Smečka děsu

Edgar Wallace

“Harry od hulánů” vstoupil do policejní stanice v Burtonově ulici, aby předložil svou propouštěcí listinu, protože byl právě propuštěn z trestnice v Dartmooru. Odpykal si sedm let, zkrácených o jednadvacet měsíců.

Jeho zjizvená tvář byla zamračená. “Henry Benedorf po výkonu trestu. Mám se zde hlásit.” A pak spatřil inspektora Longa, přezdívaného galérkou Sázkař. V prvním okamžiku po vstupu do místnosti si ho nevšiml, teď se mu zablýsklo v očích.

“-brýtro inspektore, ještě na živu, jak vidím!”

“A mám se k světu!” nenechal se vyvést z míry Arnold Long. Příslovečně ošklivý ret Harryho od hulánů se zkřivil špatně utajovaným vztekem.

“Divím se, že vaše svědomí vám dovolí klidně spát. Nadrobil jste mi sedm let!”

“A doufám, že vám nadrobím ještě dalších sedm!” usmál se trestancovu výbuchu Sázkař.

“Kdyby bylo po mém, Huláne, byl bych vás vsadil do díry, odkud se vychází jen k šibenici. Svět by byl mnohem krásnější!”

Dlouhý horní Harryho ret se křečovitě zachvěl, zlověstná výstraha! Arnold Long se však nijak neznepokojoval.

Benedorf si přezdívku Hulán přinesl ze služby v armádě Jeho Veličenstva, kde sloužil osmnáct měsíců, ale kde byl odsouzen na tři léta za napadení desátníka, kterého zkopal do bezvědomí. Sázkař se však nebál.

“Poslyšte, pane!” tišil slova nenávisti Harry. “Nechci vám hrozit, chci vám pouze říci toto: Dejte si pozor!”

“Příliš mnoho mluvíte, Huláne!” usmál se Sázkař.

Trestanec vraždil očima, chtěl cosi říci, ale pak se raději otočil ke službu konajícímu policistovi, aby mu odevzdal doklady.

“Chytrák!” syčel alespoň. “Vy všichni jste chytráci. Lidi jako já se dají snadno chytit. Proč

však nezadržíte Sheltona, co? Na toho jsou všichni policajti z celé Anglie krátký!” Sázkař jen mávl rukou.

*

Clay Shelton byl podvodník velkého formátu, který se již patnáct let zabýval paděláním úvěrových listů, směnek a jiných cenných papírů a uváděním padělků do oběhu. Patnáct let zároveň unikal rukám zákona, vysmívajíce se celému Scotland Yardu. Clay Shelton bylo jméno neznámého muže, pod kterým se třetího září osmnáct set devadesát devět zapsal do seznamu cestujících v hotelu U bílého jelena v Dortingu hubený, krátkozraký člověk, jenž

připravil banku v Sussexu o sedm tisíc liber podvodem nejobyčejnějšího druhu. Clay Shelton bylo jméno, pod nímž onen podvodník spáchal svůj první zločin a od té doby ho označovalo ve všech zápisech a hlášeních policejního ředitelství.

Podplukovník Hillerby od armádní intendatury, který s pomocí padělané plné moci vyzvedl dvacet pět tisíc sedm set liber z Africké banky byl týž muž, tentokrát však s knírem a monoklem. Bankovní detektiv, který pojal určité podezření, byl nalezen mrtev po ráně nožem

- Clay Shelton nechtěl nic riskovat.

Námořní účetní důstojník Corban-Smith, který vyzvedl téměř stejný obnos z

Portmouthské a Jižní banky neměl knír ani monokl, Frederik G. Tennycold z Chicaga, jenž filiálce téže banky předložil úvěrový list a vyzvedl si šestnáct tisíc či Olivier King a a a nastřádalo se v policejních hlášeních mnoho jmen, které bylo třeba dešifrovat na jediné, a to:

Clay Shelton, i když i toto jistě nebylo to pravé, civilní!

Na případu “Shelton” si již vylámala řada detektivů zuby, jeden za druhým byli odvoláváni a nahrazováni jinými, kteří však nedopadli v pátrání o nic lépe, než jejich předchůdci. Posledním z odvolávaných inspektorů z onoho případu byl detektiv Vansittar, a nebylo to nic příjemného.

“Jsem nucen svěřit pátrání schopnějšímu muži” potřásal hlavou Vansittarův nadřízený. Jedinou vaší útěchou je, že nejste první, kdo ztroskotal v honbě za tím podvodníkem”

“Nemůžeme ho zadržet, protože ho neznáme, pane” osmělil se inspektor. “Pracuje vždycky sám, a nic o něm neví ani podsvětí. Je neviditelný, vždycky jen sólo. Člověka, který je tak dovedný, že může pracovat jen a jen sám, polapíme jen s pomocí Boží! Kdyby měl milenku nebo byl ženatý, nebo měl jakéhokoliv pomocníka, pak by nemohl řádit nepoznán celých patnáct let!”

Plukovník Macfarlane věděl příliš dobře, že má jeho člověk pravdu, koho však případem Shelton pověřit? I když jisté řešení by tu bylo.

“Sázkař?!” četl nadřízenému myšlenky inspektor Vansittar.

“Sázkař!” vraštil plukovník čelo.

Sázkař Long byl i přes svou lidovou přezdívku synem milionáře, absolvent univerzity v policejních službách! Věc natolik výjimečná, že větších životních komplikací si nemohl ani přát. Byl by to příliš dlouhý příběh, kdybychom měli vyprávět, jak se stalo, že se syn Godleye Longa dostal do policejních služeb. Jisté je, že jednoho pochmurného dne byl vyhnán z Cambridžské univerzity rozzuřeným vicekancléřem. Jeho zločinem bylo, že se dal do rvačky a zbil nižšího úředníka univerzity, uštěpačného Torna Helpforda, pomocníka a donašeče univerzitního soudce.

Proto byl poslán s hanbou svému otci, který velmi pobouřen synovým chováním na univerzitě

rozhodl, aby se Arnold Long postavil na vlastní nohy a sám si vydělával na svůj chléb. A nezdárný syn poslechl. Za necelý měsíc se však zastavil před otcovským domem, rodinným sídlem na Berkeley Square v uniformě konstábla policie hlavního města. Ani prosby, ani hněv sira Godleye ho nedonutily, aby ji opět svlékl.

Starý pán měl však smysl pro výstřelky mládí, za což ostatně vstup svého jediného syna k policii považoval, a brzy se přestal hněvat. Naopak, jak se zdálo, trochu se i pyšnil jeho výstředností. Dokonce s oblibou vyprávěl v klubu o “svém poldíkovi” a nikdy nezapomněl připomenout, že mu přezdívají Sázkař, pro jeho zálibu v sázení se při jakékoli příležitosti. Starý pán si dokonce jedné zvláště mlhavé noci počíhal na svého syna na rohu Hill Streetu, aby mu nabídl posezení u piva. Stalo se skutečnou legendou ve všech dobrých klubech pozdější sirovo líčení, jak Arnold s chutí vyprázdnil sklenici a pak pohrozil svému otci, že ho zatkne pro noční potulku!

Policejní správa by bývala ráda nechala Sázkaře v prosté strážní službě, neboť pro jeho bývalé

styky se zámožnou společností se obávala výtek z protekcionářství a zcela jistě by o tom bylo referováno v parlamentu, kdyby byl Arnold nezaslouženě povýšen. Ale jeho služební úspěchy byly natolik vynikající, že již za dva roky služby byl seržantem. Na svém osobním kontě měl nejenom vypátrání a zadržení Lí Freddinga, stíhaného pro přepadení newyorské banky, kde jeho lup činil čtvrt miliónu dolarů, ale i zatčení obávaných zabijáků Sullivana a Veilta, kteří

měli na svědomí policejního agenta Parlyvoo Smitha. Nic už nemohlo zastavit služební

postup Arnolda Longa. Scotland Yard jej přeložil do pátracího oddělení, kde velmi brzy zatkl po přestřelce Ernie Buldowa, bankovního lupiče a vyděrače, stíhaného pro šest různých zločinů. A tak přišlo povýšení na zástupce inspektora a nezhatila ho ani soudcovská důtka, kterou

před časem obdržel pro svůj tvrdý, nezákonný postup proti zločincům. Jeho oblíbeným rčením bylo staré: Na hrubý pytel, hrubá záplata.

Byl vysoký 69 palců s dívčím pasem a rameny dřevorubce. Dovedl běžet jako zajíc, jako boxer obhájil po dvě léta titul amatérského šampióna. Dovedl šplhat jako kočka a rád zlobil svého nadřízeného, plukovníka Macfarlana tvrzením, že je Angličan. (Plukovník nedovoloval výraz “anglický”, když mělo být použito slovo “britský”.) Jeho obličej byl hubený a dlouhý s věčným úsměvem na jemných rtech; život a svět byl pro Arnolda Longa jediným velkým žertem. Když ho lupiči Boaylové polapili u Limehouse Reachu a dali mu pět minut na to, aby se připravil na cestu na onen svět, jen se smál:

“Vsadím tisícovku, že mne nezabijete!”

A nezabili. Plaval dvě míle se svázanýma rukama, a když ho vylovili muži temžské policie, první jeho slova byla:

“Do čtyřiadvaceti hodin je mám za katrem. Vsaďte se!”

Tak se i stalo. Sázkař opět vyhrál

*

Plukovník Macfarlane váhal. Svěřit Sázkaři případ Shelton byla ošemetná věc. Yard odmítal drsné způsoby Arnolda Longa, i když se vědělo, že vedou nejrychleji k cíli. Což kupříkladu nepodržel hlavu Lewa Brayleye pod vodou tak dlouho, dokud ten nepřiznal, kam ukryl synka rejdaře Johna Brisbana za účelem miliónového výkupného? A nebyl to Sázkař, který sklidil důtku od soudce za to, že si opatřil důkazy na texaském petrolejovém podvodu vloupáním se do trezoru jednoho z akcionářů? To byly nezákonné metody. Ale nikdo jiný v Yardu Sheltona nedostane, tak se věc najisto rýsovala. A tak si nechal plukovník Macfarlane Sázkaře předvolat o páté odpolední do své kanceláře. Před sebou měl obsáhlou složku materiálů, Long jen zavrtěl hlavou:

“Nepotřebuji číst ty papíry. Znám zprávy o Sheltonovi nazpaměť. Dejte mi, pane plukovníku, tři měsíce a přivedu vám ho”

“Na tomto případu ztroskotala už řada vynikajících detektivů”

“Vsadím se, pane chci říci, že já vás nezklamu!” postavil se Arnold Long před nadřízeným do pozoru.

A pak, po mnohém poučení a dobře míněných radách, Sázkař Long odešel, aby se ohlásil předsedovi Svazu bankéřů.

Velký lov začal.

*

Jednoho krásného jarního dopoledne kráčel pan Shelton honosnou Lombardskou třídou; třídou bank a pojišťoven. Míjel jeden peněžní ústav za druhým, až se zastavil před palácem, jehož fasáda byla pokryta hlazenou žulou.

“Co je to za budovu?” oslovil Shelton policistu u kraje jízdní dráhy.

“Městská a Jižní banka, pane,” odpověděl uniformovaný muž pokládaje ho za turistu. U chodníku zabrzdil automobil. Řidič úslužně otevřel dvířka a z vozu vyklouzla velmi hezká

dívka, dále pak starší žena unaveného pohledu, a konečně pečlivě oděný mladík s černým knírem a monoklem, držící svůj cylindr v pěstěné ruce.

Trojice vešla do banky a policista namířil k šoférovi.

“Jak dlouho tam budou?”

“Nejdéle pět minut!”

“Zdrží-li se, musíte na parkoviště!” upřesnil policista a vrátil se k domnělému turistovi.

“Jste v Londýně cizincem, pane?”

“Právě jsem se vrátil z Jižní Ameriky” přikývl Shelton. “Byl jsem tam celých pětadvacet

let. Argentinská banka je rovněž tímto směrem?”

Policista potvrdil otázku. Shelton potřásl hlavou:

“Ani se nechce věřit, že právě tady, na této třídě jsou nahromaděny milióny a milióny ve zlatě”

“Nikdy jsem je neviděl, ale nelze pochybovat o tom, že tu opravdu jsou” Policista se zarazil v půli věty. Jeho ruka se zvedla k pozdravu. Patřil muži, který vyskočil ve spěchu z taxíku. Ten vrhl na policistu vyčítavý pohled, pátravě si změřil okounějícího Sheltona a také zmizel v bance.

“Kdo to byl?? Policejní úředník?” zajímal se pan Shelton.

“Ne, pane. Je to jistý gentleman z City, kterého znám.”

