale kdo je ten

tlustý muž?“

Náhle Dorban vstal, pohlédl na manželku a hvízdl.

„Hollin!“ řekl. „Musí tu být taky. Pamatuješ se, co nám řekli v

Londýně o Hollinovi? Jestli je to tak, pak…“ Přikývla.

„Myslela jsem právě na Hollina,“ řekla pomalu. „Chápeš, Arture,

že by bylo velmi prozřetelné, kdyby… Ovšem je-li skutečně takový,

jak nám ho vylíčili. Kams dal svou pistoli?“

Vytáhl zpod pohovky pistoli a ona ji vzala a zastrčila si ji do

kapsy šatů.

„Ano, všechno je na nejlepší cestě,“ řekla.

72

XIII

HOLLIN VE VĚZENÍ

Hollin prožil skutečně velmi zábavný den. Začal utěšeně hned v

ranních hodinách, kdy se mu podařilo vniknout do Orfordovy kabiny

a věnovat důkladnější pozornost jeho náprsní tašce. Výsledek

prohlídky byl nesmírně uspokojivý: našel v ní pětadvacet liber v

bankovkách.

Když pan Orford stál na palubě a přihlížel spíš rozhněvaně než se

zájmem přípravám k zakotvení a spuštění motorového člunu na

vodu, ve všeobecném rozechvění, které předchází každému přistání,

si Hollina nikdo nevšiml. Ten se hbitě spustil do malého člunu,

připraveného pro náhodné použití, a chvatně odrazil. Vše, co potom

následovalo, bylo přirozené a neodvratné. Vyměnil „vypůjčené“ libry

v nejbližší směnárně za španělské bankovky a stal se v důsledku toho

pánem Viga.

Dopoledne viděl, jak John s dívkou jedou kolem něho na Grande

Pláce, ale zmizel, jak nejrychleji mohl.

O druhé hodině odpolední byl Hollin už úplně namol a vyspával

svou ranní lehkomyslnost v zadní místnosti jednoho malého vinného

sklípku, jehož majitel byl potěšený, že ve svém bytě přechovává tak

vzácného pána, a doufal, že jeho ohromné bohatství a štědrost mu

dopomůžou k pěknému výdělku.

Chýlilo se k večeru, když se probudil s nesnesitelnou žízní. Láhev

bílého vína, kterou ochotný obchodník přinesl, ho znovu přivedla do

povznesené nálady. Neuměl španělsky, což mu nevadilo ani za mák,

a tak se vesele vypotácel do temných ulic, ruce v kapsách, tvář jeden

plamen a v srdci jedinou touhu - po dobrodružství.

Konečně se mu poštěstilo najít průvodce, jednu z těch

pochybných existencí, které se vyskytují ve všech městech. Hovořil

anglicky s manchesterským přízvukem a Hollin s ním hned začal

jednat jako s nejdůvěrnějším přítelem.

73

„Na takovýho chlapa, jako seš ty, čekám celej den,“ řekl. „Ukaž

mi všecky pamětihodnosti. Zaveď mě někam, kde se tancuje a kde

jsou holky… víš, ženský jsou má slabost.“

Uvízl v malé krčmě pochybné pověsti v námořnické čtvrti.

Výstředně oděné dívky tančily španělské tance, muži brnkali na

kytary oblíbené písně. Hollin seděl u stolu s whisky pochybné jakosti

a s levným šampaňským. Na každém koleně se mu houpalo děvče.

Když byl v nejlepší náladě a zrovna zpíval sípavým hlasem

staromódní baladu, zahlédl náhle vysokého muže středních let, který

určitě nebyl Španěl a jehož celé vzezření by Hollina varovalo, kdyby

nebyl v tak veselém rozmaru.

„Jste Angličan?“ zeptal se ho cizinec a přisunul si židli ke stolu.

„To bych řek, kamaráde, že jsem Angličan, přesně řečeno

Australan. Nedáte si?“

Cizinec si trochu nalil a důkladně se napil.

„Jak se jmenuje vaše loď?“ zeptal se ledabyle.

„Loď?“ Hollin se zamračil. „Jaká loď?“

„Copak nejste námořník, jen námořníci přece navštěvují Vigo,“

řekl Angličan.

„Jsem námořník a nejsem, jak se to veme,“ škytal Hollin. „Jsem

námořník, ale jsem taky cestující. Kdo jste vy?“ zeptal se se

vzrůstající nedůvěřivostí.

„Jsem… pouze cestující.“

„Tak dobře, tak si cestujte,“ řekl Hollin hlasité a jeho podezření

vzrostlo, „a nestrkejte nos do mejch záležitostí, to je drzost.“

„Lituju,“ odvětil druhý s klidným úsměvem. „Na vaše zdraví!“

Srkal svůj nápoj dál a uklidněný Hollin nenamítal už nic proti

jeho dalším otázkám.

Nebylo to prozíravé a už vůbec ne chytré a Hollinův host se náhle

zvedl a s omluvou se vrátil ke svému stolu. Průvodce se k Hollinovi

naklonil a snažil se odvrátit opilcovu pozornost od hezké dívky, do

jejíchž plamenných očí se zahleděl.

„Ten muž, co s vámi popíjel, je anglický detektiv,“ šeptal a

Hollin okamžitě vystřízlivěl. „Jak to víte?“

„Přijel dneska ráno. Jeden z mých přátel mu tlumočil.“

V Hollinově zatemněné mysli se náhle rozbřesklo.

74

„Detektiv?“ řekl zaraženě. „Co tady dělá?“

„Nevím, hledá nějakého muže… sbíral informace o Angličanech,

kteří tu kdysi bydleli. Je už ve Vigu několik hodin.“

Hollin si mnul zamyšleně neoholenou bradu a mrkal

krátkozrakýma očima přes sál k vysokému muži, zahloubanému do

čtení novin.

„Tady máš, kamarádíčku,“ Hollin snížil hlas, „a vypátrej, jak se

ten člověk jmenuje. Tak se mi zdá, že ho znám.“

„Je to komické jméno… Spinner.“

„Sakra,“ vydechl Hollin. „Věděl jsem, že ho znám.“ Nápadně

ztichl, vystřízlivěl, pokud to jeho pomalý mozek dovoloval, a měl se

na pozoru. Vypil svou sklenici vína a pak zaplatil útratu a vypotácel

se se svým průvodcem ze sklípku. Opatrně se obrátil a viděl, že

detektiv taky vstal, zaplatil a rychle je následoval.

„Vem si tyhle peníze,“ řekl Hollin spěšně, „a bav chvíli toho

chlapa, skočím si za jedním přítelem.“

Běžel dolů temnými ulicemi, bloudil rozčileně v postranních

uličkách a průchodech, aby se dostal na hlavní třídu. Celou

čtvrthodinu byl ztracený v bludišti uliček, a jelikož neuměl španělsky

a nemohl se zeptat na cestu k nábřeží, kde nechal člun, musel hledat

cestu sám a bez cizí pomoci.

Trvalo mu půl hodiny, než ve spleti uliček zahlédl záblesk

mořské hladiny.

Přišel k přístavu a tam nebylo živé duše. Když pospíchal po

kluzkých stupních dolů, spatřil k svému ulehčení malý člun dosud

tančit na vlnách.

Byl skoro dole, když se někdo dotkl jeho ramene. Vyrazil výkřik

hrůzy.

„Nic se nebojte!“

Poznal ten hlas. Byl to detektiv Spinner.

„Očekával jsem vás,“ řekl Spinner. „Přál bych si s vámi mluvit.

Asi jste mě neviděl.“

„Skutečně,

neviděl,“

řekl

Hollin,

oddechuje

zhluboka,

„nezdržujte mě, spěchám na loď.“

„Jakou loď?“ zeptal se detektiv ledabyle.

75

„Mechová růže,“ odpověděl Hollin spěšně. „Ze Swansea… to je

přístav ve Walesu.“

Byla to jediná loď, kterou znal. Zábavní jachta, která jezdívala na

jižní pobřeží, kde se pan Hollin kdysi zdržoval v jistých obchodních

záležitostech.

„Mechová růže,“ řekl Spinner zamyšleně. „Nevěděl jsem, že je v

přístavu.“

Hollin ustoupil detektivovi.

„Nemůžu se zdržovat,“ řekl. „Kapitán mi poručil, abych se včas

vrátil…“

„Vy mě znáte. Jsem Spinner ze Scotland Yardu. Jmenujete se

Hollin.“

„Mé jméno je Jackson,“ řekl Hollin hlasitě. „Nevím nic o

Scotland Yardu.“

„Vaše jméno je Hollin,“ trval na svém Spinner. „Odvedu vás na

policejní komisařství. Kde máte kamaráda? K čemu takový povyk?“

pokračoval. „Jste přece rozumný člověk. Postarám se, aby s vámi

dobře zacházeli.“

„Mé jméno je Jackson,“ opakoval Hollin tvrdohlavě a chtěl se na

Spinnera vrhnout.

Ale detektiv zahvízdal a okamžitě bylo nábřeží plné strážníků.

Když Hollin poznal, že všechen odpor je marný, odevzdal se svému

osudu s klidem, jakého byl v dané situaci schopen.

„To je váš muž, seržante,“ řekl Spinner španělsky. „Zadržte ho, já

se zatím poohlédnu po jeho člunu, možná že nese jméno jeho lodi.“

Ale na pana Spinnera čekalo překvapení. Člun, který byl přivázán

u schůdků, když zatýkal Hollina, se uvolnil a plul prázdný z přístavu

k otevřenému moři. Spinner byl zaražený. Muž neměl čas člun

odvázat a detektiv by mohl přísahat, že ho viděl pevně přivázaný. A

přece teď tančil jako pouhý černý bod v dálce… prázdný na vlnách.

Při tomto světle nemohl vidět muže, nataženého na dně, který

vesloval rukama.

Spinner přestal pátral po člunu, najde ho místní policie. S

nepohodlnými pouty na rukou byl Hollin vstrčen do kočáru, odvezen

zpátky do města a po obvyklých ceremoniích, které mu nebyly cizí,

byl odveden k dlouhé jednopatrové budově. Železné dveře se před

76

ním otevřely a Hollin se octl ve velké tmavé cele a zámek za ním

zapadl.

Trpce si vyčítal svou lehkomyslnost a proklínal okamžik, kdy

uprchl z lodi.

77

XIV

ZÁCHRANA

„Hollin je ve vězení,“ řekl John. Řekl to klidně a lhostejně, jako

by to byla ta nejobyčejnější věc.

„Tak ho chytili, no to je pěkné nadělení!“ zvolal pan Orford.

Pen byla potěšená, když uslyšela tu novinu. Nemohla okamžitě

posoudit význam té události, nebo jaký vliv může mít Hollinovo

uvěznění na její osud. Považovala Hollina vždycky za zločince,

kterého z nějakého prazvláštního důvodu Bobby Mills chtěl unést z

Anglie.

Seděli všichni tři - Orford, Bobby a ona - na zádi, když se ze tmy

vynořila Johnova vysoká postava. Vyprávěl jim pak podrobnosti o

Hollinově zatčení.

„Máme bojovat, nebo prchnout? Drahý pane Orforde, poraďte

nám,“ bručel Bobby.

„Aniž bych si liboval v hrdinství, nebojím se Pána ani ďábla,“

řekl John klidně, „a navrhoval bych bojovat. Do rána se

nepotřebujeme ničeho obávat, jak znám zdejší policii, nepodnikne

nic tak nepříjemného, jako je prohledávání přístavu o půlnoci.“

Vyprávěl pak všechno, co zažil, když čekal na ztraceného

Hollina.

„Byl jsem na nábřeží, když se objevila policie, a protože jsem

netušil nic dobrého, lehl jsem si na dno člunu. Odvedli ho na

policejní ředitelství.“

„Co nám tedy radíte?“ opakoval Bobby. „Nemůžem přec vzít

citadelu hrdého Dona útokem.“

John zavrtěl hlavou.

„Na to stačí jediný muž a jsem ochotný ten úkol převzít. Všecko

jsem promyslel, když jsem vesloval k jachtě. Orforde, máte na lodi

nějaký maškarní kostým?“

„Celou spoustu. Musel jsem zaplatit dvě stě šedesát dolarů jen za

jejich zapůjčení,“ odpověděl pan Orford. „Ale milý hochu, tuhle věc

nemůžeš zvládnout sám, ta se musí pořádně promyslet.“

78

„Už jsem to udělal,“ řek John krátce. „Strávil jsem v tomhle

proklatém místě dlouhá léta a znám spoustu detailů, které nám teď

poslouží. Strážníci mají službu po celou noc a patroly se střídají

teprve o šesté hodině ráno. Na policejním úřadě mají noční službu tři

muži - důstojník, jeden seržant a člověk, který zastává funkci

žalářníka. Vím to, protože jsem zde učil kreslení a jeden z mých žáků

byl strážník s uměleckými sklony. Je toho jen málo na policejním

úřadě, o čem bych nevěděl.“

Orford povzdechl.

„Tak už jděte,“ řekl unaveně. „Když jste nás do té bryndy dostal,

hleďte nás z ní zase vytáhnout. Pokazil jste mi můj nejdůležitější

záměr, můj milý mladý příteli, a nemůžu dělat nic jiného, než si stále

opakovat: Kdyby si John nevzpomněl… a tak dál, vždyť už víte!“

Když John zmizel, nastalo hluboké ticho, které Pen přerušila

první.

„Co vlastně Hollin udělal?“ zeptala se.

„Spíš co všechno neudělal, chcete říct,“ odpověděl Orford trpce.

„Víte, slečno, není nic, co by ten chlap nespáchal, od vraždy až po

vyloupení nedobytných pokladen. A přitom nemá víc rozumu než

předpotopní mastodont. Hrůza pomyslet!“

„Když je tak špatný, proč máte tedy o něho takovou starost?“

zeptala se.

Hned ale poznala, že se dotkla něčeho, čeho neměla, i kdyby

nenastalo to hrobové ticho. Byla v rozpacích. Poznala, že John

převzal strašlivě nebezpečný úkol - zachránit člověka, který byl

zločinec. Bylo to jedno z tajemství Polyanthy, právě tak záhadné

jako plavba kanálem, depeše o ztroskotaném letadle, její uspání

doktorem Fraserem a neočekávané objevení Cynthie Dorbanové.

Inspektor Spinner měl dlouhý, avšak bezvýsledný rozhovor se

svým zajatcem v cele policejního ředitelství ve Vigu. Rozmluva byla

jednostranná, protože Hollin udržoval tvrdošíjné mlčení. Ústa

otevřel, jen aby popíral inspektorovy správné domněnky.

„Mé jméno je Jackson,“ řekl už podvacáté, „a budete se muset z

toho zodpovídat. Je to neslýchaný a nesmyslný! Zatknout ubohýho

námořníka a vstrčit ho do díry za něco, co nikdy nespáchal!“

79

„Zasloužil byste si vskutku nebe,“ řekl unavený inspektor. „V

každém případě vás přijdu zítra ráno navštívit a doufám, že vám

budu moct představit jednoho z vašich milých přátel.“

„Nemám žádné přátele,“ odvětil Hollin. „Ujištuju vás, že nevím,

o kom mluvíte.“

Železná mříž se zavřela a Hollin se uvelebil na tvrdé pryčně ke

spánku.

Bylo tři čtvrti na tři a noc byla tmavá jako inkoust. Obloha byla

zahalená těžkými mraky, nepřetržitý déšt omýval ulice a ostrý vítr

pronikal každičkou skulinou, takže choulostivý důstojník, který měl

tu noc službu, musel vstát od psacího stolu a obléct si plást. Límec si

ohrnul až přes uši, usadil se znovu pohodlně ke svému psacímu stolu

a začal klímat. Pouze jednotvárné tikání nástěnných hodin a občasný

příval deště a nárazy větru na okenní tabule přerušovaly naprosté

ticho.

