Edgar Wallace

Sanders od řeky

1 KRÁLOVA VÝCHOVA

Pan vládní komisař Sanders se dostal do západní střední Afriky po tak snadných stupních, že si už vlastně ani neuvědomoval, kdy se začala jeho známost se vzdálenými zeměmi. Je tomu již velmi dávno, co byl vyzván britskou vládou, aby převzal: dozor nad čtvrt milionem lidojedů, kteří se ještě deset let předtím dívali na bělocha, jako my se díváme na jednorožce; seznámil se s kmenem Basutů, Zuluů, Findžiů, Pondoů, Matabelů, Mašoniů, Barotsů, Hotentotů a Bečuanů. Zvědavost a zájem jej zavedly na západ a na sever, kde se setkal s Angoly, potom k severu ke Kongu, západně k Masaiům, a konečně cestou mezi trpasličími černochy došel do své země.

Nuže, mezi všemi těmito kmeny je jemný rozdíl - rozdíl, který znají jenom lidé, jako je Sanders.

Není to nutně různost barvy, třebas někteří jsou hnědí, někteří žlutaví a někteří - a to velmi malý počet - ebenově černí. Rozdíl je v povaze. Podle Sandersova zákoníku důvěřujeme s několika značnými výjimkami všem domorodcům do té míry, jako důvěřujeme dětem. Zuluové jsou muži, Basutové jsou muži, ale dětinští ve své vážné víře. Černoši, kteří nosí fez, jsou zchytralí, ale hodní důvěry; avšak hnědočerní ze Zlatého pobřeží, kteří mluví anglicky, nosí evropské šaty a jeden druhého oslovuje “pane”, byli Sandersovi protivní.

Protože tak dlouho žil s dorostlými dětmi, přisvojil si mnoho z jejich dětinství. Když byl jednou na dovolené v Londýně, byl s ním sehrán smělý kousek, a Sanders se jenom přirozenou poctivostí dostal ze směšné situace. Když totiž prodavač zlata vytáhl matný kovový prut, naježily se Sandersovy počestné nervy a vládní komisař pospíšil s ustrašeným šejdířem na nejbližší komisařství k velikému údivu ohromeného policisty, a obvinil jej z “I. G. B.”, což znamená nezákonný nákup zlata (illicit gold buying). Sanders nepochyboval, že je to prut zlata, a byl také stejně jist, že to zlato nebylo počestně získáno. Byl věru dojemně překvapen, když shledal že “zlato” je prodejné olovo, pokryté pozlátkem.

O Sandersovi můžete říci, že byl státníkem, což znamená, že neměl přehnané mínění o ceně jednotlivého lidského života. Když zahlédl uschlý list na rostlině civilisace, utrhl jej právě tak, jako vytrhl plevel rostoucí mezi svými “květinami”, nezdržuje se úvahami, má-li plevel stejné právo na život. Když muž, ať capita nebo otrok, ohrozil špatným příkladem klid země, trestal Sanders neúprosně. Z počátku mu Isisiové říkali “Ogani Isisi”, což znamená “Masojídek” a věru v té době Sanders neodkladně odsuzoval k smrti provazem. Vládl lidu tři tisíce mil za hranicí civilisace. Váhání, odklad přiřknutého trestu - obojí by bylo mylně chápáno, jako slabost lidem, kterým neměl ani rozum, ani vůli prominout, ani nebyl příliš soucitný.

V zemi, která se vine podél břehů Toga, lid se domnívá, že trest znamená bolest a smrt a nic jiného že neplatí. Tam býval bláhový vládní komisař, který byl velikým humanistou a šel do Akasavy - což je jméno té země - a zkusil mravoučné domluvy.

Šlo o nepřátelský vpád. Někteří z kmenu Akasava se přeplavili přes řeku ke kmenu Ochori a ukradli ženy a kozy, a domnívám se, že byli jeden nebo dva muži zabiti, ale to není důležité. Kozy a ženy zůstaly na živu a hlasitě křičely o pomstu. Křičely tak hlasitě, že byly slyšeny v sídle vlády, a pan vládní komisař Niceman (Roztomilý) - to není jeho pravé jméno, ale hodí se nám - došel se podívat, co ten hluk znamená. Zjistil, že kmen Ochoriů je velmi rozhněván, ale více postrašen.

“Jestliže,” řekl jejich mluvčí, “nám vrátí kozy, mohou si ženy ponechat, protože kozy mají velkou cenu.”

Tu měl pan vládní komisař Niceman dlouhou a dlouhou poradu, která trvala mnoho a mnoho dní, s náčelníkem kmene Akasava a jeho rádci, a nakonec zvítězily mravoučné domluvy a lid slíbil, že v ten a ten den, v tu a tu hodinu, když měsíc bude v té a té čtvrti a příliv tak a tak vysoko, budou vráceny ženy i kozy.

Pan Niceman se tedy vrátil do sídla vlády nafukuje se obdivem nad sebou samým, a napsal dlouhé hlášení o svém nadání, o správních schopnostech a znalostech domorodců, které bylo později uveřejněno v Modré knize (Afrika) 7943-96.

A hned potom jel pan Niceman domů do Anglie na dovolenou, takže neslyšel nářek a žalostné bědování Ochoriů, kteří nedostali ani ženy ani kozy.

Sanders, který byl v té době v okolí řeky Isisi zaměstnán s deseti Haussy a měl záchvat malarie, dostal heliografickou zprávu:

“Jděte do Akasavy a vyřiďte to čertovské rokování o ženských.

Administrace.”

Sanders se tedy ustrojil, vzal 25 granů chininu a zanechav svého dobrého díla - hledal M’Belliho, kouzelníka, který otrávil svého přítele - rozběhl se do Akasavy.

Za krátký čas přišel do města a setkal se s náčelníkem.

“Co je se ženami?” otázal se.

“Promluvíme si o tom,” řekl náčelník. “Svolám své vůdce a své rádce k rokování.”

“Nikoho nesvolávej,” pravil Sanders úsečně. “Pošli zpět ženy a kozy, které jste ukradli Ochoriům.”

“Pane,” řekl náčelník, “při úplňku, což je naším zvykem, až bude příliv a všechna znamení bohů a ďáblů budou příznivá, učiním, jak poroučíš.”

“Náčelníku,” pravil Sanders, klepaje na ebenovou hruď tenkým koncem své vycházkové hole, “měsíc a řeky, bohové nebo ďáblové, ženy a kozy budou vráceny Ochoriům po západu slunce, nebo tě přiváži ke stromu a do krve tě zmrskám.”

“Pane,” řekl náčelník, “ženy budou vráceny.”

“A kozy,” řekl Sanders.

“Pokud se koz týká,” řekl náčelník plaše, “jsou mrtvy, protože byly zabity k oslavám.”

“Vzkřísíš je,” řekl Sanders.

“Pane, myslíš, že jsem kouzelník?” otázal se náčelník Akasavů.

“Myslím, že jsi lhář,” řekl Sanders klidně a rokování bylo skončeno.

Té noci byly ženy a kozy vráceny Ochoriům a Sanders se chystal k odjezdu.

Vzal stranou náčelníka, protože si nepřál, aby jej zahanbil nebo oslabil jeho moc.

“Náčelníku,” řekl, “do Akasavy je dlouhá cesta, a já jsem muž, plnící mnoho povinností. Přeji si, abys již nikdy nebyl příčinou mé cesty do tohoto území.”

“Pane,” řekl náčelník pravdivě, “již si nepřeji s tebou se setkat.”

Sanders se po straně usmál, svolal své Haussy a vrátil se na řeku Isisi, aby tam dále hledal M’Belliho.

Z mnoha příčin to nebylo příjemné hledání a Sanders měl také lecjaký důvod k domněnce, že sám král Isisiů je vrahovým ochráncem. Potvrzení toho názoru přišlo jednoho jitra, kdy Sanders, utábořený u Velké řeky, snídal konservované mléko a topinku. Sato-Koto, králův bratr, přiběhl ve velkém rozrušení, neboť prchal před královým hněvem. Tlachal všelijaké novinky, z nichž některé Sanderse vůbec nezajímaly. Přece však ho velmi zajímalo, co řekl o kouzelníkovi, který žije ve stínu krále, a Sanders vyslal do sídla vlády posla; a sídlo vlády poslalo během času pana Nicemana - který se zatím vrátil z dovolené - aby mravoučně “domluvil” králi Isisiů.

Ze svědectví, která se nám podařilo sebrat, je patrno, že král nebyl v poddajné náladě. Nepopiratelnou skutečností bylo, že hlava ubohého Nicemana, napíchnutá na kůl před královskou chatrčí, hlásala světu královu vznětlivost.

Lodě St. George, Thrush, Philomel a Phoebe vypluly ze Simonstownu a Dwarf připlula ze Sierra Leone hec dum, a král dříve než za měsíc po chvíli, kdy zabil svého hosta, byl by si přál, aby tak nebyl učinil.

Sídlo vlády poslalo Sanderse, aby vyjasnil politickou stránku zápletky.

Vlajkový poručík z lodě St. George mu ukázal, co zbylo z králova města.

“Obávám se,” pravil ten pán, jako by se omlouval, “obávám se, že budete nucen vyhrabat nějakého nového krále; starého krále jsme bezpochyby zabili.”

Sanders přikývl.

“Smutek nosit nebudu,” pravil.

Nebylo nesnadno nalézt nápadníky pro uprázdněné místo. Sato-Koto, bratr nebožtíka krále, projevil chvalitebnou ochotu ujmout se péče o úřad.

“Co tomu říkáte?” otázal se admirál, velící výpravě.

“Říkám: ne,” pravil Sanders bez váhání. “Král má syna, devítiletého chlapce; on bude králem. Sato-Koto bude zatím regentem.”

A tak to bylo ustaveno se Sato-Kotovým nevrlým souhlasem.

Nového krále našli v lesích, kde se ukryl se ženami; pokusil se utéci, ale Sanders ho chytil a dovedl jej zpět do města…

“Chlapče,” řekl laskavě, “jak ti říkají?”

“Petr, pane, po způsobu bílých mužů,” fňukal vrtící se kluk.

“Dobře,” pravil Sanders, “budeš králem Petrem a budeš této zemi moudře a spravedlivě vládnout podle zvyků a zákonů. A nikoho nebudeš zraňovat, nikoho nezahrneš hanbou, nikoho nezabiješ a nenapadneš, a jestliže se vzepřeš, pak ti Pán Bůh pomáhej!”

Tak byl král Petr ustanoven vladařem kmenu Isisiů, a Sanders se vrátili do hlavního stanu s malým vojskem modrokabátníků a Haussů, neboť M’Belli, kouzelník, byl zabit při dobývání města a Sandersovo dílo bylo skončeno.

Příběh o dobývání vesnice Isisi a o korunovaci mladého krále byl popisován ve všech londýnských novinách a nic vypravováním neztratil. Byl zvláštními dopisovateli, kteří doprovázeli výpravu, tak vylíčen, že mnoho stařenek na Bayswateru plakalo a mnoho slečinek na Mayfairu řeklo: “To je sladké!” Výsledek mnohého pohnutí, které popis vyvolal, bylo, že z Anglie byla vyslána slečna Clinton Calbraithová, která byla neodpovědně hezká.

Přišla, aby “nahradila matku” královskému sirotku, aby mu byla učitelkou a přítelkyní. Sama si zaplatila cestu, ale knihy, které si přivezla, a učební pomůcky, které naplnily dvě bedny, byly získány subskribcí něžných čtenářů dětského časopisu Batolátka. Sanders ji přivítal na přístavní hrázi, protože byl zvědav, jak vypadá ta bílá žena.

Vykázal jí chatrč a poslal ženu pobřežního úředníka, aby jí sloužila.

“A nyní, slečno Calbraithová,” pravil onoho večera při obědě, “co chcete s Petrem podniknout?”

V zamyšlení sklonila hezkou hlavu.

“Začneme se základními poučkami - jako ve školce - a postupně půjdeme výše. Budu jej učit tělocviku a trochu rostlinopisu - Pane Sandersi, vy se smějete?”

“Ne, nesměji se,” chvatně ji ubezpečil, “já se vždycky takto tvářím - ee - navečer. Ale řekněte mi přece - mluvíte jejich řečí, řečí Svaheliů, Bomongů, Findžiů?”

“To bude těžké,” řekla zamyšleně.

“Uposlechnete mé rady?” otázal se.

“Ovšem, že ano!”

“Nuže, naučte se těmto řečem.” Přikývla. “Jděte domů a naučte se jim.” Zamračila se. “Bude vám k tomu zapotřebí pětadvaceti let.”

“Pane Sandersi,” řekla ne bez důstojnosti, “vy mě taháte - vy si ze mne tropíte šašky.”

“Bůh mě chraň,” řekl Sanders zbožně, “před něčím tak špatným.”

Tento příběh, alespoň pokud se týká slečny Clinton Calbraithové, se skončil tím, že odešla do Isisi, pobyla tam tři dny a vrátila se zmatena.

“To není dítě,” pravila rozčileně, “to je - to je malý ďábel!”

“To bych také řekl,” pravil Sanders filosoficky.

“Král? To je hanebné! Bydlí v chatrči z bláta a nenosí oděv. Kdybych to byla věděla!”

“Dítě přírody,” řekl Sanders sladce. “Snad jste nečekala nějakého Ludvíka XV., či snad ano?”

“Nevím, co jsem čekala,” pravila zoufale, “ale je to nemožné, abych zůstala - docela nemožné! Ovšem, věděla jsem, že bude černý,” pokračovala, “a také jsem věděla - ach, bylo to až příliš hrozné!”

“Pravda je, drahá slečinko,” řekl Sanders, “že Petr není tak malebný, jak jste si ho představovala; není to milé dítě s prosebnýma očima a žije ve špíně - je tomu tak?”

Tento pokus o Petrovo vychování nezůstal jediným. Za několik měsíců, když se slečna Calbraithová vrátila domů a pilně psala slavnou knihu: “Sama v Africe”. (Sepsala anglická šlechtična), zaslechl Sanders o novém výchovném vpádu. Dva členové etiopské misie přišli cestou z vnitra do Isisi. Etiopská misie se skládá z křesťanských černochů, kteří, založivše svou víru na sv. Písmu, velmi vhodně káží evangelium rovnosti. Černoch je prý stejně dobrý jako běloch pro všechny všední dny a je nekonečně lepší v neděli, jestliže je náhodou členem Reformované etiopské církve.

Přišli do Isisi a rázem si získali všeobecné obliby, neboť taková řeč, jakou oni vedli, byla velmi vhod Sato-Kotovi a jeho rádcům.

Sanders poslal pro misionáře. Na první vyzvání odmítli uposlechnout, ale přišli na druhé, protože vzkaz, který Sanders poslal, byl naléhavý a hrozivý zároveň.

Přišli tedy do sídla vlády - dva vzdělaní američtí černoši, dobrého chování a zjemnělé řeči. Mluvili bezvadně anglicky a byli v každém směru dokonale uhlazení.

“Nemůžeme pochopit příčinu vašeho rozkazu,” řekl jeden, “protože má trochu příchuť po zasahování do svobody poddaného.”

“Lépe mi porozumíte,” pravil Sanders, jenž věděl, s kým mluví, “až vám povím, že nemohu dovolit, abyste mému lidu kázali o vzpouře.”

“O vzpouře, pane Sandersi!” pravil černoch uraženě. “To je vážná obžaloba.”

Sanders vzal papír z přihrádky psacího stolu - hovořili v jeho úřadovně.

“Tolikátého a tolikátého,” pravil, “jste řekli toto, toto a ono.”

Jinými slovy: obvinil je, že překračují víru v rovnost a zasahují za hranice politické agitace.

“Lež!” pravil starší černoch bez, váhání,

“Pravda nebo lež,” řekl Sanders, “do Isisi už nepůjdete.”

“Chcete, aby pohan zůstal v temnotě?” otázal se druhý vyčítavě. “Je snad světlo, které rozžíháme, příliš jasné, pane?”

“Ne,” pravil Sanders, “ale příliš teplé.”

Tehdy se dopustil urážky a poslal etiopské misionáře s jeviště jejich vážné práce, což vyvolalo otázky v parlamentě.

Potom se náčelník kmene Akasavů - starý přítel - ujal výchovy krále Petra. Akasava leží vedle králova území, a náčelník mu přišel poradit ve vojenských věcech.

Přišel za rachotu bubnů a darem mu přinesl ryby, banány a sůl.

“Jsi veliký král,” pravil klukovi s přivřenými víčky, který seděl na trůně a díval se na něho s otevřenými ústy. “Když kráčíš, svět se chvěje pod tvým krokem; široká řeka, která teče k veliké vodě, rozdělí se při tvém slově, lesní stromy se třesou a zvěř se ukrývá, když tvé veličenstvo prochází.”

“Ach, ko, ko!” chechtal se král, příjemně polichocen.

“Běloši se tě bojí,” pokračoval náčelník Akasavů, “třesou se a skrývají, jakmile zařveš.”

Sato-Koto, který stál vedle krále, byl praktický muž.

“Co pohledáváš, náčelníku?” otázal se, rázem přerušiv poklony.

A tak mu náčelník pověděl o zemi, obydlené zbabělci, bohaté přírodními poklady, kozami a ženami.

“Proč si to sám nevezmeš?” otázal se regent.

“Protože já jsem otrok,” řekl náčelník, “otrok Sandiho, který by mne zbil. Ale ty, králi, ty jsi z velikých. Tebe Sandi nezbije, protože jsi veliký a protože je tvůj vůdce.”

Potom svolali rokování, které trvalo dva dny.

“Musím něco podniknout s Petrem,” psal Sanders administrátorovi. “Chlapíček vyhlásil válku nebohým Ochoriům. Byl bych rád, kdybyste mi poslal sto mužů, kulomet a svazek rákosek; zdá se, že se musím sám postarat o Petrovu výchovu.”

“Králi, neřekl jsem pravdu?” pravil náčelník Akasavů vítězoslavně. “Sandi nic neučinil. Hleď, zničili jsme město Ochoriů, vzali jejich poklady, a bílý muž mlčí, protože jsi veliký. Počkejme do příštího úplňku a já ti ukážu jiné město.”

“Jsi veliký muž,” bečel král, “a jednoho dne ti vystavím chatrč ve stínu svého paláce.”

“Toho dne,” řekl náčelník s obdivuhodnou odevzdaností, “zemru radostí.”

Když měsíc dospěl úplňku a zmizel a zase se objevil jako nakreslený, stříbrný oblouček, shromáždili se bojovníci Isisiů s kopími a meči širokého ostří, s ingolou na tělech a jílem ve vlasech.

Tančili velkolepý tanec v záři obrovského ohně a všechny ženy stály okolo a rytmicky tleskaly rukama.

Uprostřed toho připlul v lodici posel, klesl před králem na zem a řekl:

“Pane, Sandi je ve vzdálenosti jednodenního pochodu odtud; má s sebou pět dvacítek vojáků a mosaznou pušku, která říká: Cha-cha-cha-cha!”

V kruhu dvořanů zavládlo ticho, které bylo přerušeno hlasem náčelníka Akasavů.

“Myslím, že půjdu domů,” pravil. “Mám pocit, že jsem churav, a také moje kozy budou mít mladé.”

“Neboj se,” řekl Sato-Koto drsně. “Králův stín tě chrání; král je tak mocný, že se země chvěje při jeho kroku a vody veliké řeky se rozdělují pod jeho nohou; i bílí mužové se ho obávají.”

“Nicméně,” pravil náčelník s jakýmsi neklidem, “musím jít, neboť můj nejmladší syn je nemocen horečkou a po celý čas mě volá.”

“Zůstaň!” pravil regent a o tónu jeho hlasu nebylo pochyby.

Sanders nepřišel druhého dne, ani třetího. Postupoval zvolna, procházeje krajem, kde bylo mnoho nedorozumění, která potřebovala vysvětlení. Když přišel, vyslav napřed posla, aby donesl zprávu o jeho příchodu, zastihl město v mírumilovné práci.

Ženy drtily obilí, muži kouřili, děti si hrály a lezly po ulicích.

Zastavil se na okraji města a na vršku, se kterého přehlédl hlavní ulici, a poslal pro regenta.

“Proč musím pro tebe posílat?” otázal se. “Proč zůstává král v městě, když já přicházím. To je hanba!”

“Pane,” řekl Sato-Koto, “nehodí se, aby se veliký král tak ponížil.”

Sanderse to ani nepobavilo, ani nepohněvalo. Měl před sebou odbojný kmen a jeho vlastní jemné pocity nebyly ničím, šlo-li o pokoj v zemi.

“Je patrno, že král má špatné rádce,” uvažoval nahlas a Sato-Koto se rozpačitě pohnul.

“Nyní jdi a řekni králi, aby přišel - neboť já jsem jeho přítel.”

Regent odešel, ale vrátil se opět sám.

“Pane, nechce přijít,” řekl zavile.

“Tedy půjdu já k němu,” pravil Sandars.

Král Petr, sedě před chatrčí, pozdravil Sanderse se sklopeným zrakem.

Sandersovi vojáci, rozestavení před chatrčí do polokruhu, zadržovali povykující chásku.

“Králi,” pravil Sanders - v ruce měl bambusovou hůlku povědomé délky, a když promluvil, švihl jí ve vzduchu a vyloudil slabé zasvištění - “vstaň!”

“Proč?” pravil Sato-Koto.

“To uvidíš,” řekl Sanders.

Král neochotně vstal a Sandes jej uchopil za zátylek.

Šššš!

Rákoska velmi nekýženě dopadla a král s výkřikem poskočil. Šššš! Šššš! Šššš!

Král Petr vyl, tančil, divoce rozhazoval rukama, aby se uchránil před trestem, a brečel o milost.

“Pane!” Sato-Koto s obličejem zkřiveným vztekem sáhl po kopí.

“Zastřelte toho muže, jestliže mi bude překážet,” pravil Sanders nepustiv krále.

Regent zahlédl namířené pušky a chvatně odstoupil.

“Nyní,” řekl Sanders, odhodiv rákosku, “si zahrajeme hezkou hru.”

“Ooo - och, ko!” vzlykalo jeho veličenstvo.

“Jdu zpátky do lesa,” řekl Sanders. “Zanedlouho přijde k tobě posel a řekne ti, že vládní komisař přichází. Rozumíš?”

“Ach - chich,” štkal král.

“Tu vyjdeš se všemi svými rádci a starými muži, a podle obyčeje budeš očekávat mého příchodu. Je to jasné?”

“A - ano, pane,” fňukal chlapec.

“Dobrá,” řekl Sanders a vzdálil se se svými vojáky.

Za půl hodiny přišel vážný posel ke králi a celý dvůr vyšel na pahorek uvítat, bílého muže.

Toto byl počátek výchovy krále Petra, neboť tak se naučil poslušnosti.

Sanders vstoupil do královské chatrče ve městě Isisi a počal soudit.

“Sato-Koto,” řekl na druhý den, “znáš vesnici Ikan?”

“Ano, pane, leží v křovinách dva dny cesty odtud.”

Sanders přikývl.

“Vezmeš své ženy, své děti, své služebnictvo a svůj majetek do vesnice lkanu a tam zůstaneš, dokud ti nedovolím, aby ses vrátil. Rokování je skončeno.”

Potom přišel na řadu náčelník Akasavů, který byl ve velikých rozpacích.

“Pane, jestliže někdo řekne, že jsem učinil něco zlého, lže,” pravil náčelník.

“Tedy já lžu,” pravil Sanders, “protože říkám, že jsi zlý člověk, plný úskoků.”

“Jestliže tedy nařídíš,” pravil náčelník, “abych šel do své vesnice, jako jsi nařídil Sato-Kotovi, půjdu, protože ten, kdo je mým otcem, není se mnou spokojen.”

“Také nařizuji,” pravil Sanders, “dvacet ran holí, což je dobré pro tvou duši. Jinak bych byl rád, aby sis pamatoval, že dole u Tembeli, na velké řece, je vesnice, kde muži pracují v okovech, protože byli nevěrní vládě a dopouštěli se hanebností.”

Pak náčelník Akasavů vyšel ven, aby byl potrestán.

Byly ještě jiné věci, které vyžadovaly uspořádání, ale byly méně důležité; a když byly všechny vyřízeny ke spokojenosti Sandersově, nikterak však ke spokojenosti poddaných, obrátil vládní komisař pozornost k další králově výchově.

“Petře,” pravil, “až vyjde slunce, vrátím se do své vesnice a ponechám tě bez rádců.”

“Pane, co si počnu bez rádců; vždyť jsem jenom malý chlapec?” otázal se potrestaný král.

“Až k tobě přijde muž a bude se dovolávat spravedlnosti, řekneš si: ,Jakou já bych si přál královskou spravedlnost, kdybych byl tímto mužem?”

Chlapec se nešťastně tvářil.

“Jsem velmi mlád,” opakoval, “a dnes se mnoho vzdálených vesnic domáhá práva proti svým nepřátelům.”

“Dobrá,” pravil Sanders, “dnes se posadím po pravici krále a naučím ho moudrosti.”

Chlapec stál v rozpacích na jedné noze a úkosem se díval na Sanderse.

Za městem je pahorek. Na něj vede vyšlapaná cesta a na jeho vrcholu je došková chatrč bez postranních stěn. S pahorku vidíte širokou řeku s písčitými mělčinami, kde spí krokodýlové s otevřenými tlamami; vidíte stoupající svahy směrem k Akasavě, a vršky, vyčnívající jeden za druhým, jsou pokryty chomáči svěžího porostu. V této chatrči sedí král a soudí; kyne, aby přistoupili ti, kdo vedou spor. Sato-Koto stával po boku spravedlivě soudícího krále.

Onoho dne se však Sato-Koto připravoval k odchodu a vedle krále seděl Sanders.

Bylo skutečně mnoho stran, které se domáhaly spravedlnosti.

Byl tu muž, který si koupil ženu a dal za ni tisíc prutů zlata a dva pytle soli. Žil s ní tři měsíce, načež mu odešla z domu.

“Protože,” pravil muž filosoficky, “měla milence. Proto, Svrchované slunce moudrosti, žádám o vrácení prutů a soli.”

“Co tomu říkáš?” pravil Sanders.

Král se rozpačitě zavrtěl.

“Co tomu říká otec?” otázal se váhavě a Sanders přikývl.

“To je moudrá otázka,” schválil a zavolal otce, mrštného a čilého starce.

“Nuže, králi,” řekl chvatně, “prodal jsem tu ženu, svou dceru; mohl však jsem vědět, co má na mysli? Jistě jsem splnil smlouvu tehdy, když žena odešla k muži. Jak má otec dohlížet tam, kde se to nedaří manželovi?”

Sanders se znovu podíval na krále a chlapec zhluboka vzdychl.

“Zdá se, M’blemi, že žena, tvá dcera, žila mnoho let v tvé chatrči, a jestliže jsi ji nepoznal, jsi buď velmi hloupý, anebo ona je velmi zchytralá. Z toho soudím, že jsi prodal tu ženu znaje její chyby. Přece však také manžel si ji bere na vlastní nebezpečí. Vezmeš si tedy dceru zpět a vrátíš pět set prutů a pytel soli, a jestliže se tvá dcera znovu provdá, vyplatíš polovinu jejího věna tomuto muži.”

Rozsudek pronášel velmi, velmi pomalu, váhavě, úzkostlivě, a dívaje se chvílemi na bílého muže, čekal na souhlas.

“To bylo dobré,” pravil Sanders a zavolal jiného žalujícího.

“Pane králi,” pravil nový žalobce, “jakýsi muž proklel mne i mou rodinu, takže churavíme.”

Zde měl malý soudce příčinu k rozpakům; mlčky o věci hloubal, protože mu Sanders neskytal pomoci.

“Jak tě proklel?” otázal se král konečně.

“Kletbou smrti,” pravil žalobce přitlumeně.

“Tedy jej také stihni kletbou,” pravil král, “záleží na tom, čí kletba bude silnější.”

Sanders se potajmu usmál a král, spatřiv jeho úsměv, zasmál se také.

Od té chvíle Petr rychle pokračoval a časem doléhaly do hlavního stanu zprávy o mladém králi, pravém Šalamounovi, pokud se týkalo moudrých rozsudků.

Byl tak moudrý (kdo věděl o receptu, podle kterého připravoval každý rozsudek?) tak dobročinný, tak mírumilovný, že náčelník Akasavů, který mu byl občas zavázán poplatkem, těžil z mírné vlády a neposílal ani ryby ani obilí. Činil tak po cestě do vzdáleného Ikanu, kde se setkal s královým strýcem Sato-Kotem a umluvili společný podnik. Protože žně byly dobré, přehlédl král první chybu, ale pak měl být splacen druhý podíl, a když ani z Akasavy ani z Ikanu nic nebylo posláno a kmen Isisiů, pohněván drzostí, reptal, usadil se král v samotě své chatrče, aby si rozmyslil, co spravedlivého a účinného by měl podniknout.

“Věru vás nerad obtěžuji,” psal Sanders znovu administrátorovi, “ale budu nucen vypůjčit si Haussy pro kraj Isisiů. Bylo tam velké rokování o poplatcích, načež se Petr vypravil do Ikanu a zabil svého strýce; volnou chvíli vyplnil porážkou Akasavů, jakou už dávno nepamatují. Naprosto souhlasím se vším, co Petr učinil, neboť cítím, že jednal z nejčistšího smyslu pro spravedlivost a přání učinit dobrou věc v pravý čas - a již také bylo na čase, aby byl Sato-Koto umlčen - nicméně jsem nucen Petra na oko potrestat. Náčelník Akasavů se skrývá v houštinách.”

Petr se vrátil do svého sídelního města po krátkém, ale rázném tažení, zanechav za sebou dvě území, která se sice polepšila jeho návštěvou, ale nezapomněla.

Mladý král svolal starce, kouzelníka a jiné hodnostáře.

“Podle všech zákonů bílých mužů,” pravil, “provinil jsem se proti Sandimu, protože mi řekl, že nesmím bojovat, a hleďte, já jsem zničil svého strýce, který byl pes, a zahnal jsem náčelníka Akasavů do lesů. Ale Sandi mi řekl, že musím konat to, co je spravedlivé, a to jsem podle svého rozumu učinil, neboť jsem zničil muže, který přivolal hanbu na můj lid. Nyní se mi zdá, že musíme ještě něco vykonat, a totiž dojít k Sandimu, říci mu pravdu a požádat, aby vynesl nade mnou rozsudek.”

“Pane králi,” řekl nejstarší z rádců, “co když tě Sandi dá do řetězů?”

“To ponechme zítřku,” pravil král a dal rozkazy k přípravám k odchodu.

Na poloviční cestě se setkali; král Petr se ubíral po řece dolů a Sanders nahoru. A tady se stalo velké neštěstí.

Až do západu slunce nebylo o Petrově poklesku promluveno ani slovo; ale když modravý kouř vystoupil z ohňů Haussů a bojovníků, a malý tábor na lesní mýtině hlučel hovorem, vzal Sanders krále pod paží a zavedl jej na lesní stezku.

Petr pověděl svůj příběh a Sanders poslouchal.

“A co se stalo s náčelníkem Akasavů?” otázal se.

“Pane,” řekl král, “utekl do lesů proklínaje mě, a s ním odešel velký počet zlých lidí.”

Mluvili o mnoha věcech až do chvíle, kdy slunce počalo házet dlouhé stíny, načež se vydali zpátky. Byli asi půl míle od tábora a vzdálený hluk smějících se mužů a slabý zápach zapálených ohňů k nim doléhal, když tu náčelník Akasavů vystoupil z lesa a zastoupil jim cestu. S ním bylo asi osm plně ozbrojených mužů.

“Pane králi,” řekl náčelník Akasavů, “čekal jsem na tebe.”

Král se ani nepohnul, ani neodpověděl, ale Sanders sáhl po revolveru.

Rukou sevřel rukojeť zbraně, ale něco jej uhodilo, a on se jako kus dřeva skácel na zem.

“Nyní zabijeme krále Isisiů a bílého muže také.” To byl náčelníkův hlas, ale Sanders se o rozhovor příliš nezajímal, protože mu v hlavě bzučel roj divokých včel; cítil bolest a bylo mu mdlo.

“Málo získáte, zabijete-li mne,” ozval se králův hlas, “protože je mnoho lidí, kteří mohou zaujmout mé místo, ale zabijete-li Sandiho, zabijete otce lidu, a nikdo ho nenahradí.”

“On tě zmrskal, králíčku,” pravil náčelník Akasavů posměšně.

“Já bych jej hodil do řeky,” pravil neznámý hlas po přestávce. “Tak stopa po něm nebude nalezena a nikdo nás nemůže z jeho smrti obvinit.”

“Co s králem?” pravil jiný hlas. Pak se ozvalo praskání větví a mužské hlasy.

“Hledají,” zašeptal hlas. “Králi, zabiji tě, jestliže promluvíš.”

“Zabij,” pravil král klidným hlasem a vykřikl: “Och, M’Sabo! Beteli! Sandi je tady.”

Více Sanders neslyšel.

Za dva dny se posadil na lůžku a žádal o vysvětlení. Když se probudil, byl u něho mladý lékař, který náhodou přišel ze sídla vlády.

“Král?” zaváhal. “Krále ubili, ale on vám zachránil život, to asi víte.”

Sanders řekl: “Ano.”

“Odvážný klouček,” prohodil lékař.

“Velmi,” pravil Sanders. Potom: “Chytili náčelníka Akasavů?”

“Ano; tolik mu záleželo na tom, aby vás zabil, že se s útěkem opozdil. Král se vrhl na vás a zakryl vás svým tělem.”

“To stačí.” Sanders mluvil chraptivě a tvářil se drsně po celou tu rozmluvu, ale jeho drsnost se proměnila v záchvat vzteku.

“Doktore, ihned opusťte chatrč - chci spát.”

Poslechl, jak doktor odchází, poslechl, jak rachotí dřevěnou závorou u dveří chatrče, načež se obrátil tváří ke stěně a rozplakal se.

2 STRÁŽCI KAMENE

Ve velkém africkém lese, v zemi Ochoriů na řece Ikeli žije kmen, který je v lidové mluvě nazýván “Strážci kamene”.

Vypravuje se, že od dávných a dávných let, calacala, měl tento kmen podivný plochý kámen, “popsaný ďábelskými znaky” (tak to říká vážný domorodý vyprávěč), a ten kámen byl velmi uctíván a ctěn částečně pro kouzelnou moc a částečně zásluhou dvou duchů, kteří jej hlídali.

Byla to modla zvláštní ceny pro mírný lid, žijící ve velkém lese; ale Akasavové, kteří nejsou ani mírní, ani příliš nedovedou mít něco v úctě a kteří však přece nepotřebují bohy, napadli kmen Ochoriů a jednoho krásného jitra odnesli zázračný kámen a jiné movitosti. Pravděpodobně oba “mosazní duchové” odešli také. Odnesení kamene bylo velkou událostí, protože byl jako tenká deska zasazen do skály a mnoho kopí bylo zpřelámáno, než byl se svého místa vylomen. Ale nakonec byl odnesen a po několik dní se Akasavové chlubili, že mají mnoho zisku z toho posvátného majetku. Potom kámen náhle zmizel a s ním i všechno štěstí vlastníků - zmizení náhodou souhlasilo s vyhlášením britské nadvlády, a to bylo zlé pro Akasavy.

V těch vzdálených dnech (asi v roce 1895) najednou přišel směšný človíček v bílém obleku a v doprovodu šesti vojáků. Ten muž přinesl poselství míru a přátelství a mluvil o novém králi a novém zákoně. Akasavové poslouchali v ohromném údivu, ale když se vzpamatovali, uřízli tomu člověku v bílém šatě hlavu jako všem jeho šesti průvodcům. Zdálo se, že za tehdejších okolností to byla jediná věc, kterou mohli učinit.

Potom ale jednoho rána se Akasavové probudili a zjistili, že město je plno podivných bílých lidí, kteří rychle připluli po řece. Bylo jich příliš mnoho, aby se jim mohli postavit na odpor, a tak kmen seděl tich, trochu postrašen a velmi zvědav, zatímco dva černí vojáci svazovali náčelníkovi Akasavů ruce a nohy, než jej pověsili, a nechali ho viset, dokud nebyl mrtev.

Ale tím se neskončilo neštěstí lidu; přišel chudý rok, kdy manihot byl špatný a pln smrtící vody, kdy kozy chcípaly a úroda byla zničena nečekaným uraganem. Proti nezdaru toho druhu byl vždycky lék po ruce. Nedostává-li se vám něčeho, jděte a vezměte si to. Tak podle nespočetných příkladů Akasavové navštívili kmen Ochoriů, odnesli mnoho zrní a zanechali tam mnoho mrtvých a mnoho toužících po smrti. Zanedlouho přišli bílí mužové s parníky, malými mosaznými puškami a se známým již špalkem a kladkou, kterou upevnili na známý strom, a upotřebili jich nevyhnutelným způsobem.

“Zdá se,” pravil nový náčelník - jenž byl později pověšen, protože zabil krále Isisiů - “že zákon bílého muže je zřízen tak, aby dovolil vítězit slabým mužům na útraty silného. Zdá se to směšné, ale bude dobře, vyhovíme-li mu.”

Jeho prvním činem bylo pokácení stromu, jehož se používalo jako šibenice - to bylo příliš nápadné a významné. Potom počal hledat příčinu všeho soužení, které dolehlo na Akasavy. Příčina vyžadovala trochu uvážení. Velký kámen byl ukraden, jak dobře věděl, a náprava může být učiněna, až bude zloděj odhalen. Zpropadení Ochoriové byli velmi podezřelí.

“Kdybychom k nim došli,” řekl náčelník Akasavů zamyšleně, “a málo jich zabili, a jenom hodně popálili, aby nám řekli, kde je ukryt boží kámen, snad by Velcí odpustili.”

“Když za dob mého mládí,” pravil zestárlý rádce, “nechtěli zlí mužové říci, kam zakopali ukradené věci, dali jsme jim žhavé uhlíky do rukou a těsně je svázali:”

“To je dobrý způsob,” souhlasil jiný stařec pochvalně kývaje hlavou. “Také jsme jim rozvázali jazyky tím, že jsme je dali spoutané do mraveniště.”

“A přece z mnohých důvodů nemůžeme vystoupit proti Ochoriům,” pravil náčelník. “Hlavním důvodem je, že je nepřemůžeme, mají-li kámen a dva duchové jim budou pomáhat - ačkoliv se nepamatuji, že by tito duchové byli příliš mocni ve dnech, kdy byl kámen u nás,” dodal ne bez naděje.

Brzy potom učinili Akasavové výpad a hledání kamene je krátce popsáno v úředních zápisech. Hledání bylo bezvýsledné a kmen Akasavů byl nucen spokojit se tím, že uloupil, co mu přišlo pod ruku.

O tom, jak přišel nejdříve pan Niceman, komisařův zástupce, a potom sám Sanders, jsem už řekl.

To se stalo již dávno, calacala, jak říkají domorodci, a mnoho věcí se nahrnulo, které zatlačily z mysli lidu všechny myšlenky na kámen.

Potom zemřel náčelník Akasavů pro různé přestupky a klid zavládl v kraji, vroubícím řeku Togo.

Sanders byl dvakrát v životě překvapen. Jednou to bylo u Ikeli, což v řeči domorodců znamená “malá řeka”. Ta řeka vůbec není malá, naopak, je to široký, silný tok, který víří, krouží a pění se, když se na cestě k moři vine zákruty křivolakého koryta. Sanders seděl v palubní lenošce pod přístřeškem malého parníčku a díval se, jak se řeka před ním žene. Byl spokojen, protože kraj byl klidný a úroda dobrá. Také nikde nebyl spáchán zločin.

V Bofabi byla spává nemoc, v Akasavě beri-beri, a v kraji Isisiů někdo odkryl nového boha a podle všech zpráv, které docházely dolů po řece, Isisiové jej dnem i nocí uctívali.

Sanders se nestaral o nové bohy, protože bohové všech druhů jsou blahodárnou věcí. Milini, nový král Isisiů, mu poslal zprávu:

“Pane,” řekl jeho posel, “tento nový bůh žije v bedně, kterou knězi nosí na ramenou. Je tak a tak dlouhá a tak široká a jsou v ní čtyři důlky, do kterých zapadají tyče, a bůh, který je uvnitř, je velmi silný a velmi hrdý.”

“Ko, ko,” pravil Sanders se zdvořilým zájmem, “řekni panu králi, svému veliteli, že tento bůh může žít v kraji Isisiů a není povinen platit daně, pokud bude poslušen zákona. Ale jakmile poradí mladým mužům, aby se vydali do boje, přijdu s mnohem silnějším bohem, který vašeho boha pohltí. Rokování je skončeno.”

Sanders, opřev natažené nohy o lodní zábradlí, zahálčivě přemýšlel o novém bohu. Kdy se objevil poslední bůh? Loni byl jeden v kraji N’Gombiů, smutný bůh, a žil v chatrči, ke které se ani statečný člověk, neodvážil přiblížit; jiný přišel s hromobitím a žádal oběti - lidské oběti. To byl výjimečně zlý bůh a britskou vládu stál šestset tisíc liber, protože se v lesích rozpoutaly boje a kraj se bouřil. Ale po většině jsou bohové dobří, nikomu neškodí, protože mívají ve zvyku objevovat se po žních a před počátkem deštivého období.

Tak přemýšlel Sanders sedě ve stínu pruhované plátěné střechy na předpalubí malé Zairy.

Příštího dne před východem slunce dal obrátit příď parníku proti proudu, neboť byl zvědav, jak se daří Ochoriům, kteří žili vedle Akasavů, čímž potřebovali dohled. Parník postupoval velmi pomalu vpřed, protože se proud do něho velmi prudce opíral. Po dvoudenní cestě se dostal Sanders do Lukati, kde měl stanici mladý Carter.

Zástupce vládního komisaře přišel na pobřeží v bílém obleku a s korkovou přilbou, posunutou do týla, a představeného hlučně pozdravil.

“Nuže?” otázal se Sanders a Carter mu pověděl všechny novinky. V Ebibi bylo velké rokování; Otabo z Bofabi zemřel na spavou nemoc; krajní vesnici sužují dva levharti a -

“Slyšel jste již o bohu Isisiů?” otázal se náhle a Sanders řekl, že slyšel.

“Je to váš starý známý,” pravil Carter. “Můj lid říká, že ta stará bedna obsahuje kámen Ochoriů.”

“Ach,” řekl Sanders s náhlým zájmem. Posnídal se svým podřízeným úředníkem, prohlédl třicetičlennou posádku, navštívil farmu, vyslovil obdiv nad sladkými brambory a Carterovi pochválil rajská jablíčka. Vrátil se na parník a drobounkým písmem napsal stručnou zpráyu na tenounkém útržku papíru. “Pro strýčka Příhodu!” pravil.

“Přines mi čtrnácku,” řekl sluhovi a Abibu se brzy vrátil s holubem v hrsti.

“Nuže, ptáčku,” pravil Sanders, opatrně navinuje dopis okolo červené nožky drobného posla a připevňuje jej gumovým páskem, “do zítřejšího východu slunce musíš uletět dvě stě mil - a střez se jestřábů!”

Potom vzal holuba do rukou, došel s ním na záď lodi a vyhodil ho do vzduchu.

Dvanáctičlenná lodní posádka seděla na břehu okolo kotle - okolo kotle, v němž se věčně něco vařilo.

“Yoko!” zavolal a polonahý strojník přiběhl po svahu. “Páru,” pravil Sanders. “Nalož dříví na palubu; pluji do Isisi.”

Bylo naprosto jisto, že nový bůh je nesmírně silný bůh. Tři hodiny cesty od města doplula Zaira k dlouhé lodici, v níž stáli čtyři muži u vesel a truchlivě zpívali. Sanders si vzpomněl, že minuli vesnici, kde ženy, jejichž těla byla pokryta zeleným listím, naříkaly na břehu řeky.

Dal zmírnit rychlost, až se lodice dostala podle parníčku; na jejím dně ležela ztuhlá mrtvola muže.

“Kam plujete s tou mrtvolou?” otázal se.

“Do Isisi, pane,” zněla odpověď.