Sázkař Long při vstupu do banky nemohl přehlédnout sličnou tvář dívky, stojící u pokladního okénka. Usmál se na ni, a aniž by byl vyveden z míry, že mu přátelské gesto nevrátila, vešel do pracovny ředitele banky Monkforda. Malý, zavalitý, úplně lysý muž vstal ze svého křesla a přátelsky mu potřásl rukou.

“Prosím o okamžik strpení, Longu”, nechal se slyšet. “Jen musím něco vyřídit s jedním z našich zákazníků”

Ředitel se vrátil přesně po pěti minutách. Mnul si spokojeně ruce a halasil:

“Je to žena vzácné povahy. Všiml jste si jí?”

“Je opravdu hezká!” souhlasil Sázkař.

“Asi máte na mysli její sekretářku Noru Sandersovou. Ale já mluvím o Miss Revelstoke, starší ženě z těch dvou. Je naší zákaznicí již téměř třicet let. Měl byste se s ní seznámit. Opravdu vzácná povaha. A ten mladík, který přišel s nimi, je její advokát. Na můj vkus poněkud hejsek a dandy, ale jako právník schopný člověk s velkou budoucností” V ředitelově kanceláři bylo malé okénko, jehož sklem bylo možné kontrolovat situaci v sále banky. Long se zájmem sledoval, jak jmenovaná dáma přepočítávala velmi pozorně svazek bankovek, který jí odevzdal pokladník. Její sekretářka se zatím bavila studií stropu peněžního ústavu. Byla to tvář kromobyčejná. Takový byl Longův první dojem. S některými typy dívčí

krásy se setkáváme denně, tato se však od nich lišila čímsi poutavým, což bylo těžko definovatelné, zato velice silné. Právě díky tomu si Long sotva povšiml usmívajícího se advokáta, který stál u Miss Revelstoke. A náhoda tomu chtěla, že sekretářka sklopila oči od stropu na stěnu, kde jí neušlo okénko s Langovýma očima. Jejich zraky se na okamžik setkaly a oni na sebe okamžik pohlíželi s oboustranným nepopiratelným zájmem. Dívka se pak rychle obrátila a Long si uvědomil, že k němu již hodnou chvíli mluví bankéř o fantomu Sheltonovi.

“nemyslím, že se vám ho podaří chytit. Naopak, jsem si jist, že se to nepodaří nikomu. Je obratný jako úhoř. Podle mého názoru je členem nějaké bandy”

“Mýlíte se!” napil se s chutí čaje Sázkař. “Pracuje vždycky sám, a to je jeho největší přednost, protože mezi zloději není ani stopy po věrnosti. Dřív nebo později by ho některý z kompliců

udal. že se tak nestalo za celých patnáct let je toho důkazem.”

“Tady jsou všechny materiály týkající se Městské a Jižní banky. Navíc všechna fakta o bankách, které byly tím člověkem ošizeny” Bankéř vyndal z útrob svého stolu velké kožené

desky. “Jsou zde všechny jeho originální podpisy, ale nejsem si jistý, že vám to nějak pomůže. Písmena “m” jsou si podobná”

“Všechna ,,m” si jsou podobn á” přerušil Monkforda Arnold Long. “Je to jedin é písmeno abecedy, které nemá příznačných známek.”

“Vidím, že z těchto dokumentů byly brány otisky prstů!”

“To se děje při každém takovém podvodu. Ale levačka, kterou podvodník držel listiny,

byla vždy v rukavičce.”

“To mi prozatím stačí, jsem vám, pane, velice vděčný!” zvedl se Sázkař k odchodu. Venku se nadechl čerstvého vzduchu a uvažoval, kterým směrem vykročit. Nakonec zamířil k ulici Gracechurch, aby navštívil rejdařskou kancelář v ulici Fenchurch. Na rohu Gracechurch a Lombardské spatřil hubeného, staršího muže, který byl zdánlivě ponořen v pozorování

chaosu pouliční dopravy. Neznámý poohlédl po očku na Longa a Sázkař ihned vyčetl význam jeho pohledu. Trval sice jen zlomek vteřiny, ale pro Longa hovořil jasně: Znám vás, vy jste detektiv!

Sázkař pocítil zachvění nervů. Zamířil přes jízdní dráhu a zastavil se, aby si koupil noviny. Neznámý muž stál ještě pořád na svém místě. Ve svém bílém klobouku s přiléhavým, lehkým šatem se podobal plukovníkovi od pěšího pluku. Sázkař dal prodavači celý šilink, aby mohl čekat na vrácení drobných a mohl zatím pozorovat onoho cizince, o kterém mu policajtský

instinkt napovídal, že není v pořádku. Patrně to bude nějaký podvodník z City, kdosi z oné

malé armády lidí, žijících z pochybných podniků.

Long přemýšlel, jestli se nemá vrátit a pod nějakou záminkou ho oslovit. Byl však úředníkem Scotland Yardu a teď se nalézal v londýnské City, která byla městem ve městě. City má své

vlastní detektivy a žárlivě střeží jejich pravomoci i proti lidem z Yardu. Zatímco se rozmýšlel, postava v šedivém obleku mávla na jedoucí taxi a nastoupila. Sotva nájemný automobil zmizel za jedním z prvních rohů, Sázkař Long, impulsivní jako vždy, skočil do dalšího taxíku.

“Lombardská ulice a držte se za oním žlutým drožkářem. Dostihneme ho před

Mansionhousem, kde bude zcela určitě v tuto hodinu nával povozů” A tak se i stalo. Arnold Long, maje před obličejem rozevřené noviny, spatřil skulinou obličej své kořisti, pátrající zadním oknem automobilu, zda není sledován Když onoho večera plukovník Macfarlane opouštěl svoji kancelář, zadržel ho jásající Arnold Long.

“Nalezl jsem Clay Sheltona!”

“To snad ne?!” vydechl plukovník.

“Vsaďte se!”

*

Týden po této události projížděl Clay Shelton malým špinavým městem Chelmsfordem. V

jedné chvíli byl zachvácen podivným pocitem tísně, který mu sevřel hrdlo natolik, že musel zabrzdit na okraji silnice, aby nehavaroval. Těžce vydechl a přejel si rukou bílý knír, který si pěstil posledních šest měsíců. S úžasem zjistil, že zastavil nedaleko Chelmsfordské věznice!

Jistě již někdy spatřil toto místo, aniž si však uvědomoval kdy. A tísnivý pocit, který ho tak náhle a nečekaně přepadl, byl kdesi na konci celého řetězu těchto neuvědomělých vzpomínek. Postranní dvířka v černých vězeňských vratech se otevřela. Vyšla z nich malá skupinka mužů, z nichž čtyři byli připoutáni k sobě.

“Trestanci, kteří jsou odváděni do věznice v Dartmooru!” pomyslel si pan Shelton. “Budou v Londýně ještě včas, aby se dostali k vlaku, který o jedné hodině po poledni odjíždí do Plymouthu.”

Zanedlouho se přiřítil Colchesterskou silnicí anton a zabrzdil u vězeňských vrat. Trestanci i se strážnými nastoupili a vůz rychle odjel.

“Ách ano” pravil Shelton sám pro sebe zamyšleně a znovu si přejel dlaní knír. Pak nastartoval, a obrátil svůj vůz směrem odkud přijel. Zastavil u “Saracénovy hlavy”, kde bylo i knihkupectví a obchod s papírem, na jehož výkladní skříni byl nápis: Přijímáme inzeráty pro

všechny londýnské noviny. Shelton vešel do krámu, požádal o příslušný blanket, který

vyplnil.

“Byl bych rád, aby se to dostalo do osobních zpráv Timesů! A to co nejdříve!”

“Spolehněte se, pane!” převzal mladík formulář.

Shelton odešel svou cestou s lehčím srdcem a obchodní příručí vložil blanket s inzerátem psaným tiskacím písmem mezi stránky knihy, kterou právě četl, zanedbávaje své povinnosti. Nad onou knihou ho zanedlouho přistihl i majitel krámu, který ho ihned vyhodil pro neplnění

povinností. Studie o životě anglických kněží putovala zpět do regálů s knihami a s ní i založený, zapomenutý inzerát. Ulehčení, které při jeho podání pan Shelton cítil, bylo tedy poněkud předčasné.

Za Colchestrem pan Shelton odbočil s vozem na postranní cestu. Když se přesvědčil, že ho nikdo nepozoruje, vyňal z přihrádky pod sedadlem příruční vak, ve kterém bylo několik oděvů, nůžky, mýdlo a břitva, takže se mohl zakrátko změnit v někoho úplně jiného. Potom rychle zamířil k zastávce pouliční dráhy, nastoupil do vozu a odjel do Londýna. Ve chvíli, kdy vstupoval do Banky pro východní hrabství, odbila na kostelní věži desátá dopolední

hodina.

Zde předložil pokladně dokument a šekovou knížku. Úředník s brýlemi obojí pečlivě zkoumal a pak odešel do kanceláře k řediteli banky. Za okamžik se vrátil s uctivým a omluvným úsměvem, který dokazoval, že jeho předešlé obavy byly zbytečné.

“Sedm tisíc šest set liber. Jak si je přejete vyplatit, plukovníku Weatherby? Ve stovkách?” Shelton mlčky přikývl. Objevily se svazky bankovek. Pokladníkovy prsty zručně

přepočítávaly sumu, úředník si zapisoval čísla bankovek do pokladní knihy

“Děkuji!” loučil se pan Shelton.

Vložil bankovky do náprsní kapsy a otočil se k pokladně zády. Proti němu stáli dva muži a třetí blokoval točící dveře vchodu. Prvním z dvojice byl gentleman unaveného vzhledu, kterému Shelton nevěnoval pozornost. Pohlédl však pozorně na chlapíka stojícího vzadu před dveřmi, jehož úsměv ukazoval bílé zuby:

“Brýtro, Sheltone!”

Sázkař Long! Shelton se zarazil, jeho obličej se sklonil kupředu, jako hlava lapeného zvířete.

“Mluvíte ke mně? Nejmenuji se Shelton!”

Arnold Long přikývl.

“Ale i tak bych si s vámi rád promluvil!”

A Shelton, nevidě jiné cesty, se na něho vrhl. Ve vteřině tři muži zápasili na podlaze. Shelton se na okamžik vztyčil. Druhý policista byl neobratný a ustavičně překážel Longovi v boji. Do rvačky se zapletl i gentleman unaveného vzhledu, když se ozval ohlušující výbuch. Druhý

policista klesl na dlažbu zbrocen krví.

“Odhoďte ten revolver, nebo střelím!”

Shelton obrátil hlavu. Úředník s brýlemi na něho mířil těžkým armádním revolverem a jeho ruka byla obdivuhodně pevná.

Sázkař Long sevřel zápěstí zbledlého Sheltona chladným železem. Do banky vběhli další dva policisté, tentokrát uniformovaní, a úředník banky telefonoval do nemocnice.

“Zatýkám vás pro podvody,” pravil Long Sheltonovi. Při pohledu na bezvládné tělo a šířící se pruh krve dodal: “Myslel jsem, že nikdy nenosíte zbraň!”

Shelton neodpověděl. Sázkař ještě jednou pohlédl na nehybné policistovo tělo.

“Přál bych si, abyste to nebyl učinil, Sheltone. Ale tato vražda se vám dá snadněji

dokázat, než ostatní vaše zločiny. Jdeme!”

*

Dne 14. června, za krásného jitra, opouštěl inspektor Arnold Long Londýn o páté hodině

ranní. Slunce jasně zářilo a všechny zahrady ve vilové čtvrti, kterou projížděl, se třpytily modří a zlatem. Cesty byly ještě téměř prázdné, a tak Long dojel do Chelmsfordu ještě dřív, než byly otevřeny obchody.

Projel malou vesnicí a zamířil přímo po silnici, která se táhla mezi zelenými poli. V příkopě

minul tuláka, kterého ihned poznal. Zabrzdil, zařadil zpátečku a zacouval až k němu.

“Dobré jitro, Huláne. Snad jste se nedal na zemědělství?” Hulán si odplivl: “Vadí to někomu?”

“Nebo snad cestujete?” bavil se Sázkař.

“Našel jsem si práci. A je to dobrá práce” V Hulánově tváři se objevil zvláštní výraz. “A kam míříte vy?”

“Lapám zloděje, Huláne!” rozhlédl se opuštěným krajem. Jedinou budovou v dohledu byla černá stodola. “Jistě jste nespal pod širým nebem, na to bych se vsadil. A také jste nepřišel zdaleka. Na vašich botách by to bylo vidět. O co vlastně jde, Huláne?” Ten však neodpověděl. Mávl jen rukou ke vzdálenému Chelmsfordu a Arnold Long si cvrnkl ukazovákem pravé ruky k lemu klobouku namísto slov rozloučení.