Nějaké hodiny právě odbíjely třetí hodinu po půlnoci, když

důstojník zaslechl tiché klepání na domovní dveře. Seržant spal

klidně dál, dokud ho neprobudil hlas představeného.

„Otevřte dveře!“ přikázal mu důstojník ostře a seržant si zabručel

cosi pod vousy, prošel kanceláří a otočil klíčem v zámku.

Pak otevřel dveře.

„Kdo je tam?“ zvolal. Byla taková tma, že neviděl ani na krok.

„To jsem já,“ odpověděl někdo hlubokým, tajemným hlasem.

Seržant otevřel dveře dokořán a tmavá postava stojící na prahu

skočila rychle dovnitř, vytrhla seržantovi dveře z ruky a přibouchla

je.

Důstojník vstal a zíral s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima na

podivného návštěvníka.

Rušitel zaslouženého klidu policejního důstojníka a obou

ostatních mužů byl oblečený - až na černý plaší, který měl malebně

hozený přes ramena - od hlavy až k patě v těsně přiléhající rudý šat.

Černá maska pokrývala honu část obličeje a na rudé čapce se

houpalo špinavé kohoutí pero. Avšak nebyl to ani tak hrůzný zjev

Mefista uprostřed noci, co zarazilo seržanta, jako spíš pohled na

pistoli, kterou měl ten obyvatel pekelných oblastí v napřažené ruce.

80

„Oba poběžíte nyní do cel,“ poručil host tónem nepřipouštějícím

odpor, když se obrátil a zavřel dveře na klíč.

„Rozumějte mi dobře, caballeros mios, zastřelím každého, kdo

by se opovážil křičet. Je to jasné?“

„Claro,“ zamumlal důstojník rychle. „Je to hrozné, co si tady

dovolujete, příteli…“

„Nemluvte a jděte!“

Vstrčil oba do dlouhé chodby vedoucí k celám, kde nalezli

žalářníka ve službě.

Tenhle obtloustlý člověk spal tvrdě jako špalek.

„Vezměte mu klíče, nepotřebuju, abyste ho budili,“ řekl

návštěvník, „a odemkněte celu toho amerického námořníka a

vyveďte ho ven!“

Důstojník se napřímil, zastrčil si ruce do kapes a ztuhl.

„Zastřelte mě, ale to nemůžu udělat,“ řekl.

Tajemný muž zvedl pistoli. Pak už nenastaly žádné obtíže.

Ještě v polospánku vyrazil Hollin z cely a hloupě zíral na podivný

zjev.

John se zdržel jen tak dlouho, dokud nepřeřízl telefonní vedení, a

pak vyvedl ospalého zajatce na ulici, zavřel dveře a hodil klíč na

dlažbu.

„A teď padej, Holline!“ řekl.

„Tak tos byl ty, Johne, to mě podrž,“ s údivem konstatoval Hollin

nezvyklý rychlému pohybu. „Ale proč jsi nenajal vůz?“

„A svoboda ti nestačí?“ zašeptal mu John do ucha. „Šetři si dech,

ty bídný chlape!“

Vtom spatřil John kouřícího strážníka schouleného v průjezdě

jednoho domu, kde hledal ochranu před deštěm. Lilo jako z konve a

ospalý strážce bezpečnosti poděkoval jen mrzutým „Buenos noches“

na jejich pozdrav.

Svítalo již, když se Hollin vrátil znavený na Polyanthu, a sotva se

dotkl nohou paluby, ozvalo se zvonění a klepání telegrafu a nárazy

lodního šroubu. Jachta vyrazila na cestu, opouštěla španělský přístav.

„A teď se, ty bestie, převlečeš,“ poručil John Hollinovi, který měl

z něho respekt vzdor jeho rudému pošpiněnému šatu. „A hezky

rychle! Podnikneme spolu malý výlet.“

81

„Jak to myslíš?“ zeptal se Hollin.

„Chci tím říct, že Polyantha bude okamžitě prohledaná, jakmile

se vrátí na otevřené moře, a proto si musíme dát pozor, aby tě nenašli

na palubě.“

Hollin byl rád, že se octl zpět ve své kabině, kde se cítil v

bezpečí. Než se vydal na osudný výlet, schoval opatrně své

nerozlučné pistole a teď je našel na stejném místě, kde je ukryl.

Když se vrátil do salónu, spatřil tam Johna, který se už mezitím

převlékl. John nebyl sám. Kromě Pen byli v salónu ještě dva cizinci,

pán s dámou.

Dáma ustavičně hovořila.

„Je to hnusné, nemožné! Neopustím loď, to mě ani nenapadne!“

řekla ostře.

„Uděláte, co vám poručím,“ odpověděl John. V jeho hlase byla

tvrdost, jakou Pen dosud neslyšela.

„Nepohodlí, bude-li vůbec nějaké, nebude trvat déle než jeden

den. Naopak, kdyby policie přišla na palubu a našla vás tu, bylo by to

daleko horší, paní Dorbanová,“ upíral na ni své vážné oči,

„podezřívám vás, a já jsem o tom dokonce přesvědčený, že máte na

svědomí tragédii mého života. Nevím přesně, jak jste zosnovali

spiknutí proti mně, ale brzy se to dokáže a pak přijde den odplaty.

Vaše pohnutky znám. Jestli jste byla taky mezi těmi bídáky, kteří mě

přivedli na pokraj zoufalství, pochopíte, že mě nic nezadrží a že s

vámi budu jednat nemilosrdně.“

Hleděl na ženu a pak na Artura Dorbana a na Hollina.

„Než Polyantha opustí přístav, zastaví se a my poplujeme ke

břehu… Tihle dva, slečna Pittová a já. I ty, Holline. Znám poblíž

chráněnou jeskyni, která je přístupná pouze od moře. Když jsem byl

dítě, často jsem si tam hrával,“ dodal krátce. „Zůstaneme tam

čtyřiadvacet hodin, snad i déle, a potom se v příhodnou dobu opět

vrátíme na Polyanthu. Jachtu určitě zadrží a prohledají, a proto je

nutné, aby žádného z nás nezastihli na palubě. Pochopils to,

Holline?“

Zahlédl jeho pistole a sotva znatelně se usmál. Potom pokývnul

dívce a odešel na palubu.

82

„Je mi líto, slečno, že vám musím způsobit další nepříjemnost,“

řekl, „po tom všem, co jste vytrpěla. Ten výlet nebude tak

nepříjemný, jak se to teď v chladných ranních hodinách snad zdá.

Jeskyně je chráněná proti nepohodě a bereme s sebou koš plný jídla.“

„Nezlobím se ani dost málo,“ řekla. „Johne - oslovuju vás tak, i

když jsem přesvědčená, že to není vaše pravé jméno - nechtěl byste

se mi svěřit a říct mi, co to všechno znamená?“

Okamžik váhal a pak odpověděl:

„Důvěřuji vám a jednoho dne vám všechno řeknu.“

Jeho ubezpečení, že jí důvěřuje, ji potěšilo tak, že se začervenala

a pocítila zvláštní uspokojení. Byla v rozpacích, poprvé v životě si

nerozuměla. Proč ji tolik potěšilo, že jí důvěřoval?

Byla ve veselé náladě, když zahalená do silného kabátu a

nepromokavého pláště sestupovala po můstku a naskočila do

houpajícího se motorového člunu.

Cynthie a Dorban tam už byli stěsnáni na přídi. Hollin, celý

ověšený svou výzbrojí, zaujal nejpohodlnější místo. Musel ho ale

postoupit slečně Pittové.

„Všechno v pořádku?“ zazněl Orfordův hlas z paluby.

„All right, pane,“ odpověděl John vesele a za minutu už malý

motorový člun, houpaje se na vlnách, ujížděl ke břehu. Byl

nebezpečně přeplněný, jak John dobře věděl.

Řídil člun k místu, kde se pobřeží svažovalo. Všichni cestující

přistáli, jak nejlépe to šlo - všichni kromě Pen, kterou John odnesl na

břeh.

„To je všechno, nepotřebuji už nic, Simpsone,“ řekl námořníkovi

ve člunu. „Vraťte se na jachtu.“

„Mnoho štěstí, pane!“ popřál mu muž.

83

XV

V JESKYNI

Byla stále ještě tma, ale John znal cestu a vedl je neomylně k

jeskyni. Rozsvítil lampičku a Pen spatřila úzkou temnou rozsedlinu

ve skále před sebou.

„Tady je naše loupežnická skrýš,“ řekl John. „Myslím, že

bychom měli jít dovnitř, protože příliv stoupá a voda obyčejně

zaplaví pobřeží. Dál najdete přirozenou plošinu, která je úplně

suchá.“

Odložil velký koš, který vynesl ze člunu, otevřel ho, vyndal

lucernu a rozsvítil ji. Jeskyně byla hluboká a úzká, a když se Pen

ohlédla, poznala, že světlo není z otevřeného moře vidět.

Strop jeskyně byl hodně vysoký. V zadní části skrýše byla skalní

plošina, o které John mluvil, a tam nyní také vylezl a podával dívce

ruku.

Z této plošiny vedly tři oddělené chodby do skály, byly tak

souměrné, jako by je vytvořila lidská ruka.

„Nevedou dohromady nikam, ale musíme tam v té levé chodbě

strávit noc.“ John ukázal na jeden z otvorů. „Neklame-li mě pamět, v

druhé chodbě bude dost místa ke spánku pro paní Dorbanovou a

jejího manžela. Vy můžete taky spát v jedné z těch chodeb, slečno,

jsou dost velké a půl míle dlouhé. Můžete se tam hned podívat, jestli

chcete. Dám vám potom lucernu, kterou budete potřebovat, i když

vyjde slunce.“

Pen nepromluvila s Cynthií Dorbanovou ani slovo od té doby, co

přišla na jachtu, a ani o to nestála.

Jaké ale bylo její překvapení, když teď k ní Cynthie přišla a se

svým nejsladším úsměvem řekla:

„Jak jste se dostala na jachtu, Pen?“. John odpověděl místo dívky.

„Rozhovor a jakýkoli styk se slečnou Pittovou jsou zakázané,“

řekl přísně. „Ať tenhle případ dopadne jakkoliv, jsem pevně

rozhodnutý, že budete za nejhorší čin svého života pykat, paní

Dorbanová.“

84

„Rád bych vám připomněl, že hovoříte s mojí ženou,“ přerušil

Artur Dorban dlouhé mlčení. „Slečna Pittová se chovala hnusně,

útočila drze na mou čest.“

John se dal do smíchu.

„Slico,“ řekl, „ty jsi opravdu zábavný! Tvá čest! Falešný hráč,

kamarád kdejakého zloděje v Evropě… a bude mluvit o cti!“

Dorban se nedal ničím vyvést z klidu.

„Tady nezáleží na tom, čím jsem nebo čím jsem byl,“ řekl. „Vím

ale, čím jsi ty, příteli!“

Pen zírala užasle na Dorbana, v jeho hlase zaznívala hrozba, které

nerozuměla. Záhada Polyanthy souvisela s tajemstvím námořníka

Johna, jak se zdálo.

John odpověděl klidně: „Kdybych znal tebe tak dobře, jako znáš

ty mě, znamenalo by to špatné časy pro pana Artura Dorbana. A teď

bych ti byl vděčný, kdybys laskavě mlčel.“

Vyndal z koše malou obdélníkovou krabičku a udici, ke které byl

připevněný dlouhý drát, a opustil pak hlavním vchodem jeskyni. Po

čtvrthodině se vrátil. Položil krabici i udici na plošinu.

„Jsou obratnější a chytřejší, než jsem očekával,“ řekl. „Jejich

bezdrátová telegrafie pracuje bezvadně. Nerozuměl jsem všemu, o

čem hovořili, ale vyrozuměl jsem, že Vigo je ve spojení s válečnou

lodí, která křižuje podél pobřeží, takže Polyantha dostane časně ráno

návštěvu. Holline, můžeš mluvit o štěstí.“

Hollin seděl mrzutě na kraji plošiny, kouřil z krátké dřevěné

dýmky a při Johnových slovech spokojeně zachrochtal.

„Jak to všechno víš? Co je to?“ Mračil se nedůvěřivě na malou

krabici.

„To je přenosné rádio,“ řekl John, „které mi opatřil důmyslný pan

Orford. Kdyby použili telegraf a morseovku, byli by mě spletli,

naštěstí ale telefonovali. Mimochodem, Holline, vědí o tobě

všechno.“

Hollin se neklidně zavrtěl.

Vchodem začalo vnikat světlo, takže mohli zhasnout lucerny, ale

s přibývajícím světlem pronikalo do jeskyně také moře. Vřelo a

pěnilo se zprvu jen u vchodu, pak podél jeskyně, ale nakonec voda

zalila zem a stále stoupala, až byl vchod do třetiny pod vodou.

85

John starostlivě pozoroval slábnoucí denní světlo, protože v

některém ročním období býval vchod celý zakrytý a voda sahala až

ke skalní plošině. Nebylo to sice nebezpečné, protože výška jeskyně

zaručovala dostatečnou dávku kyslíku, pokud by nebyli příliš dlouho

odříznuti od vzduchu zvenčí. Náhle však začala voda klesat a John si

ulehčené oddychl a dal se do přípravy snídaně.

Dorban se usadil s manželkou u vchodu do „jejich“ chodby a tiše

s ní mluvil. Hollin seděl opřený o stěnu s nohama zkříženýma a

dřímal. Pen a její podivný společník zůstali o samotě.

Rozhovořila se o tom, čím se v duchu zabývala.

„Ti lidé o vás všechno vědí, je to něco pro vás špatného?“

John přisvědčil.

„Ano a ne,“ odpověděl. „Nevědí nic, co by se dotýkalo mé cti,

zato mnoho, co ohrožuje mou bezpečnost.“

Cynthie je oba neustále pozorovala. Viděla, jak se John přiblížil k

dívce, a když ztlumil hlas, domyslela se, že hovoří o něčem velmi

důvěrném. Pošeptala cosi manželovi.

„Zbláznila ses,“ řekl Artur Dorban klidně, když mu sdělila své

podezření. „Jaký by v tom byl rozdíl, kdyby se náhodou do ní

zamiloval?“

„Co když se s ní ožení?“ řekla Cynthie.

Dorban se zamračil.

„Že by se s ní oženil?“ opakoval.

„Dejme tomu, že se s ní ožení a že se jim narodí děcko, ty

blázne,“ zvolala žena zlostně.

„Kde by se dali oddat? Mýlíš se Cynthie,“ řekl Artur. „Touhle

dobou bude každý přístav ve Španělsku hlídaný a všechny přístavy

světa budou vědět o Polyantě.“

„Kapitán by je mohl oddat,“ přerušila ho. „Každý námořní

kapitán může vykonat svatební obřad na moři. Copak to nevíš? Přece

jsi cestoval na lodích, myslím,“ řekla sarkasticky.

„Nikdy jsem necestoval s kapitánem,“ odpověděl vždy zdvořilý

Dorban. „Myslím, že přeháníš, Cynthie. Ale je hezká, ne?“

Prohodil to klidně, bez vášně a právě tak klidně pozorovala paní

Dorbanová jemný profil nic netušící dívky.

86

„Ano, myslím, že je velmi hezká,“ řekla. „Mluvils už s

Hollinem?“

„Teď zrovna spí,“ řekl Dorban.

„Jakmile náš žalářník opustí jeskyni, vzbuď toho chlapa, Arture.“

Za chvíli vyšel John z jeskyně na výzvědy. Měl na nohou

přiléhavé námořnické boty, byl jediný takhle vyzbrojený člen malé

společnosti.