“Střed řeky a malé ostrůvky jsou místa pro mrtvé,” pravil Sanders prudce. “Je bláznovstvím vozit mrtvého k živým.”

“Pane,” řekl muž, který zprvu promluvil, “v Isisi žije bůh, a ten vdechuje život; tento muž” - ukázal dolů - “je můj bratr, a levhart jej velmi rychle usmrtil. Zemřel tak rychle, že nám nemohl povědět, kde ukryl své pruty a sůl. Dopravujeme jej tedy do Isisi, aby mu nový bůh dal právě tolik života, aby zabezpečil své příbuzné.”

“Doprostřed řeky,” pravil Sanders klidně a ukázal k osamělému ostrůvku, zelenému spletitým rostlinstvem, který mohl dobře být pohřebištěm. “Jak se jmenuješ?”

“Pane, jmenuji se N’Kema,” pravil muž nevrle.

“Jdi tedy, N’Kemo,” pravil; loď zvolna plula vpřed, zatím co se Sanders díval, jak lodice míří tupou přídí k ostrovu, aby tam složila náklad.

Potom pustil loď plnou parou vpřed, zamířil od písčiny a znovu se dostal do středu řeky. Měl vážnou starost.

Kámen byl nějakou výjimečnou modlou, která vyžadovala, aby jednal velmi opatrně. Okolo něho se družily nespočetné legendy a jakýsi badatel jej v dávných dobách prozkoumal dalekohledem. Sanders také již slyšel o dvojici duchů, oděných v mosaz, o těch báchorečných a bojovných stínech, které vybízely mírumilovné muže k válečnému tažení - všechny, vyjma Ochorie, protože ti nikdy nebyli bojovní a ani bůhví kolik duchů by je nebylo přimělo k násilnému skutku.

Povšimněte si, že Sanders bral domorodce vážně a že to, mimochodem poznamenávám, je tajemství dobrého vladaření. Pro něho byli duchové činnými složkami a modly silnými možnostmi. Člověk, který by byl měl menší zkušenosti, byl by se zasmál, ale Sanders se nesmál, protože si byl vědom velké odpovědnosti.

Odpoledne se dostal do města Isisi a již zdaleka zpozoroval, že se děje něco neobyčejného. Skupina dětí a žen, která bývala obvykle přivábena příchodem vládního komisaře, nashromáždila se, když parník zabočil ze středního proudu a dal se říčním ramenem, které vede k mělčině.

Sanderse očekával jenom král a hrstka starců; král byl neklidný a rozpačitý.

“Pane,” vykoktal, “nejsem již králem tohoto města pro nového boha; lid se shromažďuje na vzdáleném svahu pahorku a tam sedí dnem i nocí a hlídá boha v bedně.”

Sanders se zamyšleně kousl do rtů a nic neřekl.

“Včera v noci,” pravil král, “objevili se ,Strážci Kamene’ a prošli vesnici.”

Zachvěl se a krůpěje potu mu vyrazily na čele, neboť duch je strašná věc.

“Všechny řeči o strážcích kamene jsou hloupost,” pravil Sanders klidně. “Vaše ženy a nedokrevní chlapci je viděli.”

“Pane, já sám jsem je viděl,” řekl král prostě a Sanders byl ohromen, protože král byl zdravý muž.

“Starého čerta jsi viděl,” řekl Sanders anglicky, načež se otázal: “Jak vypadali ti duchové?”

“Pane,” pravil král, “byli bílí v tváři, jako je tvá vznešenost. Měli mosaz na hlavách a mosaz na prsou. Měli nahé nohy, ale lýtka měli opět pokryta mosazí.”

“Těžko vůbec uvěřit v ducha,” pravil Sanders podrážděně, “ale mosazného ducha si teprve nedovedu představit.” Mluvil zase anglicky, což činíval, když mluvil sám k sobě, a král stál mlčky, protože mu nerozuměl.

“Co ještě?” pravil Sanders.

“Mají meče,” pokračoval náčelník, “meče, jaké nosí lovci slonů kmene N’Gombi - široké a krátké - a na pažích mají štíty.”

Sanders byl ohromen.

“A křičí ,válka’,” řekl náčelník. “To je největší hanba ze všeho, neboť moji mladí mužové tančí tanec smrti a na těle si malují pruhy a vychloubačně mluví.”

“Jdi do své chatrče,” pravil Sanders, “přijdu brzy za tebou.”

Přemýšlel a přemýšlel, kouřil jeden tmavý doutník za druhým, načež poslal pro sluhu Abibu.

“Abibu,” pravil, “tak si myslím, že jsem ti byl vždycky dobrým pánem.”

“Tak je, pane,” řekl Abibu.

“Nyní tě s důvěrou pošlu mezi svou posádku, aby ses vyptal na jejich bohy. Kdybych se otázal sám, lhali by mi ze zdvořilosti, vymýšleli by si toho či onoho boha, protože by se domnívali, že se mi tím zalíbí.”

Abibu zvolil hodinu jídla, když slunce zapadlo a kraj zšedl a lesy znehybněly. Vrátil se se zprávami, když Sanders v samotě drobné kajuty pil druhý koflík černé kávy.

“Pane,” hlásil, “tři mužové vůbec neuctívají bohy, tři mají zvláštní rodinné modly, dva jsou víceméně křesťany a čtyři Haussové jsou téže víry jako já.”

“A ty?”

Abibu z kmene Kanou se usmál Sandersově předstírané nevědomosti.

“Pane,” pravil, “následuji proroka a věřím toliko v jednoho, dobrého a milosrdného Boha.”

“To je správné,” řekl Sanders. “Nuže, nechť muži naloží dříví a Yoka ať má páru při východu slunce a ať je všechno připraveno k tajnému vyplutí.”

V deset hodin podle svých hodinek předvolal čtyři Haussy, ozbrojil každého krátkou karabinou a pásem s náboji. Potom všichni vystoupili na břeh.

Král trpělivě seděl v chatrči a Sanders k němu došel.

“Ty zůstaneš zde, Milini,” přikázal, “a hanba nepadne na tvou hlavu pro nic, co se snad dnes v noci stane.”

“Co to bude, pane?”

“Kdo ví!” pravil Sanders filosoficky.

Na ulicích bylo tma jako v pytli; Abibu nesl svítilnu a ukazoval cestu. Jenom někdy hlouček minul obydlenou chatrč. Při matné záři polena, které doutnalo v každém obydlí, viděli, že téměř všude je prázdno. Jednou zavolala na ně nemocná žena. Pravila, že se blíží její čas a že nikdo není nablízku, kdo by jí pomohl v těžké hodince.

“Bůh ti pomoz, sestro,” pravil Sanders, který vždycky cítil posvátnou hrůzu před tajemstvím zrození. “Pošlu ti ženy. Jak se jmenuješ?”

“Nepřijdou,” řekla plačtivě. “Dnes v noci jdou muži do boje a ženy si počkají na veliký tanec.”

“Dnes v noci?”

“Dnes v noci, pane, tak stanovili mosazní bohové.”

Sanders hlasitě zamlaskal.

“Na to se podíváme,” pravil a šel dále.

Sanders s posádkou dospěli na okraj města. Před nimi se na bronzovém nebi rýsoval tmavý hřbet pahorku, který obešli.

Bronzová barva se měnila v červenou a v růžovou a znova v matně bronzovou, podle toho, jak vyšlehávaly nebo pohasínaly plameny ohně, jehož záře jí dodávala sytosti. Když obešli bok pahorku, měl Sanders úplnou vyhlídku na výjev.

Mezi krajem lesa a svahem kopce byl široký pruh roviny. Na levé straně byla řeka, na pravé byl močál a opět les.

Právě uprostřed planiny hořel veliký oheň. Před ním byla na dvou vysokých kozách krychlová bedna se čtyřmi tyčemi.

A co lid?

Ve velikém kruhu sedí na bobku bez pohnutí; muži, ženy, děti, drobná robátka, roztahující se po boku svých matek; je to jako důkladné kolo, utvořené z lidí, a má bednu a oheň za osu.

Byla tam volná část planiny, po které by člověk mohl dostihnout bedny - úzká ulička, kterou procházel průvod nahých mužů, přecházejících sem a tam. To byli muži, kteří udržovali oheň, a Sanders viděl, že k tomu účelu snášejí palivo. Drže se okraje shromáždění, zamířil k této uličce a oslovil své mužstvo.

“Je psáno,” pravil podivnou arabštinou kmene Kanoů, “že máme odnést tohoto nepravého boha. Kdo z nás má při té příležitosti zemřít nebo zůstat živ, je u Alláha, jenž zná všechny věci.”

Potom srdnatě v stoupil do uličky. Tentokrát neměl obvyklý bílý, plátěný oblek; zaměnil jej za tmavý stejnokroj, takže byl většinou shromážděných zpozorován teprve tehdy, když se svými Haussy došel až k bedně. Žár ohně byl strašlivý, nesnesitelný. Sanders spatřil, že se prudkostí žáru zbortila hrubě otesaná prkna bedny a ve světle ohně zahlédl otvorem plochý kámen.

“Rychle odneste bednu,” rozkázal a Haussové pozdvihli tyče na ramena. Až doposud velké shromáždění sedělo v tichém úžasu, ale když vojáci pozdvihli břemeno, vzteklé zavytí vyrazilo z pěti tisíc hrdel a muži vyskočili.

Sanders stál před ohněm, vztáhl ruku a nastalo ticho, protože zvědavost překonala rozhořčení.

“Národe Isisiů,” pravil Sanders, “nechť se nikdo z vás nepohne, dokud boží kámen nepřejde, protože smrt rychle stíhá toho, kdo křižuje stezku boží.”

V každé ruce držel automatickou pistoli a podivné božstvo, které měl na mysli, nebylo v této chvíli ono božstvo v bedně.

Lid zaváhal, dav se zavlnil a zakolísal, jako když se lůza ocitne v nejistotě.

Vojáci chvatným krokem vynesli břemeno uličkou; bezmála by byli prošli bez nehody, když tu se stařena dobelhala k Sandersovi a uchopila jej za paži.

“Pane, pane,” skuhrala, “co učiníš s naším bohem?”

“Dám jej tam, kam patří,” pravil Sanders, “protože jsem vládou ustanoven za jeho strážce.”

“Dej mi znamení,” krákorala a lid okolo ní opakoval: “Znamení, pane!”

“Zde je znamení,” pravil Sanders vzpomenuv si na rodící ženu. “Z milostí boha narodí se chlapec Ifabi, ženě Adakově.”

Slyšel šumot; slyšel, jak zpráva je opakována davem; viděl, jak hlouček žen spěchá k vesnici; dal rozkaz k pochodu. Ozvalo se reptání a jednou zaslechl, jak hluboký mužský hlas zanotoval bojovný zpěv, ale nikdo se k němu nepřipojil. Někdo, pravděpodobně týž muž, udeřil kopím o proutěný štít, ale nikdo nenásledoval jeho bojovného příkladu. Sanders došel do vesnické ulice. Kolem něho se tísnilo tolik lidí, že stěží stačil nosičům s kymácející se bedaou. Již viděl řeku; měsíc, zlatý kotouč, zvolna vystupující nad lesy, stříbrem lemoval vodu; náhle se ozval vzteklý výkřik:

“Lže! Lže! Ifabi, žena Adakova, má holčičku.”

Sanders se hbitě otočil jako stavěcí pes; rty se mu ohrnuly; zavrčel a odhalil bílé, pravidelné zuby.

“A nyní,” pravil Sanders velmi rychle, “zemře muž, který pozdvihne kopí.”

Znovu zůstali nerozhodně stát a Sanders dal přes rameno rozkaz.

Jenom okamžik lid zaváhal, načež se s divokým řevem vrhl vpřed, protože se vojáci opět chopili tyčí boží bedny.

Pak nějaký hlas něco vykřikl a hluk jako kouzlem utichl; domorodci ustoupili zpět a stranou a padali jedni přes druhé v zběsilé touze uprchnout.

Sanders, stále drže nabitou pistoli, díval se s krajním údivem na splašený útěk.

Zůstal tam sám se svými lidmi; a potom uviděl.

Středem ulice kráčeli dva muži. Byli stejně oblečeni v krátké šarlatové suknice, které jim nekryly kolena; velké mosazné přilby jim seděly na hlavách a mosazné brnění jim krylo hruď.

Sanders se díval, jak se blíží.

“Buď mám horečku, nebo šílím,” zabručel si, protože viděl dva římské centuriony, kteří měli důkladné opasky kolem těla.

Stál tiše a oni přešli mimo něho tak blízko, že na vypuklině jednoho štítu spatřil hrubě litá písmena:

AUGUSTUS CAE

“Mám horečku,” řekl si Sanders důrazně a vykročil za bednou k lodi.

Když parníček doplul do Lukati, Sanders ještě nevěřil svým očím, protože měl normální teplotu a ono vidění nedovedl odůvodnit ani horečkou ani úžehem. K tomu všichni jeho vojáci viděli totéž.

Setkal se s vojáky, kteří přispěchali po zprávě donesené holubem, ale posila už byla zbytečná.

“Nechápu to,” přiznal se Carterovi, když mu vypravoval příběh. “Vytáhneme kámen; snad nám podá vysvětlení. Centurionové - božínku!”

Kámen, který byl vytažen na světlo, byl kus šedé žuly; Sanders se nepamatoval, že by byl někdy v životě takovou spatřil.

“Tady jsou ty ďábelské značky,” pravil obrátiv kámen. “Snad - fíííííí!”

Nebylo divu, že zahvízdal, neboť na kameni bylo několik tiskacích písmen; Carter odfoukl prach a viděl:

MARIUS ET AUGUSTUS

CENT NERO

IMPERAT

DULCE

Té noci Sanders vytáhl svou zrezavělou latinu a velmi pracně doplniv mezery, pořídil tento překlad:

Marius a Augustus

Centurionové císaře a vladaře Nerona

Spěte sladce

“My přišli za hranice pustých zemí, které našel Hannon, Kathagiňan…

Marcus Septimus odešel do Egypta a s ním i Decimus Superbus, ale my jsme z vůle Caesarovy a přízně bohů pluli… dále k černým mořím… Zde jsme žili, protože naše lodi ztroskotaly, a byli jsme uctíváni barbary, které jsme učili válečnému umění.

Vy, kteří přijdete po nás… doneste pozdrav do Říma Catonu Hippocritovi, který bydlí u brány…”

Sanders zavrtěl hlavou, když dočetl, a řekl, že je to “podivné”.

3 BOSAMBO Z MONROVIE

Po mnoho let byl kmen Ochoriů jakousi směšně se šklebící maskou v tragedii afrického osadnictví. Dnes se bohdá již nebudeme Ochoriům posmívat. Už ani v pozdních hodinách nočních, kdy rozhovor umdlévá v kroužcích okolo ohňů rybářských táborů, nebudou ospalci probouzeni rozveselujícími povídačkami o mírnosti Ochoriů. To všechno se stalo přízní liberské vlády, třeba si liberská vláda toho činu dodnes není vědoma.

Ve vší úctě, povinné republice Liberii, říkám, že Monroviané jsou od narození lháři a zlodějové.

Jednou - tato zásluha může být připsána státu - byla získána válečná loď; pamatuji-li se správně, byla darována nezištným majitelem. Vláda ustanovila tři admirály, čtyři kapitány a tolik důstojníků, kolik jich loď unesla, a všichni nosili skvělé stejnokroje, které však jim špatně padly. Vláda by byla jmenovala i posádku, kdyby nebyla zjistila, že loď není tak velká, aby unesla větší počet lidí, než je součet důstojníků.

Ta drobná válečná loď černé republiky vyplula jednou na moře a admirálové a kapitáni se střídali v topení a kormidlování, což bylo pro všechny příjemným a novým vzrušením.

Když se vraceli do přístavu, jeden z admirálů pravil:

“Já teď budu kormidlovat,” a vzal kormidlové kolo do roky.

Při vjezdu do přístavu loď narazila na skálu a potopila se. Důstojníci snadno vyvázli, neboť každý Monrovian plave jako ryba, ale stejnokroje se mořskou vodou zkazily. Nikdo nepomyslil na návrh, aby byly podniknuty práce k vytažení válečné lodi, na který by byla vláda moudře řekla: “Ne.”

“Víme, kde je,” řekl president - seděl ve vládním domě na okraji psacího stolu a rukama jedl sardinky - “a bude-li nám jí jednou třeba, bude nás posilovat myšlenka, že ji máme tak blízko.”

V té věci nebylo nic víc podniknuto a jenom britská admiralita se usnesla, že ponořená loď ohrožuje plavbu, a vydala rozkaz, aby místo, kde loď leží, bylo označeno bójí.

Liberská vláda to odmítla, poukazujíc na výlohy, ale na nátlak (podezřívám kapitána Dwarfu, který měl ostrý jazyk) svolila, aby ve vraku byla zakotvena bóje se zvoncem.

Ten zvonec pěkně chraplavě a řinčivě klinkal a monrovijský lid cítil, že dobře zužitkoval peníze, které na něj vynaložil.

Ale v Monrovii nežijí jenom osvobození američtí otroci, kteří se tu usadili v roce 1821. Jsou tu také lidé, kteří jsou po panském způsobu pravých Monrovianů nazýváni “domorodci”; z těch jsou hlavní Kruové, kteří neplatí daně, neposlouchají vládu a časem tahají republiku za úřední nos.

Na druhý den po zakotvení bóje probudila se Monrovie za naprostého ticha v přístavu, třebaže moře bylo velmi rozbouřené. Zvon mlčel a dva bývalí admirálové, kteří prodávali na pobřeží ryby, vypůjčili si loďku a vypluli na výzkumy. Vysvětlení bylo jednoduché - někdo zvon ukradl.

“Tak se na to podívejte!” řekl president liberské republiky zoufale. “Ať Belzebub, jenž je otcem a původcem všeho hříchu, sestoupí na ty zlodějské Kruy!”

Připevnili tam nový zvon. Téže noci byl ukraden. Přece však dali opět nový zvon k bóji, a loďka, plná admirálů, zůstala na stráži. Admirálové seděli po celou noc, houpali se nahoru a dolů na mořských vlnách a jednotvárné “bim-bam” jim připadalo jako hudba. Celou noc to znělo, ale za časného rána, v temné chvíli před východem slunce se zdálo, že zvonek sice stále řinčí, ale již slaběji a slaběji.

“Bratři,” pravil admirál, “plujeme od bóje.”

Ale zatím bóje plula od nich, protože Kruové, unavení polovičatým opatřením, přišli a vzali bóji, zvonek a všechno ostatní, a do dnešního dne není označeno místo, kde v monrovijském přístavu trouchniví stará válečná loď.

Důvtipná duše, která si vymyslila a provedla tu krádež, byl jakýsi Bosambo; měl tři ženy, a jedna z nich, rodem z Konga, která si nezasluhovala důvěry, prozradila všechno policii, takže Bosambo byl velice obřadně zatčen, souzen nejvyšším soudem, shledán vinným krádeží a “velezradou” a odsouzen na deset let nucených prací.

Odvedli Bosamba zpátky do vězení a Bosambo promluvil s černým žalářníkem.

“Příteli,” pravil, “v lese mám veliké kouzlo, a jestliže mě ihned nepustíš na svobodu, ty i tvá žena zemřete v hrozných mukách.”

“O tvém kouzlu nic nevím,” pravil žalářník moudře, “ale dostávám dva dolary týdně za hlídání vězňů, a nechám-li tě uprchnout, přijdu o práci.”

“Vím o místě, kde je ukryto množství stříbra,” řekl Bosambo chvatně. “Ty a já půjdeme na ono místo a oba zbohatneme.”

“Když jsi věděl o stříbře, proč jsi kradl zvony, které jsou z mosazi a nemají zvláštní cenu?” otázal se žalářník který neměl ani trochu obrazotvornosti.

“Vidím, že máš srdce z kamene,” řekl Bosambo a byl poslán do lesní osady, kde kácel stromy ve prospěch liberského státu.

Za čtyři měsíce dostal Sanders, vládní komisař pro země Isisiů, Ikeliů a Akasavvu mezi jiným sdělením:

VŠEM, JICHŽ SE TO TÝKÁ

“Pohřešuje se uprchlý trestanec, na něhož byl vydán zatykač J. E. presidentem Líberie. Je to Bosambo z kmene Kruů, který zabil strážce v trestné osadě nedaleko Monrovie a uprchl. Domníváme se, že se skryl na vašem území.”

V příloze byl popis uprchlého trestance.

Sanders odložil listinu s jinými takovými vyhláškami - nebyly nikterak vzácné - a zamyslil se nad věčnou hádankou Ochoriů.

Nyní, jako vždycky, měli Ochoriové smutné časy. V celé Africe není tak bezbranného a ubohého kmene, jako jsou Ochoriové. Findžiové, třebas jsou otroky podle jména i tradicí, jsou divocí jako Masaiové ve srovnání s kmenem Ochoriů.

Sanders byl poněkud netrpělivý a tříčlenné poselstvo, které přišlo do sídla vlády, aby mu předložilo těžkosti svého lidu, zastihlo jej ve velmi nemilostivé náladě. Promluvil s nimi na verandě.

“Pane, nikdo nás nenechá na pokoji,” pravil jeden. “Lidé z Isisi, kmen N’Gombiů ze zdálených končin, přicházejí k nám a žádají to nebo ono, A my jim to dáváme, protože se bojíme.”

“Čeho se bojíte?” otázal se Sanders unaveně.

“Bojíme se smrtí a bolestí, bojíme se, že nás budou upalovat a že nám vezmou ženy,” řekl druhý.

“Kdo je vaším náčelníkem?” zeptal se Sanders, předstíraje, že to neví.

“Já jsem náčelníkem, svrchovaný pane,” řekl starší muž, oděný levhartí koží.

“Jdi zpět ke svému lidu, náčelníku, jsi-li skutečně náčelník a ne stará, bázlivá baba; vrať se domů a vezmi s sebou kouzlo - velmi mocné kouzlo - jež se bude jako já starat o váš zisk a chránit vás. To kouzlo postavíte na kraj vesnice, který je v poledne obrácen ke slunci. Označíte si místo, kde je postavíte, a o půlnoci s patřičnými obřady a obětí mladé kozy postavíte kouzlo na místo. A od té chvíle každý, kdo bude s vámi zle nakládat nebo vás okrádat, vydá se tím ve velké nebezpečí.”

Sanders to řekl velmi slavnostně, což učinilo na členy poselstva silný dojem. Avšak ještě více byli vzrušeni, když před odchodem domů jim Sanders vložil do rukou silný kůl, na jehož konci byla přibita deska, popsaná nějakými značkami.

Nesli svou kořist šest dní lesem, potom čtyři dny putovali v lodici po Malé řece, až se konečně dostali do Ochori. Tam při měsíčním světle, s obětí dvou koz (aby to bylo jisté) zasadili kůl tak, aby deska, popsaná tajemnými znaky, byla v poledne obrácena k slunci.

V černošských zemích se novinky rychle rozšiřují, a tak se doneslo vesnicím po celém území Isisiů a Akasavů, že Ochoriové jsou obzvlášť chráněni bílým kouzlem. Chráněni však byli vždycky, neboť mnoho mužů zemřelo bílou rukou pro pokušení zabíjet Ochorie, kterému nedovedli odolat.

“Nevěřím, že by Sandi učinil něco podobného,” pravil náčelník Akasavů. “Přeplujme řeku a na vlastní oči se přesvědčme; a jestliže nás přelhali, zbijeme je holemi; jenom nikoho nezabte - znáte Sandiho a jeho ukrutnost.”

Přeplavali tedy řeku a vydali se na pochod, až došli na dohled města Ochori; a obyvatelé Ochori slyšíce, že přicházejí Akasavové, utekli do lesů a podle zvyku se skryli.

Akasavové postupovali, až došli ke kůlu, zastrčenému do země, a k desce s ďábelskými značkami.

Zastavili se před ní mlčky a v posvátné hrůze, a slíbivše jí poslušnost a obětovavše jí kuře (které bylo zákonným majetkem Ochoriů) vrátili se domů.

Potom se vypravilo poselstvo z Isisi, a to bylo nuceno projít územím Akasavů.

Isisiové nesli dary a na jednu noc zůstali u Akasavů.

“Co se to povídá o Ochoriech?” otázal se vůdce výpravy a náčelník Akasavů mu pověděl.

“Můžete si ušetřit cestu, protože my jsme to viděli.”

“Já však uvěřím,” pravil náčelník Isisiů, “až sám uvidím.”

“To je hanebná řeč,” řekl kmen Akasavů, který byl shromážděn k rokování. “Ti psi z Isisi nás nazývají lháři.”

Nicméně se to obešlo bez krveprolití a na druhý den Isisiové šli svou cestou.

Ochoriové je zahlédli přicházet a skryli se v lesích; ale ta opatrnost byla zbytečná, protože Isisiové odešli, jak přišli.

Jiní kmenové putovali k Ochoriům - N’Gombiové, Bokeliové a Trpaslíci z Lesa, kteří byli tak plaší, že přišli v noci, a Ochoriové si počínali uvědomovat jakousi důležitost.

Tu se na jevišti objevil Bosambo, z kmene Kruů, dobrodruh na svobodě, který přešel osm set mil pusté země ve vážné naději, že čas zkalí pamět liberské vlády a náhodně jej dovede do země, oplývající mlékem a medem.

Bosambo již leckde zkoušel štěstí. Byl stewardem na lodi Elder Dempsterovy linie, byl žákem v misionářské škole - byl hrdým majetníkem svázaného vydání Knihy Svatých, odměny pilnosti - a mezi jeho dokonalostmi byla i znalost angličtiny.

Pohostinní Ochoriové jej laskavě přijali, nakrmili jej sladkým manihotem a cukrovou třtinou, a pověděli mu o Sandiově kouzlu. Když se Bosambo najedl, došel ke kůlu a přečetl tento nápis:

“CIZÍM SE VSTUP ZAKAZUJE”

Nebyl kouzlem ohromen a v hlubokém zamyšlení se loudal zpět.

“To kouzlo,” řekl náčelníkovi, “je dobré kouzlo. Znám je, protože mám v žilách krev bílého muže.”

Na potvrzení toho prohlášení začal urážet nadobro nevinného britského úředníka v Sierra Leoně.

Ochoriové byli hluboce dojati. Vypověděli mu o svém pronásledování příběh, který sahal do dávných časů, kdy Tiganobeni, veliký král, přišel od severu a poplenil kraj na jih až k území Isisiů.

Bosambo poslouchal - k vypovědění toho příběhu bylo potřebí dvou nocí a jednoho dne, protože úřední vyprávěč Ochoriů znal jenom jeden postup při vyprávění - a když dokončil, Bosambo si řekl:

“To je lid, jaký jsem dlouho hledal. Tady zůstanu.”

Nahlas se otázal:

“Jak často k vám chodí Sandi?”

“Jednou za rok, pane,” pravil náčelník, “po dvanáctém úplňku, a ještě o něco později.”

“Kdy tu byl naposledy?”

“Až tento měsíc bude v úplňku, budou tomu tři úplňky. Přijde až po velkých deštích.”

“Tedy,” řekl si Bosambo opět pro sebe, “jsem na devět měsíců v bezpečí.”

Vystavěli mu chatrč, vysázeli banánový háj a dali mu osev. Potom si vyžádal náčelníkovu dceru za ženu a děvce přišlo, třeba se nikterak nenabídl, že za ni něco zaplatí. Ostatní kmenové se brzy dověděli, že v hlavní vesnici Ochoriů žije cizinec, protože podobná zpráva se rychle šíří, ale když se oženil a dokonce se přiženil do náčelníkovy rodiny, domnívali se, že ten muž je určitě z kmene Ochoriů, a ta domněnka se dostala i do sídla vlády. Potom zemřel náčelník Ochoriů. Zemřel náhle v bolestech; ale podobná smrt je obvyklá, a tak místo něho vládl jeho syn. Pak syn zemřel po krátkém vladaření a Bosambo svolal lid, starší, mudrce a vůdce z celého kraje.

“Zdá se,” pravil, “že mnozí bohové Ochoriů jsou s vámi nespokojeni; ve snu mi bylo zjeveno, že já budu náčelníkem Ochoriů. Proto, ó náčelníci a mudrcové a vůdcové, skloňte se přede mnou, jak je to zvykem, a já z vás učiním veliký národ.”

Pro Ochorie je příznačné, že ani jeden neřekl “ne”, třebas ve shromáždění byli tři mužové, kteří by se byli mohli podle obyčeje ucházet o náčelnictví.

Sanders uslyšel o novém náčelníkovi a podivil se.

“Etabo?” opakoval - tak si sám Bosambo říkal - “nepamatuji se na toho muže - ale nedbám, kdo je, jestliže dovede svému lidu zpevnit páteř.”

Pevná páteř nebo prohnanost anebo obojí - Bosambo byl skutečně zvolen.

“Má mnoho divných pouček,” hlásil domorodý agent Sandersovi. “Každodenně shromažďuje vesničany a přikazuje jim, aby přešli okolo pelebi (stolu), na němž je mnoho vajec. A přikazuje, aby každý muž, který jde kolem stolu, vzal jedno vejce tak rychle, aby to nikdo nezahlédl. A jestliže to některý muž splete nebo rozmáčkne vejce nebo je pomalý, zahanbí jej nový náčelník tím, že ho zmrská.”

“To je nějaká hra?” pravil Sanders, ale za nic na světě nedovedl pochopit, jaká je to hra. Docházelo mu hlášení za hlášením o bláznovstvích nového náčelníka. Někdy Bosambo vyváděl nešťastné Ochorie v noci a učil je věcem, jakých nikdy dříve neznali. Tak jim ukázal, jak mají uchopit kozu, aby koza nezamečela. Také jim ukazoval, jak se mají plazit po břiše stopu za stopou, aniž to někdo zaslechne nebo zahlédne. Všechny ty rozkazy Ochoriové plnili hlasitě naříkajíce na nespravedlivost a dřinu.

“Ať se propadnu, jestliže tomu rozumím!” pravil Sanders svraštiv obočí, když došlo poslední hlášení. “U všech ostatních kmenů by to znamenalo válku. Ale Ochoriové!”

Třebas velmi pohrdal jejich bojovnými vlastnostmi, přece měl hausskou policii pohotově.

Ale válka nevypukla. Zato z Akasavy docházelo mnoho stížností, “že je v lesích spousta levhartů”.

Levharti počkají, pomyslil si Sanders - ostatně Akasavové jsou dosti dobrými lovci, aby si to sami bez cizí pomoci vyřídili. Příští hlášení však bylo zneklidňující. Ve dvou týdnech odvlekli levharti tři dvacítky koz, dvacet pytlů soli a mnoho slonoviny.

Levharti požírají kozy; snad by se našli i tak nároční levharti, že by nemohli kozy pozřít bez soli; ale levhart neodnáší sloní kly, ani kdyby jich chtěl použít jako párátek na zuby. Tu Sanders pospíšil po řece, protože drobné věci jsou velmi povážlivé v zemi, kde lid dělá velblouda z komára a velké věci přezírá.

“Pane - je to pravda,” pravil náčelník Akasavů s jakýmsi pohnutím. “Kozy nám každé noci mizejí, ačkoliv je hlídáme; také sůl a slonovina mizí, protože ty nehlídáme.”

“Ale levhart nemůže ty věci brát,” pravil Sanders podrážděně. “To berou zloději.”

Náčelníkův pohyb byl srozumitelný.

“Kdo by mohl krást?” pravil. “N’Gombiové jsou velmi daleko; rovněž tak Isisiové. Ochoriové jsou hloupí a ještě k tomu bázliví.”

Tu si Sanders vzpomněl na hru s vejci a na půlnočnj cvičení Ochoriů.

“Navštívím toho nového náčelníka,” řekl si Sanders a toho dne přeplul řeku.

Přikázal poslovi, aby oznámil, že přichází, vyčkal dvě míle před městem a rádci a mudrcové mu přišli v ústrety, nesouce mu ryby a ovoce darem.

“Kde je náčelník?” otázal se.

“Pane, je nemocen,” řekli vážně. “Dnes přišla na něj nemoc a on zasténal a klesl. Donesli jsme ho do chatrče.”

Sanders přikývl.

“Navštívím jej,” řekl přísně.

Dovedli jej ke dveřím náčelníkovy chatrče a Sanders vstoupil dovnitř. Bylo tam velmi temno a v nejtemnějším koutě ležel muž. Sanders se k němu sklonil, lehce mu ohmatal tep, opatrně se dotkl krku za ušima, hledaje příznaky spavé nemoci. Nic však nenašel; jenom když prsty přejel po mužově paži, ucítil na nahém rameni podivně pravidelnou jizvu; potom nahmatal jinou a vyzkoumal jejich směr. Dobře znal, jaké znamení vypaluje liberská yláda trestancům.

“To jsem si myslil,” pravil Sanders a důkladně kopl sténajícího muže.

“Pojď na světlo, Bosambo z Monrovie,” pravil a Bosambo poslušně vstal a vyšel za vládním komisařem z chatrče.

Několik minut stáli proti sobě a dívali se jeden na druhého; potom řekl Sanders v nářečí z Pepřového pobřeží:

“Nejraději bych tě pověsil, Bosambo.”

“Jak si vaše excelence přeje,” pravil Bosambo.

Sanders na to nic neřekl a poklepávaje si vycházkovou holí na botu, zamyšleně se zadíval na zem.

“Můžeš učinit z těch mužů národ, když jsi z nich udělal zloděje?” pravil po chvíli.

“Myslím, že nyní mohou bojovat, protože se nafoukli pýchou, že okradli Akasavy,” odpověděl Bosambo.

Sanders hryzl konec své hole, jako by byl na pochybách.

“Teď se tu nebude ani krást ani vraždit a ani jediný náčelník nebo náčelníkův syn již náhle nezemře,” pravil významně.

“Pane, stane se, jak si přeješ.”

“Kozy, které jsi ukradl, můžete si ponechat, a zuby (sloní kly) a sůl také, protože byste naplnili srdce Akasavů vztekem, kdybyste jim to vrátili, a to by znamenalo válku.”

Bosambo zvolna přikývl.

“Ty pak zde zůstaneš, protože vidím, že jsi chytrý chlapík, a Ochoriové potřebují takového muže, jako jsi ty. Ale kdyby snad -”

“U tuku svého srdce slibuji, že učiním, jak si přeješ,” pravil Bosambo, “neboť jsem vždycky toužil stát se náčelníkem pod anglickou nadvládou.”

Sanders byl na poloviční cestě k sídlu vlády, když pohřešil polní kukátko a divil se, kde je asi ztratil. Právě v té chvíli Bosambo ukazoval kukátko udivenému lidu.

“Ode dneška,” pravil Bosambo, “nebudeme odvádět kozy ani nebudeme krást jiné věci. To jsem slíbil velikému Sandimu a on, pohleďte, dal mi na znamení lásky tuto kouzelnou věc, která hltá prostor.”

“Pane,” pravil rádce v posvátné hrůze, “ty znáš Velikého?”

“Ovšem, že jej znám,” pravil Bosambo skromně, “vždyť jsem jeho syn.”

Na štěstí se Sanders nikdy nedověděl o tomto zajímavém odhalení.

4 OSPALEC

Sanders také někdy přišel do styku s dalekým světem, kdy se s jakýmsi poděšením dověděl, že za nejvzdálenějšími lesy, za lenivým, čeřícím se modrým mořem jsou muži a ženy, kteří žijí v domech a pečlivě odmítají náměty hovoru, jako je násilná smrt nebo strašné věci, které byly denními znaky jeho života.

Stýkal se s lidem, který byl po většině nelogický a který věřil v duchy. Vládnete-li takto pověrčivým kmenům, je znalost ústavního práva a národohospodářství bezmála bezcenná.

Je typ mužů, kteří dovedou moudře spravovat domorodé provincie, a tento typ byl skvěle zastoupen Sandersem.

Jsou i jiné typy, a poslyšte jaké:

Kdysi přišel z Anglie mladý muž s báječnou pověstí. Byl poslán Osadním úřadem, aby pod Sandersem spravoval okres jako zástupce vládního komisaře. Byl doktorem práv, učencem a methodickým postupem se seznámil se svahelštinou, bakteorologií a lékařstvím. Byl to velmi vážný mladík a první noc nedovolil Sandersovi (který potajmu zíval) ulehnout, protože mu svěřoval způsob, jak mohou být domorodci obráceni - ne snad na křesťanskou víru - ale přeměněni z neužitečných povalečů v dobré občany.

Sanders neřekl nic vyjma běžných výrazů zdvořilého zájmu a poslal mladíka a jeho obrovské zavazadlo s úředním požehnáním na stanici dále v zemi.

Torrington - tak se ten vážný mladík jmenoval - se usadil v Entoli a ihned počal do nevzdělaných myslí vštěpovat základní poučky praktické mechaniky. Jinými slovy prostřednictvím svahelštiny - které nedokonale rozuměli - a kotlíku pokoušel se domorodcům vysvětlit, co je pára. Rozuměli, pokud šlo o kotlík, ale nedovedli chápat, jaké jídlo to vaří, a když asi po čtyřicáté vysvětloval, že vaří jenom vodu, významně se podívali jeden na druhého a shodli se, že to nemá v hlavě zrovna v pořádku.

To však mu do očí neřekli, neboť lidojedi mají dobré způsoby - třebas by jejich stolní zákon potřeboval důkladné opravy.

Pan Torrington se pustil s nimi do chemických pokusů a ukázal jim, jak kyselina sirná, spojená s cukrem, dá Su2, Su4 nebo slova tohoto druhu. Získal si pověst kouzelníka a v nejedné chatrči byl ctěn a zbožňován jako Veliký a Chytrý Ďábel - jímž v jistém smyslu byl. Jakmile se však po prvé střetl s duchy lidu, jeho věda, jeho práva, jeho dávno připravené zásady se rozprskly. A tehdy došlo na Sanderse, který zapomněl všechnu chemii, kterou kdy znal, a který jako studující ústavního práva byl mezi posledními.

Stalo se to takto.

V Isisi jakýsi mladý muž, předpověděl, že v ten a ten den, v tu a tu hodinu řeka vystoupí a zatopí lidi. Když pan Torrington slyšel o tom proroctví, vysmál se mu a pobavil se tím a z počátku se o to nezajímal. Ale pak ho napadlo, že by tu mohla být skvělá příležitost vysvětlit barbarům trochu té vědy, kterou on byl tak plně vybaven. Nakreslil tedy veliký plán, znázorňující:

a) koryto řeky;

b) výšku břehů;

c) maximální vystoupení říční hladiny;

d) výšku okolní krajiny;

a jak možno nejdůkladněji dokázal pošetilost proroctví.

Přece však lidi nepřesvědčil a všichni byli připraveni opustit vesnici; tu se na jeviště dostavil Sanders. Poslal pro proroka, nervosního mladíka, a dal na břehu řeky zbudovat dřevěnou vězeňskou klec, do níž mladíka zavřeli.

“Tady zůstaneš,” řekl Sanders, “a až řeka vystoupí, musíš prorokovat, že opadne, jinak se utopíš.”

Potom se lid usadil zase ve svých domovech a čekal, že řeka zatopí proroka, aby potvrdila jeho slova. Ale řeka v tom ročním období ustavičně klesala a prorok, jak se stává i v jiných zemích, přišel ve vlasti o slávu.

Sanders odjel; a třebas byl pan Torrington trochu znechucen, přece se opět pustil do pokusů. Nejprve se začal obírat spavou nemocí a tři měsíce konal marnou práci, učiniv dojem jen na jediného pána, o kterém se musíme zmínit dále v této kapitole. Potom zanechal tohoto bádání a chytil se jiného.

Vykládal o očkování, ale první dítě, které očkoval, zemřelo na záškrt, a Torrington přiletěl po řece na Sanderse a koktal příběh o rozzuřeném lidu, žádajícím si jeho krve.

“V zemi je nyní klid,” psal Sanders administrátorovi se šibeničním humorem. “Mnoho se rokovalo, ale nikdy nešlo o zvláštní věci. Isisové jsou neobvykle klidní a Bosambo, Monrovian, o němž jsem Vaší Excelenci psal, je příkladným náčelníkem kmene Ochoriů. Již tři měsíce nebyl usvědčen z krádeže. Byl bych vděčen, kdybych mohl dostat plné zprávy o výpravě, která právě prochází krajem pod jménem: Isisijské těžařské družstvo.”

Kupodivu Torrington zapomněl, že se jeden člen této výpravy kdysi v studentských letech velmi zajímal o stižené spavou nemocí.

Isisijské těžařské družstvo se zrodilo mezi předjídlem a moučníkem v domě pána, jehož křestní jméno bylo Isidor a jenž bydlil na Maida Vale. Jednoho večera při obědě s drahým přítelem - který si říkal McPherson po celý rok vyjma na Yum Kippur, kdy upřímně doznával, že se narodil jako Isaacs - přišla na přetřes otázka o dobrých akciích a pan McPherson řekl, že již mnoho let má na mysli Isisijské družstvo. Za pomoci atlasu byla zem Isisiů objevena. Byla to jedna z těch map, na kterých bývají napsány hlavní plodiny země, a přes Isisi bylo pěkně napsáno “Guma”, “Kolové ořechy”, “Mahagon” a “Tabák”.

Rád bych čtenáře požádal, aby si obzvláště dobře zapamatoval to označení “Tabák”.

“Je tam náčelník, se kterým si dopisuji,” pravil pan McPherson, okusuje zamyšleně doutník. “Ten by nám mohl dát jakési povolení. Musili bychom to provést tiše, protože území je pod britskou ochranou. Kdybychom nyní našli muže, který by se toho ujal, a vyslali ho, aby zajistil povolení, měli bychom společnost v chodu, než bys řekl: švec!”

Důkladným vyptáváním objevili svého muže v Hyallu Cuthbertovi, bohatému mladíkovi, který byl v širším kruhu známých považován za autoritu ve znalosti Afriky, protože by byl kdysi v Ugandě málem zastřelil Iva.

Cuthbert, který strkal peníze do akcií a podílů, byl báječnou příležitostí pro každé družstvo, a po dohodě, že jeho povinností bude získat povolení, radostně financoval družstvo do výše sedmi tisíc liber, z nichž mu pánové Isidor a McPherson laskavě čtyři tisíce vrátili, aby kryli výlohy jeho cesty.

Zbývající tři tisíce byly věnovány na kancelářské výdaje.

Pan McPherson vhodně řekl:

“Ať se cokoliv stane, my jsme v suchu, chlapče!” a to také bylo pravda.

Než Cuthbert vyplul, nabídl mu McPherson radu:

“Ať cokoliv podniknete,” pravil, “vyhněte se tomu zatrolenému vládnímu komisaři Sandersovi. Ten všude slídí a do všeho strká prsty -”

“To já znám,” řekl Cuthbert moudře. “Nejedu přece do Afriky poprvé. Vyprávěl jsem vám již o lvu, kterého jsem zastřelil v Ugandě?”

O týden později vyplul.

Za nějakou dobu procházel Sandersovým územím neznámý běloch. Ten běloch - byl to Cuthbert - se vydal zelenou stezkou vstříc smrti - ovšem, nevěděl to. Obrátil se tváří k lesům, jak říkají domorodci, zasmál se a obyvatelé O’Tembi, kteří stáli před prostornými chatrčemi, dívali se za ním v mlčenlivém údivu.

Cesta byla široká, vedla mezi obrovskými stromy a zelený podrost byl poházen slunečními skvrnami; věru, zelená cesta byla krásná na pohled a nebyla nepodobná pěšině v parku.

N’Beki, náčelník oné vesnice O’Tembi, dobrácký stařec, vyšel na tu cestu, než se bílý muž vydal na pouť.

“Bílý muži,” pravil slavnostně, “to je cesta do pekla, na které žijí všechny druhy ďáblů. Noc přináší lítost a svítání nenávist k samu sobě, což je horší než smrt.”

Cuthbert, jehož svahelština byla nedostatečná a jehož bomongština se rovnala nule, netrpělivě se zašklebil, když mu tlumočník ta slova nemalebně překládal.

“Zatracený černoch říkat, že to zlé místo, ne dobré; říkat, že vy snad žít nebo zemřít.”

“Pověz mu, ať táhne k čertu!” řekl Cuthbert hlučně. “A poslyš, Flagstaffe, zeptej se ho, kde je guma? Řekni mu, že všechno víme o lese, a otaž se ho na slony, a kde je jejich rejdiště?”