Automobil zastavil potom až před černou bránou chelmsfordského vězení. Letmý pohled na hodinky mu řekl, že je právě sedm hodin. Zazvonil a byl uveden ke správci vězení. S nelibostí

zde konstatoval, že se nedostavil ani šerif, ani ostatní úředníci, které potřeboval k následující

záležitosti.

“Je u něho vězeňský kaplan. Doufám, že vám to nebude příliš trapné, já osobně něco takového nenávidím” dodal správce věznice.

Arnold chápavě přikývl.

“Já se naopak celou cestu z Lond ýna modlil a doufal, že Shelton změní svoje přání a že nebude chtít se mnou mluvit”

Správce zavrtěl hlavou:

“Včera večer byla jeho poslední otázka, jestli skutečně přijedete. Nu pojďme, prosím” Kráčeli spolu chodbou, na jejímž konci byly těžké, ocelové dveře. Správce vězení je otevřel speciálním klíčem a ocitli se ve veliké síni, na jejíchž obou stranách bylo po třech dveřích. Před celou, jejíž dveře byly nejblíže, stál vězeňský strážce s ručnicí.

“Moment!” pravil správce a vstoupil do cely.

Za malý okamžik se vrátil, pokývl na inspektora a Arnold Long vstoupil do cely určené pro odsouzené k smrti.

Shelton seděl na kavalci, ruce v kapsách, ve vestě a bez límečku. Tvář jindy hladce vyholená

pokrytá vysokým strniskem. Detektiv by ho téměř ani nepoznal. Odsouzenec vychutnával cigaretu, která mu byla nabídnuta a mezi tahy začal hovořit:

“Přál jsem si, abych s vámi mohl před svým koncem ještě mluvit. Tedy: Zabil jsem za svého života čtyři lidi a nikdy jsem toho nelitoval, byl to bankovní detektiv v Kapském městě a ředitel banky v Bombaji. Toho jsem ve skutečnosti zabít nechtěl, ale můj omamný prostředek, jehož dávku jsem špatně odhadl, ho poslal na onen svět. Pak tu byla ona záležitost v Selby. Ten člověk mne pronásledoval až do mé lodi, neměl jsem na vybranou. Naleznete ho pohřbeného pod dvěma vysokými topoly u opatství v Benhamu.”

Arnold Long tiše naslouchal té hrozné zpovědi. Shelton vyfoukl kroužek dýmu ke stropu a zaváhal:

“Tím čtvrtým vás nechci zdržovat. Byla to podivná a poněkud špinavá záležitost” Sázkař ani teď nepřerušil Sheltonův monolog. Ten se ušklíbl:

“Teď si jistě myslíte, že za vše budu pykat. Ale mýlíte se! Pověsí mne a pohřbí. Ale přesto budu žít. A dostanu vás, Sázkaři Longu! Oplatím každému, kdo zavinil moji smrt!” Ani teď se nedočkal detektivova slova. Poněkud se zamračil a dodal:

“Myslíte si, že jsem zešílel? Ale kdež! Jen jsou na tomto světě věci, o nichž se vám ani nesní. A jednou z nich je Oběšencova ruka. To je vše, co jsem vám chtěl říci. Oběšencova ruka se prodere z hrobu a dřív či později vás uchopí za hrdlo!”

“Bůh s vámi!” otočil se detektiv a následoval správce vězení do velké síně. Na toho zanechalo vystoupení odsouzence silný dojem. Byl bledý a ohromený tou smrtelnou výhrůžkou.

“Mne nedostane,” zaťal zuby Arnold Long. “Na to bych se chtěl vsadit!”

“Zůstanete do konce, pane?”

“Nemám popravy rád” Stiskli si ruce a Sázkař nastoupil do svého vozu. Jel pomalu, aby si mohl srovnat myšlenky. Pár kilometrů za Chelmsfordem je malá vesnička s velmi starým kostelem. Long zahlédl, jak se ručička věžních hodin blíží k osmé. Zabrzdil, zhasl motor a sundal klobouk. Hodiny začaly odbíjet osmou.

“Bůh buď milostiv jeho duši.” pomyslel si detektiv, neboť právě v tomto okamžiku byl Shelton popraven. “Oběšencova ruka!” vzpomněl si na jeho kletbu a nevěřícně se usmál. Právě v té chvíli cosi narazilo na tabuli skla automobilu a rozt říštilo ji. Pink! Druhá střela mu srazila klobouk z čela, třetí ovanula skráň. Ve vteřině byl z automobilu venku se zbraní v ruce. Neviděl však nikoho, dokonce ani žádný keř či strom, který by mohl skrývat zákeřného střelce. Snad onen příkop, zarostlý vysokou trávou? Long se k němu v hlubokém předklonu rozběhl. Vstříc mu trčela ruka, jejíž ztuhlé prsty svíraly vojenskou ručnici. Byl to Hulán Harry a byl mrtev!

*

Arnold Long třeštil oči do šedé tváře mrtvoly a téměř nemohl věřit vlastnímu zraku. Krátkou prohlídkou zjistil příčinu smrti. Harry byl střelen zezadu a to z těsné blízkosti. Ale o tom, že střílel po detektivovi nemohlo být pochyb. Hlaveň jeho ručnice byla ještě horká a na zemi se válely vypálené patrony.

Několik yardů dál bylo křovisko a za ním Long objevil příkrý svah, vedoucí do úvozu. Nikde ani stopy po živém tvoru, úzká pěšinka mizela z dohledu v ohybu vzdáleném padesát yardů a v jejím prachu byly otisky kol. Detektiv vyběhl vzhůru a vrátil se zpět k mrtvému tělu. Když

se nad ním sehnul, aby prozkoumal obsah jeho kapes, zaslechl motor motocyklu, který ujížděl silnicí, kde Long zastavil svůj automobil. Sázkař se vztyčil a dával motocyklistovi v kožené

přilbě s velkými brýlemi na obličeji znamení, aby zastavil. Ten však jen zvýšil rychlost a v několika vteřinách zmizel z dohledu za olšemi, lemujícími silnici.

Long se rozhlížel po pomoci, ta série výstřelů jistě musela být slyšet až do vesnice. V dálce se rýsovala černá stodola. Detektiv si vzpomněl, že právě na tomto místě silnice viděl zrána Harryho Hulána. V této chvíli nezbývalo nic jiného, než nechat mrtvého mrtvým a na nejbližší policejní stanici se spojit s Londýnem. Arnold Long vykročil zpět ke svému vozu. Byl na polovině cesty polem, když krajem otřásla silná detonace. Z míst, kde nechal automobil, vylétl k nebi přímý jazyk plamene nesoucí kusy dřeva a kovu. Arnold Long zaklel. Z vozu zbyly pouze trosky. Nebylo pochyb o tom, že šlo o pumový

atentát!

O páté hodině téhož odpoledne se Long vrátil do Scotland Yardu. Podal zprávu o všem, co zažil. Plukovník Macfarlane při tom pukal ze své dýmky.

“Ta věc je příliš komplikovaná. Shelton byl pověšen o osmé hodině ranní a o jeho smrti nelze pochybovat. Po vás střílel Hulán, který byl zabit zezadu, kdosi vám vyhodil automobil do vzduchu. Našel jste stopy vozu vrahů Harryho, a viděl motocyklistu, který mohl dát nálož do vašeho auta. Nemohl jste je pronásledovat?”

“Jak a čím?” chtělo se detektivovi vykřiknout na poněkud prostoduchou plukovníkovu otázku, ale udržel se a jen řekl:

“Nikoli pane. Nikdo nespatřil ani auto, ani člověka, který hodil pumu, což se ale dá docela snadno vysvětlit. A motocyklista, vím, co se s ním stalo. Ale rád bych, aby to zůstalo tajemstvím na týden či dva. Plukovníku, máme co činit se Smečkou děsu!” Macfarlane na něho udiveně pohlédl.

“Nerozumím. Shelton pracoval vždycky jen na vlastní pěst. Nebyl vůdcem žádné bandy, neměl přátele ani ženu. A zcela jistě, aspoň pokud víme, nikdo se už o jeho osud nezajímá” Sázkař si hryzl zamyšleně rty:

“Na nadpřirozené jevy samozřejmě nevěřím. Ale jsem si jistý, že nás očekává horká, krušná a krvavá práce. Smečka děsu je zde a nedá si pokoje a je jedno, zda ji budeme říkat Oběšencova ruka nebo nějak jinak. Použili Hulána, o kterém věděli, že je slušný střelec, aby mne odstranili. Když se Harry nestrefil, prostě ho zastřelili, aby nemluvil. Zabili by ho i tehdy, kdyby neminul cíle. To je jisté. Hulán byl poznamenán pro smrt od okamžiku, kdy vzal tu špinavou práci”

V následujících měsících život Sázkaře Longa nabyl nových rozměrů. Vědomí vlastního nebezpečí života, a jistota, že kdesi za oním osamělým podvodníkem, kterého vypátral a předal katu, žije společenství mnohem strašnější než kterékoli jiné z podsvětí, bystřilo jeho smysly. Věděl, že jde o válku, ve které není milosti pro poražené, a že z ní pouze jedna strana může vyjít živa.

Detektiv Long se do problému zakousl jako bulldog. Šel po Hulánově stopě od okamžiku, kdy ten opustil dartmoorské vězení. Vyslechl snad každého, s kým se Harry setkal, a všude Sázkaře čekaly jen otazníky a hádanky. žádná sebetenčí nitka, které by se mohl chytit a která

by ho dovedla k lidem, kteří si Hulána najali jako střelce-zabijáka. Rok, který následoval, byl plný strašlivých událostí. Vražda za vraždou, ale ani slovo o tom se neobjevilo v novinách. Pouze moudří muži v temné budově sousedící s nábřežím Temže věděli o hrůze, která řádila. Oběšencova ruka pracovala lstivě a nezanechávala stopy své

ďábelské činnosti.

*

Miss Revelstoke byla dáma vyššího věku a měla jen málo nápadných libůstek. Nezdobila svůj salón dlouhosrstými psy drobného vzrůstu, ani sebe jehlicemi se starými kamejemi, jak jinak činí většina dam z jejích společenských kruhů. Miss Revelstoke dávala přednost rádiovým koncertům před vykládáním pasiánsu a nikdy nekoupila vůz, který by nebyl schopný

dosáhnout rychlosti pětašedesáti mil v hodině. Byla to energická žena vysokého vzrůstu a pokud bylo Noře Sandersové, její sekretářce známo, neměla nepříjemných vlastností. Velký

dům v Colvillské zahradě byl postavený v masivním viktoriánském slohu s pěstěnou zahradou, uvnitř zařízen ve shodě s dobou, v níž Miss Revelstoke žila. Dokonce i pokoj Nory Sandersové byl zařízen umělecky a vkusně, což bylo sekretářce a společnici Miss Revelstoke v jedné osobě více než příjemné, a to nejen proto, že dříve spávala v podkroví a musela sdílet světnici společně se sentimentální a poněkud omezenou služkou.

Jednoho dne v půli léta seděla Miss Revelstoke u malého psacího stolu, drobným

rukopisem dokončila adresu, pak houbou namočila popsaný lístek a pečlivě ho upevnila na podlouhlý

balíček.

“Uvidíte, že je pan Monkford zábavným společníkem!” řekla svým obvyklým rozhodným způsobem. “Tlustí lidé bývají stále dobře naladěni. Snad ten balíček pro vás nebude příliš

těžký?”

“Jistě ne” Ujistila ji Nora.

“Patrně vás pozve na čaj. Já obědvám dnes o půl hodiny později. Přijde i pan Henry a vím zcela jistě, že by mi nikdy neprominul, kdybyste zde nebyla” Dívka se usmála. Miss Revelstoke často ráda žertovala na téma, že její sekretářka je tím pravým důvodem častých návštěv právního zástupce.

“Vyřiďte Monkfordovi, že mi nemusí psát. Ta strašná černoška mu jistě přijde vhod. Setkám se s ním příští týden v Little Heartsease. Objednala jste mi už pokoje?”

“Jistě, Miss Revelstoke”

“Tak už vás nebudu zdržovat, drahá.”

Nora odjela najatým automobilem do Paddingtonu a tím i vstříc novým a podivuhodným událostem. Kdyby tak tušila. Ale nevyzpytatelné jsou cesty Páně

Nový život pro ni započal zakoupením zpáteční jízdenky třetí třídy od Marlowu nad Temží, neboť na konci této cesty a v okolí tohoto ospalého města, zbudovaného v gregoriánském slohu, se seznámila se Smečkou děsu a se Sázkařem Longem, detektivem mimořádného nadání

*

Smečka děsu byla stále ještě zahalena tajemstvím. Mluvilo se o ní pouze v důvěrných zprávách, které si vyměňovali státní sekretariát a policejní ředitel. Pouze Sázkař Long mluvil o Smečce děsu volně, dokonce vesele, jako člověk, který mluví o pohromě, která stihla jinou zemi. Byl to on, který jí dal tento název, ačkoliv v přísně střežených zprávách, které putovaly mezi Whitehallem a Scotland Yardem bylo napsáno: Přísně tajné a důvěrné; týká se domnělé

protizákonné organizace, která chce zmařit soudní spravedlnost.