„Nehrozí nám žádné nebezpečí,“ zvolal, když se za okamžik

vrátil. „Myslím, že bychom se mohli nasnídat. Vidím, že jste již

vzbudili Hollina.“

Dorbanovi nezbylo dost času, aby něco podnikl a mohl mluvit s

Hollinem, a proto se musel spokojit s tím, že bývalého trestance

vzbudil. Později se mu však přece jen naskytla příležitost a Dorban

se vynasnažil, aby ji náležitě využil. Voda zatím opadla a John

odešel s dívkou na pobřeží nadýchat se trochu čerstvého vzduchu.

„Jestli může ven ona, můžeme taky,“ bručel Hollin nespokojeně.

„Jestli si ten hlupák myslí, že zůstanu v téhle díře celý den, šeredně

se mýlí.“

Dorban přikyvoval povzbudivě.

„Jedná s vámi jako se psem,“ řekl. „Chápu jeho chování vůči

nám, protože nejsme jeho přátelé, ale muž, který mu pomohl jako vy

…“

„To je pravda. Jedná se mnou jak se psem,“ řekl Hollin

rozhorleně, „a jen proto, že jsem řek nějaký to slůvko o tý mladý

dámě.“ Pokynul hlavou ke vchodu jeskyně. „To Johna hrozně

rozčililo a řekl, že mi usekne hlavu… Tak se jedná s přítelem!“

„Proč mu sloužíte?“ zeptala se Cynthie měkce. „Asi že vám slíbil

značnou sumu peněz, ale jste si jistý, že dostojí svému slovu?“

Hollin neklidně přešlapoval.

„To by se neodvážil…“ začal.

„Jste si tím jistý?“ Cynthie pokrčila pochybovačně rameny. „Co

byste tomu řekl, kdybychom jim překazili jejich záměry, než jachta

připluje do Jižní Ameriky? Bylo by to docela snadné, někdy za

tmavé noci… Rozumíte mi, pane Holline… nechci vás strašit, ale

cítím, že je mou povinností vás varovat a zabránit, aby vás prostě

87

nezastřelili a nehodili přes palubu. Snad si nemyslíte, že by John

váhal, takový člověk?“

Hollin sice neměl ani tušení, o čem mluví, ale přesto začal

uvažovat, má-li důvěřovat slibům svého hostitele.

„Vracejí se,“ řekla Cynthie tiše. „Až se vrátíme na Polyanthu,

ráda bych si s vámi pohovořila.“

Bývalý trestanec přisvědčil.

Jak John přicházel ze slunečního jasu venku do zšeřelé jeskyně,

nevšiml si v první chvíli, že Dorban a jeho manželka změnili svá

místa a hovořili s jeho zajatcem.

Odpoledne odvedl John dívku stranou. „Jdu se vyspat do jedné z

jeskyní,“ řekl. „Dnes v noci budu muset bdít. Přál bych si, abyste se

usadila před vchodem a zavolala mě, kdyby se něco dělo. Umíte

zacházet se zbraní?“

„Střílela jsem už,“ usmála se, „ale nevím, jestli bych se trefila …“

„Nedívejte se na mě,“ řekl naoko ledabyle, „vsunu malý

browning do kapsy vašeho kabátu. Tak teď… cítíte ho?“

„Je dost těžký,“ řekla. „Co s tím mám dělat?“

„Střílet,“ opáčil lakonicky, „bude-li to nutné. Nemyslím, že by se

Dorbanovi odvážili nás podvést, ale nedůvěřuji jim. Kdyby se někdo

z těch tří pokusil opustit jeskyni, zavolejte mě.“

John spal asi hodinu, když Hollin vstal, protáhl se a kolébavým

krokem se ubíral ke vchodu jeskyně. „Nesmíte jít ven, Holline,“

poručila dívka. Rozhlédl se.

„Nenechám si poroučet od ženy,“ řekl pohrdavě. Když viděl, že

se obrací dovnitř jeskyně, dodal rychle: „Poslyšte, slečno, jestli

chcete dělat poplach, nepůjdu tedy.“

O páté hodině uvařila čaj na lihovém vařiči a přinesla šálek

dřímajícímu Johnovi. Stala se zcela přirozeně jeho pomocnicí a - to

bylo očividné - k zřejmé zlosti svých spoluvězňů.

O sedmé hodině začal znovu příliv a trvalo to do desíti, než se

John mohl vybrouzdat z jeskyně.

„Po Polyantě ani vidu ani slechu,“ řekl po návratu. „Neočekávám

ji před půlnocí, bude to dost nesnadné dostat se za přílivu na palubu.“

Po celou noc hlídal a naslouchal se sluchátky na uších. Dívka

vytrvala po jeho boku. Za svítání zachytil hlas z éteru.

88

„Dnes v noci to není možné, Johne.“

Poselství bylo opakováno v desetiminutových přestávkách a John

se domníval, že poznává hlas Bobbyho Millse.

„Nedá se nic dělat,“ řekl John s povzdechem, „musíme tu zůstat

ještě jednu noc. Teď si musíte odpočinout, slečno. Nemáme možnost

dostat se odtud. Dovedu vás do vaší jeskyně.“

Vstoupili spolu do jeskyně a byli již na plošině, když ji John

zastavil a pohybem ruky ji upozornil, aby mlčela. Zaslechli

šplouchání, jako když se noří vesla do vody. Vzápětí se ozvalo

veslování zcela blízko.

„Jsou to oni?“ zašeptala.

„Určitě ne. Poslali by motorový člun. Počkejte!“

Sestoupil tiše dolů do jeskyně a zmizel v šeru. Pak ho zahlédla v

přítmí u vchodu. Bezděčně ho následovala. Zdálo se, že John ji

očekával, poněvadž ustoupil stranou. Vtom zaslechli hlasy.

„Budou tady. Hrával si tu jako dítě, znal to tu dobře.“

John přiblížil své rty k jejímu uchu.

„Spinner. Anglický detektiv.“

Pen nemohla zděšením vůbec mluvit.

„Je-li tu on, musí tu být taky můj přítel, pane inspektore. Totiž

moji dva přátelé, pán a paní Dorbanovi.“

Cítila, jak John ztuhl, pak se pohnul směrem ke vchodu do

jeskyně. Mimoděk ho odstrčila.

„Kam chcete jít?“ zeptala se chvějíc se hrůzou.

„Chci vědět, čí je to hlas,“ řekl John.

Vší silou ho zadržela.

„Zbláznil jste se,“ vyrazila zoufale. „Mimoto… já ho znám,

jmenuje se Whiplow!“

89

XVI

JEŠTĚ JEDNOU WHlPLOW

Spinner rozmlouval španělsky s někým, kdo musel zaujímat

nějaké vysoké postavení. John se domníval, že je to policejní

důstojník, jehož klid vyrušil předešlou noc.

„Je tady ještě nějaká jeskyně, seňore kapitáne?“

„Tady ne, ale na druhé straně přístavu je ještě jedna větší.

Nepamatuju se, že by tu byly ještě nějaké další kromě těch, které

jsem vám už ukazoval, a žiju ve Vigu od svých chlapeckých let,

seňore.“

„Co říká?“ ptal se Whiplow netrpělivě.

„Říká, že jeskyně…“

Další slova detektivova byla přehlušena veslováním. Tlumené

údery vesel a šplouchání vody zněly stále slaběji a vzdáleněji.

„Whiplow… to je ten muž! Bobby si vždycky myslel, že je to on,

ale nebyl si tím docela jistý.“

Pen nerozuměla všemu, co si bručel, ale vtom ji oslovil přímo:

„Jste si docela jistá, že to byl Whiplow?“

„Naprosto jistá, poznala bych jeho hlas všude,“ odpověděla.

A znovu nastalo ticho. Po delší přestávce John promluvil první,

jako by nahlas vyjadřoval své myšlenky:

„Teď jde o to, jestli se vrátí, až prohledají tu velkou jeskyni na

druhém břehu. Je tu opravdu ještě jedna, mnohem větší než tahle.“

Čekali pak ještě hodinu, neuslyší-li své pronásledovatele. Vtom

do jeskyně znovu dolehl slabý zvuk hlasů, přerušovaný údery vesel.

Ale i tentokrát přejel člun kolem ústí jeskyně a plul dál směrem k

Vigu.

Svítalo už a Pen se cítila tak nevýslovně unavená, že se stěží

držela na nohou. John ji sice nemohl vidět, ale zřejmě vytušil její

slabost a přísnějším tónem než obvykle jí poručil, aby se odebrala na

lůžko.

„Neřekl byste mi konečně,“ prosila ho téměř, „co to všechno

znamená? Jsem tak popletená a zmatená… a taky trochu poděšená!“

90

„Nehrozí vám nebezpečí, není důvod se něčeho obávat,“ řekl

skoro přísně. „A pokud chcete vysvětlení…“ zasmál se pro sebe,

„nuže, obával jsem se, že se dneska večer všecko dozvíte. Že se

všechno dovíte až příliš brzy.“

Vytáhl svou elektrickou lampičku, aby jí ukázal vchod do

jeskyně, a v kuželu světla spatřil na kraji plošiny postavu. Byla to

paní Dorbanová.

„Stalo se něco?“ zeptala se ostře.

„Naopak, všechno je v nejlepším pořádku,“ zvolal John vesele.

„Zdálo se mi, jako byste mluvil s někým venku,“ řekla.

John neodpověděl, dokud nepomohl dívce vystoupit na plošinu, a

pak řekl:

„Ano, byl to jeden váš přítel, ale nemluvil se mnou.“

„Můj přítel?“ opáčila rychle. „Kdo to byl?“

Chvíli ji opět potrápil svým mlčením a nechal ji opakovat otázku.

„Byl to Whiplow,“ řekl konečně.

Rozžal svíčku a v jejím matném světle zpozoroval, jak změnila

barvu.

„Whiplow?“ opakovala nedůvěřivě. „Lžete! Jak by mohl být

tady… a vůbec, kdo je to ten pan Whiplow?“

John se usmíval.

„Myslel jsem, že ho třeba znáte,“ řekl ironicky. „Nicméně byl

tady, slečna Pittová poznala jeho hlas!“

Paní Dorbanová okamžitě nabyla svého klidu.

„Bože, jak jste směšný!“ řekla opovržlivě. „Znám pana

Whiplowa. Kdysi navštívil mého muže, když jsem zrovna byla v

Londýně. Ale tvrdit, že je to můj přítel, to je absurdní. Mluvil jste s

ním?“ Upřeně Johna pozorovala.

„Už jsem vám řekl, že ne,“ odpověděl. „A sám fakt, že jsem tady,

je dostatečný důkaz, že jsme si spolu důvěrně nepromluvili. Jednou

si s ním ale promluvím a jsem přesvědčený, že ten den pro vás

skončí neblaze, paní Dorbanová.“

Ta žena se dovedla obdivuhodně ovládat. I teď, v tak kritické

chvíli, se dovedla usmívat.

91

Pokrčila rameny, obrátila se a vrátila se do jeskyně, v níž spal

Artur. Chvíli tápala, než k němu našla cestu. Jemně jím zatřásla a

zavolala ho jménem. Slico byl okamžitě vzhůru.

„Co se stalo?“ zeptal se tiše.

„Whiplow je tady,“ zašeptala.

„Tady, v jeskyni?“

„Ale ne, ty hlupáku! Je ve Vigu a určitě už po nás pátrá. Byl

zřejmě ve člunu, náš přítel John ho zahlédl.“

Artur Dorban se rázem probudil.

„Tak Whiplow je tady!“ uvažoval. „Ten bídák! Přísahal, že

odjede prvním parníkem do Států.“

„Na muže s tvou minulostí jsi dost omezený,“ řekla trpělivě.

„Whiplow nás špehoval a pronásledoval nás ve Francii i ve

Španělsku. A když o tom tak přemýšlím, Arture, nezdá se mi

pravděpodobné, že by se lehko vzdal tučného sousta. Arture,

nesmíme ztrácet čas. Mluvil jsi už s Hollinem?“

„Měli jsme spolu dlouhý rozhovor.“ Dorban si zapálil cigaretu a

plamínek zasyčel a zapraskal. „Myslím, že to s ním sfouknem

snadno,“ pokračoval, „když bude dobře zpracovaný. Tady v jeskyni

nemůžeme nic podniknout.“

Jeho žena netrpělivě zavrtěla hlavou.

„A kde jinde?“ zeptala se vztekle. „Je to jediné místo, kde se

můžeme domluvit. Oba jste ozbrojení …“

„Bohužel, nejsme již ozbrojení,“ přerušil ji Artur. „Hollinovi v

jeho nepřítomnosti někdo vyndal z pistole náboje a nahradil je

vypálenými. Přišel na to teprve dneska v noci a mě napadlo, že by

bylo záhodno prohlédnout si naši automatickou pistoli. Stalo se

totéž! Má drahá Cynthie, máme proti sobě příliš chytré lidi a bylo by

bláhové myslet si, že se jich tak lehce zmocníme. Když jsem schoval

zbraň, měl jsem počítat s tím, že kabinu při nejbližší příležitosti

prohledají. A to se taky stalo, když nás zavolali do salónu, udělali to

stejně jako u Hollina.“

„Proč nevzali taky zbraně?“ zeptala se, ale hned pochopila, že její

otázka je zbytečná.

„Viděl John Whiplowa?“ zeptal se jí po chvilce Artur.

Zavrtěla hlavou.

92

„Ne, ta ďábelská holka ho poznala po hlase.“

„Myslíš, že John o všem ví?“ vyzvídal Dorban.

„Tušil to asi už dlouho,“ řekla chladně, „ale dokud nebude mluvit

s tím chlapem, nemusíme se ničeho obávat.“

Nastal den, pak dlouhé únavné čekání, kdy okolní ticho bylo

rušené pouze hukotem vln vnikajících se stoupajícím přílivem do

jeskyně. Konečně o desáté večer zaslechl John na pobřeží před

jeskyní tlumené hučení motorového člunu a vzápětí už člun přistál na

písčitém břehu.

Přiblížil se opatrně na několik kroků, ale Bobby ho hned poznal.

„Všichni živí a zdraví, Johne?“

„Všechno v pořádku, Bobby.“

„Tak rychle do člunu, máme před sebou dlouhou cestu.

Polyanthaje deset mil odtud, ale moře je naštěstí klidné.“

John se vrátil do jeskyně a svolal své svěřence, aby se připravili k

odjezdu. V několika minutách byl koš naplněný náčiním naložen do

člunu, který se za chvíli octl na volném moři.

K Polyantě dorazili až o půlnoci. Cynthie, která dostala záchvat

mořské nemoci, byla ráda, že je zpátky na palubě, a rovněž tak Pen,

která přímo klesala únavou.

Johna neviděla na palubě a byla příliš vyčerpaná, než aby ho šla

vyhledat. Usnula ještě dříve, než začal pracovat lodní šroub. Až

pozdě v noci se probudila houkáním lodní sirény a vstala, aby se

podívala ven. Loď plula hustou mlhou a její rychlost byla značně

omezená.

Když se druhý den konečně probrala, bylo slunce už vysoko na

nebi a hodiny ukazovaly půl jedenácté.

Podívala se ke dveřím a na zemi spatřila podnos se snídaní. Káva

byla už úplně vychladlá a topinky oschlé a nevábné. Oblékla si

rychle župan a zazvonila. Hned nato se ozvalo zaklepání na dveře a

John jí přál „dobré jitro“.

93

XVII

NÁVRH PANA ORFORDA

„Věděl jsem, že budete spát dlouho,“ řekl, „přinesl jsem vám

čerstvou kávu. A úplně jste zapomněla, že jsem vás prosil, abyste se

na noc zamykala.“

„Byla jsem tak unavená,“ omlouvala se Pen a vzala si nový

podnos, který jí podával. „Kde jsme?“

„Někde,“

odpověděl

neurčitě.

„Nerozuměl

jsem

nikdy

matematice a mořeplavectví zůstane pro mě navždy tajemstvím.