Cuthbert měl široká ramena, byl důkladné postavy a jeho tvář pod tropickým kloboukem byla rozpařená a zavlhlá.

“Řekni bílému muži,” pravil náčelník klidně, “že guma je až sedm dní cesty odtud a že o slonovině nevíme; sloni tu bývali calacala, ale už nejsou.”

“To je lhář!” byla jediná Cuthbertova poznámka. “Pobídni ty chlapy k pochodu, Flagstaffe. Hý! alapa! avanti! trek!”

Dlouhá řada “těch chlapů” si bez námitek naložila břemena. Byli to dobří nosiči a jenom dva zemřeli od počátku cesty.

Cuthbert se zastavil a díval se, jak kráčejí mimo, a loudavé nosiče nevášnivě poklepával procházkovou holí. Potom se otočil k odchodu.

“Zeptej se,” pravil nakonec, “proč říká o této cestě, že vede - nu, ke všem čertům?”

Stařec potřásl hlavou.

“Protože jsou tam ďáblové,” pravil stařec prostě.

“Řekni mu, že je hloupý osel,” zařval Cuthbert a vydal se za nosiči.

Tato přirozená cesta, kterou se ubírala karavana, vedla přímo přes prales. Byla to podivně schůdná cesta a její jediná nevýhoda ležela v tom, že byla rojistěm much - malých černých much, tak velkých, jako jsou domácí mouchy, známého tvaru, snad o trochu větších.

Domorodce děsily z mnoha důvodů, ale hlavně proto, že štípaly. Cuthbert se jich nebál, protože byl oblečen v oblek z plachtoviny; nicméně mouchy našly švy v jeho krunýři a dráždily jej k vzteku. Cesta se táhla asi deset mil a putování po ní bylo příjemné. Potom se badatel náhle dal jinou cestou přes les, velmi vyšlapanou, avšak nepohodlnější.

Křivolakými cestami došel pan Cuthbert do srdce území a měl alespoň potud úspěch, že se mu podařilo vyhnout se Sandersovi. Měl s sebou šedesátičlennou karavanu a tlumočníka, a v přiměřeném čase dospěl k cíli, kterým byla vesnice velikého náčelníka pozoruhodné země - jímž nebyl nikdo jiný než Bosambo z Ochori, bývalý steward na Elder-Dempsterově linii, trpěný náčelník, ale přece zajímavá osoba. Bosambo, to můžete být jisti, vyšel hostu vstříc.

“Řekni mu,” pravil Cuthbert tlumočníkovi, “že jsem hrd, že se setkávám s velikým náčelníkem.”

“Pane náčelníku,” řekl tlumočník v domorodém jazyce, “tento bílý muž je blázen a má mnoho peněz.”

“Tak?” pravil Bosambo.

“Pověz mu,” pravil Cuthbert se vší důstojností vyslance, “že mu přináším báječné dary.”

“Bílý muž praví,” řekl tlumočník, “že ti dá dary, uvidí-li, že jsi dobrý člověk. A nyní,” dodal tlumočník opatrně, “dohodněme se, protože já jsem jediný člověk, který může za tebe mluvit. Ty mi dáš třetinu toho, co ti nabídne. Potom já jej budu přesvědčovat, že musí dávat tak dlouho, dokud nebude mít prázdnou kapsu.”

“A ty,” pravil Bosambo stručně, “ty jsi starý podvodník.”

Dal znamení svým strážím a ti uchopili nešťastného tlumočníka a odvedli ho. Cuthbert se zapotil strachem a vytáhl revolver.

“Pane,” pravil Bosambo vznešeně, “nedělejte hlouposti. Ten zatracený černoch ne dobrý: mluví za vás zlé věci. Já mluvím anglicky. Posaďte se, promluvíme si.”

Cuthbert se tedy usadil ve vesnici Ochori a po tři dny nepřestalo slavnostní dávání darů a podpisování povolení. Bosambo postoupil území Ochoriů - to bylo ale ještě to nejmenší. Prodal práva na lesy Isisiů, prodal Akašavy, na výměnu vydal území Luiungů a “tamější domorodé výrobky” - cituji to z dokumentu s naškrábaným Bosambovým podpisem, zachovaného v Osadním úřadě - a připojil, jako blahovolný dodatek, zemi Ikeliů,

“A co bude s říčními právy?” otázal se potěšený Cuthbert.

“Co za ně dáte?” zeptal se Bosambo opatrně.

“Čtyřicet anglických liber?” navrhl Cuthbert

“Beru je,” řekl Bosambo.

Byl to pozoruhodně prostý obchod; muž trochu znalejší poměrů byl by poděšen snadností svého úspěchu, ale Cuthbert byl sám sebou příliš spokojen, aby byl měl z něčeho strach.

Říká se, že jeho loučení s Bosambem bylo dojemné, že Bosambo plakal a objímal nohy svého dobrodince.

A Cuthbert, maje “povolení” v kapse, vydal se na cestu k pobřeží, stále se vyhýbaje Sandersovi.

Přišel do Etebi a vyhledal tam zástupce vládního komisaře, který ho přijal s otevřenou náručí. Zde se pan Cuthbert týden zdržel.

Pan Torrington se v tu dobu horečně obíral záměrem potřít spavou nemoc. Až doposud se Cuthbert domníval, že to je příjemná nemoc, jejímž hlavním příznakem je bezbolestná ztráta vědomí. Byl strašnou podívanou tak zaujat, že prodloužil svůj pobyt na čtrnáct dní - Torrington si zařídil jakousi amatérskou kliniku, a sta případů přicházelo k němu do léčení.

“A ta nemoc je způsobena bodnutím mouchy tsitsi?” pravil Cuthbert. “Ukažte mi tsitsi.”

Torrington mu vyhověl, a když Cuthbert spatřil černý hmyz, zbledl jako stěna.

“Pane Bože,” zašeptal, “ty mě poštípaly!”

“To ještě neznamená -” počal Torrington, ale Cuthbert již v divoké bázni klopýtal a vrávoral k tábořišti nosičů,

“Vezměte břemena,” řval. “Pryč z této proklaté země, jak nejrychleji můžeme!”

Torrington se s filosofickým klidem pokusil jej přesvědčit, ale Cuthbert ho neposlouchal.

Té noci opustil Etebi a utábořil se v lese. Za tři dny dostihl misionářské stanice, kde si stěžoval na bolení hlavy a bolesti v šíji (nenavštívil marně Torringtonovu kliniku). Misionář soudil podle mužova blouznivého vzezření a nesouvislých řečí, že je to záchvat malarie, a poradil mu, aby si na několik dní odpočinul; ale Cuthbert spěchal dostat se na pobřeží. Dvacet mil od misionářské stanice poslal zpět své nosiče a řekl, že sám ujde zbývajících sto mil cesty.

Domorodci souhlasili s tímto podivným návrhem - a od toho dne byl Cuthbert nezvěstný.

Sanders se bral lesní zkratkou, aby se vyhnul nekonečným záhybům a zákrutům řeky, když tu náhle přišel na vesnici smrti - čtyři smutné, malé chatrče, nakvap vystavěné mezi spletí lesního podrostu. Zavolal, ale nikdo mu neodpověděl. Byl tak opatrný, že nevstoupil do žádného z těch neblahých příbytků.

Znal ty vesničky smrti. Domorodci mají ve zvyku odvést staré a umírající - obzvláště ty, kteří umírají spavou nemocí - na vzdálená místa, z obvodu lidí, a nechat jim tam stravu na týden a oheň, aby tam zemřeli ve slušné samotě.

Sanders znovu zavolal, ale jenom les mu odpověděl - šumící, hlučný les, praskající pohybem skrytých živočichů. A přece tam byl oheň, který mluvil o živém člověku.

Sanders pokračoval v cestě nařídiv, aby dostatečné množství potravy bylo položeno na viditelné místo pro muže, který si rozžehl oheň.

Byl na cestě, aby zjistil podrobnosti, týkající se Cuthbertova zmizení. Toto byla již čtvrtá cesta, kterou za tím účelem podnikal. Měl také nespočetná rokování s domorodci.

Bosambo, náčelník Ochoriů, truchlivě ukázal všechny dary, které dostal, a přiznal se ke svým chybám.

“Pane,” zpovídal se, “když jsem byl na pobřeží u bílého muže, naučil jsem se písařským kejklům - to je prokletý dar - protože bez toho by nebylo došlo k těm nepříjemnostem. Přál jsem si totiž, abych svému lidu ukázal, jak velikým mužem jsem, a napsal jsem anglické psaní a poslal jsem je poslem na pobřeží, a tím tedy i příteli v Sierra Leoně, a popsal v něm svůj majetek. Tak se lidé v Londýně dověděli o bohatství této země.”

Sanders několika jasnými větami shrnul svůj názor na Bosambova genia.

“Ty otroku a synu otrokův,” pravil, “proč jsi klamal toho bělocha a prodával mu země, které nejsou tvé?”

“Pane,” pravil Bosambo prostě, “neměl jsem nic, co bych mu byl mohl prodat.”

O Cuthbertovi nevěděli ani na misionářské stanici ani nosiči, na něž padlo podezření a kteří byli zadrženi. Jediný člověk byl by mohl osvětlit tu záhadu, ale Torrington byl v Anglii, zastupoval místo zkoušejícího asistenta mechaniky v South Kensingtonu (tam byl spíše ve svém živlu) a vyplňoval volný čas přednáškami o “Stěhování bantuských kmenů”.

Proto měla Sandersova čtvrtá pouť právě tak malý úspěch, jako třetí nebo druhá nebo první: vracel se tedy do sídla vlády značně sklíčen.

Dal se cestou, kterou se před nedávném ubíral, a pozdě odpoledne došel do Tábora smrti. Oheň stále hořel, ale potrava, kterou tam dal položit, zmizela. Zahalekal v domorodém jazyce, ale nikdo mu neodpověděl. Čekal chvíli, načež přikázal, aby bylo ještě více potravy složeno na zem.

“Ubožák,” pravil Sanders a dal rozkaz k pochodu. Učinil asi půl tuctu kroků a zastavil se; v ubývajícím světle se mu u nohou něco zablýsklo. Sklonil se a zdvihl to. Byla to vystřelená patrona. Bedlivě ji prohlédl, přičichl k ní - byla nedávno vypálena. Potom našel jinou. Byly to leemetfordky a měly značku “07”, což znamenalo, že byly nanejvýše rok staré.

Dosud stál nepohnutě, drže bronzový váleček v ruce, když tu k němu přistoupil Abibu.

“Pane,” řekl Haussa, “kdo přivazuje opice provazem ke stromům?”

“Je to snad hádanka?” otázal se Sanders mrzutě, protože se v mysli zaměstnával onou patronou.

Abibu místo odpovědi ukázal prstem.

Padesát yardů od chatrče byl strom, k jehož patě byly provazem přivázány dvě černé opičky, brebtající a povykující v krajní hrůze.

Plivaly a divoce se šklebily, když k nim Sanders přistoupil. Podíval se od patron na opičky a zase zpět na patrony a počal prohledávat trávu. Našel více prázdných patronových obalů a zrezavělou lancetu, jakou by byl mohl nalézt v příruční lékárničce badatele.

Potom se vrátil k chatrči, před kterou plál oheň, a tiše zavolal:

“Pane Cuthberte!”

Nikdo neodpověděl a Sanders znovu zavolal: “Pane Cuthberte!”

Zvnitřku chatrče se ozvalo zasténání.

“Nechte mě o samotě. Přišel jsem sem umřít,” řekl přidušený hlas.

“Pojďte ven a chovejte se slušně,” pravil Sanders chladně. “Umřít si můžete až potom.”

Za chvíli vyšla ze dveří chatrče zřícenina muže s dlouhým vlasem a měsíc neholeným vousem a nevrle se zastavila před Sandersem.

“Smím se zeptat, co ta hra znamená?” pravil Sanders.

Cuthbert chabě potřásl hlavou. Skýtal žalostnou podívanou. Oblek měl na cáry, byl nemytý a zamračený.

“Spavá nemoc,” řekl unaveně. “Cítil jsem, že přichází - viděl jsem, jaká strašná nemoc to je - nechtěl jsem být na obtíž. Ach, Pane Bože! Jaký blázen jsem to byl, že jsem přišel do této špinavé země!”

“To máte pravdu!” pravil Sanders. “Kdo však vám řekl, že je to spavá nemoc?”

“Vím to - vím to,” řekl muž tiše.

“Posaďte se,” poručil Sanders.

Muž poslechl a Sanders se pustil do povrchní prohlídky.

“Jestliže vy máte spavou nemoc,” pravil Sanders za okamžik, “pak já trpím náboženským šílenstvím - člověče vy jste blázen!”

A přece v Cuthbertově vzhledu bylo něco zarážejícího. Byl nechápavý, téžkopádný a hloupý. Pohyboval se volně, mátožně.

Sanders jej pozoroval, když z otrhané kapsy vytahoval černou dřevěnku a s bolestnou zdlouhavostí ji plnil, tabákem z koženého váčku.

“Mám spavou nemoc, to vám říkám,” šeptal Cuthbert a zapálil si dýmku planoucí větvičkou z ohně. “Věděl jsem to (baf), jakmile mi ten chlapík Torrington (baf) popsal příznaky (baf); cítil jsem, že jsem tupý a ospalý - chytil jsem párek opic (baf) - a naočkoval jsem jim svou krev (baf) - ony jsou také ospalé - neklamné znamení -”

“Odkud máte ten tabák?” otázal se Sanders rychle.

Cuthbert chvíli uvažoval o odpovědi.

“Nějaký chlapík mi jej daroval - náčelník Bosambo. Domorodý tabák, ale není špatný - dal mi ho čertovsky velkou zásobu.”

“Také bych řekl,” pravil Sanders a vztáhnuv ruku, vzal váček a dal si jej do kapsy.

Když Sanders bezpečně usadil pana Cuthberta na palubě parníku, jedoucího do vlasti, vypravil se s dvaceti Haussy do Ochori, aby zatkl Bosamba, a očekával, že Bosambo prchne; ale náčelník, který se nedal ničím pohnout, vyčkal jeho příchodu a prokázal mu obvyklé pocty.

“Přiznávám, že jsem dal mladému muži konopí,” pravil. “Já je také kouřím a nikdy mi nic není. Jak jsem mohl vědět, že bude po něm ospalý?”

“Proč jsi mu to dal?” otázal se Sanders. Bosambo se podíval vládnímu komisaři přímo do očí.

“Minulý měsíc jsi přišel, pane, a tázal ses mne, proč jsem mu dal zem Isisiů a práva na říčku, když nebyla má a nemohl jsem je darovat. Nyní přicházíš a říkáš mi, proč jsem dal bílému muži domorodý tabák - Bože, to jsem mu dal jedinou věc, která byla skutečně má!”

5 ODBORNÝ DOPISOVATEL

Hon. George Tackle měl štěstí, že byl synem svého otce; jinak, jsem ochoten doznat, nebyl nic zvláštního. Protože však jeho otec byl majitelem deníku Courier and Echo (do něhož se vtělilo nevím kolik mrtvých a zapadlých hvězd fleetstreetské oblohy) měl George možnost postupu, který by nevyvážila ani bůhvíjaká hromada skutečných zásluh; a tak když začínaly prosakovat pověsti o surovostech v Lukati a v parlamentě byly kladeny otázky, otevřel George přepychově vázaný zeměpisný slovník a zjistil, že Lukati je britským územím, a ihned žádal, aby byl vyslán k prozkoumání oněch zločinů, jež byly kaňkou na chvástavě vychvalované civilisaci.

Otec souhlasil, protože mylně oceňoval ducha svého syna a navrhl, aby George šel do kanceláře a “opatřil si všechna fakta”, vztahující se na ony surové činy. George vyslechl se shovívavým úsměvem radu, aby se šel poučit o předmětu, v němž byl tak dokonale obeznámen, a kancelář Courier and Echo jej nespatřila; novinářský knihovník, který připravil pro mladíkovo poučení skutečně cennou sbírku novinových výstřižků, letáků, map a zdravotních rad, byl zklamán, když se dověděl, že sebevědomý mladík odplul bez jakýchkoliv odborných příprav, vyjma pouček, jaké si kdokoliv může opatřit spěšným přelouskáním článečků, které se čas od času objevují v ranním tisku.

Zde prohlašuji se špatně potlačovaným pocitem vítězoslávy, že případ Hon. George Tackla, zvláštního dopisovatele, je hroznou výstrahou všem majitelům novinářských podniků, kteří dovolí, aby láska k synovi vítězila nad zdravým rozumem.

Hon. George Tackle jenom věděl, že v Lukati byly spáchány čtyři jasně dokázané, barbarské a surové násilnosti na domorodcích a že vládní komisař toho kraje byl odpověden za zbití a mučení.

Hon. George Tackle si myslil, že to je všechno, co je třeba vědět. Ale zde se právě dopustil omylu.

V Lukati se děly všelijaké věci, jak Sanders věděl, k jeho újmě. Jednou navštívil onen úsek a opustil jej v klidu; pro Cartera, jeho zástupce, kterého tam zanechal, domorodci vystavěli překrásnou chatrč, vysázeli zahradu - všechno z vlastního popudu.

Jednoho dne, právě když Carter dopsal nadšené hlášení o pilnosti svého lidu a velmi srdečném chování a způsobu, jak snášejí novou vládu, přišel k němu náčelník vesnice, kterého Carter vtipně pojmenoval O’Leary (jeho skutečné jméno bylo Olari).

Carter v té chvíli procházel pěkně vymetenou ulicí vesnice, ruce měl zastrčené v kapsách kabátu a široký bílý klobouk posunutý do týla, protože se mu slunce opíralo o záda.

“Otče,” pravil náčelník Olari, “přivedl jsem ti tyto lidi.”

Mávnutím ukázal na šest podivně vyhlížejících bojovníků, kteří měli štíty a kopí a lhostejně si jej prohlíželi.

Carter přikývl.

“Přejí si,” pravil Olari, “spatřit malou, černou modlu, kterou otec nosí v kapse, aby mohli říci svému lidu o jeho moci.

“Řekni svému lidu,” pravil Carter dobrácky, “že nemám modlu s sebou - ale ať přijdou do mé chatrče, a já jim ukáži, jaké divy dovede.”

Pak Olari pozdvihl kopí a udeřil jím Cartera a šest bojovníků rázem přiskočilo. Carter bojoval chrabře, ale nebyl ozbrojen.

Sanders neomdlel ani nedostal záchvat pomateného proklínání. Seděl právě na široké verandě v sídle vlády, když přišel zaprášený posel. Vstal, stiskl rty, zamračil se a začal přecházet po verandě drže v ruce dopis - byl od Tollemacha, policejního inspektora v Bokari.

“Ubohý hoch, ubohý hoch!” To bylo všechno, co o něm řekl.

Olarimu neposlal zprávu; nečinil přípravy k trestnému vpádu; dále podpisoval listiny, účastnil se přehlídek Maussů a společných večeří, jako by Carter nebyl nikdy žil a umřel. To všechno vyzvědači donesli Olarimu a náčelník byl vděčen.

Protože Lukati je vzdáleno dvě stě mil od sídla vlády a leží za pustou a hornatou krajinou, nebylo snadno vypravit se tam, a britská vláda, třebas je bohatá, nemůže vynaložit sto tisíc liber, aby pomstila smrt podřízeného úředníka. Toho si byl Sanders plně vědom a využil tedy času, aby zjistil a ověřil jména Carterových vrahů. Když je zvědět vydal se na cestu do lesa sedmdesát mil vzdáleného k velkému kouzelníku Kelebimu, jehož jméno bylo známé po celém pobřeží od Dakky až k východním hranicím země Togo.

“Zde jsou jména mužů, kteří uvrhli na mne hanbu,” pravil, “a nejvíce Olari, náčelník kmene Lukati.”

“Očaruji Olariho,” pravil kouzelník, “velmi zle jej očaruji, jej i ony muže. Poplatek je šest anglických liber.”

Sanders zaplatil, daroval dvě láhve kořalky a kus čistého sukna. Potom se vrátil do sídla vlády.

Jedné noci letěla vesnicí Lukati šeptem zpráva, a muži si s bojácným třesením a kosými pohledy sdělovali novinu:

“Olari, náčelník, je proklet!”

Olari zaslechl povídačku od svých žen a vyšel z chatrče do měsíčního světla a strašně zuřil.

Na druhý den onemocněl a pátého dne byl blízek smrti; trpěl hroznými bolestmi, zrovna tak jako šest mužů, kteří mu pomohli ubít Cartera. Že nezemřeli, nebylo vinou kouzelníka, který vysvětloval nezdar velkou vzdáleností mezi ním a oběťmi čárů.

Zato Sanders byl spokojen a myslil si, že bolesti jsou i za tu cenu laciné a že by Olarimu velmi rád vlastnoručně napsal “finis”.

Za týden na to onemocněl Abibu, Sandersův oblíbený sluha. Neměl příznaky horečky nebo nějaké jiné nemoci, jenom ponenáhlu chřadl.

Sanders se vyptal a zjistil, že Abibu urazil kouzelníka. Kelebiho a že mu kouzelník poslal poselství smrti.

Sanders vzal padesát Haussů do houštiny a promluvil si s kouzelníkem.

“Mám důvod k domněnce,” pravil, “že se ti nedaří zabíjet lidi.”

“Pane,” pravil Kelebi na omluvu, “mé kouzlo nemůže přeletět hory, jinak by byl Olari a jeho lidé zemřeli.”

“To je docela možné,” řekl Sanders. “Nyní však se zajímám o bližší očarování, a jsem nucen ti říci, že tě dám pověsit den po Abibově smrti.”

“Otče,” pravil Kelebi důrazně, “za těchto okolností zůstane Abibu na živu.”

Sanders mu dal sovereign a jel zpět do sídla vlády, kde našel svého sluhu na cestě k zotavení.

Zde jsem vám podal kus Sandersovy historie, protože vám to usnadní pochopit podivné okolí, v němž Sanders strávil větší část svého života, a protože tím lépe oceníte směsnost postavení, které se vytvořilo příchodem Hon. George Tackla.

Sanders snídal na verandě svého domu. Z místa, kde seděl, měl přes bujnou krásu své zahrady vyhlídku na široké, zvlněné, lenivé moře, které zlatě plálo v prudkém slunci. Tři míle od břehu ležel parník (v té chvíli jenom v pěti provázcích vody) a Sanders kukátkem poznal, že je to loď Elder-Dempsterovy linie, jež přiváží měsíční poštu. Protože na stole nebyly dopisy a loď přistála již před dvěma hodinami, domníval se, že pro něho nic nedošlo, a byl tomu vděčen, neboť již vyrostl ze životního období, kdy dopisy znamenají radostné možnosti.

Protože nedostal dopisy, nečekal návštěvníky, a tak jej překvapila podívaná na Hon. George Tackla, kterého v síťových nosítkách přinášeli do zahrady.

Hon. George Tackle opatrně sestoupil, narovnal si bílou tropickou přilbu, pohladil záhyby bezvadných, plátěných kalhot a vystoupil po schodech, vedoucích na ochoz.

“Jak se máte?” řekl návštěvník. “Jmenuji se Tackle - George Tackle.” Usmál se, jako by se bál, že urazí posluchačovy znalosti, řekne-li více.

Sanders se uklonil - poněkud obřadněji, než byl zvyklý. Cítil, že to návštěvník vyžaduje.

“Mám zde jakési poslání,” rozhovořil se Hon. George Tackle. “Jak jste snad již slyšel, můj otec je majitelem časopisu Courier and Echo, a tak si myslím, že bych se měl vypravit na cestu a sám se na věci podívat. Nepochybuji, že celá ta věc je přehnaná -”

“Počkejte,” pravil Sanders, kterému se rozbřesklo, “zdá se mi, že jste novinářský dopisovatel?”

“Zcela správně.”

“Co jste přišel prozkoumat -”

“Jak se zachází s domorodci, a to všechno,” oravil Hon. George nedbale.

“A je něco špatného v zacházení s domorodci?” otázal se Sanders sladce.

Povznesený pán neurčitě mávl rukou.

“To víte - zprávy v novinách - misionářské stanice,” řekl chvatně, protože byl trochu přiveden do rozpaků, když si uvědomil, že před ním stojí muž, který je jistě odpověden za všechny ukrutnosti.

“Nikdy nečtu noviny,” pravil Sanders, “a -”

“Ovšem,” přerušil jej Hon. George Tackie dychtivě, “můžeme to nějak spravit, pokud se to vás týká.”

“Ach, děkuji vám!” Sandersova vděčnost byla trochu, přehnaná, ale dopisovatel přece odmítavě mávl rukou.

Hon. George Tackie věru nevěděl, co si má myslit.

“Ale dovolte,” pravil, “kde - jak - k čertu s tím vším, kde bych se měl ubytovat?”

“Zde?”

“Ano - hrome, mé zavazadlo je na břehu. Myslil jsem si -”

“Myslil jste si, že já vás ubytuji?”

“No, myslil jsem si -”

“Že vám padnu na krk a budu vás vítat?”

“To právě ne, ale -”

“Nuže,” pravil Sanders pečlivě skládaje ubrousek, “nejsem vámi příliš potěšen -”

“To bych řekl,” prohodil Hon. George.

“Protože vy znamenáte odpovědnost - a já nenávidím přílišnou odpovědnost. Můžete si postavit stan, kde se vám zlíbí - ale já vám nemohu poskytnout pohostinství, jakého si přejete.”

“To ohlásím administrátorovi!” pravil Hon. George hrozivě.

“Hlaste si to třebas neprovdané tetě mé babičky,” řekl Sanders sladce.

Za půl hodiny viděl, jak Hon. George míří k lodi, která jej měla dopravit do Isisi Bassam, a zachechtal se. George jistě půjde přímo k administrátorovi a dostane se mu přijetí, proti kterému bude saharská vichřice pouhým vánkem.

Avšak Sanders byl trochu zvědav a nemálo dotčen. V jeho úseku nebylo možno mluvit o násilnostech a Sanders byl zvědav, kdo je příčinou povídaček, které přinesl “dopisovatel” na své výzvědné cestě - mohla by to snad být překroucená zpráva o Olariově potrestání?

“Jdi rychle na lod’ a dones tuto knihu pánovi, který právě odtud odešel!” rozkázal sluhovi a napsal lístek:

“Obávám se,” psal, “že jsem byl k vám trochu drsný - a nepochopil, nač, u čerta! narážíte. Nepřekonatelná zvědavost mi přikazuje, abych vás pozval do svého domu na dobu, které vám bude třeba k pátrání.”

Hon. George si to přečetl se samolibým a neupřímným úsměvem.

“S takovými chlapíky musíte jednat tak,” pravil kapitánu lodi, “aby viděli, že nestrpíte hlouposti. Myslil jsem si, že přileze!”

Kapitán, jenž znal Sanderse z vypravování, potajmu se usmál, ale nic neřekl. Znova byla hora zavazadel zvláštního dopisovatele naložena do člunu a Hon. George zamával na rozloučenou svým přátelům na parníku.

Kapitán, nakláněje se přes můstek, díval se, jak člun vystupuje a klesá po vlnách.

“Zde odchází člověk, jenž vyhledává nepříjemnosti,” pravil, “a ani za milion bych nechtěl převzít polovinu nepříjemností, se kterými se setká. Je kotva již nahoře, pane Simmonsi?”

Pro Hon. George to bylo jakýmsi vítězstvím. Na rovném břehu jej očekávalo deset policistů ve stejnokrojích, kteří měli obstarat zavazadla, a Sanders mu přišel k zahradním vrátkům naproti.

“Je to tak -” začal Sanders rozpačitě, ale velkodušný George pozdvihl ruku.

“Nechme minulost minulostí,” pravil.

Sanders byl nevyslovitelně rozmrzen tím povýšeným projevem. Ještě více se však mrzel, když dopisovatel odepřel vrátit se k hovoru o násilnostech.

“Jako váš host,” řekl George slavnostně, “cítím, že bude lépe pro všechny zúčastněné, když budu pátrat nezávisle. Pokusím se, pokud bude možno, vmyslit se do vašeho postavení a uvážit všechny polehčující okolnosti -”

“Dejte pokoj,” pravil Sanders drsně a netrpělivě. “Unavujete mě.” Později dodal: “Poslyšte, kde byly spáchány ty domnělé násilnosti?”

“V úseku Lukati,” pravil Hon. George.

“Olari,” pomyslil si Sanders. “Kdo byl obětí?”

“Bylo jich několik,” pravil dopisovatel a vytáhl zápisník. “Chápete, že o tom s vámi nerad hovořím, ale když naléháte -” Četl: “Efembi z Wastamby.”

“Ach,” řekl Sanders a vytáhl obočí.

“Kabindo z Machembi.”

“Ach, Bože!” pravil Sanders.

Hon. George přečetl šest jiných jmen a s každým byla setřena jedna vráska se Sandersova čela.

Kdyř, dočetl, komisař zvolna řekl:

“Mohu vám dát prohlášení, které vám uspoří velkou část námahy.”

“Raději mi je nedávejte,” pravil George a tvářil se jak možno nejsoudcovštěji.

“Dobrá,” řekl Sanders; hvízdal si, když šel dát rozkazy k obědu.

Při jídle řekl dopisovateli:

“V tomto místě je mnoho lidí, kteří jsou mými přáteli. Nechci to před vámi tajit - je tu O’Neil, velitel Haussů; doktor Kennedy, úředník vyměřovacího oddílu a asi půl tuctu jiných. Chcete si s nimi promluvit?”

“Jsou vašimi přáteli?”

“Ano, důvěrnými přáteli.”

“Pak,” řekl Hon. George vážně, “bude snad lepší, když se s nimi nesejdu.”

“Jak je vám libo,” prohodil Sanders.

V doprovodu čtyř Haussů a padesáti nosičů, sebraných z okolních vesnic, vydal se Hon. George do vnitrozemí a Sanders se s ním rozloučil.

“Nemohu se vám zaručit za život,” řekl při rozchodu, “a varuji vás, že vláda není odpovědna za úraz, který vás může potkat.”

“Rozumím,” řekl Hon. George znalecky, “ale to mě neodstraší. Pocházím z rodiny -”

“Věřím!” Sanders jej zkrátka přerušil ve vzpomínkách na rodokmen. “Ale poslední cestovatel, který byl sněden v pralese, byl jakýsi D’Arey, jehož rodina přišla do Anglie s Dobyvatelem.”

Dopisovatel se dal přímou cestou k Lukati a na sklonku třetího dne přišel do vesnice Mfabo, kde žil veliký kouzelník Kelebi.

George se utábořil před vesnicí a v doprovodu čtyř Haussů navštívil náčelníka, čímž se dopustil první chyby, protože měl vzkázat, aby náčelník navštívil jeho; a jestliže již chtěl někoho navštívit, pak měl dojít ke kouzelníkovi, neboť kouzelník je důležitější osobou než čtyřicet náčelníků.

Přece však za nějakou dobu seděl na bobku před kouzelníkovou chatrčí a prostřednictvím tlumočníka, kterého si přivedl ze Sierra Leone, měl živou rozpravu se slavnou osobností.

“Řekni mu,” pravil George tlumočníkovi, “že jsem veliký bílý náčelník, jehož srdce krvácí pro domorodce.”

“Je Sandi dobrý člověk?” otázal se George za chvíli.

Kouzelník, vzpomenuv si na Sandersovu pohrůžku, řekl:

“Ne.”

“Proč?” zeptal se Hon, George dychtivě. “Bije lidi?” “Nejenže bije,” vysvětloval kouzelník s uspokojením, “ale někdy je i za živa upaluje.”

“To je vážná obžaloba,” pravil George a varovně pokyvoval hlavou, když si zapisoval do deníku:

“Pohovořil jsem s Kelebim, váženým domorodým lékařem, který tvrdí:

‚Po celý svůj život jsem se z tohoto úseku nevzdálil a nikdy jsem neviděl tak krutého muže, jako je Sandi (Sanders). Pamatuji se, jak jednou přikázal, aby jakýsi muž byl utopen, jeho jméno jsem již zapomněl; při jiné příležitosti dal za živa upálit hodného domorodce, protože odmítl vésti jej a jeho Haussy lesem. Také se pamatuji, že jednou zapálil celou vesnici a způsobil tím lidu veliké utrpení.Obyvatelé celého kraje úpí pod jeho útiskem, neboť čas od času přichází a žádá peníze a úrodu, a nedostane-li to, čeho žádá, bije vesničany, až hlasitě křičí.’

(Silně podezřívám, že toto poslední prohlášení je pravdivé, neboť Sanders se jistě nesetkává s malými obtížemi při vybírání daní z chatrčí, kterou jsou domorodci vládě povinni.)”

Když George dopsal, zavrtěl hlavou.

“Vypadá to velmi zle,” řekl.

Potřásl kouzelníkovi rukou a obstárlý a prohnaný stařec se na něj udiveně podíval a něco řekl tlumočníkovi v jazyku domorodců.

“Nehodíte mu něco?” pravil tlumočník.

“Hodit mu něco?”

“Dát mu něco darem - láhev kořalky.”

“Zajisté ne,” řekl George. “Může být spokojen vědomím, že slouží věci utlačovaného lidu.”

Kouzelník něco řekl, co tlumočník velmi moudře do angličtiny nepřeložil.

“Jak pokračuje vyšetřování?” otázal se velitel Haussů o tři týdny později.

“Pokud jsem mohl zjistit,” pravil Sanders, “přítelíček sbírá obvinění, vedle něhož zápisy o velikém moru budou vypadat jako reklama na nějaký zdravotní prostředek.”

“Kde je teď?”

“Dostal se do Lukati - a já mám starost.” A na Sandersovi to skutečně bylo patrno.

Velitel Haussů mu věřil, neboť z Lukati docházely všelijaké zprávy. Byla dobrá úroda, a dobrá úroda znamená zahálku, a zahálka je počátek všeho zlého. Pořádaly se tam také ďábelské tance a mírný lid Bokari, který sousedí s Lukati, přišel o mnoho žen.

“Mám možnost potlačit vzpouru v zárodku,” uvažoval Sanders mrzutě, “a všechno poukazuje na vzpouru - co říkáte? Máme to hlásit a počkat na posilu, nebo se pokusíme o štěstí?”

“To je váš pohřeb,” pravil velitel Haussů, “a proto se mě neptejte na radu. Jestliže se to nepovede, odnesete to; ale kdyby bylo po mém, šel bych ihned bez váhání.”

“Stočtyřicet mužů,” bručel Sanders.

“A dva kulomety,” povzbuzoval druhý.

“Půjdeme,” řekl Sanders a za půl hodiny ječela hausskými kasárnami trubka a Sanders psal hlášení svému představenému ve vzdáleném Lagosu.

Budiž řečeno, že si Hon. George myslil, že je ve vesnici Lukati velmi rád viděn.

Olari, náčelník, jej přívětivě uvítal a napovídal mu příběhy o Sandersově hrubosti - příběhy, které, jak George napsal, “musí odzvonit umíráčkem britské počestnosti v našich koloniích, jsou-li pravdivé”.

Ani dobře nevím, jak to vlastně myslil.

George byl hostem v Lukati. Hodlal zůstat nejdéle tři dny, ale vždycky se našel důvod, proč odchod odložil.

Jednou, mu utekli nosiči, jednou nebyly cesty bezpečné, jednou jej Olari požádal, aby zůstal a podíval se na tanec mladých mužů. George nevěděl, že doprovázejícím Haussům je nevolno, protože tlumočník - velký hlupák, jako byl sám George - nedovedl přeložit vyhrůžky. George nevěděl nic o významu tance, kterého se zúčastnilo nejméně šest kouzelníků, ani neznal příběh o zbořené chatrči, která stála o samotě na konci vesnice. Kdyby si byl dal práci a prohledal chatrč, byl by našel stůl a polní lůžko a na stole hlášení, pomazané prachem a deštěm, které začínalo:

“Mám čest oznámit Vaší Excelenci, že domorodci jsou pilní a zachovávají klid.”

V této chatrči kdysi bydlil Carter, komisařův zástupce, a domorodci z pověrčivé úcty k mrtvým nic neodnesli.

Blížil se konec měsíce, když se Hon. Georgeovi zdálo, že v hostitelově hlase zjistil jakousi špatně zakrytou drzost a že se vesničané chovají nějak výhružně.

Nyní se tančilo každou noc a stejnoměrné dupání a narážení kopí o štíty a nikdy nekončící vytí tanečníků jej celé noci budilo. Denně přicházeli k Olarimu poslové ze vzdálených končin a jednou byl George v noci probuzen výkřiky. Vyskočil s lůžka, odsunul stanovou záclonu a spatřil několik nahých žen, jež byly vlečeny ulicemi - kořist z přepadení bezbranných Bokariů. Oblékl se zpocen opovržením a strachem a zašel do náčelníkovy chatrče, naštěstí bez tlumočníka, protože by jej byla ranila mrtvice nad tím, co Olari řekl.

Ráno (po velmi neuspokojivé rozmluvě) svolal své čtyři Haussy a tolik nosičů, kolik jich mohl nalézt, a chystal se k odchodu.

“Pane,” řekl Olari, když mu bylo přeloženo, oč tu jde, “byl bych rád, kdybys tu zůstal. Země je plná zlých lidi a já ti chci ještě mnoho povědět o Sandiho ďábelské ukrutnosti. K tomu,” pravil náčelník, “dnes uspořádáme velký tanec na tvou počest,” a ukázal doprostřed vesnické ulice, kde právě tři otroci vztyčovali veliký kůl.

“Potom tě nechám odejít,” řekl Olari, “neboť tys mi otcem i matkou.”

Hon. George váhal, když se tu jako kouzlem na obou koncích ulice objevilo dvacet zaprášených Haussů. Chvíli stáli v pozoru, načež se rozestoupili a ve středu každé skupiny se objevil nepromokavý obal kulometu.

Náčelník nic neřekl, jenom se podíval nejdříve na jednu stranu, potom na druhou, a hnědá tvář mu špinavě zezelenala. Sanders se zvolna loudal ke skupině. Byl neoholen, šaty měl roztrhané o trní a v ruce držel revolver s dlouhou hlavní.

“Olari,” pravil mírně a náčelník postoupil vpřed.

“Myslím, Olari, že jsi již dlouho náčelníkem.”

“Pane, můj otec byl náčelníkem přede mnou a po svém otci,” pravil Olari a v tváři mu zaškubalo.

“A co Tagondo, můj přítel?” otázal se Sanders, nazývaje Cartera jménem, kterým mu říkali domorodci.

“Pane, on zemřel,” pravil Olari, “zemřel na mongo, nemoc - jenom na nemoc.”

“Zajisté!” pravil Sanders, přikyvuje hlavou, “ty zemřeš toutéž nemocí.”

Olari se rozhlédl, kudy by uprchl.

Spatřil, že se Hon. George udiveně dívá z jednoho na drahého, a vrhl se k nohám dopisovatelovým.

“Pane,” volal, “zachraň mne před mužem, který mě nenávidí!”

George pochopil ten pohyb; tlumočník mu řekl zbytek; a když hausský voják vztáhl po náčelníkovi ruku, syn z Velikého domu, domnívaje se, že koná spravedlivou věc, odrazil jej zpět.

“Podívejte se, Sandersi,” pravil, zapomenuv na všechnu obavu a bázeň před náčelníkem, “řekl bych, že jste toho ubožáka dosti potrestal.”

“Chopte se toho muže seržante,” pravil Sanders ostře a voják uchopil Olariho za rameno a strhl jej zpět.

“To si zodpovíte!” řval Hon. George Tackle v bezmocném vzteku. “Co s ním uděláte? Pane Bože! Ne! Ne! - ne bez soudu!”

Vymrštil se vpřed, ale Haussové jej zachytili a zadrželi.

“To si vypijete!” pravil dopisovatel - to bylo již o měsíc později a odcházel na parník, plující do vlasti.

“Jenom bych vás rád upozornil,” pravil Sanders, “že byste si to byl málem všechno sám vypil, kdybychom nebyli přišli včas. Večer onoho dne, kdy jsem přišel, chtěli vás obětovat. Což jste neviděl ten kůl?”

“To je lež,” pravil druhý. “Po celé Anglii vyzvoním vaše darebáctví. Poměry ve vašem úseku jsou kaňkou na civilisaci!”

“Není pochyby,” pravil soudce Kenealy, shrnuje Sandersovu žalobu proti The Courier and Echo a ostatním, “že obžalovaný Tackle napsal mnoho urážlivých a utrhačných článků; podle mého náhledu nejdůležitějším bodem je, že byv poslán, aby prozkoumal pravý stav věcí v úseku Lukati, nedal si ani tolik práce, aby vyhledal, kde Lukati leží. Jak vám již bylo řečeno, páni přísedící, v západní Africe jsou přinejmenším čtyři Lukati, z nichž jedno je v kraji Togo, kam měl obžalovaný namířeno. Jak si však mohl splést Lukati britské západní Afriky s Lukatim v německém území Togo, to věru nevím, avšak on, aby mohl zveličit své žaloby na docela nevinného britského důstojníka, otiskl několik neodpovědných tvrzení, z nichž každé utrhá na cti žalujícího, jež však ještě více poškozuje noviny, které je ve své obrovité hlouposti vytiskly.”

Soud přiznal Sandersovi devět tisíc sedm set padesát liber jako odškodnění za příkoří, učiněná urážkou.

6 TANEČNÍ KAMENY

Hrdinové mají být vysocí a hezcí s blýskavýma očima; Sanders nebyl příliš vysoký, byl nažloutlý v tváři a k tomu měl šedé vlasy. Hrdinové mají také být uhlazení, mají říkat něžné věty ženám, které se objeví na jejich obzoru; Sanders byl vyrovnaný muž, který klel z nejnepatrnějšího popudu, a ženy pro něho vůbec nic neznamenaly.

Když posadíte muže na trůn, třebas ten trůn byl jenom dřevěnou stolicí, která na tržišti nestojí ani čtyři pence, přejímáte na sebe odpovědnost, jež značně převažuje všechnu spokojenost a osobní vděčnost, kterou můžete mít z tohoto činu.

V Toledu je hrob, mosazná deska nad velikým dosazovatelem králů, jenž žil dosti dlouho, aby si uvědomil svou bezvýznamnost. Nápis na mosazné desce vyjadřuje, jak důkladně znal ten muž život a marnost lidského namáhání.

P U L V I S et N I H I L,

praví nápis a Prach a Nicota jsou posledním údělem dosazovatelů králů.

Sanders byl na počátku svého úřadování také dosazovatelem králů. Pomohl jich několik svrhnout, ale zákonu o vyrovnání vyhověl tím, že se také zúčastnil nového budování království.

Svrhl Esindiniho, Matabiniho, T’sakiho - abychom jmenovali alespoň tři, a pomohl, to se však stalo již velmi dávno, v jiné zemi svrhnout Lobengulu, Velikého Býka.

Byl nesporně tvůrcem králů - republikánství však je čitelně vepsáno v šibalském úsměvu, se kterým je stanovil; ale on dělal malého krále - což je způsob britsko-africké vlády, která svrhne velkého krále a dá na jeho místo několik malých králů, protože je to bezpečnější.

Někde okolo 12° severní šířky a 0° délky je země, která má tu zvláštnost, že je britská, francouzská, německá nebo italská - záleží na tom, podle jaké mapy ji posuzujete.

V době, kdy píši, nepatřila nikomu, ale byla spravována Mensikilimbilim, Velikým králem. Byl mocným vladařem, a proto byl také velmi krutý. Jeho panství se táhlo “od východu měsíce do západu slunce”, jak říkali domorodci, a vládl neomezeně.

Měl dvůr a sedával na trůnu ze slonoviny a přes levhartí kůži, odznak své hodnosti, měl plášť ze zlatých a šarlatových vláken, a sám soudil. Měl tři sta žen a čtyřicet tisíc bojovníků a jeho známost s bílými muži se počala a skončila příchodem francouzských misionářů, kteří mu darovali cylindr, válcový kolovrátek a sto tisíc franků ve zlatě.

To tedy byl Limbili, veliký král Yitindžiů.