Sázkař ji nazýval po svém a zcela prostě, Smečka děsu.

*

Nora přijela do Marlowu s příjemným pocitem, že může strávit celý den mimo domov.

“Prosím, hledám dům pana Monkforda,” oslovila první osobu, kterou potkala. Harry, člunař v Meakes se protáhl, osušil si čelo do tmava opálenou paží a ukázal vzhůru k řece.

“Odtud ten dům neuvidíte,” řekl ochotně. “Musíte jít touto cestou a pak už ho

nepřehlédnete. Je to červený dům s vysokými komíny, slečno.”

Harry měl před sebou dost práce, musel připravit člun o čtyřech veslech pro společnost výletníků. Ale dívka před ním byla tak jemná a půvabná, že by jí splnil každé přání.

“Je však dosti daleko” Byl připraven jí posloužit. “Snad abych vás tam raději dopravil svým člunem, slečno?”

“Jste opravdu velmi laskavý!” děkovala sladkým a příjemným hlasem. Nejspíš to bude žena nějakého gentlemana, pomyslil si v duchu člunař, neboť Nora už nebyla děvčátko.

Pravda, Noře Sandersové bylo dvaadvacet let, což ji nijak neznepokojovalo, dokonce jí ani nevadilo, že je dosud svobodná, protože se ještě nesetkala s mužem, o jehož duševních vlastnostech a srdci by snila. Zato považovala za nevalnou skutečnost, že musela být společnicí a sekretářkou šedesátileté ženy a každý den poslouchat její sžíravou filozofii. Nora Sandersová byla na polovině cesty ke střednímu věku a sňatek z rozumu považovala pouze za skok z jedné koleje na druhou, a možná že ještě horší. Její sny byly podivuhodně umírněné. Jestliže povolila uzdu své fantazii, pak si tedy představovala zaměstnání ve velkém obchodním domě, kde by měla

slušný příjem a možnost postupu.

“Okamžik, slečno, hned vyrazíme”

Harry odešel pro vesla. Nořin zrak zatím těkal po řece. Staré kostelní hodiny v Marlowu odbíjely třetí hodinu odpolední.

“Tak prosím” pomohl jí člunař na palubu.

Rytmické údery vesel byly melodickým koncertem v tomto ospalém letním dni. Harryho člun se nesl po hladině řeky, míjeli zrezivělou loď zakotvenou u břehu před viditelně opuštěným domkem.

“To je Sheltonova loď” pohodil hlavou člunař.

Nora přemýšlela, kdo to asi byl Shelton, onen majitel velkého motorového člunu s vypouklou palubou, která dříve jistě byla bílá a úhledná, dnes však rezavá a nevzhledná. Název na jejím boku Northward už byl téměř nečitelný. Harry slečnu rád zasvěcoval:

“Pověsili Sheltona za to, že zabil strážníka. Byl to největší podvodník na celém světě, tak to alespoň psali v novinách.”

“Byl pověšen?”

Harry přikývl. Tvářil se slavnostně, jako by on sám byl soudcem procesu.

“Jak říkám, to je Sheltonova loď a tam právě za rohem je dům pana Monkforda!”

“Měli spolu něco společného? Nebo je to náhoda?” zeptala se Nora člunaře. Zřejmě to byla náhoda. A celý Marlow o tom hovořil. Shelton měl kdysi malý, venkovský

domek za Templem, kde bydlel úplně sám. V kajutě svého motorového člunu měl malý

tiskací lis a některé ze slavných padělaných úvěrních listů, které doběhly a pobouřily finančníky dvou pevnin, spatřily světlo světa v kabině Northwardu.

“Něco na té náhodě je podivného” odpověděl Harry rozvážně. “Když Sheltona pověsili, prodali jeho domek i loď. Tu koupil jistý Finney, ale zase ji prodal dál”

“Ale co s tím vším má společného pan Monkford?” ptala se Nora se zájmem.

“Dal oběsit Sheltona,” odpověděl Harry slavnostně. “On a pan Long, ten slavný detektiv. Však je teď u něho. Viděl jsem jeho člun, než jste přišla vy” Nora věděla, že Josef Monkford je význačným členem Sdružení bankéřů. Byl to jediný

předmět, o němž Miss Revelstoke s oblibou hovořívala. Tato stará dáma poznala Monkforda ještě když byl správcem pobočky Jižní banky a měla u něho svůj účet. Za ta léta si vypěstovali určitý přátelský vztah a Miss Revelstoke s potěšením sledovala Monkfordovu kariéru až k úřadu hlavního ředitele Jižní banky a k předsednictví správní rady Sdružení

bankéřů, kam Monkforda dovedlo jeho neobyčejné nadání pro věci finanční.

“Už je to tak. On a Sázkař Long se na něm podepsali. Long ho vypátral, ale při zatýkání

zastřelil Shelton detektiva Lacyho. Ale p řece nechcete tvrdit, že jste o tom neslyšela? Celý

Londýn o tom mluvil! Vždyť se to stalo před slabým rokem”

Nora zavrtěla hlavou. Zásadně nečetla hrůzostrašné příběhy, ať byly jakéhokoliv druhu. Hlášením soudních reportérů v novinách se důsledně vyhýbala.

“A jsme tady!”

Měli před sebou dům bankéře Monkforda. Bylo to sídlo Alžbětinského slohu, zbudované z temně červených cihel, z velké části pokryté hustým břečťanem.

Člun veplul do malého přístaviště. Pár rybářů na břehu jim nevěnovalo pozornost. Nora se rukou v rukavičce zachytila přístavního kůlu a sáhla do kabelky pro odměnu. Harry ji však odmítl, její úsměv mu byl víc než peníze.

“Pan Monkford vás dá jistě odvézt zpátky, slečno!”

“Tak tedy ještě jednou, děkuji” zamávala mu na rozloučenou a pak vykročila po krátce

střiženém trávníku.

*

Sluha od Nory Sandersové převzal balíček a vedl ji do rozlehlé haly.

“U pana Monkforda je právě jistý pán, ale okamžik, ohlásím vás.” Nebylo toho třeba. V jedněch ze dveří na protější straně haly se objevil malý, tlustý muž, za kterým přišla.

“Á, slečno Sandersová, buďte vítána. Posílá mi Miss Revelstoke tu sošku? Znamenitě! Je to ale pověrčivá dáma!”

Miss Revelstoke a její bankéř měli společnou zálibu. Sbírali římské starožitnosti. Sošku, kterou právě Nora doručila, získala Miss Revelstoke od jistého starožitníka, ale krutý vzhled plastiky ji přiměl, aby ji přenechala panu Monkfordovi.

“Jen pojďte dál. Kdybych byl jen tušil, že přijdete, poslal bych pro vás vůz nu což, už se stalo. Zato vám představím jednoho z mých nejlepších přátel ano, jednoho z mých nejlepších přátel”

Bankéřův zvyk, opakovat poslední větu, Noru pobavil. Byl to živý, čilý muž, který vyzařoval životní energii a kterému pojem opravdové přátelství nebyl jen frází.

“Slečno Sandersová, to je pan Long!”

Sázkař Long, to je ten muž, o kterém jí vyprávěl člunař Harry. Teď se na ni upřeně díval a jeho zrak jako by jí pronikal až do hloubi duše. Cítila to, ale nebyl to nepříjemný pocit. Ovládl ji dojem z jeho síly. Ohromná, téměř magnetická síla sálala z jeho očí, o kterých tušila, že už

je někde musela zahlédnout

Ještě nikdy se nesetkala s detektivem. Podle ní patřili tito lidé do romantického světa. Ale tento byl podivuhodně živý. Vzbuzoval u ní dojem naprosté dokonalosti. Rukou, očí, mozku i svalů. Tak si asi představovala muže svých snů. Netrpělivě zatoužila o něm vědět vše, o jeho počátcích i o jeho podivuhodné životní dráze. Ve chvíli, kdy doufala, že Arnold Long promluví, pan Monkford zazvonil na personál:

“Vypijeme si spolu čaj. To ostatní může počkat. Má někdo chuť na brandy nebo cherry?” Sázkař Long souhlasil se skleničkou brandy, vrátil se však k oknu a věnoval se pohledu na řeku. Ti dva rybáři ho, zdá se, velmi zajímali.

Nora byla po několik minut zaměstnána předmětem své návštěvy. Ani ona netušila, co vlastně

je v balíčku, který teď bankéř nedočkavě rozbaloval. Když odstranil obal, objevila se malá, dřevěná skříňka. Její víko vypáčil nožem. V závěji dřevité vlny byl uložen předmět, zahalený

do stříbrem vyšívané látky, již to byl unikátní sběratelský kus.

“Báječné!” vykřikl pan Monkford nadšeně, když tkaninu rozbalil. V ruce držel nahou postavu černošky, vysoké na šest palců. Dokonce i Sázkař přikročil ke stolu.

“Dokonalé skvělé jaká práce jaká práce!”

Monkford ve svém obdivu vykřikl ještě několik nadšených slov. Soška černé ženy byla vyřezána z ebenu, vzpřímená, s pozdviženou bradou, hrotitými prsy, s vyzývavým pohledem v dokonalém obličeji krásky. Její drobné ruce držely napříč těla meč ze slonové kosti. Pás kolem nahých boků byl z kovu a visela na něm prázdná pochva, jinou a již jen jedinou součástkou z kovu na tom nádherném díle byla zlatá síťka na vlasech, podobajících se vlně.

“Nikde nevidím žádný nápis”

“Jistě bude na spodní straně podstavce.” Uvažovala Nora.

Bankéř obrátil sošku vzhůru nohama.

“Je to latinsky,” konstatoval Monkford. “Dovedete to přečíst, Longu?” K Nořinu překvapení detektiv přisvědčil. Zkoumal nápis a pak četl nahlas:

“Jsem smrt a čekám na konci každé cesty. Muži mne vidí a zapomínaje na své štěstí, střemhlav padají na svoje meče. Měj se na pozoru, ó cizince, abys z lásky ke mně také

nezahynul vlastní rukou!”

Monkford si radostně mnul ruce:

“Velkolepé! Jedna taková soška je v muzeu v Cluny, to je Černý osud. A je pravá, na to bych mohl přísahat. Jsou tři takové sošky v Evropě a jedna v Americe. Můžete říci své paní, slečno Sandersová, že jsem pyšný a šťastný člověk.”

“Černý osud?” Sázkařovo obočí se svraštilo. Znovu studoval nápis. Když skončil a pozvedl hlavu, jeho zrak se setkal s Nořiným.

A pak Nora předložila otázku, kterou vyslovila dřív, než mohla ovládnout svůj jazyk. Byla si vědoma, že se zachovala netaktně, ale jakási vnitřní síla, které nedokázala čelit, ji donutila vyslovit:

“Kdo to byl ten Shelton?”

Salónem se rozhostilo těžké ticho. Oba muži viděli, jak jí líce zahořely červení nad vlastní

opovážlivostí, ale vyřčené se již nedalo vzít zpět.

V očích pana Monkforda se však usadil podrážděný pohled. Jestliže ještě před momentem jásal, teď vypadal, že je na zhroucení. Norou otřásla změna, která se s ním po jediné, indiskrétní otázce stala.

Ale ať už byl účinek její neprozřetelné věty na bankéře jakýkoliv, koutky detektivových úst se zachvěly vnitřním uspokojením.

“Shelton byl podvodník, který zabil policistu!” řekl prostě. “Zatkl jsem ho a on zastřelil detektiva, který mne provázel. Byl za to pověšen.”

Při těch slovech Arnold Long vrhl starostlivý pohled na bankéře.

“Nikdo netušil, že je ozbrojený. Stíhali jsme ho pro podvody a zpronevěru. Vybral z amerických a anglických bank víc peněz, než kdokoliv před ním a dlouho jsme ho nemohli dostat. Ani nás nenapadlo, že už předtím zabil několik lidí.”

Nora opět zachytila detektivův starostný pohled věnovaný panu Monkfordovi.

“My dva” položil mu přátelsky ruku na rameno, “jsme ho stopovali. Nastražili jsme mu past a on se chytil. Jen ten jeho revolver zkomplikoval celou tu věc. Jestliže kdo zavinil, že byl pověšen, pak jsem to byl já. Měl jsem ho zneškodnit dřív, než mohl vystřelit!” Nora vycítila, že jí Long vypráví to, co již často opakoval při nejrůznějších příležitostech, a že morálkou toho příběhu byla Monkfordova nevinnost.