Myslím, že plujeme jihovýchodním směrem, řekl bych, že se blížíme

ke Kanárským ostrovům. Pospěšte si a rychle se oblečte, pan Orford

vás očekává.“

V jeho hlase byla jakási zvláštní stísněnost, kterou neznala,

zmínku o panu Orfordovi rychle vyrazil a v půli věty byl ten tam.

Pan Orford seděl na své zamilované skládací židli na palubě pod

malým stanem, který postavili jen pro něj, a nevypadal příliš štastně

a vesele. Zdálo se, že mu přibylo vrásek a oči mu ještě více zakrývala

těžká masitá víčka, takže je téměř nebylo vidět. Ruce, které míval

spokojeně složené nad objemným pasem, se nervózně pohybovaly z

jednoho místa na druhé. Co se mu jen mohlo přihodit?

„Dobré jitro, slečno! Posaďte se tady na tu židli.“

Uposlechla a překvapeně se na něj podívala.

„Slečno Pittová,“ začal, když si předtím důkladně odkašlal, a

dívka se v duchu nepřestala divit, že i na něm, vždy tak klidném a

vyrovnaném, jsou vidět známky rozčilení. „Řekl jsem vám už, že

když se do organizace vloudí cit, je třeba počítat s desetiprocentní

ztrátou. Někteří hloupí a lehkovážní lidé povazují cit za plus, ale pro

mě znamená cit minus - vždycky a bez výjimky. Stroje můžou být

výborné a můžou pracovat na vteřinu, ba na zlomek vteřiny přesně.

Můžete si zorganizovat palivo, olej a cokoliv jiného, můžete dokonce

i počítat s pětiprocentní ztrátou, ale jakmile vnikne do vaší

organizace cit, musíte nechat náhodě široké pole, protože jinak jde

všechno k čertu… promiňte mi ten hrubý výraz.“

94

Zavrtěla hlavou, protože nevěděla, kam míří, mluvil totiž zcela

nesrozumitelně.

„Můžu si zorganizovat cestu z Londýna do Cařihradu, do

Bagdádu, Jaffy, Cincinnati, Sao Paola - do jakéhokoliv města na

světě - a můžu si být jistý, že stroj bude pracovat přesně na hodinu.

Ale můžu nakrásně zorganizovat cestu z Londýna do Gibraltaru a

muž, který tu cestu podniká, se zastaví v Cordobě, aby se prošel

kolem katedrály, tam se setká s roztomilou dívkou, pozve ji do

restaurace na lunch a zmešká vlak… Nuže, slečno, můj stroj pak

přestane pracovat…“ Mávl rukou. „A proč? Protože lidský cit, přání

mít dobré jídlo, touha spatřit roztomilou tvářičku zavedly mého

klienta na scestí. Cit mi nahání hrůzu: Je to jediný faktor, který mě,

Xenokrata Orforda, udržuje v neustálém rozčilení a strachu. Byla jste

sama svědkem, jak cit zničil celou mou promyšlenou organizaci, že

vypadá jako klubko nití, s kterým si pohrála kočka.“

Ukousl zlostně konec svého tlustého doutníku a zapálil si ho, než

pokračoval. „A teď, slečno Pittová,“ napůl se k ní obrátil, aby jí viděl

do tváře, „je to především vaší vinou, že moje vyhlídky do

budoucnosti jsou tak neveselé jak deštivá anglická neděle.“

„Mojí vinou?“ zeptala se provinile.

„Ano, vaší,“ odpověděl. „Nebyli bychom jeli do Viga, kdybyste

nebyla potřebovala šaty. A nebyla byste potřebovala šaty, kdybyste

nebyla tady. Obrátila jste všechno mé snažení vzhůru nohama.“

„Velice toho lituju, pane Orforde,“ řekla kajícně. „Uznávám, že

máte pravdu. Nevím, jakého druhu je ta vaše organizace a proč

plujeme Atlantským oceánem, věřím ale, že pro to máte velmi

závažné důvody, a cítím, že jsem do jisté míry odpovědná za škodu,

kterou jste utrpěl kvůli změně svých plánů. Pokud to můžu nějak

napravit …“

„Můžete,“ řekl a upřeně se zadíval na moře. „Provdejte se za

Johna.“

Napůl vstala ze židle, ale jeho těžká ruka dopadla na její rameno.

„Počkejte,“ zarazil ji. „Doufám, že mi věříte, že chci jen vaše

blaho. Jsem povahy měkké a nikdy bych nedokázal vědomě ukřivdit

ani vám, ani kterékoli jiné ženě. Mám smysl pro rodinný život, i

95

když jsem nebyl nikdy ženatý. Ale vy nám můžete pomoct, aniž

byste tím sama trpěla, když se provdáte za Johna.“

„Provdat se za Johna? To je nemožné,“ vykřikla rozhořčeně.

„Vždyť ho sotva znám. Poznala jsem samozřejmě, že to není

obyčejný námořník, nýbrž nějaká velmi důležitá osobnost na

Polyantě. Mám ho taky velmi ráda, ale sňatek s ním…“

„Mnozí lidé k sobě necítí sebemenší náklonnost, a přece vstupují

do stavu manželského,“ řekl pan Orford filozoficky, ale nedíval se jí

přitom do tváře. „A tohle manželství bude … nuže nebude to všední

manželství. Netvrdím, že se setkáte před kostelem, svatba by se v

kostele stejně nekonala a vy byste se ani nemohla odloučit od svého

manžela, dokud bychom ho nedopravili na břeh. Ale to všechno není

důležité. Ujišťuji vás, že byste mně i jemu prokázala tu největší

službu, jakou si můžou lidé prokázat, pokud byste svolila provdat se

za něj. Kapitán je oprávněný vykonávat na lodi svatební obřad, a

budete-li chtít, můžete později slavit ještě svatbu v kostele.“

„Ale já se nechci vdávat,“ protestovala.

„Snad už nejste zasnoubená?“ zeptal se pátravě Orford.

„Ne, nejsem zasnoubená,“ řekla. „Copak bych musela být

zasnoubená, abych se bránila takovému sňatku? Je to prostě absurdní

…“

Pan Orford mohutně zadýmal.

„Lidský cit,“ řekl měkce. „Nemůžete to přemoct.“ Na chvíli se

odmlčel. „Dám vám sto tisíc dolarů, provdáte-li se za Johna,“ navrhl

jako správný obchodník.

Zavrtěla hlavou.

„Zajistil bych vám důchod, o jakém jste nikdy ani nesnila.“

„Je to zbytečné, pane Orforde,“ řekla klidně. „Peníze mě v

tomhle případě nemůžou ovlivnit. Ví John, oč mne žádáte?“

Pan Orford přisvědčil. „Je poněkud nesmělý, jak se domnívám. A

mimoto se obává, že nebudete souhlasit,“ dodal.

„Pak se nemýlil,“ odsekla a povstala. Pohlédl na ni vážně.

„Slečno Pittová, provdala byste se za Johna, kdybyste mu tím

zachránila život?“ zeptal se klidně. „To je výmysl …“

„Není to výmysl, věřte mi,“ řekl Orford hněvivě. „Slíbil jsem mu,

že tento argument nepoužiju. Ale dojde-li k určitým věcem příští

96

měsíc a on nebude ještě ženatý …“ vytáhl doutník z úst a zamyšleně

si jej prohlížel… „nevsadil bych ani deset centů za jeho život.“

Udiveně na něj pohlédla.

„To míníte vážně?“

„Nikdy jsem nebyl vážnější,“ řekl pan Orford. Vstal, pomalým

krokem došel k zábradlí a zadíval se zamyšleně na moře. „Možná že

ho nezachráníte před vězením,“ pokračoval stejným tónem.

„Nemyslím, že by se to podařilo, i když jsem doufal v jeho

záchranu… dokud jste tu ještě nebyla. Ale vy mu můžete zachránit

život. Chtěli ho už dvakrát zavraždit, abyste věděla,“ řekl náhle a

upřeně se na ni zadíval.

„Kdo?“

Orford ukázal na svou kabinu. „Dorbanovi?“ zajíkla se.

„Ano, dvakrát,“ přikývl. „A není vyloučeno, že potřetí budou mít

úspěch.“

„Nevím, co to všechno znamená,“ řekla Pen smutně. „Zní to tak

hrůzně, že to sotva chápu …“

„Znáte paní Dorbanovou a víte, že je schopná všeho,“

poznamenal pan Orford.

Zachvěla se.

„Nuže nebudu vás déle trápit, slečno. Musíme si pomoct bez

vás.“ Odhodil doutník do moře a pozoroval s komickým zájmem, jak

mizí ve vlnách. „Dospěl jsem k bodu, kdy mě ani nezdar mé

organizace nemůže rozčílit. Stal se ze mě fatalista.“

Opřel se lokty o zábradlí a vážně se na ni zadíval. Pen stále ještě

váhala, celá zmatená, s tlukoucím srdcem.

„A kdybych svolila, pane Orforde,“ řekla, „co by to pro mě

znamenalo?“

„Nechci vás k ničemu nutit,“ řekl. „Neznamenalo by to pro vás

víc než změnu jména, slečno. Byla byste stejně volná jako teď…

možná volnější, poněvadž byste byla bohatá. Vím, že to pro vás není

útěcha,“ pokračoval rychle, „ale nikdy nepohrdejte penězi. Peníze

představují vše hmotné v tomhle materialistickém životě. A měla

byste spoustu času a mohla byste se věnovat svým duševním

zálibám,“ dodal s roztomilým úsměvem, takže se dala do smíchu.

97

„Budu o tom přemýšlet.“ Zamračila se. „Vlastně ne, řeknu vám to

hned. Když tak přesvědčivě tvrdíte, že mu ten sňatek zachrání život,

souhlasím. Kdo nás může oddat?“

„Kapitán,“ řekl Orford, který okamžitě ožil. „A svatba by mohla

být …“ Vtom se však zarazil a zvedl varovně ruku. Naklonil se přes

zábradlí, pohlédl dolů a s prstem na rtech odvedl Pen pryč.

„Rád bych věděl, jestli nás neslyšeli,“ řekl. „Kdo? …

Dorbanovi?“

Přisvědčil. „Vedli jsme náš zajímavý rozhovor přímo nad oknem

jejich kabiny.“

98

XVIII

VZPOURA NA POLYANTĚ

Cynthie Dorbanová klečela na sedátku a slyšela téměř každé

slovo. Artur ležel na lůžku, s knihou na kolenou a cigaretou v

ústech, pozoroval svou štíhlou ženu, ale netušil, čemu naslouchá.

„Nuže?“ zeptal se, když sklouzla ze sedátka.

„Provdá se za něho,“ syčela Cynthie mezi zuby. „Řekla jsem ti,

co Orford podnikne.“

Dorban zhasl opatrně cigaretu a povstal.

„Kdy bude svatba?“ zeptal se klidně. „Dneska… zítra… copak já

vím?“ lapala po dechu.

Artur Dorban se beze spěchu oblékl, otevřel dveře kabiny a

nakoukl do úzké chodby. Vedlejší kabinu obýval doktor Fraser,

naproti bydlel Bobby, zatímco do kabiny na druhé straně chodby se

přestěhoval pan Orford a vedle něho měl kabinu vrchní inženýr.

Kapitánova kabina byla přímo naproti jejich dočasnému vězení,

kapitán ale obvykle spával ve své kóji vedle kapitánského můstku.

Dorban zabušil na dveře kapitánovy kabiny, které byly jako

vždycky zavřené.

„Jdi na příď a dávej pozor,“ poručil své ženě.

„Co chceš dělat?“ zeptala se. „Víš přece, že nám zakázali chodit

na palubu.“

„Nežvaň a udělej, co jsem ti řekl,“ poručil jí znovu a Cynthie

uposlechla bez dalších poznámek.

Dorban se vrátil do své kabiny, vytáhl z kufru svazek klíčů a

zkoušel jeden za druhým v zámku kapitánovy kabiny. Měl velmi

málo času, každou chvíli mohl některý z námořníků přijít a

přistihnout ho.

Při své indolentní povaze doufal, že se svou mazaností vyhne tak

drastickému činu. Ale teď poznal, jak vážné následky by pro ně mohl

tento sňatek mít.

Ani jeden klíč se nehodil. Na stěně chodby visela skleněná

skříňka a v ní byla uložená sekyrka pro případ ohně. Skříňka nebyla

99

zamčená. Dorban popadl sekyrku a jedním skokem byl zpátky.

Vsunul ostří sekyrky mezi dveře a rám a vyrazil je. Rychle se

rozhlédl kolem sebe - nikoho však neviděl a nebylo pravděpodobné,

že by někdo slyšel vypáčení dveří, poněvadž tlukot a hukot turbín

všechno přehlušil.

Kapitánova kabina byla poměrně velká, uvnitř byl psací stůl,

mosazná postel a velká skříň na šaty. Dorban vyrazil zásuvky

psacího stolu. V první spatřil, co očekával … dvě pistole a dvě

krabice s náboji. Hledal ještě skříňku se zbraněmi a nalezl ji nakonec

pod lůžkem. Byla to plochá, černě natřená dřevěná krabice, která

nebyla zavřená. V ní bylo půltuctu těžkých armádních revolverů, dvě

pušky, padesát balíčků s náboji a půltuctu pout. Dorban otevřel jeden

balíček a nabil jednu z pistolí a ostatní zbraně a náboje odnesl

nadvakrát do své kabiny. Cynthie zatím hlídala na druhé straně

chodby.

Konečněji Dorban pokynul.

„Přiveď Hollina,“ rozkázal jí.

Uviděla Hollina nahoře u schůdků, jak čistí zábradlí, od

posledního výletu do Viga se totiž Hollinovo postavení změnilo

značně k horšímu. Cynthie běžela zpátky a zavolala na Hollina, aby

přišel dolů, když vtom se ve dveřích vedoucích na palubu objevil

kapitán.

„Kam jdete?“ ptal se.

„Utíkejte!“ vykřikla Cynthie a Hollin ji poslechl.

Kapitán byl sice už starý, ale byl ještě čilý. Hnal se úprkem podél

chodby za trestancem, ale nakonec musel zastavit před namířenou

pistolí Artura Dorbana.

„Jestli vystřelíte, zabiju vás,“ vykřikl Dorban. „A teď jděte

dovnitř!“ A ukázal na kapitánovu kabinu.

„Co jste to udělali?“ volal starý muž hněvivě.

Vedle kabiny byly malá koupelna a do té byl kapitán Willit

uvržen a dveře za ním zabouchli a zamkli na klíč.

„Co se vlastně děje?“ Hollinův pomalý mozek nemohl ihned

pochopit změněnou situaci.

„Vezměte si tohle.“ Dorban mu podával pušku. „Cynthie, ty

zůstaň tady a hlídej kapitána, dávej pozor, aby nám neutekl.“

100

Sám běžel nahoru na palubu a mrzutý, trochu neklidný Hollin mu

byl v patách. Pan Orford právě hovořil s Pen, když se na palubě

objevil Dorban, ale okamžitě pochopil, oč jde.

„Řekněte mi …“ začal.

„Jestli se budete vzpírat, zastřelím vás,“ řekl varovně Dorban.

„Dávejte pozor na Orforda a na tu slečnu, Holline, já se zatím

vypořádám s lidmi na můstku.“

Když spěchal po palubě nahoru, potkal jen jednoho plavčíka a

jednoho námořníka. Dorban věděl, že ti muži nejsou ozbrojení a že

jediné zbraně, které byly na lodi, leží uzavřené v jeho kabině. Doufal

také, že John ani Bobby Mills nebudou ozbrojeni. Štěstí mu přálo,

neboť oba muže zastihl, jak hovoří na můstku s druhým důstojníkem.

„Ruce vzhůru!“

John skokem uhnul namířené zbrani nepřítele.