Malí králové z jižních krajů, mluvili o něm se zatajeným dechem; jeho jméno bylo vyslovováno potichu jako jméno nějakého boha; bylo znakem důstojnosti a moci - i Isisiové, národ dosti důležitý a hodně chvástavý, mluvil o sobě jako o méněcenném, jakmile byla učiněna zmínka o království Yitindžijském.

Sanders se vydal po stopách francouzské misie a došel k Limbilimu jako vyslanec a přinesl mu dary a poselství dobré vůle.

Do té země se vydal v doprovodu velkého vojska a byl ubytován v královském městě.

Po dvoudenním čekání mu bylo sděleno, že Jeho Veličenstvo jej přijme, a byl uveden k panovníkovi.

Panovník byl zavilý stařec, mohl-li Sanders soudit na povahu muže podle neklamných známek hněvu a opovržení, které dal najevo, když vládní komisař předložil dary.

“Co je to, bílý muži?” pravil král. “Hračky pro mé drobné náčelníky?”

“Jsou pro Tvé Veličenstvo,” pravil Sanders klidně, “od národa, který neměří přátelství podle drahocennosti darů.”

Král pohrdavě zafuněl.

“Řekni mi, bílý muži,” pravil, “viděl jsi cestou většího krále, než jsem já?”

“Pane králi,” řekl Sanders, upřímný, že si až škodil, “viděl jsem většího.”

Král se zamračil a dav okolo posvátné osoby zabručel.

“Lžeš,” pravil král klidně “neboť nikdy nebylo většího krále, než jsem já.”

“Dovol, ať bílý muž řekne, kdo je větší,” zaskuhral obstárlý rádce, načež se ozvalo souhlasné mručení.

“Králi,” pravil Sanders, dívaje se do očí starci, sedícímu na trůně, “viděl jsem Lo Bena.”

Král se znova zamračil a přikývl.

“O tom jsem již také slyšel,” řekl. “Ten byl velikým králem a hltal národy. - Kdo ještě?”

“Králi,” lhal Sanders, “viděl jsem také Ketcewayo,” a jakási stísněnost padla na dvořanstvo, neboť jméno Ketcewayovo se dostalo nějakým způsobem až na sever.

“Ale což mezi bílými králi,” naléhal král, “je na celém světě bílý král, při jehož slově se muži chvějí?”

Sanders se v duchu ušklíbl, znaje takového krále, ale odpověděl, že se v životě nesetkal s takovým vladařem.

“A což vojsko,” pravil král, “viděl jsi někdy takové vojsko, jaké já mám?”

A tak prošel všechny druhy svého majetku a Sanders prohlédnuv, že ho jenom lež zachrání před velikou nepříjemností, lhal a prohlašoval krále Limbiliho za největšího krále na celém světě, velitele nejdokonalejšího vojska, vladaře nejvznešenějšího království.

Budiž řečeno, že království Yitindžiů vděčilo za svou celistvost Limbiliovým chybám, protože veliký král, jsa spokojen s dokonalostí všeho svého majetku, omezil se na nespravedlnosti, ukrutnosti a drobné války v obvodu svého království a spokojil se s nimi.

Jednoho dne právě po skončeném období dešťů, když bylo chladno a vzduch byl pln vůně afrického jara, vypravil se Sanders na objížďku po malých provinciích. Tato území leží daleko od velké řeky. Jsou to končiny, krčící se v podivných koutech, přetržené na mapách tou či onou mezinárodní hraniční čarou nebo roztroušené na pokraji nezbádaných ploch, kartografem nejasně označené jako “kraje pod britskou nadvládou”.

To bývala vždycky zajímavá cesta - Sanders ji podnikal vždy jednou za rok; vedla po podivných řekách, neznámou krajinou, přes vesnice, kde vyjma Sanderse nikdy nespatřili bělocha. Po měsíčním putování přibyl vládní komisař do Icheli, jež leží na hranici země velkého krále, a byl náčelníky velmi okázale přijat.

“Pane, přišel jsi v pravý okamžik,” pravil náčelník slavnostně, “dnes tančí Daihili.”

“Kdo je Daihili?” otázal se Sanders.

Pověděli mu; později mu přivedli domýšlivé a na domorodku trochu smělé děvče, pomyslil si Sanders.

Děvče bylo štíhlé, vyšší, než průměrně bývají tamější ženy, mělo dokonale rostlé tělo, ne ošklivou tvář i s evropského hlediska a velmi ladné pohyby. Sanders žvýkal doutník a letmo na ně pohleděl.

“Děvče, bylo mi řečeno, že tančíš,” pravil.

“Tak jest, pane,” pravila. “Jsem největší tanečnice světa.”

“To nedovedu posoudit,” řekl Sanders opatrně, “ale nepochybuji, že tvůj tanec je obdivuhodný.”

“Pane,” pravila a mávla rukou, “když tančím, muži šílí a ztrácejí smysly. Až dnes vyjde měsíc, ukáži ti tanec tří nápadníků.”

“Dnes večer,” pravil Sanders úsečně, “budu ležet - a budu tvrdě spát, jak doufám.”

Té noci, když ležel na lůžku, slyšel tlučení na tam-tam a rytmické tleskání rukama, a usnul uvažuje, jak skončí děvče, jež tak tančí, že muži ztrácejí smysly.

Byla to náčelníkova dcera a Sanders se o ní při odchodu několika slovy zmínil.

“Tvé dceři je patnáct let a bylo by lepší, kdybys ji provdal,” řekl.

“Pane, má mnoho nápadníků, ale žádný není tak bohat, aby ji mohl koupit,” pravil hrdý otec, “protože je převelikou tanečnicí. Náčelníci a pohlaváři ze vzdálených vesnic se přišli na ni podívat.” Rozhlédl se o přitlumil hlas. “Říká se,” šeptal, “že i sám Veliký o ní mluvil. Snad pro ni pošle a nabídne to či ono. Potom,” řekl náčelník s nadějí, “budu s ním jednat, budu mu dělat drahotu a její cena bude každým dnem větší -”

“Jen ji dej, jestliže ji bude Veliký chtít,” řekl Sanders, “sice místo s dary přijde s vojskem. Nechci, aby v mé zemi byla válka nebo spory pro ženu, což je ještě horší než válka - to si pamatuj náčelníku!”

“Pane, tvé slovo je mým přáním,” pravil náčelník zdvořile.

Po malých zastávkách se Sanders vracel k svému lidu. V Isisi byl však týden zdržen, aby rozřešil otázku čarodějství; v Belembi, (v isisijském území) se zastavil na tři dny, aby rozsoudil vraždu, spáchanou modlou. Soudil a Abibu, policejní seržant, vybíral a zkoušel nejsilnější hůl k vymrskání, jež mělo přijít na pořad po soudu, když tu přispěchal náčelník Icheliů po řece ve třech kanoích, a Sanders, který s místa, kde seděl, měl nerušenou vyhlídku na řeku, vytušil, co se asi stalo.

“Spravedlnost!” žádal náčelník hlasem, třesoucím se vztekem a strachem, “spravedlnost proti Starému, proti zloději dívek, ničiteli měst… Nechť zemře! Iwa!”

Téhož dne, když Sanders odešel, přišel posel velikého krále a s ním sto bojovníků, a žádal o dívku. Věren svému úmyslu, náčelník s ním počal neústupně vyjednávat o ceně. To děvče stálo za sto prutů - ba co dím, za tisíc pytlů soli.

“Ty jsi blázen!” pravil Sanders klidně. “Žádná žena na světě nestojí za tisíc pytlů soli.”

“Nu, to snad je pravda,” přiznal uražený otec, “ale bylo by bláznovstvím začít vyjednávání tím, že bych byl žádal příliš nízkou cenu. Smlouvali jsme po celou noc a celý příští den a nakonec Velký král ztratil trpělivost.”

“Pošli pro ženu,” pravil posel a Daihili se tvářila sice dosti skromně, ale přece vrhala povzbuzující pohledy na neústupného vyslance a zchytrale stavěla své půvaby na odiv.

“Ženo,” pravil posel, “největší král si tě žádá. Půjdeš s námi?”

“Pane,” pravila dívka, “nepřeji si nic lepšího.”

Potom se sto bojovníků, přítomných při rozhovoru, seskupilo okolo děvčete.

“A tak,” řekl Sanders, “jsi nic nedostal.”

“Pane, je tomu tak, jak pravíš,” vzdychl starý náčelník.

“Je zřejmo,” pravil Sanders, “že ti bylo ukřivděno, neboť žádný muž si nesmí vzít ženu, jestliže za ni nezaplatil. Domnívám se,” dodal se zábleskem kousavého veselí, jež občas ozářilo jeho rozsudky, “že muž platí dvakrát: jednou otci a po celý život své ženě - ale to se již nezmění.”

Za šest neděl vyslal Sanders posla k Velkému králi a žádal cenu ženy.

Raději nebudu popisovat, co se stalo poslovi. Že byl zabit, je teprve poslední, co může být řečeno. Než zemřel, ale již v okamžiku, kdy stín smrti mu kalil zrak a zmučené tělo se chystalo k odpočinku v zapomenutí, byl donesen na prostranství před královskou chatrč a Daihili tančila tanec Duchů. Jenom tolik je dnes známo.

Sanders se neozval a britská vláda rovněž ne, ale spěšné listy byly vyměněny mezi pařížskými vyslanci a ministry a tím se věc skončila.

Dva ichelští vyzvědači se vydali do kraje Velkého krále. Jeden se vrátil a řekl, že tanečnice je oblíbenou ženou starého krále a že její rozmary rozhoupávají osud národa. Také hlásil, že pro tuto tanečnici zemřelo mnoho mužů, rádců a válečných vůdců.

Druhý vyzvědač nepřišel zpátky.

Snad právě to, že byl dopaden, donutilo děvče, aby vyslalo vojsko proti Icheliům; pravděpodobně se domnívalo, že je její lid stopuje.

Jednoho dne bylo město Icheli obklopeno bojovníky Velikého krále a ani muž ani žena ani dítě neunikli.

Zpráva o krveprolití se dlouho nedostala k Sandersovi. Důvod byl jasný - nebylo človíčka, který by tu zprávu donesl, protože Icheliové jsou osamocený kmen. Jednoho dne však se přece isisijská lovecká výprava, která šla po stopě slonů, dostala na místo, kde to páchlo spáleninou a kde se povalovalo mnoho kostí - a tak zvěděl i Sanders.

“Nemůžeme,” psal Monsieur Leon Marchassa, ministr pro osady, “vzít na sebe odpovědnost za přestupky krále Yitindžiů, ale naše vláda bude pohlížet se souhlasem a zájmem na každý pokus, který učiní vláda Jeho Veličenstva, aby země byla uklidněna.”

Britská vláda však neučinila nic, protože válka je drahá věc, a Sanders se mračil a od plic proklínal své představené.

Vzal dvacet hausských vojáků a vypravil se na hranici yitindžijské země; vyslal posla - yitindžijského posla ke králi. S odvahou, jež nebyla právě jeho nejnepatrnější vlastností, žádal krále, aby přišel k němu k rokování.

Ta cesta by se byla málem nezdařila, protože hned na počátku, když Zaira plula ke břehu, spatřil Sanders nečekaně stopy útočné výpravy. Byly tam také neklamné známky, kdo ten vpád pořádá.

“Mám chuť se vrátit a potrestat toho zatraceného Bosamba, náčelníka Ochoriú,” pravil seržantu Abibovi. “Třebas přísahal při množství bohů a ďáblů, že bude zachovávat mír, přece, jak vidíš, vpadl do cizího území.”

“Však jej dohoníme, pane,” řekl Abibu. “Ostatně je jistě nedaleko, protože místa ohňů jsou ještě teplá.”

Sanders tedy pokračoval v cestě a poslal zprávu královi.

Dal udržovat páru - zvolil také k přistání jediné místo, kde se řeka dotýká hranice yitindžijské země - a čekal zcela připraven zbaběle, ale rozumně utéci.

Velmi se podivil, když poslové přinesli vzkaz, že král přichází. Za tuto poslušnost vděčil malé tanečnici, která, jako každá žena, si zapamatovala, že ji kdysi odbyl, a chtěla vyrovnat vroubek, který u ní měl vládní komisař Sanders.

Velký král přišel a Sanders se smíšenými pocity se díval, jak se po lučině, lemující řeku po obou stranách, vine průvod. Král se zastavil na sto yardů od řeky a jeho velký, červený slunečník byl středem černé řady vojáků, která se táhla po obou bocích krále do šířky tří set yardů.

Potom se z těch řad oddělila skupina a zamířila k uschlému stromu, na němž v tichém vzduchu bez pohnutí visela anglická vlajka.

“Tady jednou zemřu,” řekl si Sanders v duchu.

“Veliký král tě očekává, bílý muži, a nabízí ti bezpečí ve svém stínu,” pravil královský posel a Sanders přikývl. Bezstarostně vykročil k shromážděnému vojsku a brzy se octl před starcem, sedícím na hromadě kožišin a mžourajícím jako opice proti slunci.

“Pane králi, žij na věky,” pravil Sanders plynně, a když pozdvihl ruku, aby krále pozdravil, zahlédl dívku, jež se na něho dívá se svraštěným obočím.

“Co si přeješ, bílý muži,” pravil starý král. “Jaké bohaté dary mi přinášíš, že mě voláš na několikadenní cestu?”

“Králi, nepřináším ti dary,” pravil Sanders směle, “ale poselství od krále, který má více vojáků, než je písku v řece, a jehož země se táhne od východu k západu a od severu k jihu.”

“Není takového krále,” zavrčel stařec. “Lžeš a já ti rozřežu jazyk na úzké provázky.”

“Nech jej dokončit poselství,” řekla dívka.

“Slyš tedy, co ti můj král vzkazuje,” řekl Sanders. Stál klidně, ruce měl v kapsách svého bílého, stejnokrojového kabátu a král byl blíže smrti, než tušil. “Můj pán praví: Srdce mě bolí, protože Veliký král Yitindžiů snědl ichelijský lid, protože překročil hranice a přinesl utrpení mému lidu. Přece však jej nechám na pokoji, jestliže Veliký král zaplatí jako pokutu tisíc hlav dobytka a dovolí, aby do jeho země volně vstoupili moji vojáci a komisaři.”

Stařec se zasmál zlým, chraptivým smíchem.

“Och, ko!” chechtal se. “Veliký král!”

Tu vystoupila dívka.

“Sandi,” řekla, “tys mě kdysi pohanil, když jsem chtěla pro tebe tančit; tys tehdy šel spát.”

“Tobě, Daihili,” pravil Sanders pevně, “nic neřeknu; nerokuji se ženami, protože to není ani zvykem ani zákonem. Tím méně mluvím s tanečnicemi. Mám řízení s králem Limbilim.”

Král si zakryl ústa a něco rychle vysvětloval muži, který se k němu skláněl, a Sanders, maje ruce stále v kapsách kabátu, uvolnil pojistné závěrky Coltovy automatické pistole.

Po celý čas, co dívka mluvila, díval se po očku na muže, který hovořil s králem. Viděl, že zmizel v davu vojáků, kteří stáli za černošskými hodnostáři, sedícími na bobku, a připravil se na nejhorší.

“Protože já nemohu tančit pro tebe,” pravila dívka, “chce můj pan král, abys ty tančil pro mne.”

“To je bláznovství!” řekl Sanders; potom spatřil, jak řada vojáků na jedné straně pokročila vpřed a chvatně vytáhl pistoli.

Bum! Bum!

Rána, namířená na krále, minula cíl a na noze zranila vojáka, stojícího za ním.

Hned od počátku to bylo beznadějné; to si Sanders s filosofickým klidem uvědomil, když ve velmi nepohodlné poloze ležel na vyschlé zemi svázán do uzlíku. Při prvním výstřelu Abibu, poslouchaje příkazu, otočil loď přídí po proudu - což bylo jedinou Sandersovou útěchou.

Po celý den ležel uprostřed ozbrojené stráže pod necitelně pálícím sluncem a čekal na smrt, která se jistě dostaví v nějaké hrozné podobě. Smířil se s osudem, neboť to byl logický konec dobrodružství.

K večeru mu dali trochu vody, která nebyla k pití. Z řečí strážců pochopil, že večer je vyhrazen pro jeho vystoupení, ale netušil, co se bude dít.

Když trochu pootočil hlavu, viděl z místa, kde ležel, královský stan, před nějž muži po celý den pilně kupili ploché kameny; byly podivně stejné a zdálo se, že jsou zpracovány k nějakému účelu. Otázal se na ně strážce.

“To jsou taneční kameny, bílý muži,” řekl voják, “pocházejí z hor nedaleko města.”

Když se snesla tma, zapálili velký oheň; dívaje se, jak jej zapalují, Sanders zaslechl, jak si černoši vypravují, že Zaira zmizela, a byl tomu rád.

Pravděpodobně si zdříml, protože byl vyčerpán na duchu i na těle; pak ho najednou postavili na nohy. Sňali mu pouta a vedli před krále. Tu pochopil, jaké mučení jej očekává.

Černoši vytahovali ploché kameny z ohně dřevěnými kleštěmi a kladli je tak, aby před stanem tvořily jakousi neumělou dlažbu.

“Bílý muži,” řekl král, zatímco drsné ruce zouvaly vládnímu komisaři boty, “žena Daihili chce vidět, jak umíš tančit.”

“Buď ubezpečen, králi,” procedil Sanders mezi zuby, “že jednoho dne odtančíš do pekel v zábavnější společnosti, ale dřív se pohoupáš na provaze.”

“Budeš litovat, jestliže tanec přežiješ,” řekl král.

Dlažbu obklopil prstenec bojovníků, držících v rukou kopí, obrácená špičkou dovnitř, a ti, kteří byli na straně stanu, krčili se k zemi, aby těly nezacláněli Velikému.

“Tanči,” pravil král; postrčili Sanderse vpřed. První kámen, jehož se dotkl, byl jenom teplý a na tom zůstal Sanders tak dlouho, dokud jej bodnutí kopím nepohnalo na další. Ten už byl žhavý a Sanders s přitlumeným výkřikem poskočil. Došlápl na jiný, ještě žhavější a znovu poskočil.

“Chrstněte na něho vodu,” řekl bavící se král, když byl Sanders ve mdlobách stažen s kamenů a zůstal v doutnajících šatech nehybně ležet.

“Nuže, tanči,” pravil král znovu, když tu z temnoty, obklopující skupinu, vyletěl přerušovaný paprsek žlutého světla.

Cha-cha-cha-cha-chaaaa!

Abibu se činil s kulometem ve vzdálenosti padesáti yardů a s ním bylo pět set Ochoriů pod náčelníkem náčelníků - Bosambem.

Chvíli Yitmdžiové stáli bez hnutí a potom, když Ochoriové s divokým výkřikem (jenž byl ze tří čtvrtin projevem strachu) vystřelili, obrátili se královi bojovníci a utekli.

Sanders byl rychle dopraven na loď, protože byly obavy, že Yitindžiové, výteční noční bojovníci, se brzy vzpamatují. Sanders, sedě na palubě parníčku, ošetřoval si popálené nohy a tiše klel; pak slyšel, jak Ochoriové nasedají do kanoí a jak jeho Haussové vytahují kulomet na palubu, a zase omdlel.

“Pane,” řekl Bosambo ráno, “před mnoha měsíci jsi obžaloval Ochorie, že nedovedou bojovat. To bylo pravda, ale v těch dávných dobách nebyl Bosambo jejich náčelníkem. Dnes, protože jsem je tomu naučil a protože jsem jim dodal odvahy, porazili vojáky Velikého krále.”

Vypadal skvěle, neboť na ramenou měl plášť, utkaný ze zlatých a purpurových vláken, který mu ještě předešlé noci nepatřil.

“Bosambo,” pravil Sanders, “třebas bych tě měl napomenout, že jsi překročil zákon a vtrhl do cizí země, přece jsem ti vděčen, že tě přání po majetku jiných dovedlo do těchto končin. Kde jsi sebral ten plášť?” otázal se.

“Ukradl jsem jej,” řekl Bosambo upřímně, “ze stanu Velikého krále; také jsem vzal jeden z kamenů, na nichž můj pán odpíral stát. Přinesl jsem jej, domnívaje se, že to bude usvědčující důkaz.”

Sanders přikývl a s nepatrným úšklebkem stiskl v zubech doutník. “Na nichž můj pán odpíral stát!” To bylo přece velmi pěkně řečeno.

“Ukaž mi jej,” pravil a Bosambo mu jej přinesl.

Kámen velmi dobře snesl žár, ale prudkým nárazem se odrazil roh; Sanders se dlouho a velmi vážně díval na onen odražený růžek.

“Zde,” pravil, “je důkaz, který nemůže být přehlédnut žádnou rozumnou britskou vládou. - Vidím Limbiliův konec.”

Přešlo deštivé období a nastalo jaro než Sanders opět stál před Velikým králem. Kolem dokola byla poušť a smrt. Rovina byla poseta mrtvolami a velké město bylo proměněno v doutnající zříceniny. Po levici tábořily tři pluky Haussů, po pravici seděli dva prapory afrických střelců a hodovali, a pronikavý zvuk jejich polnice se často ozval tichým vzduchem.

“Jsem starý muž,” mumlal král, ale děvče, které mu sedělo u nohou, neřeklo nic. Jenom oči nespustila se Sandersovy cihlově červené tváře.

“Jsi stár,” řekl Sanders, “jsi příliš stár, abys na smrt ještě čekal.”

“Jsem Veliký král,” fňukal Limbili, “a nehodí se, aby byl Veliký král pověšen.”

“Kdybys však zůstal živ, řeklo by mnoho jiných králů; ,Dopustíme se také takových ukrutností, a protože jsme velicí, zůstaneme na živu’.”

“A co bude se mnou, pane?” řekla dívka tiše.

“S tebou?” Sanders se na ni podíval. “Ach, ano,” řekl, jako by si právě byl na ni vzpomněl. “Ty jsi ta tanečnice? Nuže, s tebou nic neučiníme, Daihili - protože nic nejsi.”

Viděl, jak ustoupila, jako by ji někdo byl švihl bičem.

Po králově popravě rozmlouval Sanders s velitelem Haussů.

“Nemohu stále pochopit,” pravil plukovník, “proč jsme se tak rázem rozhodli k této výpravě. Byla sice již po mnoha let nezbytná - ale proč náhle ten spěch?”

Sanders se tajemně zašklebil.

“Angličané jsou podivní lidé,” řekl nenuceně. “Starý Limbili krade britské poddané a já to hlásím. ,Velmi smutný případ’, řekne Anglie. Hlásím, že vyhladil národ. ,Žalostné!’ praví Anglie. Přinutil mě tančit na pekelně rozžhavených kamenech. ‚Považujte to za žert,’ praví Anglie, ale když poukáži, že ony kameny obsahují 1 unci a 24 gramy čistého zlata a že jsme přišli na nejbohatší žílu ve střední Africe, máme tu vojsko do šesti měsíců.”

Pokud mne se týká, myslím si, že Sanders byl v tomto bodě trochu nespravedlivý. Vždyť válka stojí peníze, a válka, která je odvetným trestem, bývá bez užitku.

7 LES ŠŤASTNÝCH SNŮ

Sanders byl zdržen nakládáním dříví na cestě, kterou podnikl, aby vybral daně a soudil kmeny, sídlící na dolní řece Isisi.

Malý parníček byl zakotven u břehu. Byla to nevelká zátoka, kde se prudký říční proud lámal v mírný tok; nicméně Sanders prohlédl konce kovového lana, než přešel úzké prkno, které vedlo na palubu Zairy. Dříví bylo nakládáno na loď, která měla příštího dne vyplout. Yoka, strojník, zřídil vodoměr, jak Sanders nařídil, stroj byl vyčištěn a Sanders spokojeně přikyvoval. Lehce překročil dva nebo tři spáče, schoulené na palubě, a vystoupil na břeh.

“Čas, abych šel spát,” zašeptal a podíval se na hodinky. Bylo devět hodin. Chvíli postál na vrcholu srázného břehu a díval se zpět do dálky přes řeku. Byla temná noc, ale na druhém břehu Sanders viděl obrysy lesa. Viděl vyšperkovanou oblohu a ve vodě bledý odraz hvězd. Potom vstoupil do svého stanu a bezstarostně se převlékl do pyžama. Z malé lahvičky vysypal dvě tabletky, spolkl je, vypil sklenici vody a vystrčil hlavu otvorem ve stanu.

“Ho, Sokani,” zavolal v jazyce domorodců, “rozezvuč lo-koli.”

Ulehl.

Slyšel šustění uléhajících mužů, smích propukající při opakovaném žertíku, neboť Kambulové mají smysl pro humor, a potom pronikavé rachocení domorodých bubnů - dutých stromových kmenů. Znělo to rozlíceně, divoce, bez dechu, a chvílemi se ozval hlubší tón, podle toho, jak bubeník, používaje všeho svého umění, vysílal poselství spánku po táboře.

Lo-koli utichlo po divokém crescendu, Sanders si spokojeně oddychl a zavřel oči - ale opět rázem usedl. Snad už okamžik podřimoval, ale teď zase bděl.

Naslouchal, načež vyklouzl z lůžka a natáhl si ochranné boty proti moskytům. Vykročil do temné noci a setkal se se strojníkem N’Kemou, který čekal venku.

“Slyšel jsi, pane?” řekl domorodec.

“Slyšel,” pravil Sanders s údivem. “A přece nikde nablízku není vesnice.”

Naslouchal.

Nocí se ozývalo tisíce šepotavých šelestů, ale nad všemi se neomylně táhlo slabé, jako by odpovídající tlučení na buben. Bílý muž se překvapením zamračil.

“Nejbližší vesnice je Bondindanga,” šeptal, “v okolí nejsou ani rybářské osady; lesy jsou opuštěné -”

Domorodec varovně pozdvihl prst a naslouchaje, sklonil hlavu. Četl poselství, které buben vysílal. Sanders čekal; znal tento obdivuhodný domorodý telegraf, kterým se vysílají zprávy neproniknutelnými lesy. Nemohl pochopit, jak je možné, že se zvuk nese tak daleko hustým pralesem - jako to nechápal žádný Evropan, ale cítil úctu k tomu tajemství.

“Bílý muž je zde,” četl domorodec, “je nemocen.”

“Bílý muž!”

Sandersovo obočí se v temnotě nedůvěřivě vytáhlo.

“Je pošetilý,” četl N’Kema. “Sedí v lese Šťastným snů a nechce se hnout.”

Sanders netrpělivě zamlaskl rty.

“Žádný bílý muž by nezůstal v lese Šťastných snů, není-li ovšem blázen,” řekl spíše pro sebe.

Ale vzdálený buben jednotvárně opakoval urážlivou novinu. Zde, v srdci nejkrásnější části celé Afriky, uprostřed Zelené cesty smrti táboří bílý muž, nemocný muž - v lese Šťastných snů - nemocný bílý muž…

Tak pokračoval zvuk bubnu, dokud Sanders nevzbudil svého bubeníka na lo-koli, který vyslal rachotivou zprávu přes řeku, zatím co se Sanders chvatně oblékal.

V lese leží nemocný muž. Sám si vyvolil místo, kde se utábořil. Bylo to na volném prostranství nedaleko potůčku, který se vinul mezi vysokým rákosím k řece. Mainward si zvolil to místo, ještě než se roznemohl, protože bylo krásné. To byl sice nedostatečný důvod, ale Mainward byl citový člověk a jeho život byl vlastně seznamem krásných míst, která si zvolil pro utáboření, nehledě na nebezpečí.

“On byl,” řekl jakýsi novinář ve zprávě o nešťastné příhodě, po které Mainward prchl do divokých končin Afriky, “přetížen obrazotvorností.” Mainward měl neblahou vlastnost svěřovat se v nepravý čas; to byl vlastně také jeden z důvodů, proč se nyní rád zdržoval ve smrtonosném pruhu země Ituriů, který je v řeči domorodců nazýván “Zemí-kde-se-všechny-zlé-myšlenky-mění-v dobré”, a badateli a obchodníky je básnicky označován jako les Šťastných snů.

Nadbytek důvěry byl obyčejně Mainwardovou zkázou - nadbytek důvěrných sdělení o schopnosti závodních koní; nadbytek důvěrných sdělení o vlastní schopnosti v opatřování peněz, v zakrývání zpronevěr - kdysi byl správním radou ve Weishireské okresní bance - nadbytek důvěrných sdělení při získávání lásky ženy, která, když se přivalila pohroma, podívala se na něho s patra a řekla mu, že je jí líto, ale že netušila, že se k ní takto zachová.

Teď Mainward pozdvihl obolavěnou hlavu s polštáře a hlasitě proklel hluk. Byl osloven lámanou angličtinou, jaké se může domorodec naučit tříměsíčním pobytem mezi Sierra Leone a Grand Bassamem.

“Proč tropíš takový zatracený hluk, co?” ptal se. “Jsi blázen, Abibu.”

“Si, seňor,” přisvědčil klidně příslušník kmenu Kano.

“Přestaň, slyšíš? Přestaň,” běsnil muž na zváleném lůžku. “Ten hluk mě dožene k šílenství - řekni jim, aby přestali bubnovat.”

Bubeník na lo-koli ustal sám, protože naslouchající domorodci v táboře nemocného muže zaslechli slabý vzkaz od Sanderse.

“Pojď sem, Abibu - chci trochu mléka; otevři novou konservu; a řekni kuchaři, že chci také nějakou polévku.”

Sluha odešel od nemocného, který blábolil a zmítal se na vrzavém polním lůžku. Mainward měl mnoho podivných věcí v hlavě. Zvláštní bylo, jak vyžadovaly neodkladné pozornosti; zvláštní také bylo, jak se honily, jako by bojovaly jedna proti druhé a hlučně se hlásily, aby si jich povšiml. Ovšem, úpadek a odhalení v bance - bylo to velmi slušné od revisora, že vzal nohy na ramena - a Ethel - a koně - a - a -

Údolí Šťastný snů! Jaká by to byla pěkná povídka, kdyby to tak Mainward mohl napsat; jenomže on by to, naneštěstí, nedovedl napsat. Uměl podpisovat, psáti “do tří měsíců vyplaťte panu -“. Naučil se podpisovat i jiné; při této myšlence zasténal…

Ale zde byl les, kde se špatné myšlenky mění v dobré, a Bůh ví, že Mainwardova mysl byla přeplněna zlými myšlenkami. Potřeboval klid, spánek a štěstí - vřele si přál štěstí. Dejme tomu, že “Fairy Lane” vyhrála Wokinghamskou cenu. Nevyhrála, pravda (zasténal při té nepříjemné vzpomínce) ale dejme tomu, že vyhrála. Dejme tomu, že by našel přítele, který by mu půjčil 16 000 liber a že by Ethel -

“Pane,” ozval se Abibův hlas, “ten paka-pak přijít,”

“Co, cože?”

Mainward se téměř divoce osopil na sluhu.

“Paka-pak - vy slyšet?”

Ale nemocný neslyšel nárazy kola Zairy, která supěla po řece - byl překvapen, že svítá, a nerad si přiznal, že spal. Znovu zavřel oči a měl podivný sen. Hlavní osobou byl drobný, osmahlý muž vyholené tváře, na hlavě měl bílou tropickou přilbu a přes pyžamo chvatně navlečený špinavě žlutý kabát.

“Jak je vám?” řekl cizinec.

“Prašpatně,” odpověděl Mainward pomalu, “obzvláště s Ethel; nemyslíte, že to bylo od ní hodně divné, když se tvářila, že mě má ráda, a pak mě v poslední minutě odkopla?”

“Hrozné,” pravil neznámý běloch vážně, “ale nyní jí zapuďte s mysli, nestojí za rozčilování. Co říkáte tomuto?”

Mezi palcem a ukazováčkem držel malou, zelenavou kuličku; Mainward se chabě zasmál.

“Ach,” zachechtal se Mainward, “vy jste duch lesa Šťastných snů - Co je to? Lék lásky?” Svému žertu se hystericky zasmál.

“Lásky nebo života,” řekl Sanders, ale zdálo se, že není rozveselen. “Spolkněte to!”

Mainward se zachechtal a poslechl.

“A nyní,” řekl neznámý - to však bylo již o šest hodin později - “nejlépe bychom učinili, kdyby vás hoši odnesli na můj parník a dopravili vás dolů po řece.”

Mainward zavrtěl hlavou. Byl plně při vědomí, byl podrážděný a žalostně zesláblý.

“Drahý chlapče, je to od vás báječně laskavé, že jste přišel - abych nezapomněl, domnívám se, že jste lékař?”

Sanders zavrtěl hlavou.

“Nikoliv, jsem vládní komisař tohoto úseku,” odpověděl klidně, “ale vy jste chtěl říci -”

“Chci zde zůstat - je to zde ďábelsky krásné.”

“Ďábelsky. To označení se tu skutečně hodí - můj drahý, toto je morová zahrada Konga; zde je domov všech smrtonosných much a brouků celé Afriky.”

Mávl rukou ke zpola zakrytým vyhlídkám na svěže zelené mokřiny, na skvělé popínavé rostliny, viditelné ve světle táborových ohňů.

“Podívejte se na tu trávu,” pravil. “Je jako u nás doma - to je právě to svůdné. Já bych se tu bezmála také usadil. Příteli, dovolte, abychom vás přenesli do mého tábora.”

Mainward zavrtěl umíněně hlavou.

“Jsem vděčen, ale zůstanu tu jeden, dva dny. Chci vychutnat nadpřirozené kouzlo tohoto nádherného místa,” řekl a unaveně se usmál. “Mám mnoho nápadů, které musím promyslit.”

“Podívejte se,” pravil Sanders drsně, “vy přece dobře víte, jak přišel tento les ke svému jménu; říká se mu les Šťastných snů, protože je prosáknut horečkou a všemi druhy nemocí od beri-beri až po spavou nemoc. Zde se ze snů neprobouzíte, zde stále sníte. Člověče, znám tento kraj a vy jste zde nováčkem; vy jste se tu zahrabal, protože jste chtěl utéci ze starého života a začít nový.”

“Dovolte!” Mainward se zarděl a promluvil trochu upjatě.

“Ach, já o vás všechno vím - což jsem vám neřekl, že jsem vládní komisař? Byl jsem v Anglii, když se vám půda počala houpat pod nohama, a ostatní jsem četl v novinách, které čas od času dostávám. Ale to všechno pro mne nic neznamená. Jsem zde proto, abych vám pomohl znovu poctivě začít. Chtěl-li jste sejít sebevraždou, nemusil jste jezdit až do Afriky. Buďte rozumný a přeneste svůj tábor jinam; pošlu pro vaše nosiče parník. Půjdete?”

“Ne,” odpověděl Mainward zarputile. “Nechci, netoužím po tom; ostatně nejsem schopen vypravit se na cestu.”

To byl důvod, proti kterému Sanders neměl námitky. Nebyl si příliš jist a nepatrně zaváhal, než opět promluvil.

“Dobrá,” řekl konečně, “řekněme tedy, že tu zůstanete ještě den a že se trochu seberete. Zítra pro vás připluji s parádními nosítky - platí?”

Mainward vztáhl třesoucí se ruku a nádech úsměvu mu stáhl oční koutky. “Platí,” řekl.

Díval se, jak vládní komisař prochází táborem, hovoře cizím jazykem s jedním mužem po druhým. Podivný, panovačný muž, pomyslil si Mainward. Byl by zvládl Ethel? Zvědavě se díval za cizincem a povšiml si, jak leniví nosičové při Sandersově slově vyskočili.

“Dobrou noc,” ozval se Sandersův hlas a Mainward vzhlédl. “Vezměte ještě jednu pilulku a zítra budete chlapík. Večer se musím vrátit do svého tábora, sice by mi do rána ukradli polovinu zásob, ale kdybyste chtěl, abych tu raději zůstal -”

“Ne, ne,” odpověděl Mainward chvatně. Chtěl být sám. Měl mnoho věcí, které si chtěl vyřídit, například byla tu Ethel…

“Nezapomeňte vzít pilulku?”

“Ne. Jsem vám nesmírně vděčen, že jste přišel. Jednal jste jako poctivý bílý občan.”

Sanders se usmál.

“Nepovídejte nesmysly,” pravil dobrácky. “To je všechno z bratrské lásky. Běloch k bělochovi - vrána k vráně sedá, neznáte to? Jsme tu sami a na vzdálenost pěti set mil byste nenašel jiného bělocha. Dobrou noc, a prosím vás, vezměte tu pilulku -”

Mainward ležel a naslouchal hluku odjezdu. Zdálo se mu, že zaslechl jemné zacinkání. To asi znamení k odplutí. Potom slyšel paka-pak, jak kolo naráželo na vodní hladinu - odtud asi dostal parník domorodé pojmenování!

Přišel Abibu s trochou mléka.

“Vezmeš lék, pane?” tázal se.

“Vezmu,” šeptal Mainward, ale pilulka byla pod polštářem.

Potom jej začal obestírat zvláštní pocit spokojenosti. Nepátral, co je jeho příčinou. Již se za celý ten den dosti namyslil. Přišlo to jako radostný otřes, po němž si náhle uvědomil, že je šťasten.

Otevřel oči a rozhlédl se.

Jeho lůžko bylo postaveno na volném prostranství a Mainward odtáhl záclonu, aby měl lepší rozhled.

Drobný muž rázně k němu kráčel po sametovém pruhu trávy, který se svažoval dolů od mýtiny, a Mainward zahvízdl.

“Atty,” vydechl. “Ale to je báječné!”

Byl to skutečně Atty - ten vyzáblý starý Atty jako za dávných časů; ale již se netvářil tak kysele, jak ho Mainward vídával. Mužíček byl oblečen v bílé jezdecké kalhoty, jeho drobné, vysoké boty byly postříkané blátem a na červeném hedvábném kabátku byly stopy dlouhé jízdy. Trhavým pohybem se dotkl bičíkem čapky, a jezdecké sedlo, které měl naložené na rameni, přesunul na druhé.

“Božínku, Atty,” pravil Mainward s úsměvem, “co tu, prosím vás, děláte?”

“Je to sem kousek z odpočívárny žokejů,” pravil mužíček. “Právě jsem dojel. Myslil jsem si, že to Fairy dokáže, pane, a dokázala to.”

Mainward moudře přikývl. “Také jsem věděl, že to dokáže,” pravil. “Běžela klidně?”

Žokej se znovu usídlil. “To nikdy nedělá,” pravil, “ale běžela dosti pěkně. Než vyběhla po svahu, zdržela se trochu, ale jak jsem jí ukázal bič, rozletěla se jako šíp. Jednou jsem myslil, že nás Stalk vezme - dostali jsme se do velkého shluku, ale vykličkovali jsme na volnou dráhu a pak jsme již neměli potíže. Byl bych mohl vyhrát o deset délek,” pravil Atty.

“Byl byste mohl vyhrát o deset délek,” opakoval Mainward s obdivem. “Nu, Atty, to jste mi prokázal dobrodiní. Tato výhra mne vytáhne z nejhlubší jámy, do jaké kdy nedbalý člověk zapadl - to vám, Atty, nezapomenu!”

“Jsem jist, že ne, pane,” pravil malý žokej vděčně, “ale jestliže nyní dovolíte, pane -”

Mainward přikývl a díval se za ním, jak se rychle pohybuje mezi stromy.

Pak bylo na mýtině několik osob a Mainward se smutně podíval na svůj zamazaný cvilinkový oblek. “Jaký hlupák to jsem, že jsem sem takto přišel,” šeptal si mrzutě. “Měl jsem vědět, že se tu setkám se všemi těmito lidmi.”

Mezi shromážděnými byl muž, se kterým se Mainward nechtěl setkat; a také jakmile zahlédl Venna, muže s plachým pohledem a velkým nosem, snažil se, aby unikl jeho pozornosti. Ale Venn ho zahlédl a již klopýtal mezi stromy, vztahoval velkou, zvadlou ruku a oči mu plály.

“Haló, haló!” šklebivě se usmíval. “Hledal jsem vás.”

Mainward v odpověď zašeptal něco nesouvislého.

“Nalézám vás na podivném místě,” Venn sňal s hlavy lesknoucí se cylindr a otřel si čelo krásným hedvábným kapesníkem.

“Ale podívejte se, starý brachu - co bude s penězi?”

“Nestarejte se o to, staroušku,” Mainward ho nedbale přerušil. “Nyní vám zaplatím.”

“Tak jsem to nemyslil,” pravil muž hlučně. “Několik set liber více či méně, na tom nezáleží. Ale vy jste chtěl velikou částku -”

“A vy jste mi řekl, že mě navštívíte -”

“Vím, vím,” přerušil ho Venn chvatně, “ale to bylo, než akcie Kaffiru tolik stouply. Brachu, dnes ji můžete mít!”

Řekl to se směsným důrazem; stál s roztaženýma nohama, klobouk měl posunutý do týla a dramaticky rozpřahoval těžkopádné ruce; Mainward se zasmál.

“Šestnáct tisíc?” otázal se.

“Třebas dvacet,” pravil Venn ochotně. “Chci vám ukázat -” Někdo jej zavolal a Venn s chvatnou omluvou odcházel, klopýtaje po zeleném svahu; obrátil se a ukazoval posuňky, jak důvěřuje Mainwardovi a jak rád mu vyhoví.

Mainward se tiše zasmál čistou radostí. Venn, především Venn! Venn s proklatými otázkami a řečmi o zástavách! Tak! Tak!

Potom ho přešlo veselí a Mainward opět zasténal, srdce mu bušilo rychleji a obestřela jej podivná slabost.

Jak je skvěle sebevědomá.

Bílá, štíhlá postava kráčela po mýtině; Mainward slyšel, jak jí sukně šustí mezi vysokou trávou - bílá postava se zeleným pasem, ozdobeným zlatým vyšíváním. Hladově hltal každou podrobnost: kymácející se zlatý přívěšek, který jí visel od pasu, krajkový límeček okolo krku…

Nepospíchala k němu, to neměla ve zvyku.

Ale v očích jí svítila stupňující se něha - v těch drahých očích, které se teď před jeho pohledem plaše sklopily.

“Ethel,” zašeptal a odvážil se vzíti ji za ruku.

“Nejsi příjemně překvapen?” pravila.

“Ethel! Zde?”

“Já - jsem musila přijít.”

Nepohleděla na něho, ale Mainward zahlédl zrůžovělou tvář a slyšel hlas, zajíkající se radostnou nadějí. “Zachovala jsem se tak hrozně - drahoušku - tak přehrozně!”

Svěsila hlavu.

“Drahá, drahá,” šeptal a tápal po ní jako slepý.

Ležela mu v náručí, tiskla se mu k hrudi a on cítil, jak mu stoupá do hlavy vůně její přítomnosti.

“Musila jsem k tobě přijít!” Tiskla horkou tvář k jeho. “Tolik tě miluji!”

“Mě - mě miluješ? Je to pravda?” Chvěl se štěstím a hlas mu selhal. “Nejdražší…”

Zvrátila k němu hlavu; její rty byly tak blízko; cítil jak jí srdce buší, právě tak divoce jako jemu. Políbil ji - líbal ji na rty, na oči, na drahé vlasy…

“Ach Bože, jsem… šťasten,” vzlykal, “tak… šťasten…”

Sanders vyskočil na břeh, právě při východu slunce a zamyšleně kráčel podrostem k táboru. Abibu, sedící na bobku u lůžka zastřeného záclonou, nevstal. Sanders přistoupil k lůžku, odsunul síť proti moskytům a sklonil se nad mužem, který na něm ležel.

Potom pomalu zatáhl záclonu, zapálil si dýmku a podíval se dolů na Abiba.

“Kdy zemřel?” otázal se.

“Časně zrána, ještě za tmy, pane,” řekl muž.

Sanders zvolna přikývl.

“Proč jsi pro mne neposlal?”

Sedící muž chvíli neodpověděl, načež vstal a protáhl se.

“Pane,” pravil arabsky, řečí, která dovoluje krásně se vyjádřit - “tento muž byl šťasten; procházel se v lese Šťastných myšlenek; proč bych ho byl měl volat na zem, kde pro něho nebylo ani slunečního světla, ani štěstí, ale kde ho čekala jenom tma, bolest a nemoc?”

“Jsi filosof,” řekl Sanders podrážděně.

“Následuji Proroka,” pravil Abibu ze kmene Kano. “Všechno je řízeno moudrostí Boží.”