Nemohla však pochopit, proč je třeba takových omluv a vysvětlování. I když si ten tlustý muž

tady připouští svůj díl zodpovědnosti, proč by se měl trápit tím, že byl jistým přičiněním smrti muže, který chladnokrevně zabil policistu, konajícího svou povinnost. Ale Sázkař jí vysvětlil mnohé z toho, čemu se divila:

“Pan Monkford se tím trápí, až z toho onemocněl. Vzal si do hlavy”

“Prosím, už je zde čaj i brandy. Pojďme si popovídat o něčem příjemnějším” Monkfordův hlas byl nejistý. Snažil se sice o veselý tón, ale nemohl zatajit rozčilení. Ruce, kterými opět sáhl po sošce, se mu chvěly. Jeho velký zájem o nový sběratelský kus byl špatně

předstíraný:

“Černý osud, to je veselé, na mou duši! Odvolávám vše, co jsem řekl o pověrčivosti Miss Revelstoke. Ale co vám můžu slíbit, je to, že nezemřu tím, že bych upadl na svůj meč. Dokonce ani na své plnicí pero ha ha haha”

Nora se otřásla. Ten smích jí připomněl zvonění umíráčku.

Po čase se rozloučila a vyšla z domu na trávník. Do odjezdu vlaku jí zbývaly ještě dvě

hodiny, ale domnívala se, že oba muži si přejí být sami. Mýlila se však. Po chvíli, kdy sešla k řece, aby se pokochala pohledem na její vlny, zaslechla za sebou kroky. Otočila se a spatřila Arnolda Longa.

“Pan Monkford si šel odpočinout do ložnice. Necítí se nejlépe”

“To je moje vina.” znovu jí zahořely tváře. “Nebudete mi věřit, ale nevím, proč jsem se vlastně o tom člověku zmínila. Nenávidím násilí, vrahy nikdy o nich nečtu, ani o nich nemluvím”

“Já naopak nečtu zase nic jiného!” Zažertoval. “Je to choroba, ale m ám to teprve odnedávna”

Jeden druhému vraceli úsměv, měli pocit, že se už dávno znají. Nora byla bezprostřední:

“Opravdu se ani nepodobáte detektivovi!”

“Dospěl jsem k přesvědčení, že jsem ten nejhorší detektiv na světě” rozehrával její slova. A přece, když jsem vás spatřil poprvé, tak jsem si o sobě myslel, že jsem detektivem nejlepším!”

“Kdypak jsme se viděli poprvé?” flirtovala očima.

“V Jižní bance,” věděl to přesně. “Však vy si na to také vzpomenete vsaďme se!”

“Přiznávám! Byl to ale jen mžik!”

“Tenkrát jsem byl ještě veselý, lehkomyslný mladík. Dnes je mi sto, sto padesát let!”

“Proč?” Nechápala.

“Protože Monkford bude zavražděn již příští týden, a já nevím, jak bych tomu mohl zabránit!”

*

Nora strnula; z každého rysu její tváře čišelo zděšení.

“To snad není pravda?!”

“Říkám vám to, protože vy znáte mne a já znám vás. Pochopení na první pohled je mnohem důležitější, než láska na první pohled. Znám vás od onoho dne, kdy jsem vás spatřil v Jižní

bance. Vaše duše je příbuzná mé. Ale prosím, neberte to jako frázi” na okamžik vzal její

dlaň do své. “Pojeďme se projet na pramici”

Vstoupila za ním do loďky, potěšená, že on cítí k ní to, co ona k němu. V jeho společnosti se cítila v bezpečí, byla ráda, že je jí s ním dobře. Nikdy nebyla náchylná k rychlým úsudkům, jistá zkušenost ji naučila lehké nedůvěře jak k mužům, tak i k ženám, ale teď si byla jistá, že je Arnold Long muž, který se jí líbí. Stěží mohla uvěřit, že je možné, aby pocítila tak náhlou a tak silnou náklonnost k muži, o jehož existenci ještě před hodinou ani nevěděla.

“Kolik je vám let?” zeptal se bezprostředně.

“Téměř třiadvacet jsem už stará” odpověděla a sama sebe v duchu pokárala za ta všední

slova.

“Když jsem vás viděl poprvé, odhadoval jsem vás na slabých dvacet”

“Pane Longu!” vztyčila varovně prst. “Snad se mnou nechcete flirtovat?”

“Co když ano?” usmál se a zabral vesly. Proud je nesl po řece k místu, které už dnes jednou viděla. Rezivějící motorový člun, opuštěný dům na břehu, Sheltonovo hnízdo!

“Pojďte, ukážu vám něco”

Zanedbaný vzhled lodi byl zblízka ještě nápadnější. Prkna paluby byla již prohnilá, ve vnitřku lodi na palec vody.

“Shelton tady měl svůj tiskařský lis” odsunul Sázkař zasouvací dveře zadní kabiny. “Měl k němu také baterie, ještě jsou zde.”

Nora se shýbla a následovala detektiva do šera zatuchlé kabiny. Long škrtl zápalku, sporé

světlo jí dovolilo se rozhlédnout.

Na dřevěné výplni stěny byla vyřezaná řada dat.

1. června 1854 J. X. T. L.

6. září 1862

9. února 1886

11. března 1892

4. září 1869

12. září 1898

30. srpna 1901

14. června 1923

1. srpna 1924

U data 14. června 1923 byl vyřezaný malý křížek.

“Není to prvotřídní proroctví?” upozorňoval Long.

“To tady vyřezal Shelton?” ptala se Nora. “A co znamená ten křížek?”

“Pro mne je to velké poučení” odpověděl jí Long, “14. června 1923 byl oběšen!” Dívka se zachvěla a ustoupila. Světlo dlouhé voskové zápalky dohořelo. Na okamžik byli ve tmě, pak mlčky zamířili na denní světlo. Sázkař se na lodi pohyboval s takovou suverenitou, že pochopila, že je jejím majitelem, o čemž nikdo z okolí neměl ani tušení.

“Ty zářezy jsem objevil teprve minulého roku, když jsem Northward koupil. Dřevěná deska, pod kterou byly tyto zajímavé zápisy, nebyla připevněná ke stěně, ale byla jen zavěšená na lištách. Když jsem začal s prohlídkou, rychle jsem na to přišel.”

“On ale nemohl přece tušit den své smrti!”

“Ne učinila to Smečka děsu.”

Nora na Longa vykulila nedůvěřivě očí. žertuje?

“Nikdy jsem o tom nic neslyšela”

Během těchto slov se vrátili na pramici. Podal jí ruku, aby se mohla bezpečně usadit na lavičce, sám se pak dlouze zadíval na opuštěný dům před špicí lodi. Přimhouřil obočí, aby zaostřil svůj zrak, zvážněl a v jakémsi atavistickém gestu vycenil své bílé zdravé zuby. Náhle jí připadal jako ohař na stopě.

Zachvěla se. Zalil ji pocit neurčitého nebezpečí. Jako by byla přesvědčena o tom, že je někdo sleduje, že je má oba na mušce.

“Nebojte se, nikdo tady není.” Konejšil ji, jako by uměl číst myšlenky.

“Ale na dnešní noc tady někdo byl! Přivázal jsem bavlněnou niť před dveře, a je přetržená!”

*

Arnold Long vracel Noře klid. Opřel se do vesel a hnal člun k Bishamskému panství. V jedné

ze zátočin se vrba a olše skláněly až k hladině, a tvořily místa ukrytá nahodilému zraku. Long v jednom takovémto pokojíčku zakotvil.

“Znám spoustu lidí, co žijí dvojím životem. Shelton, pokud vím, žil šesti životy!”

“Jakže?” podivila se jeho společnice.

“Vím o jednom člověku, který psal příběhy pro dětský časopis o malých psech a jejich pánech, zapadlých ve sněhu. Jmenoval se Jackson, jeho jiné jméno bylo Shelton. A jiný zase psal knihy o duševní práci, rovněž Shelton. Tam dole v Lambethu byla malá tiskárna, kterou řídil muž jménem Simon Cole. Pan Cole a pan Shelton m ěli společnou hlavu a společný

klobouk. V Oxfordshire byl majitelem dr ůbežárny a zaměstnával dva lidi. V telefonním

seznamu se psal jako H. P. Pearce, ve Scotland Yardu ho nazývali Sheltonem. U Temple měl jistý starší pán venkovský domek a motorový člun. Rád rybařil a byl jedním z nejlepších rybářů na udici na této řece. Na jeho dopisním papíru bylo jméno Walter James Evanleigh ale v našich zápisech se jmenoval také Shelton. To je vše, co o něm vím. Ale co o něm nevím by jistě vyplnilo pěknou část knihovny pana Monkforda.”

“Byl ženatý?” zajímala se Nora živě.

“Ne alespoň tomu nic nenasvědčovalo”

“A co se asi stane prvního srpna?” vzpomněla si na vruby ve dřevě lodi Nora. “Dnes máme třiadvacátého června. Co se odehraje za týden?”

“Co asi” odpověděl tajemně Arnold Long a zvedl kotvu. Pramice se dala pomalu do pohybu, tu a tam ji pomohl k větší rychlosti mocným záběrem vesla. Tělesná námaha mu však nevadila, aby pokračoval ve vyprávění, které Noru začalo nesmírně zajímat.

“O Smečce děsu nevíme téměř nic. Starý Shelton vylákal více jak milión z různých bank, ale značné náklady jeho šesti různých životů tento obnos pohltily. Snad sázel i na koňských dostizích. Zcela jistě draze platil za své informátory či posly. Přece však milión je velký

obnos. Po celou dobu jeho podvodnické kariéry za ním stála Smečka děsu, tím jsem si jistý, o tom nepochybuji. Možná že ona pohltila velkou část z oné sumy.”

“Co strach pana Monkforda?”

“Pan Monkford měl bratra, který odjel na prázdniny do Ilfracombe. Bylo to týden potom, co jsem zadržel Sheltona. A netrvalo dlouho, kdy byl Monkfordův bratr nalezen na pobřeží

v koupacím oděvu. Utopili však nepravého Monkforda.” opakoval Arnold Long. “Ale náš čas tak letí! Vracíte se do města vlakem o šesté? Já také, ale třetí třídou” Sázkař se znovu opřel do vesel a vedl pramici do středu řeky.

“Smečka děsu Smečka děsu, něco se kolem nás děje, ale nevím, co to je. Musíme však být připraveni na všechno”

Odmlčel se. Kdesi vzadu se téměř nevhodně zachechtal racek. Nedaleko od nich vzdula hladinu lovící štika, malé rybky se ve strachu před ní rozutekly na všechny strany, až voda vystříkla.

“Viděla jste našeho souseda?” přerušil ticho svým obvyklým úsečným způsobem. “Je to jedna ze zvláštností Marlowu. Říkám mu Herkules, ale zdejší lidé ho jmenují jinak. Byl v bance toho dne, když jsme chytili Sheltona. I když nevypadá na hrdinu, přece jen se nám snažil pomoci”

Long se zarazil v půli věty.

Pramice se ocitla u břehu. Dům stojící za nepostradatelným anglickým trávníkem byl menší

než Bishamské opatství, zato porostlý popínavými růžemi a divokým vínem. Dvě dlouhá

loubí z kamenných pilířů se táhla od řeky po obou stranách trávníku k domu a jejich příčné

trámy byly rovněž zakryty nádherně kvetoucími růžemi. Blíže břehu stál velký, červeně a bíle pruhovaný slunečník, chránící před slunečním žárem muže, odpočívajícího v rákosovém křesle. Byl to hubený člověk s monoklem v oku, kterým si prohlížel přicházející dvojici.

“Haló, Longu” pravil umdleně.

“Rád bych vás seznámil se slečnou Sandersovou.”

“Jackson Crayley, vítejte,” zabručel hubený muž. “Jak se daří usedněte, prosím”

“Myslel jsem, že by slečnu zajímala vaše zahrada”

“Je báječná” přisvědčila Nora Longovi.

“Ano není špatná” zdálo se, že pan Crayley jen nerad tento fakt připouští. “Můj

zahradník tomu trochu rozumí. Longu, proveďte laskavě slečnu a utrhněte, co vám libo” Jen vykročili, klesl Crayley zpět do křesla a ponořil se do časopisů, kterých měl kolem sebe na tucet.

“Co o něm soudíte?”

Nora zaváhala: “Zdá se velmi unavený”

“Je velmi unavený svým bohatstvím.” zazubil se Long. “Tak unavený se už narodil ožije málo, málokdy. Jako třeba v té bance, kde náhodou čekal na pokladnu a vrhl se nám na pomoc při zatýkání. Pan Monkford ho má ale velmi rád. Dokonce se po něm opičí v módě Crayley zde bývá však málokdy. Právě přijel z francouzských lázní Deauville a prý se chystá

do lázní Aix.”