„Nemusím ani podotýkat, že bych byl v očích zákona zcela

ospravedlněn, kdybych zastřelil kteréhokoli z vás,“ řekl Dorban

svým klidným odměřeným hlasem. „Nuže kupředu, vy dva!“

John okamžitě poslechl. Domyslel se, co se stalo, a věděl, že

sebemenší odpor by je přivedl do vážných nesnází. O vteřinu později

navlékl Dorban Johnovi pouta a vzápětí totéž udělal i Bobbymu.

„A teď, pánové,“ oslovil Dorban zaraženého prvního důstojníka a

kormidelníka, „chápete jistě, že jste se ocitli ve velmi vážné situaci.

Kapitána jsem už uvěznil. Pokud ale provedete všechny mé rozkazy,

nic vám nehrozí.“

První důstojník byl vysoký vychrtlý muž, jemuž se do tváře

vepsala léta zklamání.

„Jaké jsou vaše rozkazy, pane, smím-li se ptát?“

„Abyste obrátil loď zpět do Anglie.“

„To si můžete udělat sám,“ odpověděl bez rozmýšlení. „To je

pirátství,“ dodal, „a důsledky toho si ponesete sám.“

Pak poručil, aby zastavili stroje, odstrčil rozhněvaného Dorbana

stranou a sám odešel na příď. Kormidelník byl však mužem docela

jiného ražení a Dorban potom, co uvěznil zajatce v kabině, s ním měl

delší rozhovor s uspokojivým výsledkem. Pak se vrátil na palubu ke

své ženě a Hollinovi, který mezitím veden svým instinktem odněkud

vytáhl láhev s whisky a byl právě ve skvělé náladě.

101

„Přiměl jsem kormidelníka, aby nás dopravil do Cádizu,“ řekl.

„Strojnicí souhlasí, že zůstanou u strojů, tak už to nějak zvládnem.“

„Co se stane s tou dívkou?“

Pokrčil rameny.

„Je ve své kabině,“ řekl a chtěl změnit téma hovoru, ale Cynthie

nedovolila.

„Kdo by jí taky věřil?“ namítl rozmrzele, ale Cynthie ho příliš

dobře znala, aby nevytušila, že má stejné obavy. „Ať už bude tvrdit

cokoliv, nemá žádné důkazy a už sám fakt, že byla zadržena v

Johnové společnosti, stačí, aby v policii vzbudil nedůvěru.“

Zdálo se, že ji jeho argumenty přesvědčily, ale Dorban sám jim

příliš nevěřil.

„Takové obavy si vůbec nepřipouštím,“ řekl, „cožpak mám málo

starostí? Holline, jdi na příď a hlídej kabiny. Zůstanu na můstku,

abych se přesvědčil, jestli mě kormidelník neoklamal. Během

několika hodin se máme setkat s válečnou lodí, kormidelník mi řekl,

že jich je v těchhle vodách jako much… Gibraltar je tady odtud

pouhých tři sta mil. Jdi dolů, Cynthie, a dávej pozor na naše zajatce.“

V Bobbyho kabině přemítali oba mladí muži o situaci. Seděli

těsně u sebe, poněvadž byli k sobě připoutáni pouty.

„Myslím, že můžu směle tvrdit, že tohle je konec našeho

dobrodružství,“ prohlásil John zdánlivě s klidem. „Věř mi, Bobby,

strašně se nenávidím za to, že jsem tě přivedl do takových nesnází.“

„A já se nenávidím, že jsem tě z té kaše nevytáhl,“ řekl Bobby

hořce. „Byl jsem snad šílený, že jsem nepoznal, jak snadno se těm

lidem vydáváme do rukou.“

John hleděl upřeně na koberec.

„Rád bych věděl, co provedli se slečnou Pittovou,“ prohlásil

náhle.

„Je ve své kabině, vím to určitě,“ řekl Bobby. „Když šel Dorban

kolem, slyšel jsem, jak se o tom zmiňuje Hollinovi. Co myslíš, že

udělají teď?“

„Myslím, že poplují do nejbližšího přístavu a vydají nás policii,“

řekl. „Jestli nás milý staroušek Xenokrates z téhle bryndy dostane,

postavím mu stříbrný pomník.“

102

„Proč ne radši zlatý,“ podotkl Bobby suše. „Obě iluze jsou stejně

drahé. Kde je vůbec Orford, mimochodem?“

„Je vedle, v doktorově kabině,“ odpověděl John. Vstal a zabušil

na dveře a ihned uslyšeli slabé zaklepání. „Ano, je tam, ubohý starý

Orford!“

Podíval se na svá ocelová pouta, která mu svírala zápěstí, a asi

potřicáté se snažil protáhnout ruku.

„Všechno je marné,“ zasténal, „a když si pomyslím, že jen dva

lidi velí celé lodi!“

„Myslím, že Hollin může být taky k něčemu dobrý,“ poznamenal

Bobby váhavě.

„Nemyslel jsem na Hollina. Cynthie Dorbanová - ta má na

svědomí tohle spiknutí, jestli se nemýlím.“

Náhle se zarazil a Bobby viděl, jak se jeho tvář rozjasnila.

„Rád bych věděl…“ řekl tiše a bez dalšího vysvětlení kopl ze

všech sil do dveří kabiny. Okamžitě zaslechli ostrý hlas paní

Dorbanové.

„Dáte nám něco k jídlu, anebo nás necháte umřít hlady?“ zeptal

se John.

„Když chcete jíst, musíte si přinést jídlo sami,“ odsekla. Klíč

zaskřípěl v zámku a ve dveřích se objevila Cynthie, v ruce držíc

automatickou pistoli. „Můžete jít do spíže a přinést si jídlo na dva

dny,“ řekla. „Potom vás budou krmit španělské úřady.“

Bobby hlad neměl a jen pouhá myšlenka na jídlo se mu hnusila,

nechápal svého přítele, který v takové chvíli mohl chtít něco jíst.

„Jestli v tom je nějaký uskok,“ začala paní Dorbanová a vedla

Johna ke spíži…

„Budete střílet - to známe,“ řekl John, „a já vám věřím. Kdyby to

byl Slico s měkkým srdcem, nebyl bych o tom tak přesvědčený.“

Spíž byla vlastně malé skladiště a ve chvíli, kdy tam vstoupili,

byla úplně opuštěná.

„Hoďte sebou a vemte si, co chcete,“ pobízela je Cynthie, která

stála u dveří kuchyně na stráži.

John schválně vedl svého přítele do té malé tmavé místnosti, kde

byly uschovány potraviny. Ani se však nepokusil otevřít lednici a

103

tápaje po zdi, nahmatal knoflíky a kolíček. Počítal knoflíky a nařídil

kolíček na číslo šest, stiskl a vyňal malé sluchátko.

„Zpívej, Bobby,“ řekl. „Zpívej, povídám ti!“ A ubohý Bobby se

dal chtě nechtě do zpěvu.

„To jste vy, Pen?“ zeptal se John do telefonu. Uvědomil si totiž,

že existuje spojem mezi spíží a každou z velkých kabin.

„Ano, kde jste?“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl John. „Víte, kde je Bobbyho

kabina? Je přímo pod červeným ventilátorem.

Dokázala byste se zmocnit jakékoliv zbraně a pustit ji po provaze

dolů, tak abychom ji dostali přímo do rukou?“

„Nesmím opustit kabinu.“

„Ale smíte, jen se o to pokuste.“

„Co to děláte za hluk?“ zeptala se paní Dorbanová ostře.

„Okamžitě se vraťte.“

John zavěsil sluchátko, popadl rychle bochník chleba a opustil s

přítelem spíž.

„Slyšela jsem, jak s někým mluvíte. Kdo to byl?“ vyptávala se

Cynthie.

„Mluvil jsem jen se svým přítelem,“ odvětil John chladně.

„Nezdá se vám, že má pan Mills velmi příjemný hlas?“

„Co jste dělali ve spíži?“ vyšetřovala je nedůvěřivě a zavolala

svého manžela.

„Bylas bláhová, žes je pustila ven,“ řekl jí, když byli zajatci opět

zavřeni v kabině. „Mohlas jim přinést jídlo sama anebo poslat

Hollina. Poslyš, Cynthie, to děvče musí na palubu, nemůže být

zavřená celou dobu dole v kabině.“

„Proč by nemohla?“ zvolala paní Dorbanová posměšně. „Proč by

to mělo být pro ni méně snesitelné než pro nás?“

Její choť si nacpal tašku na cigarety ze zásob, které našel v

kapitánově kabině, zastrčil tašku do kapsy a pak teprve své ženě

odpověděl.

„V příštích čtyřiadvaceti hodinách by se mohlo ledacos přihodit,

co by mě potom mrzelo, a já tě prosím, pomoz mi, aby se nic

špatného nepřihodilo.“

104

Přestože byla statečná, zbledla. Odkryla náhle v Slikově povaze

hlubiny, o nichž neměla nikdy ani tušení.

„Nechci tu dívku obtěžovat,“ pokračoval, „ale kdybych chtěl, pak

bys mi ovšem poněkud překážela. Doufám, Cynthie, žes mi

porozuměla!“

Přikývla. Třásla se po celém těle. Zdálo se jí, že u svého muže

odkryla skryté zlo, které nikdy, ani v těch nejhorších okamžicích,

nepoznala. A jeho následující slova to jen potvrdila:

„Když sis tehdy večer vyjela s dívkou do zálivu, abys ji

zavraždila, nebránil jsem ti, protože jsem se rozhodl vypořádat se s

tebou. Kdybys mi byla po svém návratu řekla, že je mrtvá, nebyla

bys přežila noc. Prosím, abys na to nezapomněla!“

Jeho vždy měkký hlas zněl výhružně a naplnil její duši hrůzou.

„To bys nikdy neudělal!“ vydechla. „Všechno jsem dělala jen pro

tebe!“

Odešel z kabiny s úsměvem na rtech. Cynthie těžce dopadla na

sedátko se smrtelnou hrůzou v duši.

105

XIX

PALBA NA POLYANTHU

„Máte velení lodi ve svých rukou, slečno Pittová,“ oznámil jí

Artur Dorban dvorně, „ale nedovolím vám spojit se s lidmi, které

jsem byl nucen zavřít. Jsem přesvědčený o tom, že jste nevěděla, co

děláte, jinak byste určitě nepomáhala těm darebákům, aby unikli

spravedlnosti.“

Zůstal u dveří její kabiny a ani se nepokoušel vstoupit dovnitř,

jeho chování bylo zdvořilé a odměřené.

„Slibuju vám, že vás nikdo nebude obtěžovat ani vyrušovat… já

ani žádná jiná osoba, která je se mnou ve spojení,“ řekl důrazně.

Poděkovala mu a Dorban odešel.

Procházela se chvíli po palubě, aby se trochu uklidnila, což se jí

docela podařilo, a když spatřila Hollina na schůdcích s puškou na

kolenou a celou zbrojnicí kolem pasu, sama ho k jeho velkému

překvapení oslovila.

„Můžete se spolehnout, slečno,“ ujišťoval ji, neboť pan Hollin

byl tak trochu kavalír, i když zrovna neměl nejlepší náladu.

„Postarám se, aby vám nikdo neublížil.“

„Víte, kam plujeme?“

„Nemám ani zdání,“ odpověděl. „Velitel říká, že jedeme do

některýho z těch španělských přístavů a že už mi všechno zařídí. V

každým případě budu mít tisíc liber v kapse.“

Obávala se, že by nebylo moudré vyptávat se Hollina, jakého

druhu byly sliby, kterými si ho Dorban zavázal, a raději se vydala na

příď k červenému ventilátoru. Naklonila se přes zábradlí, spatřila

okénko Bobbyho kabiny a s tlukoucím srdcem se vrátila zpátky

přemýšlejíc, jak by nejlépe pomohla muži, za něhož se slíbila

provdat.

V jedné zásuvce psacího stolku našla klubko tenkého provázku,

uřízla asi dvacet yardů a na druhém konci udělala kličku. Už věděla,

co udělá! Musí se zmocnit Hollinova revolveru, vrátila se proto a

posadila se na sedátko vedle něho.

106

Hollin se ušklíbl.

„Já tady konám službu,“ chlubil se. „Posádka je dole.“ Ukázal na

několik uboze vypadajících mužů, kteří kouřili a vrhali zlobné

pohledy na svého strážce. „Kdyby se vzbouřili, vím, jak s nima

zatočím.“

„To vám věřím,“ poznamenala, avšak on si vykládal její slova

jinak.

„Nebojte se, nevystřelím, dokud mě nevyprovokujou. Jsem

člověk měkkýho srdce… mě si každý otočí kolem prstu…“ pohlédl

na ni zamilovaně, „a zvlášt ženský!“

Když se obrátil, aby zkontroloval námořníky, které měl hlídat,

učinila pokus, který se jí štastnou náhodou zdařil. Srdce jí téměř

přestalo tlouct a sotva dýchala úzkostí, ale přece jen se jí podařilo

vytáhnout mu revolver z opasku, aniž si toho všiml - snad proto, že

revolver částečně spočíval na horním schůdku, o který se Hollin

opíral.

Pak vstala a kráčela pomalu zpátky. Třesoucími se prsty přivázala

jeden konec provazu k hlavni revolveru a zbraň spustila u červeného

ventilátoru dolů, takže se houpala nad otevřeným okénkem kabiny.

Zdálo se jí, že čeká celou věčnost, než spatřila ruku, která chvatně

sáhla po zbrani a vtáhla ji dovnitř… Pak div neomdlela úlevou.

Chytila se zábradlí, aby neupadla, ale po chvilce záchvat slabosti

pominul a Pen se vrátila k Hollinovi navenek stejně bezstarostná jako

předtím.

Pozoroval ji, když se nakláněla přes zábradlí, ale v jejím počínání

neviděl nic podezřelého.

„Trpíte snad mořskou nemocí, slečno?“ zeptal se s převahou

člověka, pro něhož nemá moře žádná tajemství. „Jste smrtelně bledá,

mladá dámo. Posaďte se radši sem.“

„Ano, děkuju vám,“ řekla.

„Ale teď mě konečně poslechněte,“ pohrozil jí Hollin svým

tlustým prstem. „Nevšímejte si Johna, je to darebák, který nemá s

nikým slitování. Zavraždil by svýho nejlepšího přítele. Víte, co mi

chtěl províst? Posadit mě na moře do otevřenýho člunu a opustit mě.

A to mi předtím sliboval, že mě dopraví do Jižní Ameriky a

nadosmrti se o mě postará. Co byste řekla takový povaze?“

107

„Vím určitě, že by nic takového neudělal,“ řekla Pen

přesvědčeně.

„Že by to neudělal,“ vykřikl Hollin s úšklebkem. „Je vidět, že

ničemu nerozumíte! Ujišťuju vás… haló!“ Jeho dlaň dopadla na

prázdný opasek na jeho boku a bývalý trestanec vyskočil, jako když

ho píchne. „Žádný uskoky, slečno. Kde je ten revolver?“

„Jaký revolver?“ řekla a hrdinně se pokusila dodat svému hlasu

udivený pří zvuk.

„Přísahám, že jsem ho před chvílí ještě měl.“

Zamračeně na ni pohlédl. Bylo téměř nemožné, aby ve svých

šatech skryla tak velkou a těžkou zbraň, a tak se obrátil a začal hledat

na palubě.

„Přísahal bych, že jsem ho zasunul do opasku, ale asi jsem se

splet.“

„Ztratil jste něco?“ zeptala se nevinně, ale v tom okamžiku zazněl

výstřel a po něm následovaly ještě další dva tři. Hollin se vrhl do

chodby.

Artur Dorban se právě radil se svou manželkou, co podniknou, až

doplují do Cádizu, když zaslechli ohlušující rány, způsobené

kopáním těžkých bot do dveří. Hluk nepřestával.

„Jestli nebudete okamžitě zticha, dám vám okovy,“ pohrozil jim

za dveřmi, ale vzápětí sotva stačil uskočit stranou. Jedna výplň se

roztříštila a dveře se rozletěly.