8 AKASAVOVÉ

Vy, kdo nerozumíte, jak se z dobra může vyvinout zlo, přeryjte kus panenské lučiny, nedotčené lidskou rukou od počátku světa. Je tam šťavnatá, jemná tráva a nikde ani stopy po kopřivě nebo plevelu. Je taková, jak ji Bůh stvořil. Zryjte půdu v úmyslu, že opravíte dílo Boží, a v příštím období vám plevel, kopřivy, plazivé a hrubolisté rostliny pokryjí půdu.

Lopatou jste přivolali k životu spící sémě zla, oplodnili jste ohavný, ladem ležící život, který po celé věky spal v úkrytu. Za dvacet let pečlivého pěstění můžete potlačit plevel a znovu obnovit lučinu, ale dá vám to notně práce.

Třebas byste měli nejlepší úmysly při porušování nedotčené půdy, třebas hodláte vysázet růže tam, kde roste tráva, výsledek je vždycky docela stejný.

Toto přirovnání chci použít k vypravování o jednom misionářovi a jeho díle. Ten misionář byl dobrý člověk, ačkoliv měl jinou barvu. Měl velkolepé nápady o své povinnosti k bližním; byl nadšen službou kněžského oděvu v neznámé krajině, ale jak Sanders vhodně řekl, Afrika není území Indiánů.

Kenneth McDolan přišel k panu vládnímu komisaři Sandersovi s doporučujícím dopisem od nového ministra.

Když Sanders seděl jednoho nádherného jitra u snídaně, přišel sluha Abibu, který byl zároveň seržantem, a přinesl mu navštívenku. Byla to velmi ozdobná navštívenka, měla zaokrouhlené rohy a pozlacené okraje a v jejím středu bylo napsáno starodávným anglickým písmem:

Rev. KENNETH McDOLAN

Pod tím bylo tužkou načmárnuto: “Na krátkou návštěvu.”

Sanders netrpělivě zafuněl, protože “reverend” znamená “misionáře” a “misionář” znamená ledacos. Podíval se znovu na navštívenku a překvapeně se zamračil. Staré anglické písmo a ctihodnost jména na navštívence se jaksi nehodily k zaokrouhleným rohům a pozlaceným okrajům.

“Kde je?” otázal se.

“Pane,” pravil Abibu, “je na verandě. Mám jej vyhodit?” Abibu to řekl s přirozenou a prostou přímostí a Sanders se na něho v údivu zahleděl.

“Synu hříchu,” pravil přísně, “což se takto mluví o sluhovi Páně a o bílém muži?”

“Ten muž má na sobě oblek sluhy Páně,” pravil Abibu klidně, “ale je to černý muž a tedy bezvýznamný.”

Sanders si natáhl pár bot proti moskytům a v duchu zaklel.

“Bílé misionáře ještě,” řekl hněvivě, “ale černé misionáře nestrpím.”

Velebný pán Kenneth seděl v Sandersově proutěném křesle, jednu nohu měl nedbale přehozenou přes postranní opěradlo, čímž odhaloval hedvábné punčochy, a s dobráckou snášenlivostí se díval na malou zelenou zahrádku, která byla obzvláštním potěšením vládního komisaře Sanderse.

Byl černý, velmi černý, avšak choval se uhlazeně a vystupoval klidně.

S úsměvem přikývl Sandersovi a lenivě vztáhl ruku.

“Ach, pane vládní komisaři,” řekl bezvadnou angličtinou, “již jsem o vás slyšel mnoho.”

“Hněte se s toho křesla,” pravil Sanders, “a vstaňte, když s vámi mluvím. Co si přejete?”

Reverend Kenneth chvatně vstal a pochopil své postavení s takovou rychlostí, které by nikdo neporozuměl, kdo neví, jak mělká je civilisovanost kultivovaného černocha.

“Přišel jsem jenom na krátkou návštěvu,” pravil s uctivým odstínem v hlase. “Ubírám se malými městy a vesnicemi podél pobřeží a žádám vás, abyste mi dovolil promluvit k domorodcům.”

Toto však nebyla řeč, kterou si připravil. Přicházel přímo z Anglie, kde byl jakýmsi lvem bayswaterské společnosti a kde mu theologické vědomosti získaly úctu a nemalou slávu i v širších kruzích.

“Můžete promluvit k mému lidu,” řekl Sanders, “ale neobracejte se ke Kanoům ani k Haussům, protože ti jsou věrní víře Prorokově.”

Misionář, který znovu nabyl domýšlivého klidu, se usmál.

“Neseme-li světlo do temných míst -”

“Přestaňte,” pravil Sanders úsečně, “rokování je skončeno.” Otočil se na podpatku a vstoupil do domu.

Potom ho něco napadlo.

“Haló,” vykřikl a odcházející misionář se vrátil.

“Kde jste sebral to jméno ,Kenneth McDolan’?” otázal se.

Černoch se znovu usmál.

“Toto jméno mi bylo dáno v Sierra Leoně dobrým křesťanským bělochem, který se mne ujal a vychoval mě, jako bych byl jeho vlastním synem,” odříkal černoch.

Sanders vycenil zuby.

“Již jsem slyšel o podobných případech,” řekl nepříjemně.

Příštího dne ohlásil misionář úmysl vydat se do vnitra uzemí. Přišel k Sandersovi, jako by se nic nebylo přihodilo. Snad se domníval, že se vládní komisař bude tvářit poněkud zahanbeně; ale očekával-li to, pak byl velmi zklamán, neboť Sanders svého vystoupení zřejmě nelitoval.

“Máte dopis od ministerstva,” řekl, “a tedy vás nemohu zastavit.”

“Tam je práce pro mne,” pravil misionář, “pomocná a záchranná práce. Na území Indiánů dobře čtyři sta tisíc -”

“Tady nejsou Indiáni,” pravil Sanders úsečně a domorodý kazatel se vydal bez dalších slov na cestu.

Kdo dobře zná Akasavy, ví o jejich lenosti - jsou čilí, jenom jde-li o pomstu nebo o krvavé potrestání nebo o vzájemné kradení koz, v kterýchžto věcech dovedou rozvinout skutečně nevysvětlitelnou energii a hbitost. “Je Akasava - ukazuje nohou,” zní přísloví v horním povodí a původ této průpovídky se klade do šerých dnů (jak praví legenda), kdy jakýsi cizinec spatřil náhodou černocha” ležícího v lese.

“Příteli,” pravil cizinec, “zabloudil jsem. Ukaž mi cestu k řece,” a akasavský bojovník zdvihl nohu se země a palcem ukázal na pěšinu.

Třebas tato příhoda postrádá humoristické pointy, přece je považována za vrchol veselých povídaček v kraji od Bamy až po zem Lado.

Za půl roku po odchodu reverenda Kennethe McDolana dostavilo se k Sandersovi do sídla vlády poselstvo se žádostí; připlulo v noci ve dvou kanoích a čekalo na něho, až ráno po koupeli přijde domů - tvořili polokruh pokorných, zamračených mužů; seděli na bobku na dřevěné verandě a dívali se na Sanderse s výrazem krajní bídy.

“Pane, jsme z kmene Akasavů,” pravil mluvčí, “a podnikli jsme dlouhou cestu.”

“Toho jsem si vědom,” řekl Sanders suše, “nebyla-li země Akasavů v noci posunuta. Co hledáte?”

“Pane, umíráme hladem,” pravil mluvčí, “protože byla neúroda a v řece není ryb; proto jsme přišli k tobě, jenž jsi naším otcem.”

Nu, to byla velmi neobvyklá žádost, protože domorodec ze střední Afriky jen tak snadno neumírá hladem, a k tomu ještě nedošly zprávy, že by v horním povodí byla neúroda.

“To zní jako lež,” řekl Sanders zamyšleně, “neboť jak by mohla být neúroda v zemi Akasavů, když v zemi Isisiů je úroda obzvláště dobrá? Ostatně ryby bezdůvodně neopouštějí místa svých her, a i když tak učiní, mohou se rybáři vypravit za nimi.”

Mluvčí se neklidně zavrtěl.

“Pane, měli jsme mnoho nemocí,” pravil “a zatím co jsme pečovali jeden o druhého, minula doba setí; a pokud se ryb týká, naši mladí rybáři byli tak zarmouceni pro své mrtvé, že nemohli podniknout dlouhou cestu.”

Sanders byl překvapen.

“Přišli jsme tedy a vyřizujeme žádost “náčelníka, abys nás zachránil, neboť umíráme hladem.”

Muž mluvil s jakousi důvěrou, a to právě nejvíce překvapovalo. Sanders byl ohromen, upřímně zmaten, neboť v celém výstředním toku denního života domorodců byla i v odchylkách jakási pravidelnost. Ale tady bylo nové, neznámé postavení. Taková věc znamenala zárodek neklidu, a Sanders si umínil, že věci přijde na kloub.

“Mohu vám dát jenom radu - nic jiného nemám,” pravil. “Vraťte se rychle, odkud jste přišli, a vyřiďte náčelníkovi, co jsem řekl. Později přijdu a na všechno se vyptám.”

Černoši nebyli spokojeni a starý, věkem scvrklý a bělohlavý muž promluvil:

“Bylo nám řečeno,” mumlal bezzubými čelistmi, “že do jiných zemí přijde mnoho bílých mužů a přinesou obilí a útěchu, když tam lidé umírají hladem.”

“Cože?”

Sanders přimhouřil oči.

“Počkejte,” pravil a chvatně vstoupil otevřenými dveřmi do domu.

Když vyšel ven, nesl složený bič z hroší kůže; poselstvo ztratilo svůj vznešený klid a hbitě uteklo.

Sanders se díval, jak mužstvo obou kanoí zběsile vesluje proti proudu, a úsměv, který se mu objevil na tváři, nebyl právě nejveselejší.

Téhož večera vyplula Zaira do země Akasavů s dopisem důstojnému pánu Kennethu McDolanovi, který byl krátký, ale obsahově naprosto jasný.

“Drahý pane,” zněl dopis, “dostavte se ihned s doručitelem tohoto listu a se všemi zavazadly do sídla vlády. Kdybyste snad odepřel vyhovět této žádosti, nařídil jsem, aby vás moji seržanti zatkli.

Váš oddaný

H. Sanders, vládní komisař.”

“Z tohoto kraje vás proto posílám,” pravil později Sanders, “že jste vtloukal směšné nápady do hlav mých lidí.”

“Ubezpečují vás -” začal černoch.

“Nepotřebuji vaše ubezpečování,” pravil Sanders. “Ve střední Africe nebudete zakládat Indiánský fond pro hladovějící.”

“Lid zmírá hladem -”

Sanders se usmál.

“Vzkázal jsem jim, že se vypravím do země Akasavů,” pravil zlověstně, “a že prvního člověka, kterého uvidím umírat hladem, zbiji, že na to do smrti nezapomene.”

Příštího dne misionář odešel, a budiž řečeno, že si oddychlo mnoho bílých misionářů, kteří byli podél řeky roztroušeni; snad se to zdá podivné, ale i domorodci byli rádi, protože se velmi nedůvěřivě dívají na černošského kazatele, který nosí černý kabát a hedvábné punčochy.

Věren svému slibu, Sanders přijel a nenašel nikoho, koho by mohl zbít; přišel do velmi dobře vykrmené osady, která strávila celý týden vykopáváním potravin z tajných, skrýší, v nichž je ukryla na radu horlivého hledače hladu.

“Zde,” pravil Sanders škodolibě, “se končí má první lekce.”

Ale nebyl spokojen. Je zvláštní, že se může všelicos, přihodit, jakmile jednou zmatete klidný tok domorodého života.

Nelze však po pravdě říci, že události, které následovaly po odchodu reverenda Kennetha McDolana z činného života, byly bezprostředně vystopovány k jeho důvtipnému pokusu předstírat hlad v Akasavě. Ale zasel sémě, sémě nápadu, že někdo je odpovědný za jejich blahobyt - vztyčil krásný ideál chudoby, novou a báječnou modlu. V krátkém čase vpravil do pohanských myslí nejasnou, matnou a unikající myšlenku o lidském bratrství.

To Sanders zjistil, když se vracel z inspekční cesty a setkal se s kanoí, plující po proudu, v níž lenivě seděl muž a mdle zabíral vesly, aby udržel směr lodice.

Sanders stál na můstku svého drobného parníčku, a když spatřil lodici, zatáhl za provázek, který řídil páru píšťaly, neboť kanoe plula uprostřed řeky. Ačkoliv byl muž varován, nepokusil se dostat kanoi stranou, a protože obě plavidla plula po proudu, narazil parník kolem na písčitý břeh, když se pokusil vyhnout menší lodi.

“Přiveďte onoho muže na palubu!” soptil Sanders; a když byla kanoe neobřadně přitažena hákem k boku Zairy a plavec drsně vytažen na palubu, Sanders vybuchl.

“Podle ďábelské lenosti,” pravil, “vidím, že jsi z kmene Akasavů; to tě však nikterak neopravňuje zabrat si střed proudu pro sebe.”

“Pane, je psáno v Božích knihách,” řekl muž, “že řeka je pro nás pro všechny, černé i bílé, protože všichni jsme si rovni v očích bílých bohů.”

Sanders netrpělivě stiskl rty.

“Až ty a já budeme mrtvi,” pravil, “pak si budeme rovni; protože však já jsem dosud živ a ty jsi dosud živ, dám ti deset ran bičem, abych opravil zlou nauku, která se v tobě zahnízdila.”

Tak jej obrátil na novou víru.

Ale zlo bylo již spácháno.

Sanders znal domorodou duši lépe než kdokoliv jiný, a větší část příštího měsíce strávil každodenním proklínáním reverenda Kennethe McDolana. Doposud nebylo spácháno nic nenapravitelného, ale Sanders nepatřil k lidem, které možno překvapit v dřímotě. I do nejvzdálenějších končin malého království byli vysláni vyzvědači a Sanders vyčkával, co se vyvine.

Z počátku docházely dobré zprávy; vyzvědači vyprávěli o klidu, o obvyklé spořádanosti, ale později bylo hlášení méně uspokojivé. Země Akasavů je nešťastně položena, protože je to střed území, ideální poloha pro šíření všeho pošetilého, jak Sanders již dříve vystihl.

Vyzvědači posílali nebo přinášeli zprávy o tajných schůzkách, o poslech, kteří chodí od kmene ke kmeni, o poslech, kteří se v noční temnotě plíží z vesnice do vesnice, o podivných obřadech, prováděných v hlubinách lesů a o jiných vzrušujících věcech.

Potom přišlo vyvrcholení.

Tigili, král kmene N’Gombiů, činil přípravy k tajné cestě. Obětoval kozu a pojistil si předpovědi dobra; tři kouzelníci se slavnostně a tajně sešli a dali mu příznivou předpověď.

Jedné noci vydal se náčelník po řece se čtrnácti veslaři, bubeníkem, hlavním vůdcem a dvěma ženami, a příštího dne při západu slunce dospěl do země Akasavů. Tam jej uvítal náčelník Akasavů a zavedl jej do své chatrče.

“Bratře,” pravil náčelník Akasavů s jakousi vychloubavostí, “potáhl jsem si luk opičí kůží.”

Tigili vážně přikývl.

“Moje šípy jsou rychlé jako mráčky,” řekl v odpověď.

Tímto záhadným způsobem se bavili dobře hodinu a měli z toho velký užitek.

Ve stínu chatrče ležel polonahý muž, který pravděpodobně spal, měl hlavu opřenou o paži a nohy pohodlně složené.

Jeden z akasavských strážců jej zahlédl a pokusil se ho vzbudit špičkou kopí, ale muž se jen ospale pohnul a strážce, domnívaje se, že to bude muž z Tigiliova průvodu, nechal jej na pokoji.

Když král a náčelník dokončili rokování, vstal Tigili s podlahy chatrče, šel ke své kanoi, a náčelník Akasavů zůstal na břehu, dívaje se na plavidlo, které se dalo směrem, odkud připlulo.

Ospalec tiše vstal a zamířil jinou stezkou k řece. Právě, za vesnicí byl nucen přejít mýtinu, ozářenou měsícem, a tam jej kdosi okřikl.

Byl to akasavský bojovník a byl ozbrojen, takže ospalec se na jeho výzvu poslušně zastavil.

“Kdo jsi?”

“Jsem cizinec,” řekl muž.

Bojovník přistoupil blíže a podíval se mu do tváře.

“Jsi Sandiho vyzvědač,” pravil a muž se na něho vrhl.

Bojovník chtěl vykřiknout, ale ruka jako z ocele mu sevřela hrdlo. Strážce vydal tichý zvuk, jako když malá říčka zabublá, teče-li přes mělké dno, pokryté oblázky, nohy mu podklesly a shroutil se na zem.

Ospalec se nad ním sklonit, otřel nůž o nahé rámě mrtvého muže a pokračoval v cestě k řece. Pod keři našel přivázanou kanoi, uvolnil provaz domorodé výroby, kterým byla přivázána, a lodicí zamířil po proudu.

“A co o tom všem soudíš?” otázal se Sanders. Stál na široké verandě a před ním byl vyzvědač, štíhlý mladík v uniformě seržanta hausské policie.

“Pane, je to tajná společnost a uspořádá velké krveprolití,” řekl seržant.

Vládní komisař sklonil hlavu na prsa, ruce zkřížil na zádech a v zamyšlení přešel verandu.

Znal dobře ty tajné společností, třebas jeho území bylo od nich ušetřeno. Věděl, že rostou jako houby po dešti; objevují se z nicoty s hotovými obřady a úkony. Věděl, jaký mají vliv na liberském pobřeží; dobře znal “mlčenlivé” z Nigerie a setkal se s “bílými tvářemi” v Kassai. A nyní ta kletba stihla jeho úsek! To znamenalo válku, zničení dvacetileté práce - práce, pro kterou lidé umírali, a umírali radostně, věříce, že přinesli klid zemi. A znamenalo to také podkopání jeho moci.

Obrátil se na Abiba.

“Sedni na parník,” pravil, “rychle dopluj do země Ochoriů a vyřiď náčelníku Bosambovi, že k němu přijdu - rokování je skončeno.”

Věděl, že se na Bosamba může spolehnout, kdyby došlo k nejhoršímu.

Ve dnech očekávání poslal dlouhou zprávu administraci, která v klidu sídlila o sto mil dále na pobřeží. Měl pozemní telegrafní spojení, táhnoucí se podél mořského pobřeží, které bylo velikým požehnáním, bylo-li v pořádku. Naštěstí v této chvíli bylo v pořádku, ale byly doby, kdy toulavé tlupy slonů vytrhaly kůly a míle drátů zamotaly v beznadějnou spleť.

Odpověď na jeho zprávu došla rychle.

“Podnikněte všechno, čeho je třeba, abyste vyhladil společnost. Bude-li nutné, zatkněte Tigiliho. Podpoříme vás čtyřmi sty muži a dělovou lodicí. Byli bychom raději, kdybyste tu věc vyřešil bez zbytečného povyku.

ADMINISTRACE.”

Sanders se vydal na dlouhou procházku k moři, aby prozkoumal postavení a promyslil vyřešení. Jestliže se lid chystá k válce, pak se jistě všude a ve stejné době konají přípravy a osnují se všeobecná povstání. Zavrtěl hlavou. O čtyři sta mužů a jednu dělovou lodicí více nebo méně, to již nerozhoduje. Je naděje, že se jeden kmen vzbouří po druhém? Sanders by se mohl vypořádat s Akasavy; mohl by se postavit Isisiům a Akasavům; byl jist kmenem Ochoriů - to jej utěšovalo - ale ostatní? Znovu zavrtěl hlavou. Možná, že je zděděná lenost zadrží v klidu. Ale taková možnost byla přece jen proti jejich zvyku.

Pravděpodobně rázem došel k rozhodnutí, protože se náhle v chůzi zastavil a s hlavou skloněnou na prsa se hluboce zamyslil. Potom se obrátil a chvatně kráčel zpět k domovu.

Nevěděl jistě, který vlastně den je zvolen pro povstání. Jisté bylo jenom to, že Akasavové, N’Gombiové, Isisiové a Bolekiové se potají připravovali na dny zabíjení, když tu přišla veliká novina.

Sandi je mrtev.

Kanoe se převrhla na řece Isisi a prudký proud odnesl vládního komisaře; a třebas mužové prohledali břeh směrem nahoru i dolů, našli jenom velký a obrácený bílý klobouk, který odplouval, pomalu se otáčel, až konečně zmizel z dohledu.

Tak hlásil muž z kmene Akasavů; dověděl se o tom od hausského seržanta a ihned se ostře rozezvučelo lo-koli a vesničtí vůdcové přiběhli k rokování s hlavním náčelníkem Akasavů.

“Sandi je mrtev,” pravil náčelník slavnostně. “Byl naším otcem a naší matkou a na rukou nás nosil; my jsme ho milovali a činili jsme mu mnoho nepříjemných věcí, právě proto, že jsme ho milovali. Nyní však, když je mrtev a není tu nikdo, kdo by nám řekl “ano” nebo “ne”, nastal čas, o kterém jsem vám tajně povídal; vezměme tedy zbraně a vytáhněme nejdříve proti Božím mužům, kteří se modlí a očarovávají nás tím, že na nás stříkají vodu, a potom půjdeme proti náčelníku Ochoriů, který na nás uvalil mnohou hanbu.”

“Pane,” řekl drobný vůdce z rybářské vesnice, která leží nedaleko ochorijských hranic, “je to moudré? - náš pán Sandi kdysi řekl, že už nesmíme bojovat.”

“Náš pán Sandi je mrtev,” řekl nejvyšší náčelník moudře, “a protože je mrtev, nezajímá nás příliš, co kdysi řekl, a ostatně,” dodal, jako by jej cosi znenadání napadlo, “včera v noci jsem měl sen a viděl jsem Sandiho; stál uprostřed velikého ohně a řekl: ,Jdi a přines mi hlavu náčelníka Ochoriů’!”

Více času již zmařeno nebylo.

Oné noci mužové z dvaceti vesnic tančili tanec zabíjení, a veliký oheň Akasavů rudě plál na písčitém břehu a znepokojoval hroší rodinu, která žila nedaleko ve vysoké trávě.

Za ranního šera seřadil náčelník Akasavů šest set kopinníků a tři dvacítky kanoí a proslovil tuto řeč:

“Předně zabijeme misionáře, protože jsou bílí a nemají práva žít, když je Sandi mrtev; potom půjdeme proti Bosambovi, náčelníku Ochoriů. Když přišly deště v době, kdy kozy vrhaly kůzlata, přivedl s sebou ten, jenž je cizinec a není lidského původu, mnoho zlých lidí a zničil nám rybářské vesnice, a Sandi řekl, že nesmíme zabíjet. Nyní je Sandi mrtev, a jistě je v pekle, a není zde nikdo, kdo by potlačoval naši hrdost.”

Za záhybem řeky se zvolna objevila příď Zairy, která plula proti prudkému a zrádnému proudu. Je třeba poznamenat, že modrá vlajka na zádi lodi byla spuštěna do poloviny stožáru. Pravý význam toho Akasavům ušel. Malý parníček se opatrně blížil k písčitému břehu, pak bylo vystrčeno prkno a na něm se objevil mrštný, bíle oděný a velmi živý vládní komisař Sanders a mávl ebenovou hůlkou se stříbrným knoflíkem; na obou stranách lodního můstku se leskly dva kulomety a mířily na pobřeží.

Celý národ, ohromený strachem a zlou předtuchou, díval se na vylodění. Náčelník Akasavů stál poněkud v popředí svých pomalovaných bojovníků.

Na Sandersově tváři se objevil výraz nevinného překvapení.

“Náčelníku,” pravil, “prokazuješ mi velikou poctu tím, že jsi svolal všechny mladé muže, aby mě přišli uvítat. Raději bych je však viděl při práci v zahradách.”

Prošel podél řady válečně pomalovaných bojovníků a vykračoval bezstarostným krokem veliké osobnosti, která přehlíží čestnou stráž.

“Pozoruji,” řekl přes rameno náčelníkovi, který jako očarovaný nečekaným příchodem chodil za ním, “pozoruji, že každý muž má smrtonosné kopí a bojovný štít z vrbového proutí a mnozí mají meče N’Gombiů.”

“Máš pravdu, pane,” pravil náčelník vzpamatovav se z úleku. “Jdeme na lov slonů do Velikého lesa.”

“Někteří mají okolo krku náhrdelníky z drobných lidských kůstek - to přece není k lovu slonů.”

To řekl zamyšleně, tiše, když pokračoval v přehlídce, a náčelník byl ve velkých rozpacích.

“Zaslechli jsme,” koktal, “povídá se… přišel vyzvědač a řekl nám… že se Ochoriové připravují k válce, a my jsme se obávali…

“No,” pravil Sanders, jakoby k sobě, ale mluvě domorodým nářečím, “to je divné, neboť přicházím přímo z města Ochori a tam jsem viděl jenom muže, kteří melou obilí a pokojně chodí na lov; také jejich náčelník je nemocen - trpí horečkou.”

Potřásl hlavou v dobře předstíraném údivu.

“Pane,” pravil náčelník Akasavů, “snad nám muži lhali… něco takového se může stát…”

“To je pravda!” řekl Sanders vážně. “Toto je země lží; někteří říkají že jsem mrtev, a hle! již kolují zprávy, že v zemi neplatí žádný zákon a že muži mohou zabíjet a bojovat podle libosti.”

“Ať zemřu v té minutě,” pravil náčelník ctnostně, “ať se řeka promění v oheň a stráví můj nejvnitrnější žaludek, ať se každý strom promění v tygra a pohltí mě, jestliže jsem snil o válce.”

Sanders se v duchu ušklíbl.

“Šetři, dechu, lovče slonů,” pravil Sanders mírně, “neboť daleká je cesta do Velikého lesa a musíš projít mnoho bažin a přeplavat mnoho řek. Jsem věru rád, že jsem přišel včas, abych ti mohl přát šťastnou cestu.”

Zavládlo velmi výmluvné ticho, neboť lov slonů byl jenom náhodnou náčelníkovou výmluvou. Cesta do Velikého lesa a zpět trvá dva měsíce, jeden tam a druhý zpět a k tomu vede nejstrašnější pustinou a Akasavové nemají rádi dlouhé cesty vyjma plavby po řekách.

Náčelník přerušil mlčení.

“Pane, ke tvé poctě rádi odložíme cestu, neboť půjdeme-li, jak se shromáždíme k rokování?”

Sanders zavrtěl hlavou.

“Nikdo nemá zdržovat lovce,” pravil. “Jdi v pokoji, náčelníku, a ulov mnoho zubů.” Viděl, jak se v náčelníkových očích náhle zablesklo, ale pokračoval. “Pošlu s tebou hausského seržanta, který mi potom může vypovědět příběh o tvé chrabrosti” - světlo opět uhaslo - “neboť se určitě vyskytne mnoho lhářů, kteří budou říkat, že jsi nikdy nedošel do Velikého lesa, ale já pak vydám svědectví, abych je zahanbil.”

Náčelník ještě váhal a čekající řady naslouchaly, dychtivě se posunujíce vpřed, až se konečně přestaly podobat spořádanému vojsku a proměnily se v shluk lůzy.

“Pane,” pravil náčelník, “půjdeme zítra -”

“Jdeš dnes, můj milý,” pravil Sanders sníživ hlas, až konečně mluvil jen o něco hlasitěji nežli šeptem, “sice tvoji bojovníci vykročí pod jiným náčelníkem a ty se budeš houpat na stromě.”

“Pane, jdeme,” pravil muž tlumeně, “třebaže jsme velmi špatní chodci a máme velmi jemné nohy.”

Sanders si vzpomněl na lenost Akasavů a uvědomil si, že mu zaškubalo v tváři.

“S bolavýma nohama si můžeš odpočinout,” řekl významně, “ale s bolavými zády nemůžeš ani kráčet ani si odpočinout - Jdi!”

Příštího dne za svítání připlul kmen N’Gombiů ve dvaceti válečných kanoích, aby se přidal k akasavským přátelům, a zastihl ve vsi jenom ženy a starce; král Tigili se v leknutí nad tím odhalením klidně vzdal malé četě Haussů hned na břehu řeky.

“Co bude se mnou, pane?” otázal se král Tigili.

Sanders zamyšleně zahvízdl.

“Někde mám nařízení, které se tě týká,” řekl.

9 LES ĎÁBLŮ

Čtyři dny cesty za M’Sakidangou, je-li pravdivé hlášení domorodců, je prudká řeka, která se klikatí dolů ze země N’Gombiů. Popis domorodců praví, že tato řeka je splavná i v suchém období.

Misionáři v Bongindě zesměšňují toto hlášení a také Arbut, mladý představený stanice, vyslechl s jemným úsměvem v modrých očích Elebiovo hlášení o pohádkové zemi u pramenů oné řeky a dal laskavě najevo, že tomu nevěří.

“Jestliže je v těch místech uložena slonovina.” řekl v řeči domorodců, “nebo jsou-li tam zakopány poklady, řekni to Sandimu, neboť ta slonovina patří vládě. Ale ty, Elebi, upni srdce více k pokladům v nebi a na svou nehodnost zasloužit si místo v Jeho království, a nech slonovinu slonovinou.”

Sanders znal Elebiho jako domorodého evangelistu bouřlivého typu, hlučného, povídavého kazatele Páně; ve chvílích nadšení obrátil mnoho černochů na víru. Ale měl dny reakce, kdy se schoulil do své chatrče, uhnětené z bláta, a vlažně se díval na křesťanství.

To nové náboženství je robota. Nemůžete po nějaký čas pracovat do úpadu a potom mít od toho pokoj. Musíte stále a stále kráčet vpřed, stále se do únavy zapírat, nesmíte nikdy umdlít, nikdy se uchýlit od přímé cesty, nikdy konat to, co byste právě chtěli učinit.

“Náboženství je vězení,” bručel Elebi po své rozmluvě s Arburtem a pokrčil širokými, černými rameny.

Elebi měl ve zvyku zaměnit ve své chatrči evropský oblek za bederní plachetku a pokrývku, neboť byl divoch - divoch, který se sice dovedl přizpůsobit, ale který přece jenom zůstal barbarem. Jednou při kázání na Ďáblí řece se přivedl do takové míry nadšení, že srazil posměváčka a zlomil mu ruku, takže Sanders jej dal zmrskat a potrestal jej pokutou tisíci prutů. Potom byl Elebi v určitých anglických misionářských kruzích považován za křesťanského mučedníka, protože skvěle zalhal a trest vylíčil jako surové pronásledování.

Ale slonovina byla zakopána tři dny cesty za Tajemnou řekou a Elebi o tom dnem i nocí snil ve své chatrči nad doutnajícím polenem. Tři dny cesty za řekou, kolem volného místa, kde byly dva hroby, byl kraj, o němž se tvrdilo, že je pln ďáblů, a Elebi se při této myšlence zachvěl; protože však byl misionářem a nevysvěceným hlasatelem víry a k tomu ještě hrdým majitelem výtisku Epištol k Římanům (pracně přeložených do řeči domorodců) mohl se jen máločeho obávat. Měl větší strach z jistého Bílého ďábla ve vzdáleném sídle vlády, který se po období dešťů vypraví na úřední obhlídku úseku.

Všichni se domnívali, že Elebi má podle zvyků bílých mužů jednu ženu, ale děvče, vstoupivší do chatrče s rybou na misce, ze které se kouřilo, nebyla žena, kterou misionáři znali jako jeho manželku.

“Sikini,” pravil, “vydám se na cestu kanoí.”

“V posvátné službě?” otázala se Sikini, která se dostala pod vliv muže v jeho povznesenějším období.

“Praskání ohně je jako ženský jazyk,” pravil Elebi. “Snadněji udržíš pokličku na hrnci s vařící vodou než tajemství v ženině srdci.”

Elebi měl přísloví z okolí řeky v malíčku a děvče se zasmálo, protože byla oblíbenou manželkou a věděla, že se časem o všem doví.

“Sikini,” pravil muž náhle, “víš, že jsem si tě ponechal, když Ubírač krve chtěl, abych tě zapudil.”

(Arburt měl mikroskop a večery trávil zkoumáním krve svého stáda, hledaje příznaky trynosomiasidy.)

“Ty víš, že jsem kvůli tobě lhal tomu, jenž je mým otcem a ochráncem, řka: ,V mém domě bude jenom jedna žena, a to je Tombolo, žena z pobřeží’.”

Mladá žena se na něho netečně podívala a přisvědčila.

“Tedy ti řeknu, že jdu tři dny cesty za Tajemnou řeku a že nechám kanoe na místě, kde jsou dva hroby.”

“Co hledáš?” otázala se.

“V té končině je mnoho zubů,” pravil, “mnoho slonoviny, kterou lidé přinesli ze vzdálené země a ukryli ji, obávajíce se Lamače kamenů. Vrátím se bohat a koupím si mnoho žen, které ti budou posluhovat a sloužit, a potom již nebudu křesťanem, ale budu se klanět červené modle, jako činil můj otec a jeho otec.”

“Jdi!” pravila zamyšleně přikyvujíc.

Řekl jí mnoho věcí, které neodhalil Arburtovi - o tom, jak se tam ta slonovina dostala, o lidu, který ji hlídal, o prostředcích, kterými by si ji chtěl zajistit.

Příštího jitra, ještě než zaznělo misionářské lo-koli, odplížil se pryč v kanoi. Arburt vzdychl, když zvěděl tu novinu, a nazval jej nespolehlivým chlapíkem - Arburt byl přece jenom lidský. Sanders, jenž byl sice také lidský, poslal rychlé posly, aby zatkli Elebiho, neboť není dobře, když se domorodci na honbě za pokladem potloukají cizími končinami, protože takový výlet znamená válku a válka znamená, alespoň pro Sanderse, důstojné úřední dopisování, což z hloubi duše nenáviděl.

Kdo by chtěl sledovat Elebiho, musí mu v patách veslovat až do Okau, kde se Barina setkává s Lapoi, pak se musí dát vodní cestou vlevo a přes mlčenlivé jezírko Bílého Ďábla, musí sledovat vinoucí se řeku, až se dostane na rejdiště slonů. Tam je les zničen hrou Velikých; pobřeží je poházeno kmeny stromů, vyrvanými a nedbale pohozenými hrajícími si slony. Na zemi není ani trávy ani křoví; je to ploché bahnisko se stopami sloních kročejů.

Elebi přitáhl kanoi ke břehu, opatrně vytáhl hrnec na vaření, naplněný řeřavými uhlíky, vysypal je a navršil na ně čerstvé větévky a třísky uschlého dříví. Pak si vystrojil hostinu a ulehl.

Toulavý panther se v noci přiblížil, větřil a vyl, a Elebi vstal a doplnil oheň. Ráno začal hledat potok, který vedl k Tajemné řece, a našel jej mezi vysokým rákosím.

Elebi měl mnoho přátel v zemi N’Gombiů. Shromáždili se ve vesnici Tambango - k neskonalým rozpakům náčelníka té vesnice - protože Elebiovi přátelé vztáhli ruku po všem, čeho se jim zachtělo, tím spíše, že převyšovali počet vesničanů, byli totiž tři na jednoho. O’Sako, jeden z těch Elebiových přátel, nahnal náčelníkovi převeliký strach; řekl málo a zato si majestátně vykračoval nečistými ulicemi Tambanga a v ohbí levé paže držel lesklý ohnutý nůž. O’Sako byl štíhlý a hezký. Obnažená ramena se mu leskla a na svalnatých pažích neměl ozdoby. Husté vlasy měl tak namazané jílem, že se až podobaly účesu evropské ženy, a tělo měl pomazané ingolovým prachem.

Jenom jednou ráčil oslovit svého hostitele; řekl:

“Než přijde Elebi, pán, najdeš mi tři mladé muže, a ti nás zavedou na území Tajemné řeky.”

“Ale, pane,” omlouval se náčelník, “nikdo nemůže jít k Tajemné řece, protože tam jsou ďáblové.”

“Tři muže,” pravil O’Sako tiše, “tři muže rychlých nohou, bystrých očí, jako jsou N’Gombiové, a mlčenlivých úst jako mrtvý.”

“- ďáblové,” opakoval náčelník chabě, ale O’Sako se díval vpřed a rozkročil se.

Když slunce zuřivě pálilo na svět v posledním úsilí před skonáním a široká řeka se proměnila v tok ohně a dlouhé stíny se rozprostřely po mýtinách, došel Elebi do vesnice. Přišel nečekán od jihu a nenesl zjevné známky svého dočasného pobytu v táboře civilisace. Byl nahý vyjma bederní plachetky a pantheří kůže, přehozené přes rameno.

Na konci vesnice byl sněmovní dům, sešlá, došky krytá chatrč, vystavěná na mírném návrší, a tam Elebi, pán, svolal své hejtmany a vesnického náčelníka. Promluvil:

“Calacala,” začal, což znamená ,za dávných dob’, a je to slavnostní zahájení řečí - “před příchodem bílého muže a v dobách, kdy Arabové přicházívali ze severních končin, aby kradli ženy a slonovinu, zakopali lidé od Tajemné řeky své “poklady” na Ďáblím místě. Ženy však nemohli zakopat, a proto o ně přišli. Nyní jsou všichni obyvatelé Tajemné řeky mrtvi. Arabové zabili jedny, Bula Matadi zabil druhé, ale většinu jich sklála nemoc. Tam, kde stávaly vesnice, vyrostla vysoká tráva a v bývalých zahradách štěbetají snovači. Já však vím o onom místě, protože jsem měl vidění a hlas mi řekl -”

Ostatní řeč byla s evropského hlediska pouhým rouháním. Elebi mluvil velmi hbitě, protože byl vycvičen v kázání a snadno se vyjadřoval.

Když skončil, promluvil náčelník vesnice Tambangu. Byla to vážná řeč o ďáblech. Nikdo ani trochu nepochyboval o tom, že v lese, kde je poklad, je skutečně silná pevnost ďáblů. Někteří prý mají ošklivé obličeje a jsou velcí jako gumovníky - jsou vlastně vyšší, protože užívají celých stromů jako holí; jiní jsou prý malí, tak malí, že cestují na křídlech včel, nicméně jsou velmi silnými, velmi strašnými a velmi vydatnými strážci zakopaných pokladů. Jejich hlavní úlohou je zavést pocestného na nepravou cestu: muži vešli do lesa na lov nebo pro kopálovou pryskyřici nebo gumu, a nikdy se nevrátili, protože do lesa vede tisíc cest, ale žádná cesta nevede z lesa.

Elebi vážně naslouchal.

“Jsou tam skutečně ďáblové,” pravil, “a k nim počítám i Starého ďábla, jenž, je nepřítelem Boha. Mnoho jsem se zaměstnával vyháněním ďáblů - v posvátné hodnosti služebníka Slova. O těch malých ďáblech nic nevím, ale nepochybuji, že žijí. Proto si myslím, že by bylo nejlepší, kdybychom obětovali modlitbu.”

Podle jeho rady shromáždění pokleklo před všemi vesničany a Elebi se po způsobu bílých lidí velmi vážně pomodlil, aby Moc temnoty nenabyla vrchu, ale aby Veliké dílo vítězně pokračovalo.

Potom, aby to bylo docela jisté, shromáždění obětovalo dvě slepice před nízkým bete, které stálo před náčelníkovou chatrčí, a bláznivý kouzelník pomazal Elebiho lidským sádlem.

“Půjdeme přes zem Ochoriů,” pravil Elebi, který byl dobrým stratégem. “Ochoriové nám dají potraviny a vůdce, protože jsou velmi zbabělí a bázliví.”

Rozloučil se se starým náčelníkem a pokračoval v cestě; O’Sako a jeho bojovníci šli s ním. Tak uplynuly dva dny. Hodinu cesty před městem Ochori svolal poradu.

“Protože znám svět,” řekl, “znám také Ochorie, kteří jsou otroky; uzříte, jak mi jejich náčelník obejme nohy, neboť je slušno, aby muž jako já, jenž zná zvyky bílých mužů a jejich kouzla, byl přijat s poctou; vyšleme napřed posla, že přichází Elebi, pán, a vyzveme Bosamba, náčelníka Ochoriů, aby před naším příchodem zabil mnoho koz.”

“To je dobrá řeč,” řekl O’Sako, jeho důstojník, a posel byl vypraven.

Elebi a jeho karavana šli pomalu za ním.

Říká se, že Elebiův vzkaz došel Bosamba, náčelníka Ochoriů, když byl právě ve sklíčené náladě, jakou trpívají neposední lidé, kterým se zdá, že život plyne příliš hladce.

Bosambo měl ve zvyku - nad čímž se jeho lid ve zbožné úctě pozastavoval - přemýšlet nahlas a anglicky ve všech kritických okamžicích, nebo při každé příležitostí, kdy nebylo záhodno, aby se jeho myšlenky roznesly.

Seděl přede dveřmi své chatrče, kouřil krátkou, dřevěnou dýmku a tiše naslouchal, zatímco posel popisoval blížícího se návštěvníka a ohromnou poctu, která má být jeho návštěvou prokázána Ochoriům.

Na zakončení chvalozpěvu řekl Bosambo:

“Zatracený černoch!”

Posel byl překvapen podivnou řečí.

“Náčelníku,” pravil, “můj pán je veliký a zná zvyky bílých mužů.”

“Já také ledacos vím o bílých mužích,” řekl Bosambo klidně poříčním nářečím, “protože mám mnoho přátel, mezi nimiž je Sandi, který se oženil se sestrou ženy mého bratra a je mým příbuzným. Také,” pravil Bosambo odvážně, “potřásl jsem si rukou s Velikým bílým králem, který sídlí za velkou vodou a který mi dal mnoho darů.”

S touto povídačkou se posel vrátil k pomalu postupující karavaně a Elebi byl vzrušen a trochu postrašen.

“To je podivné,” řekl, “ještě nikdo neviděl ochorijského náčelníka, který by nebyl pokorný jako psí syn - podívejme se tedy na Bosamba. Řekl jsi mu, aby mě přišel uvítat?”

“Ne,” pravil posel upřímně, “byl tak vznešený a tak povýšený, protože Sandi se oženil se sestrou ženy jeho bratra, a tak hrdý, že jsem se neodvážil zmínit se mu o tom.”

Na kraji vesnice Ochori je místo, kde bylo kdysi na Sandersovu radu vztyčeno výstražné znamení; tam se Elebi setkal s čekajícím náčelníkem, a to mu polichotilo. Pak bylo v malém sněmovním domku konáno vážné rokování a tam Elebi řekl, kolik bylo nezbytno, a Bosambo uvěřil, kolik chtěl.

“A co si přeješ ode mne a od mého lidu?” otázal se Bosambo konečně.

“Veliký náčelníku,” řekl Elebi, “jdu na dlouhou cestu jsa posílen duchem, o kterém ty nic nevíš, protože on je zvláštním tajemstvím bílých mužů.”

“Není tajemství, jehož bych neznal,” pravil Bosambo pyšně, “a mluvíš-li o duchu, povím ti o některých svatých a také o Svaté Panně, která je svrchovaně uctívána bílými muži.”

“Mluvíš-li o svatém Pavlu -” začal Elebi poněkud bezradně.

“Znám nejen Pavla, ale i Petra, Jana, Lukáše, Matouše, Antonína a Tomáše,” odříkal Bosambo rychle. Nebýval nadarmo žákem katolické misie. Elebi byl ohromen.

“Tyto kouzelné věci teď necháme stranou,” řekl Elebi moudře. “Vidím, že jsi učený muž. Nyní jdu hledat báječné poklady. Všechno, co jsem ti prve řekl, je lež. Promluvme si jako bratří. Jdu do lesa Ďáblů, kam již po dlouhá léta člověk nevkročil. Prosím tě tedy, abys mi dal potraviny a deset mužů jako nosiče.”

“Potraviny můžeš dostat, ne však muže,” řekl Bosambo, “protože jsem slíbil Sandimu, který je, jak víš, manželem sestry ženy mého bratra, že ani jeden muž neopustí tuto krajinu.”

S tím se Elebi musil spokojit, protože nový duch sestoupil do Ochoriů, od té doby, kdy je viděl naposled, a v plachých očích bývalých otroků svítila znepokojující nedůvěra. Kromě toho se zdálo, že jsou i dobře ozbrojeni.