Zahrada byla skvostem mezi zahradami. Long obřadně utrhl jednu z rozkvetlých čajových růží a Nora ji s potěšením přijala.

“Slečno,” zeptal se jí po chvíli, “přijdete také do Heartsease na týden golfu?”

“Ano” odpověděla překvapeně. “Ale neměla jsem ani tušení, že je to společenská

záležitost!”

Polohlasem řekl větu, které nerozuměla. Z jeho hlasu však vycítila, že to bylo cosi opovržlivého o hře v golf.

Při svém návratu zjistili, že pan Crayley hovoří s nějakou dámou, která se ho na něco ptala z paluby svého člunu. Byla to půvabná žena v drahé toaletě.

“To je strašné. Ti lidé se mne neustále ptají, zda si smějí prohlédnout mou zahradu,” bručel Crayley.

Když si uvědomil svoji nezdvořilost, dodal, aby jí ulomil hroty: “Chci říci ptala se mne, jestli smí přijít ve čtvrtek, a to dokonce s několika přáteli jako by to tady byl nějaký hotel, nebo veřejné sady ale vy již odcházíte” potřásl jim svou neživou rukou a ani se nesnažil zatajit spokojenost, že nebude dále rušen ze svého klidu.

Když Sázkař vesloval zpět k opatství, hrál na jeho tváři úsměv.

*

Ve chvíli, kdy se dotkla jejich pramice břehu, oba rybáři tam ještě seděli. Všechna jejich pozornost byla věnována korku na hladině a Nora přemýšlela, jestli vůbec něco chytí, a proč

si pro svůj sport zvolili právě toto místo.

Vstříc jim přicházel bankéř Monkford, který asi změnil svůj úmysl odpočívat.

“Jdete právě včas. Sejdu se s Miss Revelstoke příští týden na golfu, v Little Heartsease, slečno” obrátil se na Noru, “bude mi potěšením tam spatřit i vás. Jinak, prosím, vůz na nádraží je připraven. A vy, Longu, ještě na slovíčko”

Nora se usadila na zadním sedadle automobilu a čekala okamžik na Sázkaře, než si oba muži cosi vysvětlili. Dvůr za domem byl malý, sotva aby se na něm otočil kočár se spřežením. Sídlo od silnice oddělovala zeď. Nora měla dost času na to, aby si ji prohlédla. Byla neobvykle vysoká a horní okraj byl opatřen třemi řadami ostrých hřebů proti nezvaným návštěvníkům. U velkých, rovněž nových vrat stál muž atletické postavy. Kouřil z krátké

lulky, a jak se zdálo, byl zrovna tak ke všemu lhostejný, jako oni rybáři u řeky.

“Tak jsem tady” Sázkař se usadil vedle řidiče a dal pokyn k jízdě. Na nádraží vedl Noru k vagónu první třídy na rozdíl od svých slov na pramici. Když se vlak rozjel směrem k Bourne Endu, stáhl okno v kupé a vyhlédl ven. Totéž opakoval u protějšího okna. Pak na Noru zamrkal modrýma očima:

“Ze Scotland Yardu poslali člověka, aby mne pozoroval. Jen tak, přátelsky. Četla jste někdy filozofická díla, slečno?”

Přikývla, i když se té nečekané otázce podivila.

“Tak jistě máte představu, co je to příčinná souvislost. Když to zjednoduším. Co

způsobilo, že tento vlak jede? Jistý horník musel vytěžit uhlí. A proč chtěl vytěžit uhlí? Protože musí živit svou rodinu. Ta rodina vlastně pohání tenhle vlak. Chápete, co myslím?” V jeho metafoře byla jistá mezera, ale Nora Sandersová tušila, co jí chce říci:

“Je třeba se vracet k původním příčinám, že?”

“Právě!” pohladil ji pohledem. “U Sheltona to nešlo, protože jsme původní příčiny neznali. Ale když ho pověsili, a jeho tělo kleslo padacími dvířky, byla tím vytvořena nová řada původních příčin. Vyprávím vám to, protože vás mám rád. Nikoli, že bych byl do vás zamilován, to si nemyslete, Noro. Ale mám vás rád!”

Jeho přímočarost ji ohromila. Čekala by snad všechno na světě, jen ne takovéhle vyznání po necelém odpoledni známosti. Oněměla údivem a Long pokračoval, jako by nečekal žádný

odpor.

“V Yardu se vysmívají mojí představě Smečky děsu. Ale kde je soudce, který vynesl rozsudek nad Sheltonem? Je mrtvý! A kde je státní zástupce? Na hřbitově! Kde je kat? Mrtev! Já ještě

žiju a Monkford také”

Třesk!

Jako strašná tečka za jeho slovy se ozval výstřel. Kulka rozbila sklo okna v kupé a zaryla se ve stěně za jejich zády. Long nešetrně strhl Noru na sedadlo, aby ji přikryl tělem a zabránil možnému zranění.

“A vsadím se, že ten mizera, co po nás vystřelil a netrefil, už bude také po smrti Jste v pořádku, Noro?”

Opatrně se od ní odtáhl, a kradmo ji pohladil bříšky prstů po tváři. Projelo jí slastné zachvění, ač nevědomky přivřela víčka očí. Možná to byly jeho rty, a možná vánek z rozbitého okna, ústa se zachvěla jemným dotekem. Ujistil ji, že se nemusí ničeho bát a loučil se svým způsobem:

“Vrátím se, abych si prohlédl mrtvolu”

*

Arnold Long z vlaku vystoupil při nejbližší zastávce, v Bourne Endu. Najal si taxi a jel k místu, kde byla vypálena rána. Nebylo pro něho problém to najít. Když střela rozbila okno, vlak jel právě kolem malého domku, stojícího nedaleko kolejí, který byl traťovými dělníky používán jako skladiště. Jinak v blízkosti tratě už nebyl žádný jiný dům či stavení. Rovnoběžně s kolejemi se táhlo ovesné pole až k silnici, po které přijel Long taxíkem i s policejním seržantem, kterého naložili rovněž v Bourne Endu.

Sázkař očekával, že hned u trati najde najatého střelce, objevili ho však až v houští kvetoucího plevele, kam bylo jeho tělo odvlečeno. Muž byl v rozbitém kabátě, snad bývalý voják podle zašpiněných stužek vyznamenání na pravé straně hrudi.

“Byl odpraven zezadu!” přesvědčil se Arnold Long.

“A tady má nějaký zápisník” policista objevil v tulákově kapse rozedraný sešit. Sázkař Long jím zalistoval, na poslední stránce stálo:

Třetí vůz vod lokomotivy, druhý vokno, nestřílet na ženskou!

Long objevil další důležité poznámky. Jméno Joe Hanaford. A pak dvě adresy. První v Sussexu a druhá v jedné Londýnské ulici.

“Byl to pečlivý chlap,” ocenil mrtvého Long. “A protože byl pečlivý, všechno si psal. Ale jak mu mohli dát tenhle pokyn. Vždyť nemohli tušit, kdy a kterým vlakem pojedu. S kým a ve kterém vagónu!”

Zavrtěl hlavou a vtom okamžiku spatřil záblesk světla, který se objevil na pahorku, tři míle vzdáleném. Zablesklo se šestkrát.

“B-C-N-F-L-D” hláskoval detektiv. “Beaconfield!” Kdosi neznámý vysílal komusi zrcadlové signály.

“L-N-G-P-T-R-V-P-L.”

Long pátrá v poli! Dešifroval další sérii znaků. Byl to ale poslední signál, který Arnold Long spatřil. Patrně onen neznámý muž zpozoroval silným dalekohledem, že je Sázkařova tvář

obrácena k pahorku a dovedl si vysvětlit, že Long jeho zprávu přečetl. Long přemýšlel. Paprsky heliografu dosahovaly daleko a vrah mohl být třeba až za Marlowem. S největší pravděpodobností nebyl blíž k dispozici telefonní přístroj. Sázkař

nechtěl propást ani tu nejnepatrnější možnost. Nechal u mrtvého policistu, skočil do taxi a ujížděl zpět k Bourne Endu.

Tam netrpělivě přešlapoval, než dostal telefonické spojení s beaconsfieldskou policií. Ta mu oznámila to, co čekal.

“Každých deset minut tady projede nějaké auto. Nemohl byste mi alespoň přibližně popsat vůz, po kterém pátráte, pane?”

“Rozkažte někomu, aby zaznamenal každé číslo automobilu, který projede

Beaconsfieldem v příští čtvrthodině,” požádal detektiv službu konajícího policistu. Byla to však mizivá naděje, že by toto opatření přispělo k nějakému odhalení. S největší

pravděpodobností auto s vrahy už projelo městem, než Long mohl policii varovat. Setmělo se, když detektiv Long opustil Bourne End, a byla téměř půlnoc, když bylo všem londýnským novinám doručeno policejní sdělení s naléhavou žádostí, aby bylo uveřejněno v denních zprávách:

“Výstraha bývalým vojákům! V této zemi řádí zločinecká organizace, která nabízí velkou odměnu nezaměstnaným bývalým vojákům, zvláště dobrým střelcům, za protizákonné služby. Bývalí vojáci, kterým byla učiněna jakákoliv nabídka, nechť to ihned sdělí inspektoru Longovi, kancelář číslo 709, Nový Scotland Yard. Odměna ve výši pěti set liber bude vyplacena tomu, kdo svým sdělením přispěje k zatčení a odsouzení některého z členů této organizace.”

Příštího jitra u snídaně otevřel své oblíbené noviny i pan Jackson Crayley. Nasadil si monokl a četl výstrahu, přičemž si zamyšleně popotahoval svůj knír. Potom, aniž se najedl, odešel do knihovny s okny na zahradu, která se tak líbila Noře Sandersové a sáhl po telefonním sluchátku. Vzápětí mu odpověděl jakýsi hlas:

“Víte, co je v dnešních novinách?” zeptal se ho, a když slyšel odpověď, pokračoval: “Je třeba té věci s vysloužilci nechat. Sázkař už začíná být nebezpečně obtížný.” Osoba na druhém konci telefonního drátu mu cosi dlouze odpovídala a vysvětlovala. Pak Crayley dodal:

“Souhlasím Příští týden, myslím. Pravděpodobně vyřídíme oba najednou.” Pak se vrátil k plátkům šunky s pocitem ulehčení, protože hlas, se kterým právě mluvil, rozhodl o osudu inspektora Longa, přezdívaného galérkou i policisty Sázkař. V telefonní ústředně odposlechu zřízenec Scotland Yardu zachytil každé slovo tohoto rozhovoru. Ale nezmoudřel tím, neboť ti dva mluvili, dánsky!

*

Miss Revelstoke sáhla po dóze s nugáty a nabídla Noře. Ta však dala k čaji přednost oříškovým oplatkám, mezi cinkotem skla a stříbra se neslo její vyprávění o zážitcích předešlého dne.

“Doufám, že vás zamrazilo, když jste vstoupila na tu strašlivou loď,” řekla Miss Revelstoke.

“Musel to být rozkošný pocit! Ale pan Long mne opravdu zajímá. Musíme ho pozvat k obědu, ale dnešní oběd nás už čeká, a s ním i ubohý Henry, který má oči jen pro vás” Frederick Henry, advokát a také trochu spisovatel, byl jednou z oněch bezvýznamných veličin, které

nemohly Noru nijak upoutat. Pan Henry byl příliš nenáročný a příliš

bezvýznamný, než aby mohl vyvolat jakékoli její silnější pocity. Ačkoliv byl zábavným společníkem příjemného vzhledu, nemohl k ní najít jinou cestičku, než úzce společenskou. Představa, že u nich bude za dvě hodiny obědvat, ji nijak nenadchla.

“Tak, a dáme se do pošty” zavelela Miss Revelstoke a Nora pokynula služebné, aby poklidila od přesnídávky.

O něco později byl ohlášen pan Henry, a s ním čas oběda. Nora následovala slečnu Revelstoke do jídelny, kam již byl uveden advokát. Pan Henry se opíral o vychladlý krb a zdálo se, že přemýšlí o nějakém obtížném právním problému.

Nejspíše tomu tak bylo, neboť sebou při jejich vstupu škubl. Omlouval se:

“Pardon, zamyslel jsem se. Byl mi svěřen zamotaný případ” Čekal, až ženy usedly, aby se mohl posadit i on. “Je nejenom že zamotaný, ale i příšerný. Neslyšely jste o Wallisovi?”

“Neměla jsem ještě potěšení,” pravila Miss Revelstoke. “Ale předpokládám, že to bude nějaká

slavná osobnost, protože jen takové osobnosti jsou jmenovány ve společnosti příjmením!”

“Pověstná osobnost, by bylo lépe řečeno” sáhl po ubrousku pan Henry. “Byl to kat!” Miss Revelstoke na něho upřela svůj klidný pohled.