Vystřelil a hned nato následovaly dva výstřely a Dorban se

vypotácel na palubu.

Byla to Cynthie, která vypálila třetí ránu, ale ruka se jí třásla

natolik, že minula cíl. A v té chvíli už ji John držel za rameno a

mrštil jí Bobbymu do náručí. „Do kabiny s ní,“ zvolal.

Klíče od pout ležely na toaletním stolku vedle dvou krabic s

nábojnicí a John byl v okamžiku volný, právě včas, aby odrazil

klopýtajícího Hollina, který se hnal chodbou jako rozzuřený býk.

Avšak Hollin se přizpůsobil změněné situaci a dal se klidně

odzbrojit.

„Kde je Dorban?“ zeptal se Bobby. Chodbička byla prázdná.

„Jdu ho najít,“ řekl John „a ty hlídej tyhle lidi, Bobby!“

108

Zastavil se jen, aby vysvobodil kapitána a Orforda z jejich vězení,

a pak běžel rychle na palubu. Dorban však zmizel, paluba i můstek

byly opuštěné a kromě prvního důstojníka a kormidelníka, kteří řídili

jachtu, nikoho neviděl. Vpravo na přídi stála malá dřevěná budka,

kde měl svůj hlavní stan telegrafista a John tam instinktivně zamířil.

Sotva otevřel dveře, spatřil Dorbana.

„Přišels pozdě, příteli,“ poznamenal Dorban na tváři falešný

úsměv. „Přiměl jsem telegrafistu, aby poslal depeši, která pro tebe

bude mít nepříjemné následky.“

John ho odstrčil a vešel do kabiny.

„Zpráva je už odeslaná, pane,“ řekl telegrafista. „Vyhrožoval mi,

že mě zabije, když neuposlechnu.“

„Co jste telegrafoval?“ zeptal se John rychle.

„Oznámil jsem válečné lodi, že jste na palubě.“

„Válečné lodi? Kde je?“ John vyběhl z budky, zastínil si oči a

hledem směrem, kterým ukazoval telegrafista.

Na obzoru, téměř zahaleném těžkými šedými mraky, visícími

nízko nad mořem, spatřil nejasné obrysy těžkého plavidla.

„Teď zrovna mluví, pane,“ řekl telegrafista a nasadil si sluchátka.

„Co chtějí?“

„Obraťte nalevo a zastavte stroje míli od nás. Přijedeme na

palubu.“

John vyběhl na můstek a kapitánovi, který stál u kormidla,

několika slovy vysvětlil situaci.

„Musíme uprchnout,“ řekl kapitán. „Je to Myanthic, ten nás

nedohoní.“

Dal stručný rozkaz a jachta se stočila napravo, plula zpátky po

své vlastní dráze.

Pluli asi půl míle, když přiběhl telegrafista s proužkem papíru.

Kapitán si nasadil brýle a četl.

„Když nezastavíme, zahájí na nás palbu,“ bručel.

Vzal do ruky megafon.

„Vypíchni ji, Mackenzie,“ zařval, „ať máš rekord!“

Sotva domluvil, směrem od válečné lodi se pomalu zvedl obláček

dýmu. Zaslechli dunivý výstřel z děla a na místě, kam střela dopadla,

vysoko vytryskla voda. Za malou chvíli opět spatřili dým a zaslechli

109

další výstřel, tentokrát už blíž. „Jsme příliš velký terč,“ křikl kapitán.

„O jeden bod na pravý bok, kormidelníku.“

Nyní byla v činnosti dvě děla, John viděl rudou zář, když výstřely

explodovaly, a slyšel jejich syčení. Třetí střela dopadla do vody, pak

čtvrtá, která strhla opěrné lano hlavního stožáru, ale nezpůsobila

žádné další škody.

Brzy nato zastavila válečná loď palbu. Pak následovala dole v

hlavním salóně chvatná válečná porada, Pen zahlédla, jak se všichni

sklánějí nad stolem pokrytým mapami.

„Teď nastal okamžik, kdy musí nastoupit organizace,“ prohlásil s

neskrývaným potěšením pan Orford, který byl poprvé po dlouhé

době opět v dobré náladě. „Tady je ten bod, kapitáne.“ Udělal tužkou

znamení na jedné z map. „Očekává nás tam loď s naftou. Byla

původně určena pro Penzausu, veze zásoby na čtrnáct dní, a já ji

najal, aby nás na tomhle místě očekávala. Je to americká loď.“

„S naftou si starosti nedělám,“ řekl kapitán. „Máme ještě zásobu

nejmíň na deset dní. Víc mě štve, že za čtyřiadvacet hodin se budou

tyhle vody doslova hemžit torpédovkami. V Gibraltaru je vzdušná

flotila a tu zaručeně taky upozorní. Nevím, jak se nám podaří

uniknout.“

„Ať nás klidně chytí…,“ řekl Orford. „Jediným svědectvím proti

vám, kapitáne, je svědectví těch tří lidí, co máme na palubě.“

„A přítomnost pana… Johna,“ opravil ho kapitán. „A slečny

Pittové.“

„Naprosto správně,“ přisvědčil Orford. „Jenže, až vás přepadnou,

nebudeme na palubě.“

„A kde byste byl?“ zeptal se kapitán. „Nemůžeme se přece s

Polyanthou vrátit k španělským břehům.“

„Přestěhujeme se na americkou loď. Vrací se do Bostonu v

Massachusetts. Nic lepšího nemůžeme udělat. Kapitán je můj přítel a

posádku umlčím penězi.“

Starý kapitán si zamyšleně hryzal rty.

„Jen jestli tam bude,“ řekl skepticky.

„Je tam určitě,“ řekl Orford přesvědčeně. „Už jsem to zařídil.“

John se vrátil na palubu, aby vysvětlil dívce situaci.

110

„Obávám se, že vám nebudeme s to nabídnout takové pohodlí

jako na Polyantě,“ řekl. „Ale aspoň budete znát cíl naší cesty. Za

deset dní jsme v Bostonu a všechny vaše útrapy končí a já vám

přísahám, že se konečně dostanete do Kanady.“

Usmála se trochu smutně.

„Nečekala jsem, že se takhle vrátím do Kanady,“ poznamenala.

„Ale dokud tam ještě nejsme…“

Byla trochu uražená a nevěděla vlastně proč. Pak si vzpomněla,

že se jí nemile dotklo, že přistoupil tak rychle na její přání vrátit se

do Kanady a že se už ani nezmínil o tom fantastickém návrhu, o

kterém s ní hovořil pan Orford.

Tehdy nakonec k sňatku svolila, a teď by tedy zasluhovala víc

ohledů.

„Škoda,“ uklouzlo jí. Hned nato by si byla nejraději ukousla

jazyk, naštěstí se zdálo, že nesledoval její myšlenky.

„Jsem docela ráda, že se přestěhujeme na tu americkou loď,“

řekla. „Prosím, nedělejte si kvůli mně starosti… I když jsem si

Polyanthu docela zamilovala a je mi líto, že odcházíme…“

„Přestože jste tam zažila takové rozčilení a záhady?“ usmál se a

ona přisvědčila.

Organizace pana Orforda byla tak dokonalá, že se skutečně ve

dvě hodiny ráno setkali s americkou nákladní lodí a moře, ten den

neobyčejně klidné, dovolilo, aby se obě lodi k sobě přiblížily na

dosah ruky.

111

XX

VĚZENÍ

Pršelo, když se Pen vyšplhala po úzkém špinavém žebříku na

špinavou kovovou palubu nákladní lodi. Pan Orford zvládl

nebezpečnou cestu po žebříku nějakým zázračným způsobem. A jeho

organizační talent byl tak skvělý, že když přišli do důstojnických

kabin na zádi, byli překvapeni neočekávaným pohodlím. Za svítání

se rozloučili s Polyanthou. Pen stála na palubě mezi lany a rezavými

kotvami a pozorovala, jak ladné obrysy jachty mizí v mlze.

Nákladní loď nebyla tak dokonalá jako Polyantha. Strašlivě se

kymácela z boku na bok a při sebemenším nárazu větru se otřásala.

Paní Dorbanová špatné snášela tyhle výkyvy a nesnesitelný zápach

nafty ještě víc zvyšoval její odpor proti této plavbě. Hned první den

si šla lehnout a nevstala ani celý příští den.

Penina kabina byla tak malá, že tam stěží směstnala svůj skrovný

majetek, všechny zásuvky i skříň byly totiž naplněné věcmi

dřívějšího obyvatele. Nicméně se tu cítila docela spokojená. A i když

vlastně ani netoužila po tom, aby tohle zvláštní dobrodružství

skončilo - z důvodů, které si nedovedla dobře vysvětlit - přece jen

byla zvědavá, jak skončí.

Příští ráno jí John na palubě sdělil podivuhodné zprávy.

„Tak si myslím, že jste se s Polyanthou nerozloučila navždy,“

řekl. „Orford mi právě oznámil, že se s jachtou znovu setkáme

severně od Madeiry, pokud Polyantha vyjde dobře z prohlídky, která

ji čeká. Takže je naděje, že naši cestu ukončíme v méně páchnoucím

ovzduší.“

„Co bude s Dorbanovými?“ zeptala se. „A s Hollinem?“

„Budu muset vzít Hollina s sebou, jak jsem slíbil. A pokud jde o

Dorbanovy…“ zavrtěl hlavou, „s těmi to bude horší… ale myslím, že

si je koupíme penězi a slibem, který jsem jim už napůl dal.“

„Jakým slibem?“ otázala se zvědavě.

Odvrátil se a teprve za chvíli odpověděl.

112

„Slíbil jsem, že se neožením, pokud mě nevyzradí. Nikdy jsem

sám sebou tolik neopovrhoval, jak teď, když mi to slíbili.“

Pohlédl jí do očí.

„Proč?“ zeptala se.

„Poněvadž vás miluju,“ řekl, „a připravuju se tím o štěstí, po

kterém nejvíc toužím. Třeba si o mně pomyslíte, že jsem bídák, Pen,

a musím říct, že se nemýlíte. Chtěl jsem se s vámi oženit… z jistých

důvodů. A i když jste byla tak laskavá a přistoupila jste na Orfordův

návrh, pochopil jsem, že se tak nestalo z lásky ke mně. Jak byste mě

taky mohla milovat, vždyť mě znáte teprve několik dní a vlastně o

mně nic nevíte.“

„Myslím, že vím,“ řekla.

Zavrtěl hlavou.

„Prcháte před někým. Spáchal jste…“ zaváhala hledajíc vhodný

výraz, „nějaký zločin?“

„Ne, nic jsem nespáchal. Byl jsem odsouzený… ne, je zbytečné o

tom mluvit.“

Hleděla za ním, když odcházel, a zmocnil se jí pocit prázdnoty a

smutku, jako by se bylo ztratilo něco, co bylo částí jí samé.

Odpoledne proplula Ezra Salt - tak se americká nákladní loď

jmenovala - kolem dvou torpédovek, které se dotazovaly na

Polyanthu. Kapitán dal nepravdivou odpověď, že ji neviděl. K večeru

přišla šifrovaná bezdrátová depeše, kterou pan Orford hravé rozluštil.

„Jachta byla zastavena a prohledána,“ vysvětloval při obědě.

„Ubohý Bobby!“ zašeptala dívka. Zanechali na lodi Bobbyho,

aby hrál úlohu plutokratického majitele.

„Bobby je rozený lhář,“ řekl John klidně. „Má dar výmluvnosti,

který by mu vynesl celé jmění, kdyby se věnoval literatuře. Jak se

daří tvé paní, Dorbane?“

Artur Dorban se záhadně usmál, ale neodpověděl.

Pozdě večer, když seděli na zádi, přidružil se k nim kapitán. John

a Orford kouřili, dívka odpočívala schoulená na lehátku, protože loď

se začala znovu nepříjemně kymácet, a Dorban se neklidně procházel

po kovové palubě.

„Zachytil jsem právě volání o pomoc, pane Orforde,“ řekl

kapitán, „Peleago narazil na potopený vrak a klesá.“

113

„Jaká je to loď?“

„Je to osobní parník a jezdí mezi Vigem a Funchalem,

mimochodem, je to taková bláznivá loď. Viděl jsem ji v těchto

vodách už mnohokrát. Změnil jsem kurs a spěcháme jí na pomoc.

Byla vzdálená asi dvacet mil od místa, kde jsem dostal zprávu, a co

nevidět se setkáme s jejími záchrannými čluny.“

Těmito prostými, lhostejnými slovy vylíčil jednu z mnoha

mořských tragédií.

Asi za tři hodiny zahlédli hořící loď, z níž do výše šlehaly

plameny a v záři ohně rozeznaly dva záchranné čluny mířící k jejich

lodi.

„To je pro nás velmi nepříjemné,“ poznamenal Orford vrtě

hlavou. „Budeme muset ty lidi někde vylodit a nechtěl jsem

vystoupit na břeh dříve než v Bostonu.“

Posádka Ezra Saltu vytáhla do lanoví obloukovou lampu, takže

můstek, který spustili, byl jasně osvětlený. Pak všichni - námořníci i

naši známí z Polyanthy - očekávali blížící se trosečníky. Nejdřív se

na palubě objevily dvě naříkající ženy, zabalené do námořnických

kabátů, které byly rychle uloženy, pak následoval špinavý starý muž

a za ním vysoký, statný člověk vojenského vzezření, který se rychle

rozhlédl po palubě. A první osoba, na niž padl jeho zrak, byl John.

V Johnové tváři se nepohnul ani sval, když k němu muž zamířil.

„Jsem inspektor Spinner,“ řekl, „a myslím, že vás znám.“

„To je možné,“ odpověděl John chladně.

„Vy jste hrabě z Rivertoru, trestanec odsouzený k dvaceti letům

nucené práce pro padělání peněz, a tohle je James Hollin, rovněž

trestanec, odsouzený na pět let pro loupež. Oba jste unikli

spravedlnosti, uprchli jste z dartmoorského vězení čtrnáctého tohoto

měsíce brzy ráno.“

„Můžu to dosvědčit,“ řekl Artur Dorban a razil si cestu

skupinkou. „Mé jméno je Artur Dorban a tenhle muž je můj

bratranec.“

K dívčinu překvapení se John otočil k svému nepříteli s blaženým

úsměvem.

„Tohle mě zprošťuje mého slibu, Arture,“ řekl.

114

Pen Pittové tahle noc připadala jako jeden příšerný sen. Nebyla

schopná rozlišovat mezi skutečností a fantazií a jednu chvíli se vážně

obávala, že zešílí. John je hrabětem z Rivertoru! A je to uprchlý

trestanec! Bylo to tak absurdní, tak neuvěřitelné, že několikrát za noc

rozsvítila světlo, aby se přesvědčila, že bdí a že se nestala obětí

šílenství.

Nevěděla, co se stalo s dobráckým panem Orfordem, nebyla s to

sebrat tolik duševní síly, aby mohla v klidu přemýšlet o svém osudu,

do jaké míry se jí tohle všechno týkalo.

Když se v prvních ranních hodinách plavčíci oháněli kartáči a

hadry a čistili a splachovali palubu, Pen se oblékla a odebrala se na

palubu ještě dřív, než se slunce vyhouplo nad mořskou hladinu.

Pokud se strachovala jen o pana Orforda, byly její obavy okamžitě

rozptýleny, neboť tento dobrý muž byl pohodlně usazený na jediném

lehátku na palubě Ezra Saltu, až po bradu zahalený do těžkého

pláště, přikrytý nesčetnými plédy, šátky a podobnými věcmi.

Nespal a byl zamyšlený. Ačkoliv v jeho pohledu cítila tajnou

výčitku - a sama si uvědomovala nepřímou odpovědnost za nezdar

jeho plánů - pozdravil ji s téměř otcovským úsměvem.