Ráno se výprava vydala na cestu a Bosambo, který se vždycky pojistil proti nebezpečí, díval se, když se měli k odchodu. Zpozoroval, že částí výzbroje malé karavany jsou dva veliké koše, naplněné až po okraj úzkými proužky červené látky.

“To je moje kouzlo,” pravil Elebi, tajemně, když se ho Bosambo zeptal, “slušelo by se, abys znal jeho moc.”

Bosambo mu velmi drze zívl do tváře.

Den cesty za sídelní vesnicí Ochori dospěla výprava k prvním rozptýleným předvojům Velikého lesa. Houští gumovníků chránilo vstup do pralesa, a tady konečně bylo odhaleno kouzlo červených proužků z Elebiova košíků.

Každých sto yardů se karavana zastavila a Elebi přivázal proužek na větev stromu.

“Tímto způsobem,” sdělil svému důstojníkovi, “se nemusíme bát ďáblů, protože i kdybychom nenašli slonovinu, najdeme alespoň cestu zpátky.”

(Takový pokus byl učiněn misionáři při cestách po území mezi Bongindou a Velikou řekou, ovšem, v té krajině ďáblové nebyli.)

Za dva dny přišli ke dvěma hrobům. Na tom místě asi bývala vesnice, protože tam bujně rostly isisijské palmy, a když členové výpravy rozhrnuli trávu, přišli na trouchnivějící střechy. Také v kokosových palmách poletovaly miliony snovačů a opodál byl zpustlý banánový lesík.

Elebi zjistil, že hroby jsou pokryté rozbitými hrnci, a byl spokojen.

V lese, hodinu cesty za mrtvou vesnicí, přišli na starce tak vetchého, že byste jej byli mohli svázat do uzlíčku.

“Kam jdou mladí a silní mužové?” mumlal dětinsky. “Do lesa drobných ďáblů? Kdo je dovede zpět k ženám? Nikdo, protože ďáblové je zmatou, zavřou staré cesty a otevřou nové. Och, ko ko!”

Uboze potahoval.

“Otče,” pravil Elebi a v ruce mával proužky červeného flanelu, “toto je kouzlo bílého muže; vrátíme se zpět cestou, kterou jsme přišli.”

Po těch slovech propukl stařec v šílené proklínání a svolával na ně tisíce smrtí a Elebiovi průvodci se schoulili v ohromném strachu.

“Žil jsi příliš dlouho,” řekl Elebi mírně a kopím proklál mužovo hrdlo.

Po dvoudenní cestě po zabití starce našli slonovinu. Byla zakopaná pod hromadou, která zarostla bujným rostlinstvem a podle evropských výpočtů měla cenu 50 000 liber.

“Půjdeme zpět a najdeme nosiče,” řekl Elebi, “ale vezmeme s sebou tolik zubů, kolik uneseme.”

Za dvě hodiny se vydala výprava na zpáteční cestu po stezce, která byla každé půl míle označená proužkem šarlatového flanelu, visícím na větévce.

Bylo tam mnoho cest, kterými by se byli mohli brát, a některé vypadaly, jako by byly upraveny lidskou rukou, a Elebi byl rád, že si tak bezpečně označil zpáteční cestu.

Osm hodin šla karavana rychlým krokem, nalézajíc bez obtíží směr; potom se zastavila, aby přenocovala.

V noci Elebiho probudil muž, který vykřikl, vyskočil a rozhrabal oheň, aby vzplál.

“Bratr Olamba z Kinsassy má nemoc, mongo,” pravil ustrašený hlas a Elebi svolal poradu.

“Je mnoho způsobů, jak bílí muži jednají s nemocí,” řekl moudře. “Dávají nějaké prášky a píchají jehlou do paže, ale je zbytečno dávat léky, když je to šílenství - to jsem slyšel od otců na misionářské stanici, protože šílenství přichází jenom tehdy, když je smrt blízko.”

“Včera večer mu bylo dobře,” pravil tlumený hlas. “V tomto lese je mnoho ďáblů - zeptejme se ho, co viděl?”

Zašla tedy deputace ke křičícímu a svíjejícímu se muži, který ležel stažen a svázán na zemi, a promluvila na něho. Měli jakési těžkosti s navázáním řeči, protože muž ustavičně brebtal, žvatlal, smál se a křičel.

“A ďáblové -?” začal konečně Elebi.

“Ďáblové,” křičel šílenec, “funí! Viděl jsem šest ďáblů s ohněm v ústech - smrt tobě, Elebi! Pse…”

Řekl ještě jiné věci, které však nebyly dosti srozumitelné.

“Kdyby tu byla voda,” uvažoval Elebi, “mohli bychom jej utopit; protože však je tu jenom země a les, doneste jej opodál tábora a já jej umlčím.”

Odnesli tedy blázna pryč - osm silných mužů se s ním potácelo lesem - a vrátili se, zanechavše Elebiho s nemocným. Křik náhle utichl a Elebi se vrátil, otíraje si ruce o levhartí kůži.

“Pojďme spát,” pravil Elebi a ulehl.

Ráno byla výprava na cestě již před úsvitem.

Nekráčeli ještě ani míli od místa, kde přes noc tábořili, a zastavili se.

“Pane, tady už není znamení,” hlásil vůdce a Elebi ho nazval bláznem a šel se sám přesvědčit.

Ale po červeném flanelu nebylo nikde ani památky. Šli dále ještě jednu míli, ale bez výsledku.

“Dali jsme se nepravou cestou; vraťme se,” řekl Elebi a výprava vykročila k tábořišti, které před nedávnem opustila. Ten den byl promarněn hledáním cesty na tři míle každým směrem, ale nikde nebylo přívětivého plápolu, který by jim ukázal zpáteční cestu.

“Všichni jsme N’Gombiové,” řekl Elebi. “Půjdeme tedy zítra tak, aby nám slunce svítilo do zad; národ N’Gombiů neví, co jsou lesní hrůzy - ale nerozumím, proč kouzlo bílého muže selhalo.”

“Ďáblové!” mumlal Elebiův důstojník zarputile.

Elebi si ho zamyšleně prohlédl.

“Ďáblové si někdy žádají obětí,” řekl významně. “Moudrá koza nemečí, když se kněz blíží ke stádu.”

Ráno byl učiněn veliký objev. Na okraji tábořiště našli pomačkaný kousek flanelu. Ležel docela uprostřed cesty a Ebeli zařval radostí.

Znova karavana vykročila. O míli dále zahlédl Elebi zase červený proužek a o půl míle dále zase jiný, po míli cesty další.

Přece však proužky nebyly tam, kam je dal. a na všech bylo patrno, že s nimi někdo hrubě zacházel, čemuž se kazatel velice podivil. Někdy drobné cáry docela chyběly, ale pátrající hlouček na ně přece v určité vzdálenosti přišel, a pak se pokračovalo v pochodu.

Chvíli před západem slunce se Elebi náhle zastavil a zamyslil. Před ním ležel jeho vlastní dlouhý stín - slunce bylo za ním, ačkoliv mělo být před ním.

“Jdeme nesprávným směrem,” řekl a muži odhodili náklad a zadívali se na něho.

“Není pochyby,” řekl Elebi za chvíli, “že toto je dílo ďáblů - pomodleme se.”

Dvacet minut se vážně a nahlas modlil, a než dokončil, nastala tma.

Té noci se utábořili na místě, kde byl nalezen poslední červený ukazatel, a ráno se vrátili cestou, po které přišli. Zásob měli dosti, ale nemohli nalézt vodu, a v tom tkvělo nebezpečí. Neušli ani míli a červené hadříky zmizely nadobro a karavana počala v kruhu bezradně bloudit.

“Tady zřejmě nepomůže modlitba, ale oběť,” usoudil Elebi a jeden z vůdců byl zabit.

O tři noci později doplížil se O’Sako tajně k místu, kde Elebi spal, a vyřídil hádku, která toho dne propukla o tom, kdo má velet výpravě.

“Pane,” pravil Bosambo z Monrovie, “učinil jsem všechno, co jsi mi přikázal učinit;”

Sanders seděl před náčelnickou chatrčí ve svém polním křesle a přikývl.

“Když přišel tvůj rozkaz, abych našel Elebiho - který je nepřítelem vlády a neposlouchá tvého slova - vzal jsem padesát mladých mužů a šel jsem po jeho stopě. Z počátku cesta byla snadná, protože Elebi navázal kousky látky na stromy, které jej měly vést na zpáteční cestě, ale později to bylo obtížné, protože N’Kema žijí v lese -”

“Opice?”

Sanders vytáhl obočí.

“Opice, pane,” přikývl Bosambo hlavou, “malé, černé opice, které milují živé barvy - seskočily se stromů a strhaly hadříky a vzaly si je do svých domovů, jak má opičí národ ve zvyku. Tak se ztratil Elebi a jeho muži; já však znám cesty v onom lese a našel jsem jeho kostí.”

“A co víc jsi našel?” otázal se Sanders.

“Nic, pane,” řekl Bosambo, dívaje se mu přímo do očí.

“To je pravděpodobně lež,” řekl Sanders.

Bosambo si vzpomněl na slonovinu, zakopanou pod podlahou chatrče, a neodporoval mu.

10 M’LINONINY LÁSKY

Miluje-li muž ženu, ať mrtvou nebo živou, těší-li se vroucí a milou vzpomínkou, nebo velmi radostnou skutečností, získá si snadno přezvisko “nepřítel žen”, což je obvyklým označením, které dává neuvážlivý člověk každému muži, který činí v láskách rozdíl a který o svých vášních nemluví. Sanderse líčili jako nepřítele žen ti, kdo ho tak málo znali, že nemohli analysovat jeho povahu; avšak Sanders nebyl nepřítel žen v pravém smyslu slova, protože necítil k ženám nenávist.

Jakýsi mladík - jmenoval se Ludley - byl na stanici v sídelní vesnici Isisi jako zástupce vládního komisaře po tři měsíce, načež Sanders pro něho poslal.

“Myslím, že byste se měl vrátit domů,” pravil Sanders.

Mladík udiveně vykulil oči.

“Proč?” řekl.

Sanders neodpověděl, ale otevřenými dveřmi se zadíval na vzdálenou vesnici.

“Proč?” otázal se mladík znovu.

“Cosi jsem zaslechl,” pravil Sanders úsečně - byl poněkud v rozpacích, ale nedal to najevo.

“Co jste zaslechl?”

Sanders se netrpělivě pohnul na židli.

“Ach, něco,” řekl neurčitě a dodal: “Půjdete domů a oženíte se s onou hezkou dívkou, o které jste horoval, když jste sem přišel.”

Opálený obličej mladého Ludleye zrudl.

“Podívejte se, komisaři,” pravil zpola hněvivě, zpola omlouvavě, “vy si přece takových věcí nevšímáte… Vždyť víte, že to se dělá v černošských zemích - ach, k čertu! vy přece nebudete jednat jako censor a všímat si mé morálky?”

“Vaše morálka mi nedělá starosti,” řekl pravdivě. “Vy si buďte třeba nejzhýralejším chlapíkem na světě - což, přiznávám, nejste - a nebudu se pokoušet vás napravit. Ale morálka mých lidojedů mi dělá starosti. Jděte domů, synáčku, ožeňte se, crescit sub pondere virtus. Pokud se týká věcí, které se dělávají v černých krajích, ty se nedělají v naší černé zemi - uličnické kousky toho druhu jsou dosti dobré pro belgické Kongo nebo pro zem Togo, ale nehodí se pro tento proužek divoké země.”

Ludley odplul do Anglie.

Nikomu neřekl pravou příčinu, proč se vrátil domů, protože by to nebylo pěkně vypadalo. Ludley byl docela slušný hoch, jako bývají hoši jeho typu, a o Sandersovi neřekl nic horšího, než že je nepřítelem žen.

Výjev, k němuž došlo po jeho odjezdu, dokazuje, jak se v postupu myšlenek málo liší bílá mysl od černé. Když tedy Sanders spatřil svého zástupce, že je bezpečně na parníku, který mířil k domovu, vypravil se po řece do Isisi a tam promluvil se ženou, které říkali M’Lino.

Průměrná černošská žena má ošklivou tvář, ale krásnou postavu, avšak M’Lino nebyla obyčejnou ženou, jak se později dovíte. Isisijský lid, který nosí v hlavě podivné rodinné zprávy, přecházející s otce na syna, praví, že M’Lino pochází z arabské rodiny, a jestliže něžný tvar nosu a zjemnělá ústa mohou skutečně něco dokázat, pak tedy dokazují, že M’Lino není ryze bantuského původu.

Když si Sanders pro ni poslal, přišla hbitá, podezřívavá a velmi bdělá.

Než mohl promluvit, otázala se ho:

“Pane, kde je Lijindžii?” Domorodcům se nikdy nepodařilo vyslovit správně Ludleyovo jméno.

“Lijindžii pluje přes černou vodu,” řekl Sanders mírně, “pluje ke svým lidem.”

“Ty jsi ho poslal pryč, pane,” pravila rychle a Sanders neodpověděl.

“Pane,” pokračovala a Sanders se podivil hořkosti jejího hlasu, “říká se, že nenávidíš ženy.”

“Pak byla řečena lež,” řekl Sanders. “Nelze říci, že nenávidím ženy, naopak velice je ctím, protože sestupují až do hloubi pekel, když plodí děti; také si jich vážím, protože jsou jinak statečné a velmi věrné.”

Neodpověděla. Hlava jí klesala, až jí brada spočinula, na nahé, hnědé hrudi, ale dívala se na něho zpod řas a oči se jí naplnily podivným leskem. Cosi jako zmatek hnulo Sandersovým srdcem - chybil snad? Proklínal Ludleye a vydechl vroucí, třebas zlomyslnou modlitbu, aby se s ním parník potopil. Ale její slova ho uklidnila.

“Způsobila jsem, že si mne Lijindžii zamiloval,” pravila, “třebas on byl velikým pánem a já byla otrokyní; také bych byla sestoupila až do pekel, protože jsem doufala, že mu jednou zplodím děti, ale nyní se to nikdy nestane.”

“A díky Bohu za to,” řekl si Sanders pro sebe.

Byl by jí rád řekl slovíčko útěchy, ale M’Lino se prudce otočila a odešla. Sanders se podíval za půvabnou postavou, která se vzdalovala nepravidelně se roztahující ulicí, a vrátil se na svůj parník.

Byl již deset mil doleji na řece, když si teprve vzpomněl, že pokárání, které pro mladou ženu chystal, zůstalo nevyřízeno.

“To je velmi podivné,” řekl si Sanders poněkud mrzutě, “asi ztrácím paměť.”

Za tři měsíce přišel z Anglie mladý Penson, aby zaujal Ludleyovo místo. Byl to mladík svěží tváře, a což bylo ještě důležitější, byl již dvě léta na zkušené v Sierra Leoně.

“Máte jít do Isisi,” řekl mu Sanders, “a jsem nucen vám říci, že se musíte mít velice na pozoru.”

“Co se děje?” otázal se mladík dychtivě. “Černoši se bouří?”

“Pokud vím,” řekl Sanders, “nebouří se - ne před krveprolitím, ale před láskou se musíte chránit.”

A pověděl mu příběh o M’Lino, i když to nebyla povídačka, které by byla britská administrace uvěřila.

“Můžete mi důvěřovat,” řekl mladý Penson, když Sanders skončil.

“Vám úplně důvěřuji,” pravil Sanders, “ale nedůvěřuji té ženě - čas od času se ohlaste; jestliže o ni nebudete psát, pojmu podezření a vypravím se za vámi ve velmi nemilostivé náladě.”

“Důvěřujte mi,” řeld mladý Penson ještě jednou, protože byl ve věku, kdy je muž sám s sebou jist.

Pozoruhodné je, že od chvíle, kdy odešel na své nové působiště, až do chvíle, kdy se o několik měsíců později v nemilosti vrátil do sídla vlády, nenapsal ani slova o vzpřímené, štíhlé dívce s krásnýma očima. Posílal jiné zprávy, úřední hlášení, stručná a věcná, ale nikde zmínky o M’Lino, a Sanders dostal strach.

Začaly přeskakovat podivné povídačky o lidech, kteří byli nespravedlivě trestáni, o divokém výprasku, přikázaném komisařovým zástupcem, a Sanders sedl na parník a vyplul po řece hec dum.

Přistál nedaleko před osadou a kráčel po břehu řeky. Nebyla to pohodlná cesta, protože krajina je jedinou spletí rostlinstva. Potom přišel na africkou idylu - mladý muž seděl a hrál na rozskřípané housle pro radost M’Lino, která ležela v trávě a oběma rukama si podpírala bradu.

“Ve jménu tisíce ďáblů,” pravil Sanders hněvivě a chlapec vstal s poraženého stromu, na němž seděl, a zadíval se na představeného klidně a bez zřejmých rozpaků. Sanders pohleděl dolů na ženu a přikázal:

“Jdi do vesnice, ženo,” pravil tiše, protože měl vztek.

“A nyní, vy vzácná odrůdo bílého muže,” pravil, když dívka odešla - pomalu a neochotně - “co se to povídá o zmrskání O’Saka?”

Mladík vytáhl z kapsy dýmku a chladně si ji zapálil.

“Tloukl M’Lino,” pravil hlasem člověka, který se plně ospravedlňuje.

“Z toho soudím, že O’Sako je nešťastným manželem okouzlující černošské lady, kterou jste právě nyní bavil, když jsem přišel?”

“Nebuďte drsný,” zavrčel mladík. “Vím, že je černoška a to všechno ostatní, ale naši doma si zvyknou na barvu -”

“Jděte na palubu parníku,” řekl Sanders klidně. “Považujte se za vězně.”

Sanders ho dopravil do sídla vlády, aniž se zdržoval vyšetřováním O’Sakova výprasku, a o M’Lině se zmínil, teprve když byl opět v sídle vlády.

“Chápete, že je nutno, abych vás poslal domů,” řekl Sanders.

“Myslil jsem si, že to učiníte,” řekl mladík tiše. Cestou po řece ztratil všechno sebevědomí a vypadal velmi sklíčeně.

“Jistě jsem se zbláznil,” přiznal den před příjezdem poštovního parníku, který byl na cestě do Evropy. “Miloval jsem ji od první chvíle - Pane Bože, jaký jsem to osel!”

“To jste,” souhlasil Sanders a s lehkým srdcem jej doprovodil na loď.

“Už nechci zástupce pro Isisi,” psal Sanders administraci kysele. “Shledávám, že je tu tolik práce, že si nemohu připravovat ještě nadbytečnou radost a vystupovat jako gardedáma britských důstojníků.”

Podnikl zvláštní cestu do Isisi, aby věci napravil, a M’Lino přišla k němu nepozvána.

“Pane, i on odešel?” otázala se.

“Až tě budu potřebovat, M’Lino,” pravil Sanders, “pošlu si pro tebe.”

“Milovala jsem ho,” pravila s větším citem, než by byl Sanders čekal, že domorodá žena dá najevo.

“Ty se snadno zamiluješ,” řekl Sanders.

Přikývla.

“Tak je tomu u některých žen,” pravila. “Když miluji, miluji ohromnou silou; když nenávidím, nenávidím navždy, navždy - nenávidím tě, pane!”

Řekla to velmi prostě.

“Kdybys byla mužem,” pravil rozhněvaný vládní komisař, “dal bych tě svázat a zmrskat!”

“Ffffff!” řekla dívka opovržlivě a odešla od překvapeného Sanderse.

Abyste mohli ocenit toto postavení, musíte si uvědomit, že Sanders byl vladařem celého úseku, že měl právo nad životem a smrtí a že se ho žádný člověk neodvážil vyptávat nebo neposlechnout. Kdyby M’Lino byla bývala mužem, byla by, jak Sanders řekl, vytrpěla trest pro neuposlechnutí - ale byla ženou a neobyčejně obdařenou ženou, která si byla jista všemi svými silami.

Po tři dny, co byl v Isisi, ji nespatřil ani (a to byla prapodivná okolnost) o ní nepohovořil s náčelníkem. Dověděl se, že se stala oblíbenou ženou O’Sakovou, že měla mnoho milenců a opovrhovala svým manželem, ale jinak se po ní neptal. Jednou viděl, že k němu přichází, a sešel s cesty, aby se jí vyhnul. Bylo to strašně zbabělé, věděl to, ale bál se, že by neměl tolik síly, aby odolal nápadu ztrestat ji.

Jednou po této návštěvě Sanders plul zvolna po proudu; sám byl u kormidla a pátral po písčitém břehu zrádné řeky. Hlavu měl plnou záhadné M’Lino, když tu se náhle z křoví, které vroubí řeku Isisi, ozvalo “bum!” a vzduch se naplnil létajícími kulkami. Jedna dopadla na kajutu a na kousky roztříštila okenní tabuli; mnohé zapadly do řeky a jedna minula hlavu seržanta Abiba a shodila mu fez.

Sanders zamířil k pobřeží; byl zvědav, co přimělo útočníka, který by se byl málem stal vrahem, aby vypálil hákovnici tímto směrem, a Abibu, prostovlasý, vykročil vztekle vpřed a strhl plachtovinovou pokrývku s malého lesklého kulometu.

Potom čtyři hausští vojáci skočili do vody a brodili se na břeh, držíce nad hlavami v jedné ruce pušku a v druhé náboje. Sanders stál u lodního zábradlí a v dlani svíral sportovní revolver.

Ten, kdo chtěl zabít, vybral si skutečně velmi příhodné místo. Křoví bylo neobyčejně husté a přístup na břeh drsnou trávou, která vyrůstala z bažiny, a bujnou spletí popínavých rostlin byl by pro bělocha téměř nemožný.

Ale Haussové to dovedli - našli muže s puškou, ze které se ještě kouřilo; klidně čekal.

Byl z kmene Isisiů - lidu filosofů - a bez odporu vydal zbraň.

“Myslím si,” řekl seržantu Abibovi, když spěchali po úbočí ke břehu řeky, “že to znamená smrt.”

“Smrt a ještě muka v pekle,” řekl Abibu, který byl roztrpčen ztrátou fezu, za nějž dal pět franků ve francouzském území.

Sanders odložil revolver, když spatřil vězně; v poškozené kajutě zasedl k mimořádnému soudu.

“Vystřelil jsi na mne?” otázal se.

“Vystřelil, pane,” pravil muž.

“Proč?”

“Protože,” odpověděl vězeň, “jsi ďábel a provozuješ čáry.”

Sanders byl poněkud udiven.

“V jakém zvláštním ďábelském oddělení jsem zaměstnán?” otázal se jazykem domorodců.

Vězeň se na něj upřeně zadíval.

“Pane,” odpověděl, “není mou povinností rozumět těm věcem. Bylo mi řečeno ‚zabij’ - a já zabíjím.”

Sanders nemařil čas zbytečnými otázkami. Muž byl dán do okovů, příď parníku se otočila dolů po proudu a vládní komisař bděleji sledoval okolí.

Uprostřed cesty mezi B’Tani a Lakaloli přišel na místo, kde bylo možno přistát. Byly tam uschlé stromy, které bylo lze pokácet, a Sanders rozkázal, aby posádka doplnila zásobu paliva.

Byl mrzut, ne proto, že se černoch pokusil připravit ho o život, ani ne proto, že jeho hezoučká kajuta, kam střela dopadla, je plna třísek a rozbitého skla, ale protože tušil nepokoje na místě, o němž se domníval, že je tam soulad a klid.

Dohlížel na šestnáct různých a odlišných národů, z nichž každý byl oddělen od ostatních zvyky i jazykem. Rozdíl mezi jednotlivými kmeny nebyl jako mezi Francouzem a Italem, ale jako mezi Slovanem a Turkem.

Za dobrých starých časů, ještě před příchodem Angličanů, bylo tam mnoho válek kmene proti kmenu, národa proti národu. Sváděly se tam bitvy, páchaly se vraždy, konaly se válečné vpády a hromadná přibíjení na kůl, ale Britové to všechno změnili. Nyní je v zemi mír.

Sanders si z pouzdra pečlivě vybral dlouhý, tenký doutník, ukousl špičku a zapálil si jej.

Vězeň seděl na ocelové palubě Zairy nedaleko posádkové kajuty. Byl připoután za nohu ke skobě a nezdálo se, že by byl příliš sklíčen. Sanders se objevil s polním sedátkem v ruce, posadil se a začal výslech.

“Jak se jmenuješ, chlapče?”

“Bofabi z Isisi.”

“Kdo ti řekl, abys mě zabil?”

“Pane, zapomněl jsem.”

“Muž nebo žena?”

“Pane, snad to byl muž, snad to byla žena.”

Více se Sanders nedověděl a také pozdější výslech v Isisi ho nikterak nepoučil, protože muž řekl, že M’Lino nezná, když byl s ní konfrontován.

Sanders se vrátil do svého sídla ve velikém údivu a Bofabi z Isisi byl poslán do trestanecké osady při ústí řeky. Tak to zůstalo po tři měsíce a Sanders se jenom dověděl, že děvče má nového nápadníka, jehož jméno je Tebeki a který je náčelníkem Akasavů.

Uplynuly tři měsíce klidu a míru, když Tebeki, který zatoužil po sousedově ženě, zavedl do země Isisiů tři sta kopinníků, spálil vesnici, která vyvolenou chránila, ukřižoval jejího manžela a unesl ji.

Na poctu tohoto skutku Tebeki uspořádal hostinu a medvědí tanec. Byla to veliká a nestoudná orgie, která trvala pět dní, a pruh lesa, podél říčního břehu u vesnice Isisi se proměnil v malé peklo.

Po pěti dnech se Tebeki posadil, aby si rozmyslil, co vlastně udělal. Právě si vymýšlel ospravedlnění svého činu, když se tu objevil Sanders. Hrozivěji vypadalo deset Haussů s kulometem, kteří doprovázeli osmahlého, drobného muže.

Sanders došel k Tebekiově chatrči a vyvolal ho ven. Tebeki s kalným zrakem vyšel do parného slunce, třásl se a mhouřil oči.

“Tebeki,” pravil Sanders, “co se stalo s O’Sakem a jeho vesnicí?”

“Pane,” řekl Tebeki pomalu, “ponížil mne -”

“Ušetři mě lží,” řekl Sanders chladně a dal znamení vojákům.

Potom se rozhlédl po vhodném stromu. Byl hned za chatrčí - velký kopálovník.

“Za půl hodiny tě pověsím,” řekl Sanders a podíval se na hodinky.

Tebeki neodpověděl a jenom bosýma nohama přešlapoval v prachu.

Potom vyšla z chatrče štíhlá žena, která se zvědavě zadívala na skupinu; postoupila vpřed a položila ruku na Tebekiovo nahé rámě.

“Co učiníš s mým manželem?” otázala se. “Jsem M’Lino, žena O’Sakova.”

Sanders tím nebyl přiveden z rovnováhy, nýbrž v neveselém úsměvu odhalil zuby a podíval se na ni.

“Najdeš si jiného muže, M’Lino,” pravil, “tak snadno, jako jsi našla tohoto.” Potom se odvrátil a dal rozkaz aby Tebekiho pověsili. Žena však šla za ním a odvážně mu položila ruku na paži.

“Pane,” pravila, “je-li někdo vinen O’Sakovou smrtí, pak jsem to já, jeho žena. A přece říkám, pusť Tebekiho na svobodu, protože ho miluji.”

“Ty si jdi k čertu!” pravil Sanders zdvořile. “Již se počínám nudit tebou i tvými milenci.”

Tebekiho pověsili rychle o obratně a muž ihned zemřel, protože Sandersovi vojáci byli v tomto oboru velmi důkladní. Potom Sanders odtáhl se svými Haussy a ženina smuteční píseň zněla slaběji a slaběji, čím dále zacházeli do lesa. Na noc se utábořili na Lesnatém pahorku, který se vypíná nad vlnitým korytem řeky, a ráno mu přišel voják ohlásit, že si O’Sakova žena přeje s ním mluvit.

Sanders proklel O’Sakovu ženu, ale přijal ji.

Bez úvodu ohlásila, proč přichází.

“Lid mne vypudil pro smrt, kterou jsem přinesla O’Sakovi, svému manželu, a Tebekiovi, svému milenci,” pravila. “Všichni jsou proti mně a zemřu, zůstanu-li v tomto kraji.”

“Nu?” otázal se Sanders.

“Chci tedy jít s tebou až k řece Sangar, která vede do Konga. Mám tam bratra.”

“To všechno může být pravda,” řekl Sanders klidně, “ale na druhé straně vím, že tvé srdce je naplněno nenávistí, protože jsem dva muže poslal od tebe a třetího jsem pověsil. Přece však půjdeš s námi až k řece Sangar, ale nedotkneš se jídla mých lidí a nebudeš s nimi mluvit.”

Přikývla a poodešla a Sanders vydal rozkazy, jak s ní mají nakládat.

V noci přišel do Sandersova stanu Abibu, který byl Sandersovým sluhou i hausským seržantem, a komisař vyskočil s lůžka a bezděně vztáhl ruku po rychlopalném revolveru.

“Levharti?” zeptal se úsečně.

“Pane,” pravil Abibu, “ta žena M’Lino je čarodějka.”

“Seržante,” řekl podrážděný Sanders, “zlomím ti vaz, jestliže mě budeš o půlnoci budit takovými povídačkami.”

“Nechť se tak stane, pane,” řekl seržant lhostejně, “ale ona je čarodějka a učinila mnoho zázračných věcí - dává mužům pohledět na jejich rodiny a vzdálené výjevy.”

“Doprovázejí mě snad děti?” otázal se Sanders zoufele. “Proč jsem si nevybral Kruy nebo Křováky” - seržant zasténal - “nebo ten polobláznivý lid od řeky Isisi, než jsem vzal s sebou půl čety královských Haussů.”

Seržant spolkl urážku a nic neřekl.

“Přiveď mi tu ženu,” pravil Sanders. Oblékl se a rozsvítil stanovou svítilnu.

Za chvíli zaslechl pleskání bosých nohou a do stanu vstoupila žena a klidně se na něho podívala.

“M’Lino,” pravil Sanders, “řekl jsem ti, že nesmíš mluvit s mými muži.”

“Pane,” řekla, “oni začali na mne mluvit.”

“Je to pravda?”

Seržant u vchodu do stanu přikývl.

“Tembeli, syn Sekambanův s ní promluvil, neuposlechnuv tak rozkazu a ostatní ho potom následovali,” pravil.

“Křováci!” soptil Sanders. “Chopíš se Tembeliho, syna Sekambanova, přivážeš ho ke stromu a vysázíš mu dvacet ran.”

Seržant zasalutoval, vytáhl strakatý zápisníček s mosaznými plíšky a zlatými okraji a pracně si to zapsal.

“A ty,” řekl Sanders ženě, “ty buď zanecháš svého zatraceného křováckého kouzelnictví, nebo s tebou naložím stejně - alaki?”

“Ano, pane,” řekla pokorně a odešla.

Dva Haussové přivázali Tembeliho ke stromu a sluha mu ohebným hroším bičem vysázel dvacet jednu ránu - z nichž jednadvacátá rána byla vyrovnáním seržantova osobního účtu.

Ráno seržant hlásil, že Tembeli v noci zemřel, a Sanders měl velikou starost.

“To není po výprasku,” pravil, “ten již dostal několikrát.”

“Tím je vinna ta žena,” pravil seržant moudře. “Je čarodějka. Věděl jsem to, jak se k nám přidala.”

Pohřbili Tembeliho, syna Sekambanova, a Sanders napsal tři hlášení o podivných okolnostech toho úmrtí a všechna zase roztrhal.

Potom šli dále.

Té noci se výprava zastavila nedaleko vesnice a Sanders poslal ženu v doprovodu k náčelníkovi s rozkazem, aby ji bezpečně doprovodil k řece Sangar. Za půl hodiny se s průvodem vrátila a seržant Abibu vysvětlil, proč se vrací.

“Náčelník ji nechce přijmout, protože se bojí.”

“Bojí?” Sanders vztekle vybuchl. “Bojí? Čeho se bojí?”

“Jejího ďábelství,” pravil seržant. “Lo-koli jim povědělo příběh o Tebekim a náčelník ji tedy nechce.”

Sanders po pět minut bez přestání klel, načež se připravil k výslechu vesnického náčelníka.

Rozmluva byla krátká a věcná. Sanders znal příliš dobře domorodce, aby se dopustil chyby.

“Náčelníku,” pravil na konci rokování, “mohu učinit dvě věci: potrestat tě za neposlušnost, anebo jít svou cestou.”

“Pane,” řekl náčelník vážně, “i kdybys zapálil mou vesnici, nepřijal bych tu ženu M’Lino.”

“Chápu to,” řekl Sanders, “a půjdu tedy svou cestou.”

Za svítání příštího dne se vydal na pochod a žena pod jeho dozorem šla poněkud napřed před výpravou. Když se v poledne zastavili, aby se najedli a odpočinuli si, přišel k Sandersovi voják a řekl, že na stromě v lese visí mrtvola. Sanders šel ihned s mužem na místo, kde byl oběšenec, protože byl odpověden za klid v úseku.

“Kde?” otázal se a muž ukázal na rovný gumovník, který stál o samotě na mýtině.

“Kde?” otázal se Sanders ještě jednou, protože tam nebylo ani stopy po nějaké tragedii. Muž zase ukázal na strom a Sanders se zamračil.

“Jdi tam a dotkni se nohou mrtvoly,” řekl vládní komisař a voják po nepatrném zaváhání šel zvolna ke stromu a vztáhl ruku. Nic však nenašel, vyjma vzduch, pokud Sanders viděl.

“Jsi blázen,” řekl a zahvízdal na seržanta.

“Co tam vidíš?” otázal se Sanders a seržant ihned odpověděl:

“Tam je oběšený muž -”

“Tam není oběšený muž,” pravil Sanders ledově - protože cítil, jak je třeba chladného rozumování - “je tam jenom strom a nějaké stíny.”

Voják se udiveně podíval a obrátil k němu vážnou tvář.

“Pane, tam je oběšený muž,” řekl.

“Tak to tedy je,” řekl Sanders klidně. “Tu věc musíme prozkoumat.” A dal znamení, aby se hlouček vrátil do tábora.

Cestou se lhostejně zeptal, zdali seržant nepromluvil s M’Lino.

“Viděl jsem ji, ale nepromluvila ústy, jenom očima.”

Sanders přikývl.

“Řekni mi,” pravil, “kde jste pohřbili Tembeliho, syna Sekambanova?”

173

“Pane, nechali jsme ho podle svých zvyků na zemi u paty stromu.”

Sanders znovu přikývl, protože to není zvykem Haussů.

“Půjdeme zpět k tábořišti, kam za námi ta žena přišla,” pravil.

Kráčeli až do západu slunce, a zatím co dva muži vztyčovali komisařův stan, vydal se Sanders na potulku malým táborem. Muži se shromáždili okolo kotlů, ale M’Lino seděla stranou, opírala se lokty o kolena a skrývala tvář ve dlaních.

“M’Lino,” pravil zastaviv se náhle před ní, “kolik mužů jsi v životě zabila?”

Podívala se na něho dlouze a upřeně a Sanders jí oplatil pevným pohledem; potom sklopila oči. “Mnoho mužů,” odpověděla.

“To si myslím,” řekl Sanders.

Právě obědval, když k němu Abibu zvolna přistoupil.

“Pane, muž zemřel,” řekl.

Sanders na něho upřeně pohleděl.

“Který?”

“Muž, kterého jsi sám zmrskal,” řekl Abibu.

Komisař přece nikoho nezmrskal, ani nenařídil, aby někdo byl potrestán, ale klidně odpověděl:

“Podívám se na něho.”

Na okraji tábora stál malý hlouček okolo ležícího muže. Když se Sanders přiblížil, rozestoupili se Haussové nepřátelsky na něho pohlížejíce, a ozvalo se reptání. Třebas si toho Sanders nevšiml, dívala se M’Lino podivně na Ahmida, Haussů, který vzal pušku a odkradl se do křoví.

Komisař se naklonil nad mužem, který ležel na zemi, ohmatal mu hruď a zjistil, že srdce netluče.

“Dones mi brašnu s léky,” pravil, ale nikdo neposlechl.

“Seržante,” opakoval, “dones mi brašnu s léky.”

Abibu zvolna zasalutoval a odešel se zřejmým odporem.

Vrátil se s brašnou z důkladné kůže. Sanders ji otevřel, vzal z ní lahvičku s čpavkem a přiložil ji muži k nosu. Muž se nepohnul.

“Uvidíme,” řekl Sanders, když tento pokus selhal. Vzal podkožní stříkačku a naplnil malý váleček roztokem strychninu. Neobřadně vrazit jehlu do zad nemocného černocha. Za minutu se mrtvola trhaně posadila.

“Podívejme se,” pravil Sanders vesele, “zřejmě jsem velikým kouzelníkem!”

Vstal, oprášil si kolena a pokynul seržantovi.

“Vezmi čtyři muže a vraťte se na místo, kde jste nechali Tembeliho. Jestliže jej levharti neodnesli, pak ho jistě cestou potkáte, protože v této chvíli se už asi probudil.”

Díval se, jak se skupina vzdaluje, načež obrátil pozornost k M’Lino.

“Ženská,” řekl, “je mi jasno, že jsi čarodějka, protože jsem se s takovou, jako jsi ty, již dříve setkal” - vojáci si v té chvíli povšimli, že Sandersova tvář je velmi bílá. “Nemohu tě zmrskat, protože jsi žena, ale mohu tě zabít.”

Zasmála se.

Jejich zraky se střetly v boji o nadvládu upřeně se na sebe chvíli dívali; tato chvíle se Sandersovi zdála tisíc let dlouhá, avšak pravděpodobně netrvala ani minutu.

“Bylo by lepší, kdyby ses sám zabil,” řekla.

“Také si myslím,” řekl Sanders hloupě a nejistě hmatal po revolveru.

Již jej měl napolo venku a palec držel na spoušti, když tu v křoví třeskla rána z ručnice a žena beze slova klesla kupředu.

Ahmid, Haussa, byl vždycky špatným střelcem.

“Domnívám se,” řekl Sanders později, “že sis vzal s sebou ručnici, abys mě zastřelil protože však jsi byl pod vlivem M’Lino, neohlásím to na tebe.”

“Pane,” řekl Haussa prostě, “nic o tom nevín.”

“Docela ti věřím,” řekl Sanders a dal rozkaz k pochodu.

11 KOUZELNÍK

Sanderse nic nepřekvapovalo, kromě nevědomosti průměrného, za pecí sedícího Brita o všech věcech, které se týkaly divokých národů v Africe. Podivné věci se někdy staly v “černé záplatě” (jak pobřežní úředníci říkají Sandersovu úseku) věci zázračné, tajemné, ale Sanders nebyl nikdy překvapen. Přišel do styku s lidem, který věřil v duchy a ďábly, a cítil s ním, když si uvědomil, že je velmi obtížno přičíst všechno zlo lidskému počínání.

Sanders byl neklidný člověk, alespoň si to jeho představení myslili, a trochu potrhlý; to byl také náhled domorodců. Nejhorší bylo, že v jeho bláznovství nebylo metody.

Jiní komisaři by byli přicházeli po období dešťů a poslali napřed vzkaz, že přicházejí. To by byl dobrý způsob - na tom se shodli Isisiové, Ochoriové a N’Gombiové, kteří měli stálé spory - protože při včasném upozornění, že vládní komisař přichází, bylo by možno zahladit ošklivé stopy přestupků, uklidit a urovnat šílený nepořádek.

Bylo to zlé, když jste musili plaše vystoupit z chatrče do jasného světla vycházejícího slunce uprostřed všech zbytků nočního hodování, které němě svědčily o vaší hanbě, a vydržet pevný pohled drobného človíčka tmavé pleti v bezvadně bílém obleku. Rákoskou si významně poklepával do nohy a v pozadí stávali čtyři hausští vojáci v modrých a červených stejnokrojích, nehybní, ale čilí a připraveni poslechnout.

Jednou za svítání přišel Sanders do vesnice N’Gombi, kdy podle všech uznaných zvyků měl odpočívat v pohodlném bungalovu tři sta mil dole na řece.

Sanders se loudal vesnickou ulicí, právě když se slunce dotklo vrcholků stromů a po zemi běžel dlouhý stín v záplavě citrónově žlutého světla.

Vesnice byla tichá a opuštěná, což bylo zlým znamením a svědčilo o nočních orgiích. Sanders šel dále, až došel k velikému prostranství nedaleko sněmovní chatrče, kde se smutně kouřilo z černých zbytků dohaslého ohně.

Sanders cosi spatřil, co jej pobídlo, aby rozhrabal doutnající uhlíky.

“Tak!” pravil Sanders mrače se.

Poslal na parník pro celou svou hausskou vojenskou stráž, načež došel do chatrče náčelníka, kterého tak dlouho kopal, až jej probudil.

Náčelník vyšel ven mžoural očima a chvěl se, třebas bylo teplé ráno.

“Telemi, synu O’ariův,” pravil Sanders, “řekni mi, proč bych tě neměl pověsit - ty lidožroute a zvíře!”

“Pane,” pravil náčelník, “snědli jsme toho člověka, protože byl naším nepřítelem, vplížil se v noci do vesnice, kde nám kradl kozy a psy. Kromě toho jsme nevěděli, že jsi nablízku.”

“To věřím,” pravil Sanders.

Lo-koli probudilo vesnici a náčelník vesnice N’Gombi byl před mlčenlivým shromážděním znalecky zmrskán.

Sanders svolal starší a řekl jim několik slov pro útěchu a povzbuzení:

“Jenom hyeny a krokodýlové se vzájemně požírají,” pravil, “právě tak, jako některé ryby.” (Shromáždění se všeobecně zachvělo, neboť přirovnání k rybě je u N’Gombiů smrtelnou urážkou.) “Nemám rád lidojedy a královská vláda je nenávidí. Doslechnu-li se někdy - a já mám mnoho vyzvědačů - že jste zhltli člověka, nepřítele nebo přítele, chvatně přijdu a bolestně vás zmrskám; a bude-li se to opakovat, přinesu si provaz a vynajdu si strom a bude mnoho zbořených chatrčí v tomto kraji!”

Při této hrozbě se znovu zachvěli, protože N’Gombiové mají ve zvyku rozbořit zdi domu mrtvého muže, aby jeho duše mohla volně odejít,

Sanders odvedl s sebou náčelníka vesnice v okovech na nohou a zanedlouho se vězeň dostal do malé pracovní osady na pobřeží, kde po pět let pracoval s jinými ukvapenými náčelníky, kteří byli pro různé zločiny odsouzeni k nucené práci.

V krajích na horním toku řeky dávali Sandersovi dlouhé a zvučné jméno, které by mohlo být básnicky opsáno a přeloženo jako “Muž, jenž má nespolehlivou ženu”, což bylo malým a velmi dobrým žertíkem Bosamba, náčelníka Ochoriů, protože Sanders byl skutečně oddán svému lidu, na nějž se nikdy nemohl spolehnout.

Putoval na sever a na jih, na západ i na východ. Cestoval ve dne v noci. Někdy se jeho parníček lopotil proti proudu řeky, aby Sanders mohl tajně pozorovat hříšníky v malých rybářských vesnicích.

“Poplujete,” pravil Sarala, malý náčelník Akasavů, “poplujete tři hodiny v lodici a budete číhat na Sandiův návrat. A při prvním znamení, že se parník blíží - které uvidíte, když vystoupíte na pahorek při kraji řeky - přijďte zpět a upozorněte mě, protože se chci oddat jakýmsi zvykům svého otce, ve kterých Sandi nemá zalíbení.”

Takto náčelník promluvil ke dvěma mladým černochům, kteří ihned odpluli. Té noci při záři ohňů a za doprovodu tance a bubnů přinesl syn náčelníkův prvorozeného a deset hodin starého synka, který hlučně vřeštěl, jako by tušil svůj los, a položil jej otci k nohám.

“Lide,” řekl malý náčelník, “již za dávných a dávných časů se moudře říkalo, že prvorozený syn má zvláštní ctnosti; a tak obětujeme-li jej různým bohům a ďáblům, bude štěstí doprovázet všechna naše počínání.”