“Náhodou jsem dostal jeho případ na stůl. Byl kupodivu dosti spořivý, tento popravčí mistr. Měl dům v Londýně, tři menší domky v Bermondsey, a až do jeho smrti nikdo nevěděl, že je ženatý. A jak se zjistilo, byl ženatý dokonce dvakrát, přičemž se svou první manželkou se nerozvedl! Jak už to tak bývá, nezůstala po něm závěť, a jak to vypadá, dojde k procesu o dělbu majetku. Komplikovaný případ!”

Zájem o katovu pozůstalost brzy vyprchal a rozhovor malé společnosti se ubíral jiným směrem. Miss Revelstoke se otočila na Noru:

“V Marlowu jste udělala velký dojem, má drahá. Mluvila jsem telefonicky s Monkfordem a ten byl nadšený vaší roztomilostí a vaším vystupováním.”

“Vždyť se na mne téměř ani nepodíval!” žasla Nora.“Jistě jste mu nerozuměla. Určitě byl nadšený Černým osudem.”

“Mohu se zeptat, co to je ten Černý osud?” zeptal se Henry od svého talíře. Miss Revelstoke mu několika větami popsala sošku, kterou poslala bankéři a zeptala se Nory:

“Měla jste možnost seznámit se s Jacksonem Crayleym?”

“Ano.”

“Co o něm soudíte, má drahá?”

“Jak bych se vyjádřila” zaváhala Nora. “Není příliš zajímavý”

“To bych řekl, že není,” opovržlivě přikývl Henry. “Neznám nikoho, kdo by byl méně

zajímavým, než Jackson.”

“Jeho život je život sobce” přikývla Miss Revelstoke. “Vím o čem mluvím, znám ho dosti dobře.”

Pan Crayley zřejmě nebyl oblíbený ani u Miss Revelstoke, ani u jejího advokáta. A pak, když

rozhovor začal váznout, jak se někdy ve společnosti stává, učinila Nora něco, čeho vzápětí

litovala. Zmínila se o Smečce děsu. Mluvila o tom, co jí svěřil Arnold Long a nemohla se ubránit nepříjemnému pocitu, že zneužila jeho důvěru. Chtěla tedy celou věc zamluvit. Slečna Revelstokeová si toho všimla:

“Inspektor na vás musel udělat velký dojem, Noro. Myslíte si, že jste nám přece jen neměla o Smečce děsu nic říkat?”

Nora Sandersová se až začervenala, když si uvědomila, jak je Miss Revelstoke vnímavá žena. Henry ji uklidňoval:

“Nemusíte se trápit představou, že jste nám prozradila tajemství. Také jsem už ledacos zaslechl, ale je to všechno příliš absurdní, než abychom tomu věnovali pozornost. Shelton byl člověk naprosto osamělý, neměl přátel ani příbuzných, dokonce neměl ani žádné

spolupracovníky. Právě proto unikal tak dlouho policii i Yardu.” Henry smočil rty ve sklence s vínem a pokračoval:

“V naší zemi je organizovaná pomsta neznámou věcí. A kdo by se chtěl pomstít soudci, státnímu návladnímu, nebo katovi, kteří byli pouhými nástroji Sheltonova osudu? Jak jsem řekl, vendetta je u nás neznámá, a už vůbec je nesmysl mluvit o tom, že by někdo měl mstít člověka, který ho za to nemůže odměnit”

“Vyprávěl vám pan Long o něčem, co se už opravdu přihodilo? O nějakém zvláštním zločinu, spáchaném Smečkou děsu?” zeptala se Miss Revelstoke.

“Ne měl jen strach”

Opět zase řekla téměř víc, než by byla ochotná přiznat. Naštěstí ji Henry nenechal domluvit:

“Měl strach o bankéře Monkforda? Ale to je také veřejné tajemství!”

“Monkford splnil jen svou povinnost. Co je to za nesmysl, ohrožovat ho za to!” zvedla poněkud hlas Miss Revelstoke, vzápětí však již pravila klidným tónem: “Opravdu, Noro, budete mne muset seznámit s tím vaším detektivem.”

“Je milý,” začervenala se mladá žena. “A není ani trochu předpojatý.”

“S tím úplně souhlasím,” otřel si ústa ubrouskem Henry. “Sázkař je sice někdy poněkud výstřední a používá metody, které se naprosto liší od obvyklého detektivního systému, ale není to člověk, který by se honil za senzací.”

“A kdo to tedy je?” zeptala se Miss Revelstoke a Nora poprvé uslyšela o zámožné rodině, ze které Arnold Long pocházel.

“Jednoho dne se stane baronetem a zdědí asi dva milióny liber,” odpověděl Henry. “A to je také hlavní důvod, proč ho nemají v Yardu příliš v lásce. Navíc se obávají, že by jim mohlo být vytýkáno protekcionářství, a jen velmi neradi ho povyšují za úspěchy, kterých má celou řadu.”

Po obědě odešla Miss Revelstoke s Henrym do své pracovny, kde byli zaměstnáni až do jedenácté hodiny večerní. Nora se odebrala na lůžko, spánek však nepřicházel. Hlavou se jí

střídaly myšlenky na Arnolda Longa i děsuplnou společnost zločinců. Pod okny domu zastavil automobil, Nora zaslechla, jak Harry dává Miss Revelstoke dobrou noc a hluk motoru automobilu se vzdaloval. Uplynula další hodina a Nora ještě neusnula. Hodiny na nedaleké

kostelní věži odbily jednu po půlnoci, když konečně usnula neklidným spánkem, z něhož byla pojednou probuzena lehkým zaklepáním na dveře.

“Spíte, má drahá?”

“Okamžik” Nora vklouzla do županu a šla Miss Revelstoke otevřít.

“Lituji, že jsem vás vzbudila, smím vstoupit? Henry se mne zeptal, zda by se vám mohl dvořit!” řekla Miss Revelstoke Noře s takovým chladem, až se dívka polekala. Takovým tónem ještě nikdy paní Revelstoke hovořit neslyšela.

“Mně se dvořit?” vykoktala překvapeně.

“Chtěl by si vás vzít. Řekla jsem mu, že mi do toho nic není, a že vás nijak nemohu ovlivňovat. Jediné, co pro něho mohu v tomto případě udělat je to, že musím přiznat, že je to muž s dobrou budoucností, dosti zámožný a jsem také přesvědčena, že by z něho byl řádný

manžel. To je vše. Dobrou noc!”

Miss Revelstoke za sebou zavřela dveře. Nora vklouzla pod deku s jistotou, že pan

Frederick Henry je posledním mužem na světě, kterého by si přála za manžela.

*

Plukovník Macfarlane seděl za svým mohutným psacím stolem a přehazoval lulku z jednoho koutku úst do druhého.

“Smečka děsu!” téměř na svého detektiva křičel. “Sázkaři, už mám dost těch vašich dedukcí. Smečka děsu! Co to je za lidi? Kde jsou? Nevíme o nich naprosto nic. Přál bych si, abyste nebyl nasadil tuto myšlenku do ministrovy hlavy. Téměř denně od něho dostávám nějaká

důvěrná sdělení a výtku, že jsme v tomto případě nepostoupili ještě ani o krok ve vyšetřování”

“Smečka, zloduchové můžete jim dát jakékoliv jméno!” napřímil se Arnold Long odhodlaně. “Neptejte se mě, kdo je šéf té bandy, nemám žádnou stopu, jinak bychom je už

měli. Ale jsem si jist, že jsou tady kolem nás! Sheltonovi spojenci? Nikdy nic takového neměl. Pokud víme, pracoval vždycky jenom sólo. Ale přísahat bych na to nechtěl. Byl to člověk, jakého můžete vidět jednou za rok a můžete se pouze domýšlet, co dělá v ostatní dny. Agentů měl stovky! Ale byli to jen jeho dělníci. Udělali svoji práci, on jim zaplatil a teď se všichni o sto šest snaží zapomenout, že u něho kdy něco dělali. Ne, z nich nikdo nezabil soudce, státního zástupce ani kata. A nikdo z nich se nepokoušel dostat mě pod kytky. Co se stalo se sirem Jamesem, panem Crewe a Wallisem, plukovníku?”

“Náhoda, náhoda, a nic než osudná náhoda!”

“že po mě stříleli, byla tedy také jen náhoda? A co Hulán? Když viděl, že se mu to nepodařilo, tak spáchal sebevraždu ranou do týlu? Pistolí, kterou neměl?” Sázkař se zlobil. Scotland Yard nebral jeho názor o existenci Smečky děsu vážně. Důvěrné

zprávy se sice křižovaly, ale představení různých oddělení a sekcí policejního ředitelství byli přesvědčeni, že Sázkař Long fantazíruje, a že svůj příběh vnutil romanticky založenému státnímu sekretáři, který se nechal nachytat. Samotný útok na osobu detektiva brali jako riziko povolání, jistěže se někdo mstil za svoje roky v base, ale proč hned Smečka děsu?

Long vypočítával své argumenty a měl při tom pocit, že háže hrách na zeď. Plukovník Macfarlane ho alespoň pro tentokrát nechal mluvit bez přerušování; nacpával si a zapaloval dýmku, která ne a ne chytit.

“Podivné utonutí bankéřova bratra. Dále pak: Sir James Cargill, který odsoudil Sheltona, zemřel za okolností sice přirozených, ale podezřelých. Onemocněl neštovicemi a pak už byl téměř zdravý, těžce se nachladil a zemřel na zápal plic.

Vyšetřováním bylo zjištěno, že jeho ošetřovatelka z neopatrnosti nechala otevřené okno jeho ložnice za deštivé noci

Případ státního návladního byl složitější. Purley Crewe, královský rada, byl státním zástupcem v Sheltonově procesu a dokonale potřel vrahovu obhajobu. Ten týden, co byl viník oběšen, Crewe odjel na hon v Norfolku. Cestou havaroval. Nepřežil srážku s těžkým silničním strojem, který nevysvětlitelným způsobem stál v mléčné, téměř neprůhledné mlze, napříč silnicí za ostrou zatáčkou. Mechanismus měl uvolněnou ruční brzdu a podle slov jistého farmáře, který jel pouhých dvacet minut před neštěstím kolem, byl zaparkovaný mimo vozovku! Koronerova porota, která zjišťovala příčiny havárie, byla nucena konstatovat jako důvod srážky osudnou náhodu!

Třetí případ byl z hlediska veřejného nejsenzačnější. Kat, který pověsil Sheltona, se jmenoval Williams Wallis a byl hlavním pomocníkem veřejného popravčího. Mimo poprav se živil opravou obuvi ve svém malém sklepním krámu za Oldhamem. Byl to nepříliš bystrý člověk se sklony k pití, i když jinak to byl člověk celkem úctyhodný. Dvakrát týdně navštěvoval pravidelně jistou nálevnu v Oldhamu a vracíval se domů obyčejně sám. Přestože byl ženatý,

bydlel jen se svou nemocnou matkou. Svůj zvyk opít se dvakrát týdně nepřerušil ani na Štědrý

večer po smrti Sheltona. Když se vracel vratkým krokem domů, potkal svého přítele, dělníka Herberta Starra, který byl autoritou v závodech psů, kde si Wallis čas od času trochu zasázel. Ti dva spolu ještě zamířili na pár sklenic do krčmy a několik jich skutečně vypili, než se vydali na svou poslední cestu. Druhého dne zrána je našel policejní konstábl zmrzlé v příkopě

pod rovem sněhu. Oba byli mrtví. Zpola vyprázdněná láhev pálenky s firmou známé

vinopalny ležela mezi nimi a všeobecně se soudilo, že je zastihla sněhová vánice a opilci zmrzli. Kořalka byla poslána na vyšetření do laboratoře, ale nebylo v ní ani stopy po jedu. Výrok poroty i tentokrát zněl: Smrt, zaviněná nešťastnou náhodou.” Sázkař Long se opřel pohodlněji do opěradla tonetky, plukovník mu pokynul, aby pokračoval.

“Dostavil jsem se tam šest hodin po nálezu mrtvol a zjistil tři skutečnosti První z nich bylo, že pálenka nebyla zakoupena v krčmě, kde se oba muži zastavili cestou, a že ji zcela jistě neměli ani před tím. Wallis totiž žádal hostinského o láhev kořalky, ale ten mu ji, vzhledem ke stupni opilosti, neprodal. Druhým podivným faktem byla skutečnost, že zátka byla vytažena z láhve právě na onom místě, kde byly nalezeny obě mrtvoly, a přitom ani jeden neměl vývrtku! V kraji je obvyklé, že to muži řeší jednoduchým zásahem. Zátku vrazí

do láhve a pijí nehledě na korek, který pouští drobečky. Ani v nalezené láhvi však zátka nebyla. Někdo třetí jim musel dát pití na silnici, jistý si tím, že se opilci dorazí až do němoty a zmrznou.