„Ale ne, nebyl jsem na lůžku a vůbec jsem nespal.“

„Prosím, nevstávejte,“ požádala ho chvatně, když učinil pokus

vybalit se ze svých pokrývek a obalů. „Můžu se posadit tady.“

Přisunula si stoličku. „Pane Orforde, co to všechno znamená?“

„Co to znamená?“ opakoval se zvláštní, avšak uklidňující

rozvahou.

„Nuže, znamená to, že šest měsíců tvrdé práce, půl miliónu

dolarů a nejlepší a nejdůvtipnější plán, jaký kdy svět viděl, je

pryč…!“ Rukou udělal významný posunek.

„Prosím, neřekl byste mi podrobnosti toho příběhu?“

Orford přikývl.

„Nevidím důvod, proč byste neměla všechno vědět. Hej!“ kývl na

námořníka, stojícího nablízku. „Chlapče, skoč do kuchyně a přines

nám trochu kávy!“

Mladík zmizel, bruče si něco pod nos.

„John je hrabě z Rivertoru,“ řekl Orford bez jakéhokoli úvodu,

„ale nebyl ještě hrabětem, když byl odsouzen k dvaceti letům

115

nucených prací, a neměl ani potuchy, že by mohl zdědit titul. Je

velmi bohatý, stejně jako Stamford Mills, jeho přítel. V Paříži spolu

studovali malířství, a když byl lord Rivertor uvězněn, Mills vyvinul

přímo nadlidské úsilí, aby ho vysvobodil.“

„Organizoval jsem v životě mnoho důležitých podniků,“

pokračoval zamyšleně pan Orford, „organizoval jsem všechno možné

balkánskými válkami počínaje a obchody s naftou nebo masem

konče… Ale jakživ jsem nikoho nevysvobodil z vězení tak

promyšleným a duchapřítomným způsobem…“ Zarazil se a zavrtěl

hlavou. „Nesnáze nastaly, když Hollinovi ulétla čepice, každý

anglický trestanec má totiž číslo a jeho čepice byla samozřejmě taky

označená.“

„Nevyprávěl byste mi ten příběh od začátku?“ zeptala se. „Proč

byl lord Rivertor poslán do vězení? Dopustil se nějakého zločinu?“

„Nedopustil se žádného zločinu, o tom jsem přesvědčený,“

odpověděl Orford důrazně. „Podívejte se, slečno, vím ze zkušenosti,

že spousta lidí, kteří jsou odsouzeni do vězení, je nevinná. Vězení

jsou přeplněná oběťmi zlomyslného osudu a hnusných spiknutí. Jsem

si tím tak jistý, že když potkám nějakého bývalého vězně, očekávám,

že mě bude ujišťovat, že je nevinný, a byl bych zklamaný, kdyby to

neudělal. Je to vždycky někdo jiný, kdo spáchal zločin, nebo se stal

obětí spiknutí, někdy vše zavinila nešťastná náhoda, která přivedla

oběť za mříže. Když jsem slyšel, že lord Rivertor byl odsouzený, byl

jsem si jist, že je to zase jeden z případů zdrcující nespravedlnosti

zákona. Ale on je skutečně nevinný.“

Pan Orford zdůraznil ta dvě slova.

„A bylo to spiknutí, John byl umělec, byl třetím nebo čtvrtým - či

bůhví kolikátým - bratrancem starého hraběte z Rivertoru, který měl

tři syny - a všichni tři zemřeli v jednom týdnu na chřipku. Zní to

skoro jako jeden z příběhů, které jsme čítávali, když jsme byli

mladí,“ zasmál se. „Obyčejně to bývalo nějaké lodní neštěstí, při

němž zahynul pravoplatný dědic a přenechal své statky velmi

chudým, avšak počestným sedlákům… dědicům… Ale starý lord

Rivertor zemřel přirozenou smrtí, přesvědčil jsem se o tom při

pátrání, které bylo po lordově smrti na můj popud zahájeno.

116

Podezříval jsem totiž Dorbana, že byl nápomocen přírodě při jejím

zničujícím díle.“

„John Rivertor o tom všem nevěděl. Byl umělec… měl dost malé

příjmy… a specializoval se hlavně na lepty. Snad byly jeho lepty

dobré, možná že nebyly, nevím, nezabývám se uměním, nerozumím

tomu… Nuže, při soudním lícem vyšlo najevo, že John často

navštěvoval jistý restaurant v londýnském West Endu. Majitel

restaurantu nalezl častěji mezi strženými penězi padělanou

pětilibrovou bankovku. Nebyl s to vypátrat zákazníka, od něhož

bankovku obdržel, a podezření padlo na Johna. Jak takové podezření

vznikne, to je jasné snad jen psychologovi, ale já mám na mysli toho

gentlemana, který dal do oběhu padělané bankovky a Johna tajně

osočil.

John nebyl bohatý, ale - jak už jsem řekl - jeho příjmy mu stačily.

Žil pouze pro svou práci. Jednou ho v ateliéru navštívil jakýsi muž,

který chtěl koupit jeho lepty pro jakéhosi amerického milionáře. John

ho nikdy předtím neviděl… a od té doby taky ne. Muž si vybral dva

lepty a nabízel za ně - k velikému Johnovu překvapení - velkou

částku. John mu je chtěl nechat za menší obnos, avšak muž trval na

své původní nabídce. Zaplatil v bankovkách. Prvních šest bankovek

bylo pravých, ostatní byly zručné padělky. Vzal obrazy s sebou a na

jeho žádost ho John doprovodil až na nádraží. Návštěvník řekl, že se

jmenuje Smith. Na celém obchodu nebylo nic zvláštního, vyjma

velké částky, kterou cizinec zaplatil za lepty. Zdržoval Johna

nesvědomitě dlouho na nádraží, až se konečně rozloučili a John se

odebral k obědu do svého oblíbeného restaurantu. Byl docela rád, že

získal tak velkou částku peněz, ale nevyvedlo ho to nikterak z míry.

Sotva dojedl oběd a chystal se opustit restaurant, byl zatčený

dvěma detektivy. Předvedli na policejní stanici a prohledali a

padělané bankovky u něho samozřejmě nalezli. Když se snažil

vysvětlit, jak se dostaly do jeho majetku, nikdo mu nevěřil a jeho

ateliér byl okamžité prohledán. Celý byt se skládal z jednoho velkého

pokoje, v němž obyčejně pracoval, dvou malých pokojů, komory a

malinké kuchyňky. V komoře, která byla zamčená, našla policie

všechny potřeby nutné k padělání peněz: stroje, desky, celé balíky

právě vytištěných bankovek, všechno nářadí a řadu jiných

117

usvědčujících věcí. Důkazy byly šokující, a přestože znalci tvrdili, že

bankovky byly vyrobeny v Německu, a to nepříliš zručnými

padělateli, kteří dávají stovky a tisíce takových peněz do oběhu, John

byl uznán vinným. A protože se policie domnívala, že chytla velmi

nebezpečného zločince a mistra padělatele, byl odsouzen k

nejtěžšímu trestu, jaký anglický zákon v takovém případě připouští…

k dvaceti letům nucené práce.“

„Co mě překvapuje…“ zamračil se na dívku, „je, že jste o tom

všem nevěděla. Všechny anglické i americké noviny se přece široce

rozepisovaly o tomto případu a denně přinášely všechny podrobnosti

nejen o soudním líčení, ale také o senzačním objevu, že odsouzený

zločinec je totožný s hrabětem z Rivertoru, anglickým lordem, který

kromě titulu zdědil ještě deset miliónů dolarů.“

Pen naslouchala Orfordovu vypravování oněmělá údivem. Pak

zavrtěla hlavou.

„Nebyla jsem nikdy dál než v Edmontonu a jen málokdy jsem

četla noviny,“ řekla. „Kdy se to stalo?“

„Před rokem a sedmnácti dny,“ odpověděl pan Orford přesně.

Pak pochopila.

„Byla jsem tehdy šest měsíců na jedné farmě a nečetla jsem

noviny vůbec,“ řekla. „Tak to určitě bude, edmontonské noviny jistě

psaly o odsouzení lorda Rivertora, protože je majitelem velkých

pastvin v sousedství.“

„To je možné,“ řekl Orford. „Nuže, Johna zavřeli do vězení.

Bobby Mills, jeho nejlepší přítel, si dal nadlidský úkol, vyšetřit

Johnův případ. Byl přesvědčený, že John mluví u soudu pouhou

pravdu. Jeho první starostí bylo vypátrat příbuzné, kteří by měli

zájem na tom, aby John zmizel ze světa, a brzy vypátral Slika. Slico

je první bratranec lorda Rivertora a zdědil by titul i peníze.“

„Ale lord Rivertor je mladý,“ přerušila ho Pen. „Dvacet let

uplyne rychle. Jak si mohli být Dorbanovi tak jisti, že zdědí titul a

majetek?“

„Neponechali nic náhodě,“ odpověděl Orford hněvivě. „Měsíc

potom, co byl John odvezen do Dartmooru, těžce se roznemohl. Jídlo

v Dartmooru podávají trestanci. Nejsou to zrovna důvěrníci v tom

smyslu, jak to chápeme my, mají však určitá privilegia a konají lehčí

118

práci, poněvadž se ve vězení chovali jaksepatří. Není pochyb o tom,

že jídlo, které dostal John, bylo otrávené. Vězeňský lékař objevil

otrušík.“

O dva měsíce později vyšla „nešťastnou náhodou“ z pušky

vězeňského dozorce rána a kule se zaryla milimetr od hlavy Johna

Rivertora do zdi. Bobby, který je rozený špión, zjistil, že dozorce byl

trestaný pro různé přečiny a byl vlastně sám podezříván z travičství.

Dověděl se, že tenhle zřízenec byl ve spojení s Dorbanovými a

navštěvoval je v jejich sídle Stone House v Borcombe. Po každé

takové návštěvě se jeho bankovní konto značnou měrou zvýšilo. Proč

myslíte, že žil Artur Dorban v Borcombe, odloučený od světa?

„Myslela jsem, že nemiluje společnost…“

„Že se bál své minulosti? Ani zdání,“ řekl pan Orford s úsměvem.

„Dorban žil v Borcombe, poněvadž Dartmoor je nablízku a on se

mohl každou chvíli spojit se svými agenty ve vězení. Proč myslíte, že

vás vzali do svých služeb? Protože jste o celé záležitosti nic netušila,

protože jste v Anglii neměla ani přátele, ani známé… Bože, kdybych

to byl tušil!“ Mávl netrpělivě rukou.

„Po třetím vražedném pokusu mé Bobby navštívil. Musím

přiznat,“ pravil pan Orford zamyšleně, „že velký honorář mě přiměl,

že jsem se tou věcí začal zabývat. A když už jsem se jednou věnoval

Johnovu případu, nebylo tak nesnadné zorganizovat útěk. Od

jednoho francouzského šlechtice jsme si najali Polyanthu - na dobu

šesti měsíců - a vybrali pro ni vhodnou posádku… Lékař je Johnův

vzdálený příbuzný, starý kapitán je jeho strýc z matčiny strany - a

vypluli jsme v pravý čas, připraveni Johna vysvobodit. Bobby Mills

sloužil za války u letectva a byl navíc dost bohatý, aby mohl koupit

letadlo, taky si opatřil ozbrojené auto.

John pracoval v kamenných lomech blízko vězení. Každé ráno a

odpoledne opouští jeden oddíl trestanců vězení v Princetownu a kráčí

po silnici do lomu, který není příliš vzdálený. John byl v šestém

oddílu, to znamenalo, že šel v první řadě. Čtrnáctého ráno vjelo do

městečka obrněné auto, řízené jedním vojínem, ve skutečnosti to byl

náš druhý inženýr. Jel pomalu po silnici, až se přiblížil k vězení a

tam náhle zastavil, seskočil, jako by chtěl něco opravit na voze.

119

Vtom uviděl oddíl trestanců, naskočil rychle do auta a rozjel se zprvu

pomalu, pak rychleji, až se přiblížil k vedoucí řadě.

John byl čtvrtý v řadě a byl o všem podrobně informovaný.

Nebudu vám líčit, jakým způsobem se o našem plánu dověděl, to by

nás zavedlo příliš daleko. Když se auto přiblížilo až k němu, vyskočil

na stupátko a ukryl se rychle uvnitř. Šofér zvýšil rychlost. Naneštěstí

byl ve vedoucím oddílu také trestanec jménem Hollin, který viděl

příliš lákavou příležitost k útěku, než aby si ji nechal ujít, a než řidič

zpozoroval, oč jde, skočil rovněž do auta a srazil přitom dozorce,

který ho chtěl strhnout zpátky.“

Pen si vzpomněla na Hollinův rozhovor s Johnem a začínala vidět

celou událost v pravém světle.

„Hollin ale dozorce nezabil, jak se později ukázalo. Auto jelo

šílenou rychlostí dál a žádná střela neprorazila jeho železný pancíř.

Když přijelo k močálu, kde je očekával Bobby se svým letadlem,

zastavilo se. Museli vzít Hollina s sebou, nebylo jiné pomoci. Kdyby

mu byla nespadla na pobřeží čepice, úřady by se nikdy nedopátraly,

jakým směrem a jakým způsobem unikli.“

„A Polyantha na ně čekala?“ zeptala se Pen.

Orford přisvědčil.

„Ano, všechno šlo podle přání. Letadlo se sneslo několik yardů

od můstku na moře. John a ten bídák Hollin přišli na palubu, a když

jsme zničili a potopili letadlo, měli jsme slušnou naději, že

unikneme.“

„Dokud jsem nepřišla na palubu já,“ řekla zarmouceně.

„Ano, dokud jste nepřišla na palubu vy,“ přisvědčil. „Co je

vám?“

Vstala náhle, smrtelně bledá.

„Bankovky!“ vydechla. „A lepty!“

„Co tím míníte?“ vstal taky.

Vyprávěla mu, co se jí přihodilo v Stone House, o kufru

naplněném bankovkami, s lepty navrchu a o jednání paní Dorbanové.

Pan Orford poslouchal a div si nezoufal.

„Kdybych to byl věděl!“ zvolal zničeně. „Samozřejmě že to byly

ty padělané bankovky, které Dorbanovi nestačili dopravit do Johnova

bytu. A lepty! Ach, k ďasu!“

120

Hleděli na sebe vyjeveně.

„Teď jsou bankovky na dně mořském,“ lítostivě zvolal pan

Orford. „Náš poslední důkaz!“

„Byla tam taky stvrzenka,“ řekla pomalu. „Zapomněla jsem už

slova. Byla podepsaná nějakým Felthamem.“

„Ano, ano,“ řekl spěšně, „John Feltham bývalo Johnovo jméno,

než se stal hrabětem, co se stalo s tou stvrzenkou?“

„Nechte mě přemýšlet.“ Pen se posadila a opřela si hlavu o ruce.

Stvrzenka… co se s ní stalo? Položila ji na okenní římsu a vítr ji

sfoukl do zahrady a pak ji znovu našla… tehdy v tu hroznou noc,

když ji Cynthie chtěla zavraždit.

„Někam jsem ji uložila. Vím, že jsem ji určitě nevyhodila… Už

jsem si vzpomněla, sportovní kabátek,“ řekla najednou. „Pamatujete

se na můj sportovní kabátek, který jsem měla na sobě na Polyantě?“

„Kde je?“ zeptal se šeptem.

„Nechala jsem ho… na Polyantě,“ řekla bez dechu. „Visí tam ve

skříni.“

Pan Orford těžce dopadl zpátky na židli.

„A já jsem požádal kapitána, aby všechno, co by mohlo prozradit

vaši přítomnost na lodi, hodil do moře!“ řekl dutým hlasem.

121

XXI

SETKÁNÍ

Loď se už přestala kymácet a moře se konečně uklidnilo, když se

Cynthie Dorbanová probudila. Její manžel hleděl zamyšleně oknem,

na čele starostlivé vrásky. Byl už oblečený, jak zpozorovala.