Řekl cosi synovi, který vzal kopí se širokým ostřím a počal rozrývat zem, až vykopal hrobeček. Do něho bylo živé dítě položeno a začalo nožičkami chabě kopat do uvolněné hlíny.

“Och, bohové a ďáblové,” vzýval stařec “neproléváme krev, protože chceme, aby toto dítě došlo k vám neposkvrněno.”

Syn shrnul nohou hromádku vykopané prsti, takže se děcku zasypaly nožky; tu do záře ohně vstoupil Sander s a náčelníkův syn odstoupil od hrobečku.

Sanders dobře minutu a mlčky kouřil tenký doutník, neřekl ani slovo a ta minuta se všem zdála velmi dlouhá. Potom přistoupil k hrobečku, sklonil se, neobratně dítě vytáhl, protože byl spíše zvyklý zacházet s muži než s dětmi, zatřásl jím trochu, aby s něho setřásl hlínu, a podal je jakési ženě.

“Dones dítě matce,” pravil, “a řekni jí, aby mi je zítra ráno poslala živé, jinak ať si hledá nového manžela.”

Potom se obrátil k náčelníkovi a jeho synu.

“Starče,” pravil, “jak dlouho budeš ještě živ?”

“Pane,” řekl stařec, “záleží na tom, co ty řekneš.”

Sanders se zamyšleně poškrábal na bradě a stařec jej ustrašeně pozoroval.

“Půjdeš k Bosambovi, náčelníku Ochoriů, a řekneš mu, že tě posílám, a budeš mu okopávat zahradu a nosit vodu, dokud neumřeš,” řekl Sanders.

“Jsem tak stár, že to bude brzy,” řekl stařec.

“Zemřel bys dříve, kdybys byl mladší,” pravil Sanders. “Tvůj syn si počká do rána.”

Haussové doprovodili náčelníkova syna do tábora, který Sanders rozbil dole na řece - loď, která plula kolem, měla oklamat náčelníka - a když ráno došla zpráva, že děcko zemřelo - snad otřesem, snad úrazem, nebo špatným nakládáním - nestaral se Sanders o vyšetřování a dal náčelníkova syna pověsit.

Vyprávím všechny ty příběhy o Sandersovi na řece, abyste pochopili, jakým mužem byl, a poučili se o tom, jakou měl práci. Trestal rychle, protože jednal ve shodě s duchem lidu, kterému vládl a který si nic nepamatuje; pokud jde o chyby, omyly a poučení, je včerejšek dávnou minulostí, a černoch špatně snáší potrestání za zločin, na který zapomněl.

Je sice možno dopustit se zlého omylu, ale Sanders se nikdy nezmýlil, třebas jednou byl toho velmi blízek.

Sanders vysvětloval svůj názor na domorodce profesoru Sir Georgi Carsleyovi, když tento pověstný vědec nečekaně přišel do sídla vlády, kam byl poslán britskou vládou, aby na místě studoval tropické choroby.

Sir George byl starší muž, měl neobyčejně bledý obličej a sněhobílé vousy.

“Byl tu kdysi novinář, a ten tvrdil, že se svým lidem jednám jako se psy,” pravil Sanders pomalu, protože mluvil anglicky, jazykem, kterým mluvíval zřídka. “Myslím, že to skutečně dělám. To jest, jednám s nimi jako s dobrými psy; nehladím je jednu minutu, abych je v příští minutě kopl, a nedovoluji jim ležet jednoho dne na rohožce v přijímacím pokoji, abych je druhého dne vyhodil s koberce v jídelně.”

Sir George neodpověděl. Byl to mlčenlivý muž, který na pobřeží nabyl mnoho zkušeností; žil také dlouhá léta v samotě střední Afriky a studoval život moskytů, přenášejících malarii.

Sanders nebyl nikdy velikým povídalem, a tak se profesor po tři dny, které strávil v sídle vlády, k smrti nudil.

“Chtěl bych poznat skutečného kouzelníka,” pravil. “Domnívám se, že by mi nic na světě neposkytlo větší moci, než kdybych byl lidem stanoven na toto místo.”

Sanders si myslil, že vědec žertuje, ale Sir George se k tomuto předmětu stále a stále, vážně a naléhavě vracel, a Sanders, aby jej pobavil, vyprávěl mu všechny příběhy, které kdy slyšel o kouzelnících a jejich postavení.

“Vy přece nečekáte, že by vás takový kouzelník mohl něčemu naučit?” řekl Sanders zpola žertem.

“Předvídám,” pravil profesor vážně, “že stykem s nimi učiním cenné vědecké objevy.”

“Potom jste hloupý osel,” řekl Sanders - ale jenom v duchu.

Na sklonku čtvrtého dne ho profesor opustil a vyjma úředního ohlášení, že se usadil na břehu řeky, nedošlo o učenci po celých šest měsíců ani slůvko; až jednou probleskla novina, že se bledý stařec utopil, když se s ním převrhla lodice. Sám prý se vydal na výpravu, vzal s sebou nějaké vědecké přístroje a nikdo víc o něm nezaslechl, až byla nalezena jeho lodice z březové kůry, která plula po řece obrácená dnem vzhůru.

Po Sir Georgovi nebylo nikde ani stopy a za nějakou dobu Sanders sbalil věci nezvěstného muže a poslal je do Anglie.

Při této tragedii se Sanders podivil dvěma věcem: předně, že nenašel důkaz v papírech nebo v deníku o výsledcích profesorova bádání, vyjma malého zápisníku; za druhé, že v této knížečce učenec pečlivě zapsal jen příběhy, které mu Sanders o kouzelnících pověděl.

(Sanders tam také našel příběh, který si vymyslil, aby profesora pobavil.)

Uplynulo asi šest klidných měsíců, než se vyrojila řada příhod, která spředla příběh o Ďábelském muži.

Začalo se to na Malé řece.

Žila tam žena z kmene Isisiů, která nenáviděla svého manžela, třebas byl k ní velmi hodný, vystavěl jí chatrč a vzal jí starší ženu, aby jí posluhovala. Dával jí dary, mezi nimiž byl veliký mosazný náhrdelník, vážící bůhví kolik liber, který jí záviděly všechny ženy na řece. Ale její nenávist k manželovi byla neuhasitelná; jednoho dne vyšla z chatrče, omámeně a ustrašeně se rozhlížela a začala třesoucím hlasem zpívat Píseň smrti a sypala si jako stroj malé hrsti prachu na hlavu; vesničané vstoupili do chatrče a našli muže ztuhlého, vytřeštěně zírajícího, s hrozným úšklebkem v mrtvé tváři a s výrazem pekelných bolestí v očích.

Za dva dny pohřbili manžela do středu řeky; a když kanoe s mrtvolou zmizelo v ohbí řeky z dohledu, vstoupila žena do vody, omyla si prach se špinavého těla a strhala si zelené, smuteční listy s pasu.

Potom se lehkým krokem vrátila do vesnice, protože muž, kterého nanejvýš nenáviděla, byl mrtev a všechno trápení se skončilo.

Za čtyři dny přišel Sanders, drobný mužíček s vyhublou hnědou tváří a poněkud nazrzlým vlasem.

“M’Faso,” řekl, když se zastavil na prahu chatrče a díval se na ni dolů, jak ve svéhlavém předstírání lhostejnosti drtí obilí, “řekli mi, že tvůj muž zemřel.”

“Pane, to je pravda,” řekla. “Zemřel krátkou nemocí.”

“Příliš krátkou, aby se mi to líbilo,” řekl Sanders a zmizel v temném vnitřku chatrče. Zanedlouho vyšel zase na světlo a podíval se na ženu. V ruce měl malou skleněnou trubičku, jakou Evropané dobře znají, která však je pozoruhodným nálezem v divošské vesnici.

“Mám modlu,” pravil, “a ta modla mi řekla, že jsi otrávila manžela, M’Faso.”

“Tvá modla lhala,” řekla žena, aniž pohlédla vzhůru.

“Nechci se o tom přít,” řekl Sanders moudře, protože jenom pojal podezření, ale neměl důkaz. Ihned předvolal vesnického náčelníka.

Chvíli čekal; žena se sklopeným zrakem zvolna drtila obilí a chvílemi ustávala v práci, aby si vrchem černé ruky otřela pot s čela; Sanders měl tropickou přilbu posunutou do týla, v ústech držel napolo vykouřený krátký doutník, ruce měl v kapsách plátěného kabátu a s rozmrzelým výrazem v tváři se díval na ženu.

Za hodně dlouhou chvíli přišel náčelník, protože se zdržel hledáním červeného vojenského kabátu, který nosil při význačných příležitostech.

“Pane, poslal jsi pro mne,” řekl.

“Rozmyslil jsem si to,” řekl. “Nepotřebuji tě.”

Náčelník odešel s dlouhou děkovnou modlitbou v srdci, protože na řece se děly různé tajné věci, které by zasluhovaly pokárání.

“M’Faso, půjdeš se mnou na loď,” řekl Sanders a žena odložila palici, vstala a poslušně šla k parníku. Sanders ji pomalu následoval, protože musil uvážit důležité věci. Kdyby udal tu ženu vesnickým starším, určitě by ji ukamenovali; jestliže ji povede do sídla vlády a požene ji před soud, nemá důkazy, aby mohla být odsouzena. Nebylo místa, kam by ji mohl vypovědět, a přece ponechá-li ji na místě, ukáže cestu k novým svévolnostem.

Očekávala ho na palubě Zairy; byla to pěkně rostlá osmnáctiletá, odvážná, nedůvěřivá žena.

“M’Faso,” řekl Sanders, “proč jsi zabila svého manžela?”

“Pane, nezabila jsem ho; zemřel nemocí,” pravila zatvrzele jako před tím.

Sanders se skloněnou hlavou přešel po palubě; byla to těžká hádanka. Potom vzhlédl a řekl:

“Můžeš jít.”

Žena byla poněkud překvapena; sešla po prkně, které spojovalo loď se zemí, a zmizela v křoví.

Za tři dny donesli vyzvědači novinu, že na horním toku muži nespočetně umírají. Nikdo nevěděl, jak umírají, ani proč umírají, ale muž plný síly a veselí sedí u večerního jídla a bác! ráno, když ho žena budí, nemůže jej probudit, protože je nehezky mrtev.

Tak se to dělo v mnohých vesnicích při Malé řece.

“Již je to trochu jednotvárné,” řekl Sanders veliteli Haussů. “Je tam nějaký travič; půjdu a najdu toho pána, který rozděluje dávky.”

A tak se stalo, že Isisi bylo první vesnicí, která si žádala o vyšetřování. Tam zemřela žena, a Sanders podezříval manžela, pověstně zlého člověka.

“Okali,” pravil, když došel na místo, “proč jsi otrávil svou ženu?”

“Pane,” řekl muž, “zemřela nemocí. Večer jí bylo dobře, ale za šera, než usnula, řekla: ‚Ach, och!’ a ihned zemřela.”

Sanders zhluboka vydechl.

“Podej mi provaz,” pravil jednomu ze svých mužů, a když byl provaz přinesen, vylezl Abidu na spodní větev kopálovníku a odborně tam uvázal oprátku.

“Okali,” řekl Sanders, “pověsím tě, protože jsi zavraždil svou manželku; jsem velmi zaměstnán a nemám čas, abych něco vyšetřoval; i kdybys nebyl vinen zavražděním manželky, provinil ses mnohými jinými strašnými činy, a tedy jsem oprávněn pověsit tě.”

Muž zpopelavěl hrůzou, když mu navlékli oprátku na krk a svázali mu ruce na zádech.

“Pane, byla mi špatnou manželkou a měla mnoho milenců,” vykoktal. “Nechtěl jsem ji zabít, ale Ďábelský muž řekl, že ten a ten lék jí dá zapomenout na milence -”

“Ďábelský muž! Jaký Ďábelský muž?” otázal se Sanders chvatně.

“Pane, v těchto končinách je velmi vážený ďábel, který stále chodí po lese a dává mnohý podivný lék.”

“Kde jej najdu?”

“Pane, to nikdo neví. Přijde a zase odejde jako šedý duch, a má modlu, mocnější než tisíc obyčejných ďáblů. Pane, dal jsem ženě, své manželce to, co on mi dal, a ona zemřela. Jak jsem mohl vědět, že zemře?”

“Cheg’li,” pravil Sanders stručně mužům u konce provazu a ‚cheg’li’ v poříčním nářečí znamená ‚táhněte!’.

“Zadržte!”

Sanders byl v proměnlivé náladě a byl trochu podrážděn, protože sám věděl, že mění rozhodnutí.

“Jak jsi dostal ten lék? V prášku, jako tekutinu, nebo -”

Mužovy rty byly suché. Jenom bezmocně potřásl hlavou.

“Pusťte ho,” řekl Sanders a Abidu uvolnil smyčku a rozvázal mu ruce.

“Jestliže mi budeš lhát,” řekl Sanders, “zemřeš při západu slunce. Nejdříve mi pověz o Ďábelském muži, protože dychtím se s ním seznámit.”

Popřál muži deset minut, aby se zotavil z následků strachu, načež pro něho poslal.

“Pane,” řekl muž, “nevím mnoho o Ďábelském muži; vím jenom, že je největším kouzelníkem na světě a že přichází jako duch, když je měsíc na nebi a hvězdy jsou na svých místech, a my všichni se bojíme. Potom všichni, kdo ho potřebujeme, jdeme za ním do lesa, a on nám dává věci podle toho, co si přejeme.”

“Jak ti přinesl ten lék?”

“Pane, bylo to ve skleněném proutku, v jakém bílí mužové nosí léky. Přinesu ti jej.”

Došel do chatrče a za několik minut se vrátil s trubičkou, takovou, jakou Sanders již měl. Komisař ji vzal a přičichl k otvoru. Slabě páchla po mandlích a Sanders zahvízdl, protože poznal vůni kyanidu draselnatého, který není lékem, jaký by nestudovaný doktor znal a jakého by tím méně používal.

“Mohu se jenom domnívat,” psal Sanders do sídla vlády, “že si domorodý kouzelník nějakou svévolí přivlastnil brašnu s léky nebožtíka Sira George Carsleye. Pamatujete se, že profesor měl onu brašnu s sebou, když se utopil? Snad uvízla někde na břehu a byla nalezena… Prozatím pilně pátrám, kdo je oním Ďábelským mužem, který se tak smutně proslavil.”

Sanderse čekaly noci beze spánku, noci, strávené kvapným, pochodem, chvatnou plavbou po řece, nečekanými příchody do vesnic, noci, vyplněné samotářským bděním v lesích a u neznámých rybníků. Ale o Ďábelském muži se slovo nedověděl, třebas zaslechl mnoho zajímavého. Nejmocnější kouzelný majetek Ďábelského muže byla skříňka - “tak malá” říkali ti, kteří ji spatřili, a ukazovali šestistopovou krychli. Ve skříňce sídlil drobný a zlý bůh, který píchal a škrábal a přece nenechával stopy, a který dovedl vrážet jehly do lidského těla a nikdy se neobjevila krev.

“Vzdávám se,” řekl Sanders zoufale a vrátil se do svého domova, aby tu věc promyslil.

Jednoho večera seděl při obědě, když se v dálce u řeky ozvalo bubnování. Nebyl to obvyklý nápěv lo-koli, ale shluk stakatových úderů, a komisař tiše přistoupil ke dveřím a naslouchal.

Ze sídla vlády si na čas vypůjčil hausský výzvědný sbor a rozestavil jej v přestávkách podél řeky. Zvuk bubnu se nese daleko tichou nocí, ale rachocení železodrvových holí o dutý kmen stromu se nese ještě dále.

“Klok-klok, klokyty, klok!”

Znělo to jako vzdálené kuňkání volské žáby; Sanders však zachytil tuto zprávu:

“Zítra večer obětuje Ďábelský muž v lese Snů.”

Když si vytečkoval zprávu na bílý rukáv svého kabátu, přiběhl Abibu po pěšině.

“Slyšel jsem,” řekl Sanders krátce. “Je pára v paka-paku?”

“Jsme připraveni, pane,” řekl muž.

Sanders si jenom vzal, revolver, pověšený na zdi, a přes ruku si přehodil plášť, protože jeho cestovní šat byl již tři dny připraven na Zaiře.

V temnotě zamířila černá příď lodi proti proudu a za deset minut po rozkazu plula loď proti prudkému toku řeky.

Loď plula celou noc, křižujíc od břehu ke břehu, protože se vyhýbala mělčinám.

Za svítání se dostala k mýtině, kde mužstvo horečně nakupilo polena na palubu, takže Zaira vypadala jako loď, svážející dříví.

Potom znovu vpřed a Zaira se jenom tehdy zastavila, když si chtěla od vyzvědačů, kteří byli tu a tam po břehu rozptýleni, pojistit zprávy o chystané oběti.

O půlnoci doplul Sanders na kraj lesa Snů a přistál u břehu. Měl s sebou deset policejních Haussů, v jejichž čele vstoupil na břehu do lesní temnoty. Jeden voják šel napřed, aby hledal a označoval cestu, a malá posádka se vydala husím pochodem na dvouhodinovou pouť. Jednou přišli na dva zápasící levharty, po druhé klopýtli o buvola, spícího na cestě. Dvakrát vyplašili neviditelnou zvěř, která zmizela ve stínu, když šli kolem, a sledovala je čenichajíc, dokud Sanders nebleskl oním směrem prudkým proudem světla elektrické lampy. Rychlým krokem a potajmu se blížili k místu oběti.

Tam bylo alespoň šest set lidí sedících v polokruhu před hrubě postaveným oltářem z polen. Dva obrovské ohně plály a praskaly po obou stranách oltáře, Sanders však nespustil oči s Ďábelského muže, skloněného nad tělem dívky, pravděpodobně uspané, která ležela na kládách.

Ďábelský muž kdysi nosil oblek civilisovaných lidí; nyní byl oděn v cáry; stál tu ve vestě, s vyhrnutými rukávy špinavé košile, s bílým, divoce rozcuchaným vousem, bledou, napjatou tváři a podivným leskem v očích. V ruce držel třpytivý skalpel a mluvil - což bylo podivné - anglicky.

“Toto, pánové,” řekl, nakloniv se lehce přes neumělý oltář a mluvě s jistotou člověka, který měl již mnoho takových přednášek, “je zlý případ trynosomiasidy. Povšimněte si bezbarvosti kůže, opalisujících panenek, a nyní, když jsem nemocnou uspal, uvidíte přesunutí šíjových žláz, což je neklamným příznakem.”

Odmlčel se a blaženě se rozhlédl.

“Mohu říci, že jsem dlouhý čas žil mezi domorodci. Zaujímal jsem čestné postavení kouzelníka ve střední Africe “

Zarazil se, přejel si rukou po obočí, jako by se pokoušel vzpomenout si na něco; potom pokračoval v přednášce.

Po celý čas, co hovořil, polonahé shromáždění sedělo tiše v posvátné hrůze a chápalo jenom tolik, že kouzelník s bílou tváří, který přišel z neznáma a konal zázračné věci - jeho kouzelná skříňka byla galvanická baterie - chystá se k nějakým podivným obřadům.

“Pánové,” pokračoval stařec klepaje na hruď držadlem skalpelu, “pustím žilou -”

Sanders vystoupil z úkrytu a pevně kráčel k chvatně připravenému operačnímu stolu.

“Profesore,” řekl jemně; šílenec se otočil a překvapeně zamračil.

“Přerušujete lékařské šetření,” pravil popudlivě. “Demonstruji -”

“Vím, pane!”

Sanders ho vzal za ruku a Sir Geqrge Carsley, veliký učenec, vedoucí lékař nemocnice sv. Marka v Londýně, spisovatel mnoha knih o tropických nemocech, šel s ním jako dítě.

12 OSAMĚLÝ

Pan vládní komisař Sanders žil tak dlouho mezi domorodci, že nemálo nasákl jejich prostotou. K tomu ještě získal příšernou moc zvídat věci, kterou by byl neměl a nemohl mít, jestliže by nebyl nadán předvídavostí, kterou je nadán každý domorodec již od narození.

Vyslal tři vyzvědače do země Isisiů - která leží daleko od hlavního stanu a je těžko dosažitelná - a za dva měsíce čekání vrátili se všichni tři najednou a přinesli dobré noviny.

To vydráždilo Sanderse až k nepochopitelnému hněvu.

“Pane, pravím ti, že Isisiové jsou klidní,” odporoval jeden z vyzvědačů, “a že se nemluví o válce.”

“Hm!” řekl Sanders nemilostivě. “A ty?”

Obrátil se ke druhému vyzvědači.

“Pane,” řekl muž, “šel jsem do lesa na hranici země a nemluvilo se tam o válce. Náčelníci a vůdcové mi to řekli.”

“Ty jsi opravdu báječný vyzvědač,” odbyl ho Sanders. “Jak jsi přišel k těm náčelníkům a vůdcům? A jak tě uvítali? ,Sláva, tajný vyzvědač Sandiho!’ Odejdi!”

Mávnutím ruky propustil muže, nasadil si tropickou přilbu a sešel dolů k hausskému ležení, kde vojáci v modrých stejnokrojích hráli ve stínu čistě bílých baráků.

Hausský setník připravoval nějaký chutný lék za pomoci knížečky cigaretového papíru a šestiuncové lahvičky siřičitanu chininového.

Sanders zpozoroval, jak se mu chvějí ruce, a podrážděně promluvil.

“V Isisi se něco děje,” pravil. “Větřím to. Nevím sice, co to je - ale nějaká čertovina se tam jistě mele.”

“Tajné společnosti?”

“Tajné babičky!” zavrčel Sanders. “Kolik máte mužů?”

“Šedesát, počítaje v to i kulhavé,” řekl hausský důstojník a s úšklebkem spolkl papírek, plný chininu.

Sanders zaťukal tenkou ebenovou hůlkou na špičku své boty a zamyslil se.

“Možná, že je budu potřebovat,” pravil. “Jdu vypátrat, co se děje v Isisi.”

Imgani, Osamělý, si vystavěl chatrč při Malé řece, která se prudce odvrací od řeky Duchů. Ukradl dříví ve vesnici, vzdálené pět mil, a postavil si ji po svém způsobu. V té vesnici mnoho lidí umíralo Nemocí; na horním toku řeky je zvykem, aby dům, kde někdo zemřel, také dokonal.

Nikdo by nehledal útočiště pod prokletou střechou, kde se zahnízdil Duch; zbraně zemřelého muže se zpřelámou a naházejí i se střepy rozbitých hrnců jeho žen do mělkého hrobu.

Časem se úsilím větru a deště rákosová střecha zbortí a propadne, dveřní sloupy ztrouchnivějí; tvrdá a silná tráva, podobná rákosu, vyraší mezi skulinami stěn a střechy; pak přijde prudší déšť a prudší vítr a les uklidí nečisté místo.

Imgani, jenž řekl, že je z kmene N’Gombiů, a nebál se duchů - alespoň ne isisijských duchů - nebojácně ukradl dveřní sloupy a liánový provaz. Ukradl to v noci, když měsíc byl za stromy, a vysmál se duchům mrtvých, volaje na ně ošklivými a vyzývavými jmény.

Přece však pracoval obezřele; třeba si nic nedělal z duchů, přece měl v plné úctě živé Isisie, kteří by ho byli usmrtili, kdyby jeho svatokrádež byla odkryta; nicméně však smrti se bál nejméně.

Tak tedy ukradl prokleté podpory a prokleté střešní trámy a byl by ukradl celou střechu, kdyby nebyla bývala tak příliš stará a plná pavouků.

Pro to všechno si přišel, vzal si to a nesl to pět mil cesty až k ohbí řeky, a tam si podle svého vkusu vystavil domeček. Ve dne spal, v noci lovil zvěř a ryby, ale nepokoušel se chytat veliké netopýry, přeletující z prostředního říčního ostrova, třebaže jsou jedlí a domorodci je považují za pochoutku.

Jednoho dne, právě po západu slunce, šel Imgani do lesa po stopě zebry. Nesl dvě veliká lovecká kopí, jaká nejlépe vyrábějí N’Gombiové, měl štít z vrbového proutí a na zádech mu na koženém pruhu visel svazek sušených ryb, které sám nachytal v řece.

Imgani byl muž prostřední výšky, byl drobný, ale široký v ramenou. Kůže se mu zdravě leskla a chodil lehkým krokem. Když kráčel, viděli jste, jak se mu svaly na zádech chvějí a pohybují jako svaly dobře cvičeného čistokrevného koně.

Po půlhodině cesty potkal v lese dívku. Nesla na hlavě svazek manihotových kořenů a půvabně kráčela.

Když spatřila Imganiho, rázem se zastavila a ze strachu před smrtí a horšími věcmi vstouply jí slzy do očí, protože o něm věděla, že je to vyděděnec bez kmene a bez rodiny. Takoví lidé jsou horší než ingali, kteří se vztyčí před vámi v trávě a zahryznou se vám jedovatými zuby do nohy.

Stáli a dívali se jeden na druhého - muž se oběma rukama opíral o kopí a přitiskl k nim tvář; dívka se třásla.

“Ženo, kam jdeš?” řekl Imgani.

“Pane, jdu do vesnice, která je u řeky, a tato stezka k ní vede,” vykoktala.

“Co to neseš?”

“Manihot na chléb,” zašeptala.

“Ty tedy jíš kořínky,” řekl Imgani kývaje hlavou.

“Pane, dovol mi odejít,” řekla dívajíc se na něho.

Imgani pohodil hlavou.

“Vidím, že se mne bojíš - a přece od tebe nic nežádám,” řekl. “Jsem Imgani, to znamená Osamělý; netoužím po manželkách nebo ženách, protože jsem povznesen nad takové bláznovství. Jsi jista přede mnou, pojídačko kořínků, protože kdybych chtěl, naplnil bych tento les dcerami náčelníků, velmi krásnými a velmi roztouženými.”

Dívka se přestala strachovat a zvědavě se podívala na Imganiho. Také nahlédla, že jeho drsný projev je pravdivý. Snad byla poněkud popuzena, protože, použijíc isisijského přísloví, řekla dosti kysele:

“Jenom koza mečí u levhartova doupěte - Isisiové tloustnou z cizinců!”

Podíval se na ni a hlavu naklonil na stranu.

“V dolních krajích se říká, že Isisiové prodávají muže Arabům,” řekl zamyšleně. “To jsou špatné řeči. Jdi!”

Pohozením hlavy ji propustil.

Byla již dosti daleko, když ji zavolal zpět.

“Pojídačko kořínků,” pravil, “jestliže se tě muži zeptají, kdo jsem, řekneš, že jsem Imgani, Osamělý, který je knížetem mezi knížaty; také jsem zabil mnoho mužů - tak mnoho, že je nemohu spočítat. Řekni také, že mým královstvím je kraj, kam až dohlédnu na všechny strany od svého domu u řeky, a že nikdo nesmí do něho vstoupit vyjma těch, kdo přicházejí s dary v rukou, neboť jsem velmi strašný a velmi nepřístupný.”

“Pane,” řekla dívka, “to všechno povím.”

Potom odešla, napolo běžíc, a Imgani pokračoval v své cestě.

Ve vesnici bylo mnoho mladých mužů, kteří by se byli rádi zalíbili dívce, jež přinesla manihot, protože to byla náčelníkova dcera a bylo jí čtrnáct let a tedy byla na vdávání. Když přiběhla vesnickou ulicí postrašená, plačíc, breptajíc, koktajíc, měli s ní všichni soucit a našlo se i dosti hrdinů, kteří chtěli smazat urážku.

Šest mladých mužů s kopím a krátkými meči zatančilo před náčelníkem a náčelníkovou dcerou (žena každého plemene vám řekne, jak si dívka připadala důležitá) a jeden z nich, E’kebi, muž obšťastněný darem jazyka, přesně popisoval od západu slunce do východu měsíce, což je asi čtyři hodiny, co se stane Imganimu, až ho napadnou mužové z Isisi; líčil, jak přimhouří oči jako před velikým a strašným ohněm, jak mu zemdlí údy, a popisoval různé fysiologické změny, o kterých netřeba se zvláště zmiňovat.

“To je správná řeč,” pravil náčelník. “Protože však Sandi je naším pánem a všude má vyzvědače, neprolévejte krev, neboť zápach krve se nese dále, než člověk dohlédne. A Sandi je jako ďábel, jde-li o zabití. K tomu ten Osamělý je cizinec, a chytíme-li ho, můžeme jej prodat Arabům, kteří nám za něho dají látky a kořalku.”

Když to všechno vyslechli, obětovali mladou kozu a vykročili. Přišli k Imganiho chatrči, ale Osamělý tam nebyl, protože chytal v lese zvěř; spálili mu tedy chatrč, vyrvali rostliny z chudičké zahrady a počali slavnostně tančit, když se k nim přidalo mnoho isisijského lidu, který je v uctivé vzdálenosti následoval pro případ, kdyby snad Imganiho vychloubání vlastní chrabrostí bylo dokázáno skutkem. Radovali se, až slunce rázem vzešlo nad prostředním ostrovem a na nebi uhasly všechny drobné hvězdy.

Imgani to všechno viděl, opíraje se ve stínu lesa o svá kopí, ale spokojil se úlohou diváka, neboť uvažoval, že by se jej pokusili zabít nebo zmrskat, kdyby vyšel proti nim, a to by jeho vznešený duch nebyl snesl.

Viděl, jak plameny olizují chatrč, kterou tak pracně postavil.

“Jsou to pošetilí lidé,” bručel. “Vždyť pálí svůj vlastní majetek a duch mrtvého snad se pohněvá a sešle na ně vředy.”

Když z jeho obydlí zbyla jenom bělavá hromada popele, tmavorudá zář a neurčitý sloup kouře, obrátil se Imgani tváří k lesu.

Šel po celý den, zastavuje se, jenom aby pojedl ryby, které nesl; v noci došel k jiné isisijské vesnici, která se jmenovala O’Fasi.

Prošel vesnickou ulicí s vypjatými rameny a vztyčenou hlavou a vychloubavě pohupoval kopími. Nepodíval se ani vlevo, ani vpravo, a vesničané, hromadící se u dveří chatrčí, přikládali si zaťaté pěsti k ústům a říkali: “O ko!” což znamená, že to na ně působilo.

Tak prošel celou vesnici a právě zamířil k lesní cestě za vesnicí, když za ním přiběhl posel.

“Pane,” pravil posel, “capita této vesnice, jenž je odpověden vládě za všechny lidi, kteří projdou, a zvláště za zloděje, kteří snad uprchli ze Železné vesnice, žádá si tvé přítomnosti, aby se ujistil že nejsi zloděj, ale veliký, a chce ti prokázat poctu.”

Tak to muž odříkal, a protože byl mírumilovný, a byl pro tuto úlohu zvolen, jen proto, že byl sňatkem spřízněn s oblíbenou ženou náčelníkovou, nespouštěl oči s kopí se širokým ostřím a v duchu hledal směr, kterým uteče.

“Jdi ke svému pánu, otroku,” pravil Imgani, “a řekni mu, že si najdu dostatečně osamělé místo, kde bych mohl v noci přespat a obírat se vznešenými myšlenkami. Vrátím se, až najdu takové místo. Pověz také, že jsem knížetem svého lidu a že můj otec má takové vojsko, že by řeka zůstala bez dna, kdyby měl každý bojovník odnést hrst písku z říčního koryta; pověz také, že se jmenuji Imgani, a že se více miluji, než kterýkoliv muž se kdy miloval od doby, kdy měsíc zbělel, aby nevypadal jako slunce.”

Šel dále a zanechal posla v hlubokém zamyšlení.

Imgani se vrátil, jak slíbil.

Přišel a shledal, že veliké rokování je v proudu a že předmětem rokování je nešťastný muž, spřízněný sňatkem s náčelníkovou oblíbenou manželkou.

“Zahanbil jsi mě,” říkal právě náčelník, “zahanbil jsi mě, protože jsi veliký blázen jako tvá příbuzná, má žena.”

“Pane,” řekl ubohý příbuzný pokorně, “nutil jsem jej k návratu, ale on je velmi hrdý muž a k tomu dychtil jít dále.”

“Tvá matka byla hloupá,” pravil náčelník, “její matka byla také hloupá, a tvůj otec, ať to byl kdokoliv, a to nikdo neví, byl veliký hlupák!”

Tento zajímavý začátek drsné přednášky o dědičné hlouposti byl přerušen návratem Imganiho. A když Imgani začal pomalu vystupovat na malé návrší, pořídilo shromáždění v duchu soupis všeho, co měl na sobě, od důkladného, jako břitva nabroušeného nože, zastrčeného v přiléhavé levhartí kůži, až k úzkým mosazným náramkům, které měl na kotnících.

Náčelník, tělnatý muž nevelké odvahy, zpozoroval kopí a povšiml si, že jejich držadla jsou častou potřebou leskle ohlazena.

“Pane,” řekl mírně, “jsem náčelníkem této vesnice z ustanovení vlády, která mi dala peníz, abych jej nosil na krku, a ten peníz má na jedné straně obraz velikého muže s vousem, a na druhé straně jakousi ďábelskou značku a nápis neobyčejné moci. Ten peníz mi byl darován, aby všichni lidé věděli, že jsem náčelníkem, ale já jsem ten peníz ztratil. Nicméně jsem náčelníkem této vesnice, jak ti ukáži.”

Přehrabal svůj háv a vytáhl váček z hadí kůže a z něho vyňal velmi zašpiněný papír.

Něžně jej rozložil a ukázal arch kancelářského papíru s několika slovy, načmáranými rukopisem pana vládního komisaře Sanderse, jenž hlásal:

“Všem zástupcům vládního komisaře, policejním důstojníkům a velitelům:

Zadržte a zatkněte nositele, bude-li přistižen v jiném území než v Isisi.”

K tomuto podivnému dokladu se pojil příběh. Byl ve spojení s neoprávněným vpádem do určitých ochorijských vesnic a soudem v sídle vlády, kde náčelník, všecek roztřesený zlou předtuchou, naslouchal stručné, ale srozumitelné předpovědi, co ho čeká, jestliže vytáhne paty ze svého panství.

Imgani vzal papír do rukou a se zájmem si jej prohlédl. Obrátil jej, lehce přejel prsty písmo, aby se přesvědčil, že je stálé, a vrátil papír náčelníkovi.

“To je velmi zázračné, ale já se přece nebojím kouzel, vyjma zvláštního kouzla, které provozuje kouzelník mého otce,” pravil, “a také neznám vládu, která by mně vládla.”

Potom jim vyprávěl o svém otci, o jeho vojsku a ženách a o jiných stejně zajímavých věcech.

“Nepochybuji, že mě pochopíte,” pravil. “Jsem Osamělý, nenávidím společnost mužů, kteří jsou proměnliví jako sníh na horách. Proto jsem opustil domov se svými ženami, které jsou velmi věrné jako všechny ženy, ale nevzal jsem s sebou vojsko, protože to patří mému otci.”

Náčelník byl překvapen.

“Nerozumím, proč jsi samoten,” řekl, “ale skutečně jsi dobře učinil, že sis nevzal otcovo vojsko. To je velmi důležitá věc, která si zasluhuje, aby si starci o ní promluvili.”

A přikázal, aby se rozezvučelo lo-koli a aby se starci shromáždili.

Přišli, přinesli si vlastní vyřezávané stoličky a posadili se pod rákosový přístřešek, kde předsedal náčelník.

Imgani znovu pověděl svůj příběh asi o padesáti ženách a legionech bojovníků, nespočitatelných jako je písek v řece, a důvěřiví Isisiové poslouchali a uvěřili.

“Potřebuji,” pravil Imgani ve své řeči, “domeček, vystavěný na břehu řeky, na místě, kudy nevede cesta a kde mi žádný lidský tvor nepřijde na oči, protože jsem velmi samotářský - a velmi nenávidím lidi.”

Imgani se usídlil na malé mýtině, kterou pro něho připravila příroda, a v chatrči, kterou mu postavili noví přátelé. Ostatní pohostinství odmítl.

“Nepřeji si ženy,” prohlásil, “protože jsem pln vznešených plánů, jak osvobodit své království od zlých mužů, kteří jsou rádci mého otce.”

Byl vpravdě osamělý, protože nikoho nevídal kromě velmi výjimečných příležitostí. Chodíval na lov v noci a horké dny prospal. Někdy, když rudý sluneční kotouč zapadl za stromy západního břehu řeky, vídali vesničané přímý, průhledný sloup dýmu - to si připravoval jídlo; někdy rybář, vracející se domů, zahlédl jej, jak tiše proniká nehustou obrubou lesa a odchází na lov.

Říkali mu Mlčenlivý a těšil se značné pověsti.

Ba těšil se dokonce i důvěře svých hostitelů. Kraj Isisiů je nedaleko Cizí řeky, po které v noci připlouvaly prázdné čluny podivných tvarů, a příští noci se vracely naplněny lidmi s okovy na krku; úředníci francouzské západní Afriky - která sousedí s Isisi - dostávali zprávy o vpádech a vypálených vesnicích, které nemohly být snadno vyšetřeny, protože isisijská hranice je přibližně šest set mil vzdálena od sídla francouzské vlády a leží v divoké krajině.

Imgani vídal na svých loveckých výpravách věci, které by jej byly naplnily úžasem, kdyby byl mužem, přístupným dojmům.

Vídal malé karavany, které se kradly směrem od francouzského území a vedly naříkající ženy a sténající a spoutané muže.

Vídal podivné půlnoční naloďování lidí a poznal bíle oblečené Araby, kteří velmi obratně vládli bičem.

Jednou v noci, když se na to všechno díval, povšiml si ho v měsíčním světle Mahmud, pověstný otrokář, a spatřil, že nepatří ke kmeni Isisiů.

“Co jsi?” zeptal se.

“Pane,” řekl Imgani, “jsem cizí tomuto lidu - jsem z kmene N’Gombiů.”

“To je lež,” pravil otrokář, “protože nemáš v obličeji tetování N’Gombiů; jsi arabský míšenec.” A oslovil jej arabsky.

Imgani zavrtěl hlavou.

“Nerozumí,” řekl otrokář sluhovi. “Vypátrej, kde stojí chatrč tohoto muže; jednou v noci jej chytíme, protože stojí za mnoho peněz.”

Mluvil arabsky a jeho podřízený přikývl.

Když otrokář znovu přišel, tři mužové navštívili Imganiho domek, ale Imgani byl na lovu, a byl na lovu pokaždé, kdykoliv dlouhá lodice připlula v noci do O’Fasi.

Sanders se v O’Fasi neobjevil půl roku, a za tu dobu, to musíme zdůraznit, nestalo se nic, v čem by kterákoliv bujná obrazotvornost mohla shledat jakoukoliv újmu na dobré pověsti.

Nastala doba, kdy se Sanders chystával na obvyklou půlroční návštěvu v Isisi, kterou konal vždycky za půl roku. Úroda byla dobrá, ryb bylo hojně, deště mírné a nikde nebyly nemoci. To si všechno zapamatujte.

Jednoho rána, kdy se chomáče šedé mlhy táhly od stromu ke stromu a východ počínal šedivět, vrátil se Imgani z lesa a nesl na ramenou malého srnce, kterého v noci chytil do smyčky.

Když zahlédl před svou chatrčí malý oheň a muže, který seděl na bobku a opíral se bradou o koleno, vesele zatočil svými kopími a šel dále, protože se nikoho nebál.

“Je svět tak pln lidí, že jsi přišel rušit mou samotu?” otázal se. “Napadlo mě, abych tě zabil a upekl si tvé srdce, protože se mi nelibí, že sedíš u ohně před mou chatrčí.”

“Pane, to jsem očekával,” řekl, “neboť vím, že jsi hrdý muž; přicházím však, protože jsi hrdý a protože vím, jak jsi moudrý.”

Imgani odhodil srnce stranou a posadil se, hrozivě zíraje na muže a obě kopí si položil přes nahá kolena.

Potom muž natáhl krk vpřed a začal mluvit.

Slunce vyšlo a zalilo celou krajinu růžovým světlem, ale muž stále ještě seděl, naléhavě mluvil a Imgani naslouchal.

“A tak, pane,” končil muž, “zabijeme Sandiho, až přijde k rokování. Ifiba, M’bwka a příbuzný mé matky jej velmi rychle probodnou kopím a my se staneme velikým lidem.”

Imgani moudře pokývl hlavou.

“To je pravda,” řekl, “lid, který zabije bílé muže, musí být velmi ctěn, protože všichni ostatní národové řeknou: “Pohled’te, toto jsou lidé, kteří zabíjejí bílé muže!”

“A až bude mrtev,” pokračoval posel, “půjde mnoho mladých mužů na loď, která kouří a říká paka-pak, a pobije všechny, kteří budou se Sandim.”

“To je také moudré,” řekl Imgani. “Když zabijí bílého muže, ať zabijí také jeho přátele.”

Zdlouha a dopodrobna prohovořili tento slavný čin. Potom muž odešel; Imgani si připravil jídlo z ryby a manihotu, vyleštil kovové ostří svých kopí mokrým pískem, pečlivě je osušil trávou a uložil se do stínu chatrče ke spánku.

Probudil se brzy odpoledne a šel se vykoupat do řeky a velikými a mocnými rozmachy doplaval daleko až ke střednímu proudu.

Potom doplaval zpátky ke břehu, osušil se na slunci a zahalil se levhartí kůží.

Zvolna došel do vesnice a zastihl ji vzrušenou. Nejrozčilenější byl náčelník, ten moudrý capita, neboť došly zprávy, že Sandi přijde v noci a že už parník pluje zátočinou řeky.

Plán se nezdařil; Sanders přišel o dva dny dříve, Ifiba a M’bwka, náčelníkovi důvěrníci, byli pryč na lovu, a nebylo je možno nahradit nezkušenými vrahy.

Parník připlul bokem ke břehu. Jedno kolo se ještě lenivě otáčelo, když shromážděný dav, mezi nímž byl i Imgani, spatřil, že na palubě je plno vojáků, lhostejných, hnědých mužů v modrých stejnokrojích a fezech.

Prkno bylo přehozeno a vojáci s puškami v rukou chvatně vykročili na břeh; v čele jim stál bílý důstojník - avšak Sandi to nebyl.

“Kdo je zde náčelníkem?” otázal se suše.

“Pane, to jsem já,” řekl tlustý náčelník a chvěl se rozčilením.

“Chopte se toho muže!”

Hausský seržant chytil náčelníka a obratně jej otočil; hausský desátník mu na zápěstí hbitě navlékl pár želízek.

“Pane,” naříkal náčelník, “proč to zahanbení?”

“Protože jsi veliký zloděj,” pravil hausský důstojník, “válečný buřič a obchodník s otroky.”

“Lže každý, kdo to říká,” pravil náčelník, “protože žádný vládní úředník nebyl svědkem takových strašných skutků.”

Imgani postoupil vpřed.

“Náčelníku,” řekl, “já jsem je viděl.”

“Jsi veliký lhář,” soptil zavalitý capita, třesa se vztekem, “a Sandi, jenž je mým přítelem, ti neuvěří.”

“Já jsem Sandi,” pravil Imgani a potměšile se usmál.

13 VĚŠTEC

V pravém srdci Afriky se často dějí věci, které žádný nedovede vysvětlit; proto také ten, kdo důkladně zná Afriku, váhá něco o tom napsat. Román o Africe musí býti románem plným tajemství, a čtenář dobrodružných románů žádá, aby každá záhada byla nakonec vyjasněna, jako by byla prosvícena roentgenem, aby spatřil každou kůstku; ale mnohdy nelze nikterak vysvětlit události, které jsou docela běžné v kraji 2° severní šířky a přibližně 46° západní délky, jako nemůžeme vysvětlit zázrak víry nebo div telepatie, jak vám tato povídka ukáže.

Pan vládní komisař Sanders se v noci probudil. Jeho drobný parníček byl přivázán nedaleko zásob dříví, které si před léty připravil pokácením stromů a které nechal vyschnout.

Byl den cesty parníkem proti nebo po proudu od nejbližších vesnic, ale byl jenom šest hodin cesty pěšky od kmene Amatombů, který žije v srdci lesa a užívá střel, otrávených tetanem.

Sanders usedl na lůžku a naslouchal.

Nějaký noční pták jednotvárně pískal; Sanders slyšel pleskání vody pod boky parníku a jemné šustění listů, neboť mírný vánek pohyboval mladými větvemi stromů, převisujícími přes loď. Sanders naslouchal velmi pozorně, načež se natáhl pro ponožky a pro ochranné boty proti moskytům.