„Stalo se něco?“ zeptala se rychle.

„Ne, vůbec nic se nestalo, kromě toho, že to děvče ví všechno.“

„To děvče ví všechno,“ opakovala jeho žena polekaně. „Kdo jí to

mohl říct? Byls to snad ty?“

„Nemluvil jsem s ní. Ale Orford s ní dlouho vykládal a myslím,

že mu všechno řekla.“

„O čem?“

„O bankovkách a o leptech, které našla v kufru.“ Cynthie se

usmála.

„Bude-li je chtít najít, bude si muset najmout potápěče.“

„Jak to?“ řekl mechanicky.

„Hodila jsem je sama do moře.“

„Měli jsme je spálit,“ pohlásil Dorban. „Vždycky jsem tvrdil, že

musí být spáleny. Ale teď už je pozdě naříkat. Co když ona

odpřisáhne, co viděla? Pak budeme ve velmi nepříjemné situaci, milá

Cynthie.“

Vstala z lůžka a vklouzla do županu, než odpověděla.

„Jak jsi bláhový, Arture. Na té proklaté Polyantě jsem teprve

poznala, jaký jsi slaboch. I kdyby přísahala… copak by platilo její

svědectví, když byl John uznán vinným? Snad se nebojíš, že by

dostal milost?“

„A kromě toho,“ pokračoval, jako by nevnímal její námitky, „je

tu taky Whiplow.“

Zírala na něj vyjeveně.

„To není možné,“ řekla nedůvěřivě.

Dorban kývl.

„Byl mezi trosečníky, které jsme dneska v noci vylovili, byl ve

druhém člunu. Pravděpodobně byli Spinner a on na cestě na

122

Madeiru, když Peleago ztroskotal. Neptej se mě, proč jeli na

Madeiru, to nevím. Zachytil jsem úryvky rozhovoru mezi

Whiplowem a kapitánem téhle lodi.“

„Mluvils už s Whiplowem?“

Zavrtěl hlavou.

„Připadalo mi nevhodné se k němu hlásit. On ale asi nebude

mlčenlivý, proto taky jsem vstal tak brzo, abych si s ním v klidu

promluvil, jenže ten darebák ještě spí.“

Posadila se na kraj lůžka a podepřela si rukou hlavu.

„Myslím, že v tom není velký rozdíl, jestli je tady nebo ne, stejně

nám už nemůže uškodit,“ uvažovala nahlas.

Obrátil se a upřeně se na ni podíval.

„Teď ale došlo v našem postavení k velké změně, má drahá,“ řekl

zvolna. „Obávám se, že se o tom brzy přesvědčíš.“

„Jak to myslíš?“

„Přestože jsi tak chytrá, někdy býváš úžasně nechápavá. Jdu teď

na palubu. Mám ti poslat snídani dolů?“ Zachvěla se.

„Vidím, že máš ještě záchvat mořské nemoci. Pošlu ti suchary a

minerálku.“

První muž, kterého potkal na palubě, byl Orford, usmívající se

přívětivě, ba přímo blahovolně.

„Jak se daří našemu příteli?“ zeptal se Dorban.

„Neviděl jsem ho,“ odpověděl Orford. „Jsem ale přesvědčený, že

snídal s lepší chutí než vy, Dorbane. Je to báječné mít čisté

svědomí.“

Dorban se usmál.

„To se vás přece netýká. Vy jste přece taky jedním ze spiklenců,

a pokud se nemýlím, jste taky zatčený.“

„Jsem jen podezírán z účasti,“ přiznal Orford opatrně, „ale

řekněte mi, kdo dneska není v podezření?“

Artur Dorban se zachechtal.

„Já například nejsem podezírán z ničeho. Proč se vůbec tímhle

případem zabýváte? Jistě jste do toho vložil ohromné peníze, ale

nemůžete se pochlubit žádným skvělým úspěchem, nemám pravdu?“

„Pane,“ odpověděl Orford, „není všem dnům konec. Důvěřuji ve

svou štěstěnu, a proto jsem klidný i v téhle kritické chvíli.“

123

„Budete ale mít z pekla štěstí, jestli se vám z toho podaří

vyváznout,“ řekl Dorban.

V té chvíli zahlédli daleko na obzoru kouř.

Orford pozoroval blížící se kouř a instinkt mu říkal, že je to

Polyantha. Dorban propukl v hlasitý smích.

„Doufám, že je to Polyantha, mám téhle proklaté nákladní lodi až

po krk,“ řekl. „Nechci před vámi nic zatajovat, pane Orforde. Když

Spinner zatkl včera mého příbuzného a prohledal ho, našel v jeho

kapse váš telegram.“

Orford si tiše mlaskl, což si El Slico vyložil úplně špatně.

„Dovolili jsme si proto poslat na Polyanthu vzkaz, aby k nám co

nejrychleji přijeli, naštěstí jeli týmž směrem. Vidíte, pane Orforde,“

pokračoval téměř omluvně, „rozhodli jsme se, že pochytáme celou

bandu, včetně Stamforda Millse. Tak to bude nejlepší!“

„To uznávám,“ souhlasil Orford.

V tom okamžiku se na palubě objevil John doprovázený svým

strážcem. Pozdravil se s Orfordem a pohlédl klidně na svého

usmívajícího se bratrance.

„Spinner mi řekl, že se Polyantha blíží plnou rychlostí, konečně

tedy pojedeme pohodlně do Anglie.“ Obrátil se k detektivovi.

„Bylo by to proti předpisům, kdybych si promluvil několik slov s

panem Orfordem?“ Spinner váhal.

„Nevím, že by pro to byly nějaké zvláštní předpisy,“ odpověděl

nakonec. „Můžete si s ním promluvit v mé přítomnosti.“

„Děkuji vám.“ John pohlédl na Dorbana a ten pokrčil rameny a

vzdálil se.

„Je slečna Pittová velmi znepokojená?“

„Trochu,“ řekl Orford opatrně. „Johne, nepamatujete se, jestli

jsem řekl Willitovi, aby dal prohlédnout kabinu slečny Pittové? Jsem

tak rozčilený, že si nemůžu vzpomenout.“

John přisvědčil.

„Pamatuji se, že jste něco takového nařídil. Proč?“

Orford si navlhčil rty špičkou jazyka.

„Teď vám to nemůžu říct,“ pravil. „A možná vám to neřeknu ani

později.“

Pak se obrátil k detektivovi. „Pamatujete se na soudní líčení?“

124

Spinner přisvědčil.

„Samozřejmě. Byl jsem to přece já, kdo zatkl lorda Rivertora.“

„Pamatujete se taky na obhajobu?“ Inspektor se slabě usmál.

„Nebyla téměř žádná obhajoba, není-liž pravda, pane Orforde?

Točila se hlavně kolem tvrzení, že přístroje a bankovky byly

dopraveny do Felthamova bytu v jeho nepřítomnosti.“

„Ale jistě se pamatujete, že vyprávěl o dvou leptech, které prodal

jistému cizinci, kterého už víckrát neviděl, a že falešné peníze u něho

nalezené pocházely z toho prodeje?“

Inspektor přikývl.

„Dejme tomu…“ Orford snížil hlas na pouhý šepot, „Dejme

tomu, že najdu stvrzenku? A co když lord Rivertor pozná muže,

který koupil jeho obrazy? A jistá osoba odpřisáhne, že viděla lepty v

Dorbanově domě?“

Spinner se zamračil. Slova pana Orforda byla velmi přesvědčivá.

„To by bylo ovšem něco jiného,“ řekl. „Ministr by obnovil

proces, a kdyby se dokázalo…“ Potřásl hlavou. „Myslím ale, že

nemáte naději získat důkazy. I kdybyste se vykázal stvrzenkou…

mohla by být padělaná!“

„Já se vám svěřím,“ Orford nespouštěl Dorbana z očí.

Pak rychle vyložil oběma překvapeným mužům, co mu sdělila

Pen Pittová.

Než skončil, vystoupil na palubu nějaký muž a poklepal

Dorbanovi důvěrně na rameno. Vtom se obrátil a všichni mu viděli

do tváře.

„Kdo je ten člověk?“ zvolal překvapený Orford.

John však skočil s výkřikem k cizinci, a dřív než mohl uniknout,

popadl ho za hrdlo.

„Znáte mě?“ volal.

Whiplow, marně se namáhaje vyprostit se z Johnova železného

sevření, smrtelně zbledl.

„Neznám vás!“ sténal. „Nikdy jsem vás neviděl. Nechte mě!“

John ho pustil.

„To je ten muž, který si přišel do mého ateliéru koupit dva lepty a

zaplatil je těmi bankovkami,“ řekl, „a kterého moji přátelé tak dlouho

bezvýsledně hledali.“

125

„Zbláznil jste se?“ zasyčel Whiplow a upravoval si pomačkaný

oblek. „Jste mi naprosto cizí. Dneska vás vidím poprvé!“

Detektiv Spinner vzal Johna za paži a vedl ho pryč.

„Možná že máte pravdu, lorde Rivertore,“ řekl, „ale pokud

hrajete komedii, je to ta nejzdařilejší přetvářka, jakou jsem kdy viděl.

Jak se jmenuje ten člověk?“

„Whiplow,“ řekl John, který ztěžka oddechoval. „Je to Dorbanův

přítel…“

„Whiplow,“ zabručel detektiv. „To jméno je mi povědomé.

Nechte mě chvíli přemýšlet.“

Avšak inspektor Spinner měl málo času na klidné přemítání,

neboř Polyantha se přiblížila na několik málo mil a stroje nákladní

lodě byly zastaveny.

Za půl hodiny se Spinner vydal na palubu Polyanthy, šel sám a

vrátil se až za dvě hodiny. Nesl žlutý dámský sportovní kabátek a

Pen, která pozorovala blížící se člun, cítila, jak se chvěje úzkostí. Je

stvrzenka ještě v kapse? Ohlédla se po panu Orfordovi, ale nebylo ho

nikde vidět. Whiplowa rovněž ne. Artur Dorban a jeho žena stáli u

můstku, zaražení a snad i trochu znepokojení, jak se dívka

domnívala.

„Proč nás nevzal hned s sebou?“ zeptala se Cynthie rozčileně.

„Proč šel na jachtu sám?“

„Zeptej se ho!“ opáčil Slico lakonicky, když se Spinner objevil.

„Kdepak je váš přítel?“ otázal se inspektor. V jeho hlase bylo

něco zvláštního, sotva znatelně cizího, což však neuniklo jemnému

Dorbanovu sluchu.

„Whiplow? Bude dole, myslím. Mimochodem, to není můj přítel,

pane inspektore.“

Spinner beze slova odešel vyhledat Whiplowa.

Jakub X. Orford mezitím ve své kabině učinil svůj poslední

geniální tah v této hře.

„Nejsem zrovna nejlíp obeznámený s anglickými zákony,

Whiplowe, ale nemýlím-li se, v Anglii platí svědectví proti

spoluviníkům. A co je pro muže jako vy těch několik let vězení, když

víte, že až se vrátíte, dostanete spoustu peněz?“

„Ale co když mi nezaplatíte?“ zeptal se Whiplow nerozhodně.

126

„Musíte mi důvěřovat,“ řekl Orford. „Vždyť od vás nežádám

mnoho, Whiplowe, mám přece dost zdrcujících důkazů, které by vás

přivedly na šibenici. Nuže, hochu,“ položil ruku Whiplowovi na

rameno a s vážností pro něj typickou se otázal: „Tak co, promluvíte,

než vás býk napíchne na rohy?“

Whiplow hleděl mrzutě do země.

Byl to poslední trumf Jakuba X. Orforda, poslední mince na

vahách náhody, ale to všechno Whiplow nevěděl.

„Spinner je mazaný. Má stvrzenku, kterou jste podepsal, padělané

bankovky jsou už v rukou policie a Dorban opustí tuhle loď v

železech. Tak co, půjdete s ním sdílet doživotní žalář, anebo se

budete chovat rozumně?“

„Nikdy jsem nikoho neudával,“ řekl ten darebák nervózně, „a

nemáte proti mně žádné důkazy. Jak můžu vědět, že mi zaplatíte?“

zeptal se znovu.

Orford už téměř přesvědčil svého nedobrovolného hosta, když

někdo zaklepal na dveře. S neuvěřitelným klidem, vzhledem

k okolnostem, odsunul zástrčku a otevřel dveře. Do kabiny vešel

inspektor Spinner a v ruce držel jakýsi lístek.

„Nemýlím-li se, hledal jste tenhle papír,“ řekl.

Ale než mohl Orford odpovědět, odstrčil ho Whiplow stranou a

zděšeně zíral na pomačkanou stvrzenku.

„Svědectví proti spoluviníkům!“ zašeptal a Jakub X. Orford si

zhluboka oddechl a dopadl těžce na malé sedátko.

127

KAPITOLA POSLEDNÍ

Pan Orford seděl u svého psacího stolu a hleděl do Hyde Parku.

Přestože bylo odpoledne dost chladné, okna jeho pokoje byla

otevřená, dnes totiž hrála v Parku kapela a jemné tóny vzdálené

hudby se nesly až k němu.

Strávil poněkud vyčerpávající měsíc, a zvlášť posledních deset

dní na Polyantě bylo neobyčejně rozčilujících, poněvadž organizoval

svatbu, po níž se Pen Pittová stala hraběnkou z Rivertoru. Byla to

velmi prostá svatba.

Jako oltář posloužila obrácená bedna od mýdla pokrytá vlajkou a

kapitán Willit si nejméně sedmkrát spletl místo v modlitební knize a

omylem křtil, pohřbíval a vysvěcoval dva mladé lidi v kněžský stav.

Později svědčil Orford před spoustou soudců, úředníků a státních

tajemníků. A pak konečně zorganizoval rozkošnou svatební cestu,

obzvlášť pečlivě a do detailů.

Jak naslouchal hudbě, nevšiml si své tajemnice, dokud tato

nepůvabná dáma nestanula přímo vedle jeho psacího stolu.

„Pan Mills? Uveďte ho sem. Haló, Bobby!“ Bobby se chopil

Orfordovy ruky. „Všechno je už zařízené? Inu, ovšem. Tamhle je

piják, Bobby. Děkuju ti.“

Prohlížel si zamyšleně šek.

„Je to opravdu štědré. Ale Rivertor je na tom nejlíp. To je ale

děvče!“

Zhluboka si vzdechl, pak pohlédl smutně na šek a řekl: „Někdy se

trápím… hrozně trápím… že jsem tak tlustý… a starý…“

Nicméně se usmíval, když si šek strkal do kapsy.

128

OBSAH

V expresu………….…..…… 2

El Slico…………….……..… 7

Dům u moře……….……… 15

Příjezd pana Whiplowa…… 21

Tlustý pan Orford……… …25

Jiný pohled na Polyanthu… 29

Polyantha zblízka……… … 34

Stevardka………….……… 40

Na útěku…………..……… 47

Lék proti horečce…………. 52

Návštěva ve Vigu………… 58

Vigo……………….……… 61

Hollin ve vězení………...… 73

Záchrana……………..…… 78

V jeskyni ……………….…84

Ještě jednou Whiplow……. 90

Návrh pana Orforda……… 94

Vzpoura na Polyantě………99

Palba na Polyanthu……… 106

Vězení…………………… 112

Setkání…………………… 122

Kapitola poslední……… .. 128

EDGAR WALLACE OSUDNÉ DĚDICTVÍ

S použitím překladu Anny Čermákové pro vydání připravila a

upravila redakce Allegra.

Obálku navrhl Vít Kraus.

Vydalo nakladatelství Allegro v Praze roku 1993. 160 stran textu.

Vyrobeno ve spolupráci s fy S. G. E. Tisk ČTK, Brandýs nad Labem.

ISBN 80-900 328-7-7

129