Navlékl je, vzal flanelový kabát, který visel na dveřích drobné kajuty, a tiše otevřel dveře. Pak se zastavil a čekal se skloněnou hlavou.

V temnotě se nepříjemně ušklíbl a odsunul kožený řemínek, který uzavíral schránku, visící nad lůžkem, vytáhl Coltův automatický revolver a nehlučně uvolnil pojistnou záklopku.

Sanders byl opatrný muž a každý jeho pohyb byl účelný. Byl tak důkladný, že se pojistil proti předčasnému výbuchu, a tak pořádný, že přeleštil černou hlaveň revolveru o měkký rukáv kabátu, a dlouho čekal, než vystoupil do horké noční temnoty.

Chvílemi zaslechl zvuk, který jej probudil. Bylo to slabé cvrlikání snovače.

Jenomže snovači chodí večer spát jako rozumní lidé a žijí v blízkosti vesnic, protože si libují ve společnosti lidských bytostí. Také nehlásají svou přítomnost tak hlučně, jako činil tento pták, který v přestávkách cvrlikal a cvrlikal.

Sanders trpělivě čekal. Potom se ozvala odpověď s paluby, nedaleko Sanderse.

Sanders měl kajutu na lodním můstku; odstoupil trochu od dveří, přikrčil se v rohu můstku a palec položil na pojistnou záklopku.

Spíše cítil, než viděl, muže u lesa; viděl jej vycházet z lesa a věděl, že se s ním má někdo na palubě parníku setkat.

Potom vytušil, jak se okolo kajuty plíží dva muži. Nejasně rozeznával, jak se pomaloučku pohybují vpřed, až našli dveře kajuty a vklouzli dovnitř. Zaslechl podivný zvuk a znovu se ušklíbl, neboť věděl, že kopí mužů žalostně pustoší jeho lůžko.

Potom nastala malá přestávka a Sanders spatřil, jak jeden z mužů vyšel z kajuty a rozhlédl se.

Obrátil se a tiše promluvil k muži uvnitř.

Sanders opatrně vstal.

Muž u dveří řekl bublavě: “Chch!” a zhroutil se na zem, protože ho Sanders odborně udeřil do žaludku, který je neobyčejně citlivé místo. Druhý muž vyběhl, ale upadl přes Sandersovu nastavenou nohu a padaje, dostal do blízkosti pravého ucha ránu, která byla zasazena celou váhou revolveru.

“Yoko!” zavolal Sanders hlasitě a hned se na zádi ozvalo pleskání nohou, protože domorodci mají velmi lehký spánek, “svaž ty muže! Připrav páru, poplujeme odtud, zde není pěkné místo.”

Sanders, jak jsem se již pokusil vysvětlit, dobře znal domorodce, myslil jako domorodci, a byly chvíle, kdy i jednal jako člověk, nedotčený civilisací.

“Hoši,” řekl, “vy jste přišli, abyste mě v temné hodině zabili.”

“Pane, to je pravda,” řekl jeden, “já jsem přišel, abych tě zabil, a tento druhý muž, který je mým bratrem, mi řekl, kdy mám přijít - mohl však zavolat jiného, protože já jsem jeden z mnohých.”

Sanders přijal to prohlášení, že řada odhodlaných vrahů čekala na jeho příchod, bez zřejmé známky podrážděnosti.

“A nyní mi řekněte,” pravil, “kdo vám přikázal, abyste mě zabili, a proč mám zemřít.”

Oslovený muž, vysoký, štíhlý mladík z kmene Amatombů, otřel si spoutanou rukou pot s čela.

“Pane, i kdybys mě rozsekal,” řekl, “nic ti nepovím, protože mám veliké džu-džu a protože bych tím pohněval mnohé modly.”

Sanders se vyptal druhého muže, ale taktéž bez výsledku. Druhý muž byl drvoštěp, který byl přijat ve vesnici, vzdálené čtyři dny plavby po proudu.

“Pane, i kdybych měl zemřít, nepovím nic,” řekl.

“Dobrá,” řekl Sanders a hlavou kývl na Abiba. “Položím vás na zem,” dodal, “s roztaženýma nohama a rukama a na vaší hrudi zapálím ohníček, a vy mi za chvíli řeknete, co si přeji zvědět.”

Přivázali je na zem s chomáči uschlých popínavých rostlin na prsou a Sanders vzal zapálenou větvičku z ohně, který sluha zažehl.

Muži na zemi pozorovali každý jeho pohyb. Viděl, jak rozdmýchal zrudlou větvičku do plápolu, a když se k ním přiblížil, tu jeden z nich řekl:

“Pane, promluvím.”

“To jsem si myslil,” pravil Sanders, “a mluv pravdu, sice se ti zle povede.”

Kdybyste se mně otázali, zdali by byl Sanders skutečně použil zapálené větévky, odpovím vám pravdivě, že to pokládám za pravděpodobné; možná však, že Sanders znal své lidi lépe, než já znám Sanderse.

Když byli muži uvolněni z neblahého postavení, promluvili upřímně a Sanders si psal chvatně poznámky v angličtině o rozhovoru, který byl veden v řeči Bomongů.

Když byl výslech ukončen, sebral Sanders všechny své zápisky a dal muže vyvést na palubu parníku. Za dvě hodiny plula Zaira plnou parou směrem k akasavské vesnici, která se v jazyku domorodců jmenuje Tukalala.

V Tukalale byí misionář, mladý a nadšený americký methodista, který si zvolil život v hořkém pásmu mezi pohanským lidem, aby do jeho srdcí přinesl znalost Boha.

Sanders neměl zvláštní úctu k misionářům; dokonce mu náhledy na hlásané bratrství nesloužily ke cti, ale měl rád tohoto mladíka, který vesele pracoval s tak nevděčným materiálem. Nyní netrpělivě přecházel po malém můstku parníčku, protože bylo svrchovaně třeba, aby doplul do Tukalaly, než se cosi stane.

Právě když slunce zapadalo za stromy na západním břehu, dostal se do zákrutu řeky a před ním se jasně zjevil bílý břeh, táhnoucí se před misionářskou stanicí.

Dvěma prsty pokynul muži u kormidla a parníček se vyšvihl téměř bokem z proudu a zamířil ke břehu a černá říční voda se nahrnula ze zádi lodi, jako by to bylo stavidlo.

Přirazili ke břehu; “paka, paka, paka, pak!” zpívalo kolo hlučně.

Na místě, kde stával misionářský domek, byla hromada zčernalých trosek, z nichž vystupoval lenivý sloup kouře.

Misionář, v bílých plátěných a velmi zašpiněných šatech, ležel tváří k zemi; Sanders ho dosti ztěžka pozdvihl, protože ubožák byl přibit k zemi širokým kopím, používaným k lovu slonů, které se mu pod ramenem přelomilo.

Sanders jej obrátil na záda, zavřel mu oči, které hladově zíraly na tmavnoucí nebe a naposled se vyptávaly boží moudrosti.

Vládní komisař vytáhl křiklavý, hedvábný kapesník z kapsy a položil jej na tvář mrtvého muže.

“Abibu,” řekl tiše, seržantovi, “vykopej velký hrob u kopálového stromu, neboť tento muž byl velikým náčelníkem mezi svými lidmi a byl ve spojení s bohy.”

“Byl křesťan,” pravil Abibu moudře, který byl oddaným následovníkem Prorokovým, “a v suře o Marii je psáno: ,Mnoho sekt se odštěpí od Ježíše, ale běda těm, kteří nebudou věřit v den posledního soudu’!”

Abibu měl titul Hai, protože byl v Mekce, a znal korán lépe než mnohý křesťan zná bibli.

Sanders nic neřekl. Vzal si z kapsy doutník, zapálil jej a rozhlédl se.

Jediné stavení nebylo v blízkosti. Poušť byla tam, kde stávala misionářská stanice s pěknou zahradou. V ubývajícím světle viděl cáry šatů. Věděl, že více lidí padlo za oběť.

V měkkém měsíčním světle pohřbil misionáře a pomodlil se nad ním Otčenáš a všechny pohřební modlitby, na které si vzpomněl.

Pak se vrátil na Zairu a rozestavil stráže. Ráno obrátil příď lodí po proudu a při západu slunce doplul na velkou řeku - doposud plul po přítoku; na místě, kde se obě řeky spojují, je sídelní vesnice Akasava.

Přivedli hlavního náčelníka všeho lidu a na malém lodním můstku se rokovalo ve světle lucerny s rozměklou svíčkou uvnitř, která byla postavena na palubě a osvětlovala shromáždění.

“Náčelníku,” pravil Sanders, “na tvém území je mrtvý bílý muž; buď dostanu srdce mužů, kteří ho zabili, nebo, při smrti přisahám! dostanu tvou hlavu.”

Řekl to jednotvárně, bez vášně, a přece přísahal při Ewa, což znamená smrt a je nejobávanější přísahou. Náčelník seděl skrčen na palubě, pohrával si rukama a třásl se.

“Pane,” řekl chraptivým hlasem, “o tom nic nevím; ta věc se sice stala na mém území, ale tak daleko ode mne, že nemohu ani trestat ani odměňovat.”

Sanders nic neřekl a jenom opovržlivě zafuněl.

“Také, pane,” řekl náčelník, “mám-li říci pravdu, tato věc se netýká jenom Akasavů, neboť po celé délce řeky se muži bouří, protože poslouchají nového kouzla více než kteréhokoliv jiného.”

“Vím málo o novém kouzlu,” pravil Sanders úsečně, “vím jenom, že bílý muž zemřel a že jeho duch chodí v okolí a nespočine, dokud neskolím muže. Nezáleží mi na tom, budeš-li to ty nebo někdo jiný - rokování je skončeno.”

Náčelník rozpačitě vstal, pozdvihl ruku na pozdrav a odšoural se po nakloněném prkně na břeh.

A Sanders zůstal sedět a přemýšlel a kouřil jeden doutník za druhým. Seděl dlouho do noci. Jednou zavolal sluhu, aby do svítilny zasadil novou svíčku a přinesl mu podušku pod hlavu. Seděl až do chvíle, kdy hlučící vesnice zmlkla ve spánku a vzduchem se ozývalo šustění křídel netopýrů, kteří přeletovali od prostředního ostrůvku - netopýři a obzvláště velicí upíři milují ostrůvky.

Ve dvě hodiny ráno se podíval na hodinky, vzal svítilnu a vykročil na záď lodi.

Kráčel mezi spícími muži, až se dostal do části lodi, kde Haussa seděl s nabitou karabinou v ruce a hlídal oba vězně.

Lehce o ně zavadil nohou; posadili se, mžourajíce proti světlu lucerny.

“Musíte mi říci ještě více,” řekl. “Jak přišlo to zlé kouzlo do země?”

Otázaný muž k němu vzhlédl.

“Pane, jak přichází déšť nebo vítr?” pravil. “Lid o něm náhle věděl, byly zvláštní obřady a zvláštní tance a snědli jsme muže; potom jsme si namalovali tváře ingolou a dívky řekly: Zabíjejte!”

Sanders dovedl být velmi trpělivý.

“Nosím vás na rukou,” pravil, “protože jsem váš otec a vaše matka; když přijde povodeň a zničí vaše zahrady, přicházím s manihotem a solí a zachraňuji vás; když přišla nemoc, přivedl jsem bílé muže, kteří poškrábali vaše paže a vložili vám kouzlo do krve; vnesl jsem k vám mír a vaše ženy jsou jisty před kmenem N’Gombiů a Isisiů, a vy mě přece chcete zabít.”

Muž přikývl.

“Pravdivá řeč, pane - ale to už je způsob kouzel. To jsou všechno Vznešené věci, a když o těch víme, na nic jiného si nevzpomínáme.”

Sanders měl starost; ta záležitost s kouzlem byla mimo dosah jeho moci.

“Pane, kouzlo velmi jasně promluvilo ústy starce, M’fabaky z Begeli -”

“M’fabaka z Begeli?” opakoval Sanders tiše a zapamatoval si to jméno, aby jeho nositel mohl být rychle oběšen.

“Ten stařec měl vidění a v tom vidění, které spatřil ve velikých bolestech, kdy měl pěnu u úst a krvavé vystouplé oči, viděl, jak černí mužové zabíjejí bílé muže a jak pálí jejich domy.”

“Kdy to bylo?”

“Při úplňku měsíce,” před šesti dny - pomyslil si Sanders - “a stařec viděl velikého krále s četným vojskem, který kráčí zemí a všichni bílí mužové se ho obávají.”

S podrobnostmi, pokud je může paměť domorodce podržet, popisoval, jak král přišel a jak jako mocný vládce pobíjí bílé muže a ženy, jak zapaluje jejich domy a jak jeho vojsko před ním tančí.

“A to všechno se stalo při úplňku,” dokončil. “Proto my jsme také vyšli, abychom zabíjeli, a protože jsme věděli, že Tvá Výsost přijde, jak je zvykem, aby v tomto ročním období soudila, pokládali jsme za moudré zabít tebe i sluhu Kristova.”

To všechno řekl přesvědčivým tónem a Sanders poznal, že mluví pravdu.

Jiný muž by byl mnohem více dotčen touto částí vypravování, jež se jej velmi zblízka dotýkala, ale Sandersovy myšlenky byly hlavně zaujaty králem (“mužem, neobyčejně vysokým a velmi širokým uprostřed”) a jeho pustošícím vojskem.

Sanders nepochyboval, že je to pravda. Někde bylo skutečné povstání, o němž dosud nezaslechl, a v duchu velmi rychle uvažoval o všech králích okolních území.

Bosambo z Monrovie, uchvatitel ochorijského náčelnictví, posílal mu čas od času zprávy o sousedních národech. Nikde se neválčilo, ani na severu, ani na jihu, ani na východě.

“Chci promluvit se starcem M’fabakou z Begeli.” řekl.

Begeli je vesnice a leží na rameni řeky, tak úzkém, že vypadá jako říčka, a tak tichém, že se podobá jezeru. Vysoké stromy lesa, které zastiňují oba břehy, jsou navzájem svázány popínavými rostlinami a u země ovroubeny hustým podrostem. Zaira opatrně plula tichou vodou a dva kulomety významně stály na lodním můstku.

Zaira byla malý parníček. Na vlajkové tyči u kormidla mdle visela modrá anglická vlajka - zlověstné znamení, neboť vždycky hrozily někomu zlé chvíle, kdykoliv vládní komisař vytáhl vlajku.

Sanders stál na palubě, byl bez kabátu a pozdviženými prsty dával znamení muži u kormidla.

“Fííííí!” Ve dřevě palubní kajuty se zatřepetal zabodnutý šíp. Sanders jej vytáhl, pečlivě prohlédl jeho tepaný hrot a zahodil jej přes palubu.

Bum!

Nad hustým listím se objevil kotouč kouře a kulka se odrazila o opěradlo lodního křesla.

Sanders se natáhl, vzal pušku; zadíval se na kotouč dýmu a pečlivě zamířil.

Bum!

Nebylo patrno, zdali kulka zasáhla, a ozvala se jenom ozvěna zasvištění, které způsobila kulka, letící zeleným křovím.

Pak už nikdo nevystřelil.

“Pak-a-pak-a-pak-a-pak!” pohybovalo se kolo zvolna a Zaira rozbrázdila klidné vody zanechávajíc za sebou rozčeřený vějíř. Před vesnicí se objevilo šest válečných kanoí a chvatně veslující muži spěli vládnímu komisaři vstříc. Poručil, aby stroje byly zastaveny, a jakmile jejich hukot zmlkl, rozeznal Sanders v tichém vzduchu rachot bubnů, a dalekohledem viděl fantasticky pomalovaná těla a hlavu nabodnutou na kopí.

V těchto lesních končinách sídlíval obchodník jménem Ogilvie, nemluvný, nečistý muž, jenž prodával látky a kupoval surovou gumu.

“Pět set yardů!” řekl Sanders a seržant Abibu, si pohrál spouští, upravil polohu kulometu, trhl nábojovým pásem a vážně se podíval muškou. Zároveň hausský desátník, který stál u kulometu na pravoboku, položil prst na spoušť.

Ze střední kanoe se objevil obláček dýmu; kulka padla daleko před lodí.

“Ogilvie, staroušku,” mluvil Sanders pro sebe, “jsi-li živ - ale zdá se mi, že už nejsi - vysvětlíš mi, jak se sem dostaly ty Schneiderovy ručnice.”

Kanoe se blížily, vesla rytmicky dopadala a tichá, pyšná píseň bojovníků doprovázela plavbu.

“Čtyři sta yardů,” pravil Sanders a muž u kulometu opravil mušku.

“Dvě prostřední kanoe,” poručil Sanders. “Pal!”

Chvíli bylo ticho.

“Cha-cha-cha-cha-cha-cha-cha-cha!” zasmál se kulomet posměšně.

Sanders se dalekohledem díval na pohromu, kterou způsobily.

“Na druhé kanoe!” řekl stručně.

“Cha-cha-cha-cha-cha-cha-cha-cha!”

Střelec byl pečlivý muž, vášnivě střílel a přál si, aby se jeho rány neminuly cílem.

Sanders viděl, jak muži klesají, jak se jedna kanoe náhle zakolísala a převrátila, zahlédl černé hlavy ve vodě a plnou parou pustil parník vpřed.

Někdo vystřelil z jedné nepoškozené kanoe. Sanders cítil proud vzduchu, způsobený letící kulkou, a slyšel, jak se zaryla do dřevěné stěny za ním.

Ozvala se nová rána a chlapec u kormidla otočil hlavu a lehce se ušklíbl na Sanderse.

“Pane,” zašeptal arabsky, “asi mi to bylo souzeno!”

Sanders jej měkce objal okolo ramenou a jemně ho položil na palubu.

“Všechno je vůle Boží,” řekl tiše.

“Budiž jeho jméno pochváleno,” zašeptal umírající chlapec.

Sanders zachytil otáčející se kormidlo a kývnutím přikázal, aby se ho někdo ujal.

Příď parníku se obrátila k útočící kanoi. To bylo neblahé postavení pro její posádku, protože teď na ni mířily oba kulomety a zarachotily zároveň a Sanders modravým dýmem viděl, jak se lodice prázdní.

To byl konec boje. Bojovník na pátém člunu držel kopí vodorovně nad hlavou na znamení, že se vzdává, a za deset minut byl ten vůdce vzbouřenců na palubě.

“Pane,” řekl klidně, když ho předvedli před Sanderse, “tohle je špatné rokování. Jak se mnou naložíš?”

Sanders se na něj pevně podíval.

“Budu k tobě milostivý,” řekl, “a pověsím tě, jakmile dojdeme do vesnice.”

“To jsem si myslil,” pravil náčelník nepohnuv svalem. “Slyšel jsem, že věšíš muže velmi rychle, takže cítí jenom malou bolest.”

“Ano, tak to provádím,” pravil Sanders, pán poříčí, a na znamení souhlasu pokýval hlavou.

“Byl bych rád, kdyby tomu tak bylo,” řekl náčelník.

Potom došel Sanders do truchlící vesnice, kde mnoho žen oplakávalo mrtvé.

Vystoupil na zem se svými Haussy a zasedl pod strom k rokování.

“Přiveďte mi starce M’fabaku, který mívá vidění,” pravil a vojáci přinesli tak vetchého starce, že na něm byly jenom kosti.

Přinesli jej na místo soudu a posadili před vládního komisaře.

“Jsi zlý člověk,” řekl Sanders, “a protože tvůj jazyk lhal, lhalo i mnoho mužů; dnes pověsím na strom náčelníka a s ním mnoho jiných. Jestliže vstaneš a řekneš lidu: ,Ta a ta povídačka byla lež a nic jiného,’ můžeš dále žít; ale jestliže budeš dále lhát, pak ti při svém Bohu i při tvých bozích přísahám, že zemřeš.”

Dlouho trvalo, než stařec promluvil, protože byl velmi stár a velmi poděšen a popadl jej strach ze smrti, který děsí některé staré lidi.

“Mluvil jsem pravdu,” konečně vykoktal. “Mluvil jsem o tom, co jsem viděl a o čem vím - jenom o tom.”

Sanders čekal.

“Viděl jsem, jak veliký král zabíjel a pálil; včera jsem ho viděl, jak vedl své vojsko do boje a ozýval se mocný křik, a viděl jsem kouř.”

Bezradně potřásl hlavou.

“Viděl jsem ty věci. Jak mohu říci, že jsem nic neviděl?”

“Jaký to byl král?” otázal se Sanders.

Zase zavládlo dlouhé ticho, zatím co se stařec vzpamatovával.

“Veliký král,” řekl třaslavě, “v pasu tlustý jako býk, a na sobě měl veliká bílá péra a levhartí kůži.”

“Jsi blázen!” pravil Sanders a skončil rokování.

Za šest dní opustil Sanders potrestaný národ a vrátil se do sídla vlády.

Špatné noviny se nesou s větší rychlostí, než jakou může vyvinout pára, pohánějící loď, a drobná Zaira, která se držela středního proudu řeky a měla poletavou modrou vlajku na stožáru, byla předmětem zájmu mnoha drobných vesnic, jejichž obyvatelstvo, shromážděné na břehu stálo se založenýma rukama nebo tisklo na rty klouby zaťatých pěstí, čím dávalo najevo svůj zmatek a jednotvárným sborem pokřikovalo na loď.

“Och, Sandi - otče! Kolik zlých jsi dnes skolil? Och, zabíječi ďáblů - och, pověšovači na stromy! - Jsme plni dobré vůle a nebojíme se!”

“Ei-fo, Kalaba? Ei ko Sandi. Eiva fo elegi,” a podobně.

Sanders plul po proudu velmi rychle, protože se chtěl dohodnout se svým představeným. Někde v zemi bylo povstání - to věděl.

Jistě bylo všechno pravda, co stařec řekl, nežli zemřel - neboť zemřel strachem a věkem.

Kdo byl onen bouřící se král? Určitě to nebyl král Isisiů, ani N’Gombiů, ani král lidu z kraje za Ochori.

Zaira zabočila k vládnímu přístavu a tam již velitel Haussů očekával Sanderse.

“Jsou telefonní dráty v pořádku?” otázal se Sanders, když vystoupil na břeh.

Velitel Haussů přikývl.

“Co se děje?” otázal se.

“Někde se válčí,” pravil Sanders, “nějaký král bouří kraj.”

A krátce mu všechno pověděl.

Hausský důstojník zahvízdl.

“Při nejvyšším klíčníku soukromé kapsy,” zaklel mírně, “to je legrační!”

“Jste jaksi v jedovatě veselé náladě,” odbyl ho Sanders.

“Nerozčilujte se,” pravil Haussa a uchopil jej za paži. “Což nevíte, že se Lo Bengola vzbouřil? Popis se na něj hodí.”

Sanders se zarazil.

“Ovšem,” řekl a s ulehčením si oddychl.

“Ale,” pravil překvapený hausský důstojník, “zem Matabelů je tři tisíce mil vzdálena. Vzpoura vypukla před týdnem. Jak se to ten dědek dověděl?”

Na místo odpovědi Sanders pokynul polonahému muži z kmene Akasavů, který náležel k lodní posádce, protože byl dobrým drvoštěpem.

“I’fasi,” řekl, “pověz mi, co dnes lidé v tvé zemi dělají?”

Muž se plaše ušklíbl a v rozpacích se postavil na jednu nohu, neboť domorodci považovali za velkou čest, oslovil-li je Sanders jménem.

“Pane, jdou na lov slonů,” odpověděl.

“Kolik?” pravil sanders.

“Dvě vesnice,” řekl muž, “neboť v jedné vesnici je nemoc, a tudíž nemůže jít.”

“Jak to všechno víš?” otázal se Sanders. “Což není tvá země vzdálená čtyři dny cesty po vodě a tři dny po zemi?”

Muž rozpačitě vzhlédl.

“Je tomu, jak říkáš, pane - a přece to vím.”

Sanders se s úsměvem obrátil k hausskému důstojníku. “V této zemi se může každý mnohému přiučit,” řekl.

O měsíc později obdržel Sanders výstřižek z Cape Times. Úryvek, který ho zajímal, zněl:

“… rozšiřované zprávy, kterým se všeobecně věřilo, že matabelská vzbouření měla odezvu v severních končinách, nebyla potvrzena. Komisař ze země Barutsů popírá domorodé zprávy o vzbouřeném kmeni, a tvrdí, že pokud ví, všechen jeho lid zůstal kliden. Jiní komisaři ze severu tvrdí totéž. Nebylo hnutí, které by projevovalo souhlas s oním vzbouřením, třebas domorodci s důrazem tvrdili, že ve vzdálené zemi, kterou nedovedou popsat, došlo také ke vzpouře. To je ovšem nesmyslné tvrzení.”

Sanders se tomu usmál.

14 VÁLEČNÍCI

Bílý muž nejvíce utlačuje černocha tím, že mu brání, uchopit nepřítele za hrdlo a proklát ho širokým, zahnutým ostřím zbraně domorodé výroby, kdykoliv jej vášeň zaslepí. Nad tímto zákazem britské vlády se rozčilují i kmeny, které se jinak chovají vzorně.

Můžete být jisti, že paměť Akasavů je velmi krátká a že trest, který podstoupili za poslední přestupek je chvatně zapomenut při příležitosti a pokušení, které se jim během let nezbytně naskytnou. Tak se Akasavové dověděli o jakýchsi přestupcích Ochoriů, shledali, že mají nový důvod k hněvu, a připravili se k válce, ale poslali nejdříve Sandimu zprávu, v které poněkud široce rozvedli povahu urážky Ochoriů. Naštěstí Sanders byl v úseku, velmi rychle pospíšil na místo, svolal shromáždění k rokování a utišil rozhněvaný národ, jak nejlépe dovedl. Sanders byl jemně cítící člověk, což neznamená, že se se svými poddanými něžně mazlil.

Ve shromáždění byla duše, zarputilá duše, a kladla prudké otázky.

Tento drsný muž, dorážel stále útočněji a prudčeji, a protože mu komisař mírně odpovídal, překročil hranici, která dělí dobré chování od nedobrého.

Sanders se k němu otočil.

“Jaký jsi to nízký a otrocký pes?” řekl Sanders, a zatím co muž pečlivě uvažoval, co by měl odpovědět, odkopl jej komisař se svahu pahorku, na kterém stála obecní chatrč, a soulad byl rázem obnoven.

Těsně po tomto rokování přišla trpká stížnost Isisiů. Týkala se rybářských sítí, které jim kmen Lulungů bezohledně zničil, a tuto záležitost nedovedl Sanders tak lehko vyřešit, předně proto, že všichni kmenové, kteří si váží sami sebe, nenávidí Lulungy, zatvrzelý, zlý a škodolibý lid, který se nedovede zastydět a nechápe vtip. Ale Isisiové byli přece upokojeni a zlá válka byla odvrácena. Ještě několikrát se zvonilo na poplach, což nemělo velký význam; ale Lulungové působili Sandersovi svou zlomyslností velkou starost; také všichni kmenové, Isisiové, Ikeliové, Akasavové a Ochoriové měli k Lulungům hluboce vkořeněnou nenávist. V hloubi duše Sanders věděl, že válka může být jenom oddálena, a také o tom vyrozuměl Londýn; dostal od rozčileného státního tajemníka ve Whitehallu naléhavou výzvu, aby “válka, je-li skutečně neodvratná, byla odložena až k uzávěrce finančního roku, nebo, pro Boha! raději ještě déle.”

V úseku Lulungů - tři dny cesty za zemí Akasavů - mají pořekadlo: “Když má muž tajného nepřítele a nemůže ho nalézt, nechť strhne vlastní chatrč a hledá ho v jejích troskách.” To však je velmi neohrabaný překlad. Jiné přísloví říká: “To ti způsobil nepřítel, který žije ve stínu tvé chatrče,” nebo jiné praví: “Nemůžeš-li nalézt nepřítele, zabij nejdražšího přítele.” Všechna ta přísloví dokazují, že se Lulungové dívají na život černě a že jsou velmi podezřívaví.

Sanders měl kuchaře z kmene Lulungů tam nahoře v M’piti - a to vzorné město bylo Sandersovým sídlem. Kuchař byl velký cestovatel, protože došel na sever až k Dacce a na jih až k Bananě - a snad také od Konga k Matadi. Když přišel do M’piti a hledal práci, odpověděl na otázku, jak se jmenuje, pobřežní angličtinou.

“Pane, mně říkat Sixpence; dobře vařit; vy hledat lepší kuchař a nenajít -”

“A jak říkáš té breptanině?” otázal se Sanders v nářečí Lulungů.

“Pane, to je angličtina,” řekl zahanbený domorodec.

“To je opičí žvanění,” řekl Sanders drsně, “to je mluva Kruů a pomíšených námořníků, kteří nemají svůj jazyk. Jak ti říkají v tvé zemi?”

“Lakati, pane,” pravil kuchař.

“Tak budeš teď nazýván,” pravil Sanders. “Od této chvíle budeš mluvit svým jazykem a budeš dostávat deset šilinků jako měsíční plat.”

Lakati byl dobrý kuchař a po tři měsíce byl vzorným občanem; po této době se Sanders nečekaně vrátil z lovecké výpravy a našel Lakatiho ve své posteli… Lakati byl opilý a dvě prázdné lahve od ginu němě dosvědčovaly jeho provinění. Sanders zavolal svou policii a Lakati byl zavřen ve vězení tak dlouho, dokud nevystřízlivěl, což se stalo po čtyřiadvaceti hodinách.

“Byl bych rád, kdybys pochopil,” pravil Sanders na druhý den vinníkovi, “že nesmím svým sluhům dovolovat, aby se mi opíjeli; tím spíše nesmím svým sluhům dovolit, aby opilí spali na mém lůžku.”

“Pane, hanbím se,” řekl Lakati vesele, “že se taková věc stane člověku, který viděl kus světa!”

“Totéž můžeš říci o zmrskání, které tě očekává,” řekl Sanders a dal rozkaz policejnímu seržantovi.

Lakati nebyl stoik, a proto když byl přivázán ke stromu a na jeho důkladná záda bylo vysázeno deset ran lhostejným hausským seržantem, počal si kuchař velmi hlasitě stěžovat na Sanderse a na civilisaci, která si Sanderse zvolila, aby byl jejím nástrojem.

Když bylo všechno skončeno a on zjistil, že je dosud živ, třebas jej tělo bolelo, řekl si, že nedostal o nic víc, než co si zasloužil, a se slzami v očích slíbil, že na ponaučení nikdy nezapomene. Sanders, který se nehodlal o tom dále šířit, poslal jej zase do kuchyně.

O týden později obědval komisař sám jakousi pobřežní kořennou omáčku a kuře. Pustil se do jídla, ale rázem přestal a odešel do úřadovny pro mikroskop. Za chvíli našel v jídle štěpinku skla - tak drobnou, že by se vešla na špičku špendlíku, a nařídil na ni mikroskop. Velmi jej zajímalo to, co spatřil. Odstavil mikroskop a poslal pro Lakatiho; Lakati přišel oděn v bezvadně čistém, bílém obleku.

“Lakati,” řekl Sanders nenuceně, “ty přece znáš zvyky bílých mužů. Řekni mi, jak pán může poctít svého sluhu?”

Kuchař ve dveřích zaváhal.

“Je mnoho způsobů,” řekl za chvíli. “Může -”

Zarazil se, protože neměl dost pevnou půdu pod nohama.

“Protože jsi dobrým služebníkem, třebas máš mnoho chyb,” řekl Sanders, “chci ti prokázat poctu. K tomu jsem si vybral tento způsob: ty, který jsi spal na mém lůžku nepozván, posadíš se se mnou ke stolu na můj rozkaz.”

Muž váhal, protože byl poněkud postrašen, ale potom se došoural ke stolu a neohrabaně se posadil na židli proti svému pánovi.

“Budu ti posluhovat - podle zvyku tvého lidu,” řekl Sanders.

Navršil dvě lžíce jídla na talíř před kuchařem.

“Jez!” řekl.

Ale muž se ani nepohnul a seděl, upíraje zrak na ubrus.

“Jez,” řekl Sanders znovu, ale Lakati seděl bez pohnutí.

Potom Sanders vstal, přistoupil k otevřeným dveřím bungalowu a zahvízdal.

Ozval se dupot a seržant Abidu přišel se čtyřmi Haussy.

“Vezměte tohoto muže a dejte jej do okovů,” pravil Sanders. “Zítra jej pošlu dolů do kraje, aby tam byl souzen.”

Když muži odešli s kuchařem, přistoupil Sanders ke stolu a pečlivě odklidil nebezpečné jídlo a připravil si pokrm z vajec a banánů.

Rozmělněné sklo - sklo roztlučené na tak jemný prášek, že na dotek vypadá jako plavená křída - je velmi nebezpečné, protože rozřeže jemné stěny střev, jakmile přijde s nimi do styku, a člověk, který takové sklo pojedl, zemře, co vědí špatní lidé na pobřeží, a co již sta a sta let věděli.

Lakati byl za nějakou dobu předveden před soudce, jenž seděl ve veliké, rákosím kryté chajdě - soudní budově - a Lakati si přivedl tři bratrance a bratra a nezištného přítele, kteří odpřisáhli, že Sanders si sám dal sklo do jídla s nějakým zlomyslným úmyslem. Přes jednohlasné svědectví - svědci byli čtyřikráte vyslechnuti v malé chatrči v noci před soudním řízením - vězeň byl odsouzen k patnácti letům nucené práce.

Tím by se to bylo skončilo, kdyby nebylo kmene Lulungů, kteří žili daleko na severu a kteří na uvěznění Lakatiho pohlíželi jako na casus belli.

Byli podezřívaví, tvrdí, krutí a zeměpisně měli velké výhody, protože žili na okraji území, které je nesporně francouzské a tím anglickým úřadům nepřístupné.

Sanders poslal rychlé zprávy všem bělochům, kteří žili v blízkosti Lulungů. Bylo jich celkem šest a tvořili dvě misie, jezuitskou a baptistickou. Byli to lidé, s nimiž Sanders nic nepořídil, jak dokazují tyto dopisy:

První byl od protestanta:

Misie v Losebi.

“Drahý vládní komisaři!

Má žena i já jsme vám velice vděční za výstrahu; Bůh nás však povolal na tato místa a my musíme setrvat u díla Božího, dokud On ve své moudrosti neporučí, abychom opustili jeviště své práce.”

Otec Holling napsal:

Na řece Ebendo.

“Drahý Sandersi!

Myslím, že se mýlíte ve kmeni Lulungů; v poslední době jsem s mnohými promluvil. Jsou velmi zdvořilí, což je, jak jsem se přesvědčil, zlé znamení. Zůstanu zde, protože si myslím, že odrazím každý útok, který by podnikli. Mám čtyři pušky značky Martini-Metford a asi tři tisíce nábojů - a můj dům je, jak víte, vystavěn z kamene. Doufám, že se mýlíte, ale-”

Sanders sebral Zairu, kulomet a hausskou policii a vydal se po řece tak daleko, kam se až mohl malý parníček dostat. Na sklonku každého dne dal Sanders s pobřeží naložit pořádnou zásobu dříví. Dva černoši, sedící na bocích lodi, ve dne v noci dlouhými tyčemi zkoumali dno. Mělčina, písčina, splavný kus, mělčina!

Loď se někdy zakymácela, sklouzla po neviditelném svahu a na druhé straně žbluňkla do hluboké vody; někdy v noci poskočila přes svah a octla se v malém “jezírku”, ze kterého se nemohla dostat, protože jí bránily písčité nánosy. Tehdy musila posádka do vody a kráčejíc po písčitém dně, odstrkala parník do hlubší vody. Když byl Sanders šest set mil od baptistické misie, dostalo se mu zprávy od mírumilovného domorodce:

“Pane, Lulungové přišli časně ráno, odvedli misionáře, jeho ženu a dceru do své vesnice.”

Sanders, žlutý horečkou, zapadlých očí nevyspáním, neoholený a vyčerpaný, setřel si vrchem ruky pot s čela.

“Pluj stále proti proudu,” řekl Abibovi. “Musím se vyspat.”

Ve čtyři hodiny odpoledne byl probuzen roztříštěním láhve na vodu, která stála na poličce vedle jeho lodního lůžka. Praskla ze zdánlivě neznámé příčiny, posypala Sanderse střepinami a postříkala vodou.

Vzápětí Sanders zaslechl, že někdo docela blízko vystřelil z pušky, a když vyskočil a otevřel dveře kajuty, přiběhl Abibu a hlásil:

“Dva muži stříleli na břehu. Jednoho z nich jsem zastřelil.”

Nyní se Zaira blížila k vesnici a její siréna zahoukala, jakmile se za ohbím řeky objevila vesnice.

Sanders viděl shluk mužů, kteří běželi dolů po břehu, a dalekohledem spatřil, že obličeje i těla bojovníků jsou pomalované ingolou. Potom šest kanoí vyplulo vstříc parníčku.

Hausský seržant se klidně posadil na sedlo kulometu a připravil spouště.

“Pět set yardů,” pravil Sanders a voják namířil bez viditelného chvatu.

Kanoe pluly jako vichřice, protože je proud nesl. Muž za vyleštěným kulometem vzhlédl a Sanders přikývl.

Kanoe se blížily - jedna jako by vedla ostatní - rychlostí, při které nenávist zvětšuje úsilí a jejíž odměnou je smrt.

Náhle -

“Cha-cha-cha-cha-cha,” zasmál se malý kulomet škodolibě a vedoucí kanoe se bokem zvrátila do vody, protože kormidelník klesl mrtev jako polovina veslařů.

“Cha-cha-cha-cha-cha!”

Na druhé lodici zavládl divoký zmatek; zakousala se, překotila, řeka byla rázem plna černých hlav a vzduch se ozýval pronikavým křikem.

Zbytek domorodého loďstva se otočil a mířil do bezpečí; voják u kulometu navlékl nový pás s náboji a ukázal, co dovede na devět set yardů; dvě lodice, jejichž posádka v šíleném úsilí veslovala, aby se dostala do bezpečí, byly již z dosahu.

Na břehu se Lulungové postavili na odpor a házeli všelicos na parník. Ale kulomet hlučně pokropil vesnici a brzy přiběhl rozčilený muž a mával palmovým listem; Sanders ustal ve střelbě a hlásnou troubou křikl, že posel musí doplavat na palubu.

“Pane, jsme velice zahanbeni,” řekl černoch. Stál na zmáčené palubě a potůčky vody stále ještě s něho stékaly. “Nevěděli jsme, že bojujeme proti Sandimu-lvu, proti Sandimu-bůvolu, před jehož mocným zadupáním…”

Sanders ho přerušil.

“Ve vašem městě je bílý muž, bílá žena a dívka,” pravil. “Přiveďte je na mou loď; potom zasednu s vámi k rokování a promluvíme si o tom.”

Muž se rozpačitě zavrtěl.

“Pane,” pravil, “bílý muž zemřel nemocí; bílá žena je také nemocná; a o dívce nic nevím.”

Sanders si jej prohlížel; hlavu nakláněl na stranu jako zvědavý pták.

“Doprav sem bílého muže živého nebo mrtvého,” řekl tiše. “Stejně i bílou ženu, zdravou nebo nemocnou, a dívku také.”

Za hodinu mu přinesli misionáře; dlouho se pokoušeli upravit jej tak, aby jej mohli ukázat. Ženu misionářovu drželi čtyři černoši na lodici, protože byla šílená.

“Kde je dívka?” otázal se Sanders. Mluvil velmi tiše, téměř jenom šeptal.

Posel neodpověděl.

“Dívka?” pravil Sanders a tenkou hůlkou švihl černocha přes tvář.

“Pane,” zamumlal černoch a svěsil hlavu, “dívku si vzal náčelník.”

Sanders přešel palubu sem a tam, načež vstoupil do kajuty a vyšel se dvěma revolvery zastrčenými vzadu za pasem.

“Půjdu a promluvím si s náčelníkem,” řekl. “Abibu, obrať příď lodi ke břehu, zajeď až do toho mělkého písku a kryj kulometem ulici, zatím co budu na břehu.”

Bez odporu vystoupil na břeh. Ani puška se neozvala, ani kopí nepřiletělo, a Sanders chvatně kráčel ulicí. Dívka ležela před náčelníkovou chatrčí mrtvá - klidně a pokojně. Ruce, které přeťaly její mladý život, byly milosrdnější, než Sanders očekával. Vzal dítě do náručí a nesl je k lodi. Jednou zaslechl za sebou tichý šramot, ale tři pušky třeskly z lodi a za Sandersem se ozvalo bolestné zasténání.

Donesl mrtvolu na loď a se zbožnou úctou ji položil na zadní palubu. Řekli mu, že žena mezitím zemřela, a Sanders zvolna přikývl; myslil si, že tak je tomu lépe.

Zaira se vrátila doprostřed proudu a Sanders zlověstně pozoroval vesnici. Nejraději by byl uchopil náčelníka Lulungů; byl by jej uchopil s chladnou nenávistí, přibil ho jako roztaženého orla na zem a pozvolna jej zabíjel ohněm. Ale náčelník a jeho lid byli v lesích a francouzské území, do kterého bylo možno se utéci, bylo nedaleko.

Večer pohřbil misionáře a jeho rodinu na malý otrůvek, potom vyplul po proudu a soptil vztekem a vědomím bezmocnosti, protože se nemohl pustit do boje s celým kmenem, měl-li s sebou jenom dvacet Haussů.

Za šera dopluli k malé mýtině a zakotvili k nočnímu odpočinku. Ráno pluli dále a v poledne spatřili dlouhou řadu válečných lodic.

Nebylo pochyby o povaze a záměru sta kanoí, které pluly pomalu proti proudu, vždy po čtyřech v jedné řadě, a jejichž posádka veslovala pravidelně jako stroje. V jedné řádě napravo byly akasavské lodice; to byste byli poznali podle tupých přídí lodí, vytesaných z kmenů. Na levé straně byly lodice Ochoriů, které byly červeně natřené. Uprostřed byly lehčí a lépe vyrobené lodice, a na nich Sanders rozeznával obličeje Isisiů, pomalované bílou barvou.

“Nebesa!” řekl si Sanders a údivem vytáhl obočí.

Údiv byl také v loďstvu, a jeho pravidelné řady zakolísaly a porušily se, když Zaira plnou parou vplula mezi ně. Potom Sanders zastavil stroj a povolal náčelníky na palubu.

“Jakou hanbu to chystáte?” otázal se Sanders.

Otako z Isisi, král a starší náčelník, podíval se rozpačitě na Ebeniho, náčelníka Akasavů, a teprve Bosambo, uchvatitel vlády nad Ochorii, promluvil.

“Pane, kdo unikne nikdy neusínajícímu oku Sandiho? Lo! my jsme si myslili, že jsi mnoho mil odtud, ale jako sova -”

“Kam se ubíráte?” otázal se Sanders.

“Pane, nechceme tě klamat,” pravil Bosambo. “Tito velcí náčelníci jsou mými bratry, protože někteří Lulungové přišli do našich vesnic, způsobili tam mnoho škod, kradli a zabíjeli. Protože jsme trpěli stejně a jsme si v neštěstí rovni a cítíme jako lidé a naše srdce jsou zraněna, jdeme na kmen Lulungů.”

Úšklebek, zlý a neveselý úšklebek odhalil Sandersovy zuby.

“A budete pálit a zabíjet?” otázal se.

“Pane, to byla radost, které jsme hleděli vstříc.”

“Chtěli jste vypálit vesnici, zabít náčelníka a rozprášit lid, který se skrývá v lese?”

“Pane, najdeme je, i kdyby se ukryli v pekle,” pravil Bosambo, “ale jestliže ty, jenž jsi naším otcem, řekneš: ‚ne’, shromáždíme bojovníky a povíme jim, že je to zakázáno.”

Sanders pomyslil na tři čerstvé rovy na ostrůvku.

“Jděte!” řekl a ukázal vzhůru po řece.

Zůstal stát na palubě a díval se, jak poslední lodice mizí v ohbí řeky, a naslouchal, jak slaběji a slaběji zní hučení mnoha hlasů, zpívajících píseň Zabíječe, kterou zpívají Isisiové před počátkem bitvy.