Třetí skutečnost, kterou měl Long na mysli, byla zjištěna až po nějaké době. Jistý obuvník, který si koupil krámek po Wallisovi, se píchl sídlem do prstu a za týden se u něho objevily příznaky tetanu. Sázkař nechal v laboratoři prozkoumat všechny obuvnické nástroje, a většina z nich, co měla hroty či ostří, byla otrávena! Proč asi A to už se ani nesnažil zopakovat případy útoků na vlastní osobu.

Veřejnost se o těchto událostech nic nedozvěděla, a viděla, jak v soudcově smrti, tak v případu návladního i kata, jen další politováníhodnou nešťastnou náhodu, kterých se ve světě

děje nepočítané dnes a denně.”

Plukovník Macfarlane jen nerad připouštěl, že by mohl mít Arnold Long pravdu:

“Když vezmeme v potaz všechny souvislosti, které vyjmenováváte, tak musím připustit, že něco na vaší dedukci je. Kdyby byl dále zabit i Joshua Monkford, pak už bych

nepochyboval”

Sázkař na něho vyčítavě pohlédl:

“Mám tomu snad rozumět, pane, tak, že bankéř musí zemřít, aby Scotland Yard konečně

prohlédl?”

“Ale jistě že ne!” udeřil dlaní plukovník o desku stolu. Právě poznámky tohoto druhu neměl rád. “Vaší prvořadou starostí je ochránit ho!”

“Mám dva muže v Marlow a mimo toho dva soukrom é detektivy najaté Sdružením bankéřů. Ale jsem si jistý, že mu nebezpečí nehrozí v Marlow, ale v Little Heartsease!”

“To je ten klub?”

“Ano. Little Heartsease je výletní hotel. Řídí ho muž jménem Cravel a podnik má značku nejvyšší kvality.”

Plukovník přikývl: “Vím, o co jde. Neuskutečňují se tam golfové závody?” .

“Little Heartsease znamená pro golf to, co Ascot pro koňské dostihy. Je to velká společenská

událost, na které nesmí chybět nikdo z dobrých kruhů. Budu tam také, abych ukázal své nové

šaty, protože právě v Heartsease hrozí Monkfordovi největší nebezpečí. Neptejte se mě,

proč

zrovna tam, pane plukovníku, protože to nevím. Mám jen jakési tušení a moje tušení má větší

cenu, než celý svazek zcela přesných sdělení. Na to bych se vsadil”

“Víte co bylo u Sheltona zvl áštního, Longu?” snažil se plukovník znovu rozdýmat oheň ve vyhaslé dýmce. “Shelton nikdy neoloupil vašeho otce!”

Po dlouhé době se stalo, že byl Sázkař vykolejen ze své role suveréna.

“Ano. Nikdy se o to ani nepokusil”

Longův otec řídil jednu z největších bankovních společností londýnské City a byla to banka řízena podle starých britských zásad. Vylákati peníze ze Západní Somertské banky by bylo totéž, jako okrást slepého žebráka.

“Ano, to je velice podivné!”

Plukovník Macfarlane si nechal pro sebe další informaci, která by jistě Longa nad míru popudila. V jistých kruzích Yardu začalo kolovat, že to není podivné, ale podezřelé

*

V posledním roce nenavštívil Arnold Long svého otce ani jednou do měsíce. Teď byla příležitost napravit to. Sir Godley, jehož velkou láskou byla italská renesance, právě

opravoval stránky své monografie o Savonarolovi, když Arnold vešel do jeho knihovny.

“Buď zdráv, otče!”

Sir Godley sňal brýle a prohlížel si pátravým zrakem ztraceného syna:

“Vítej, hochu, v rodném domě! Je to policejní návštěva, nebo pozdně probuzená synovská

láska?”

“Ani to, ani ono,” odpov ěděl Sázkař vážně, a s omluvným pohledem sáhl po krabici doutníků.

“Je to dobrá značka, nebo kouření, které máš pro přátele?”

“Ty jsi opravdu nevděčný chlap! Cena dvou takových doutníků je větší než tvůj denní plat!”

“Jsi členem Sdružení bankéřů?” přisunul si Long křeslo k otcovu.

“Naše banka je samozřejmě ve Sdružení, ale moje postavení v něm není vedoucí. Zastupuje nás Weldon. Ostatně, nemohl bych být členem žádného výboru, ve kterém by byl Monkford. Ten člověk mne příliš unavuje”

“Slyšel jsi již o Smečce děsu, otče?”

“Slyšel jsem o ledasčems. Ale kterou smečku vlastně myslíš? Tu, o které jsi mi psal?”

“Právě tu” přikývl Sázkař.

“Tak o té jsem neslyšel. Sheltona jsem ale znal, ovšemže jen podle jména. Z naší banky však nikdy nevylákal ani penny. Apropos, myslíš doopravdy, že Monkford je v nebezpečí?”

“Myslím naprosto vážně, že je to už mrtvý muž,” odpověděl otci Long věcně a suše, jako by bez citu. “Můžeš se mnou mluvit otevřeně?”

“Nikdy jsem s tebou jinak nemluvil!” nelíbil se otci synův tón.

“Tak tedy, prosím. Proč se Shelton nikdy nepokusil natáhnout tvoji banku?” Sir Godley se zamračil:

“Dosti dobře nerozumím tvým podivným výrazům. Co to znamená, natáhnout mou banku?

Ale budiž, jestli myslíš okrást ji, tak tedy nevím!” hlas sira Godleye byl klidný a přesvědčivý.

“Možná si myslel, že by u nás kořist nebyla pro něho dosti velká!” Arnold Long se vážně zadíval otci do očí, ten jeho pohled opětoval, aby vzápětí řekl:

“Arnolde, jestli jsi přesvědčený, že Smečka děsu je tak nebezpečná, proč tedy neopustíš

policejní službu? Vždyť není naprosto žádný důvod, abys ty, z tak dobré rodiny, jako je naše, vykonával takové zaměstnání. Bavilo tě to, bral jsem to jako mladický výstřelek, ale tvoje místo je v bance a je připraveno”

“Otče, to je už druhá velká nabídka, kterou jsi mi během čtyřiadvaceti měsíců předestřel. Když jsem ti před rokem řekl, že pátrám po Sheltonovi, tak jsi mi slíbil deset tisíc ročně, a že to je královský plat, převezmu-li tvoji filiálku v Jižní Americe. Tenkrát jako dnes se snažíš, abych změnil povolání. Proč?”

Sir Godley se protentokrát vyhnul jeho očím. Ale usmál se, jako by ho něco pobavilo. Za tou jeho předstíranou veselostí se však ukrývala starost:

“Jaký se z tebe vyklubal podezíravý člověk! Tvoje zaměstnání naprosto zničilo tvou důvěru v lidi, poldíku! Raději zazvoň na Jeana, Arnolde, rád bych s tebou něco vypil” Popovídali si pak už jen o běžných věcech, jako jiní otcové se syny, kteří se neviděli více jak deset měsíců. Byla už téměř půlnoc, když Sázkař Long vyšel na Berkeley Square, doprovázený otcem k hlavnímu vchodu. Dům sira Godleye byl na západní straně náměstí. Pouliční doprava z Grosvenor Square do Oxfordské třídy se valila téměř výlučně podél východní strany.

“Nejlépe bude, když počkáš, až zatelefonuji pro taxi!” rozhodl starý pán při pohledu na opuštěné, setmělé náměstí.

“Není třeba, otče. Zapomínáš asi, že jsem detektiv první třídy” uklidnil ho žertem, myšleným však naprosto vážně. Strach byl jedna z mála vlastností, kterou Sázkař Long neměl.

Počkal, až se za ním dveře rodného domu zavřely, a pak zvolna a beze spěchu kráčel k Oxfordské třídě. Parkem ve středu náměstí probleskovala světla reflektorů nájemných vozů

ujíždějících k severu a k jihu, ale chodník, po kterém Arnold Long mířil, byl úplně prázdný. Nebyl od otcova domu dál než padesát yardů, když zaslechl, jak někdo v šeru pouličních svítilen běží a naříká. Podle hlasu usuzoval na ženu.

Třesk!

Kulka zasvištěla nebezpečně blízko jeho hlavy. I přes šero zahlédl muže stojícího v jízdní

dráze. Střílel po prchající ženě? Sázkař měl ve vteřině v ruce svůj browning, ale dřív, než

mohl zbraň použít, padla mu do náruče udýchaná žena:

“Zachraňte mě, prosím Zachraňte mě před Smečkou děsu!” Útočník stojící v jízdní dráze zmizel, jako by ho noční tma pohltila. Sázkař zastrčil zpět do kapsy svého pláště revolver a zvedl zpola omdlelou dívku v náručí. Zaslechl, že na něho kdosi volá a viděl přicházet otce s ozbrojeným sluhou:

“Co se stalo? Jsi v pořádku, synu?”

“Pomozte mi odnést to děvče”

Společně odnesli zachráněnou po schodech do pracovny sira Godleye. Byla to hezká žena, ačkoliv její rysy byly ostré a poněkud hrubé. Sázkař přemýšlel, kde ji už spatřil. Byl si jistý, že ji někde viděl, ale kde?

Jean omdlelé vpravil mezi rty brandy, což bezpečně zabralo. žena polkla a otevřela doširoka oči.

“Kde to jsem?”

Ano, teď ji detektiv poznal. Byla to ona dívka, která mluvila s Jacksonem Crayleym z člunu, když se s Norou vraceli z prohlídky růžové zahrady. Již onehdy přitahovala pozornost svou nákladnou garderobou, i teď byla v módním a drahém večerním oděvu. U hlubokého výstřihu měla diamantovou jehlici, její prsty se třpytily drahokamy.

“Nevím, pouze jsem spatřila ty” ještě se chvěla, když se jí zeptal, co se vlastně stalo.

“Ještě trochu brandy, slečno” sir Godley věděl, jak je to dobrá medicína v případě

rozrušených nervů.

Opravdu. Dobrý koňak až překvapivě rychle zabral a za několik okamžiků se zachráněná dala do vyprávění. Ona a její bratr byli majitelé venkovského hotelu. Jinak měli menší byt v Johnově ulici, kde spali, když přijížděli do Londýna. Tento večer byla v divadle a protože byla krásná noc, zatoužila se projít pěšky. Byla již na konci Berkeley Square, když spatřila, že u chodníku zabrzdilo nějaké auto. Když došla až k němu, jeho dveře se otevřely a z vozu vyskočili dva muži:

“Měli na tvářích bílé šátky a snažili se mne vtáhnout dovnitř. A pak se odkudsi objevil třetí, který křičel: Vy blázni, to není Nora Sandersová”

“Nora Sandersová?” zaklel Sázkař. “Jste si jista, že to bylo toto jméno?”

“Ten muž, co mne držel,” přikývla dívka, “byl tak překvapený, že mne pustil a já se dala na útěk. Slyšela jsem ještě, že kdosi poručil, aby mne chytili za každou cenu a pak už jen ten výstřel a vy”

“Viděl jsem vás už jednou! Vy jste slečna”

“Alice Cravelová,” odpověděla. “Můj bratr a já máme Little Heartsease”

“Tak je to tedy”

Little Heartsease! Long si uvědomil, jak vše do sebe zapadá. Jak kolečka hodinového strojku. Jen ještě, kdo je jejich hřídelka, a kdo poháněcí péro a klíč, který je natahuje!

“Vy znáte Noru Sandersovou, slečno Cravelová?”

“Podle jména. Je sekretářkou slečny Revelstoke, která si nikdy nenechá utéci náš velký týden golfu. Právě tak přijede i příští týden, již v pondělí”

Little Heartsease! Bude tam nejen Miss Revelstoke, ale i Nora, a rovněž tam bude i pan Monkford, který objednal tři pokoje, z nichž jeden pro Arnolda Longa. Právě v Heartsease má

bankéř zemřít, tím si byl Arnold Long jist. A co když nejenom on napadlo ho náhle. Věcí k přemýšlení tady však bylo mnohem víc!

Sázkař poděkoval otci za pomoc, nechal telefonem zavolat taxík a doprovodil dívku k jejímu domu. Potom se odebral do Scotland Yardu a rozebíral si ještě jednou celou událost s pokusem o únos mladé majitelky hotelu, ve kterém měl bankéř Monkford strávit příští týden. Nešlo mu dohromady, že by si únosci mohli splést Alici s Norou, protože slečna Sandersová

byla o hlavu menší než ona, nehledě na jinou barvu a délku vlasů. Ostatně, co by Nora Sandersová hledala o půlnoci na Berkley Square? Logika celé té věci byla děravá jak ementál.

*

Časně zrána odjel Arnold Long do Berkshire. Dorazil do tohoto venkovského klubu v hodině, kdy většina hostů teprve přemýšlela, co si poručí k snídani.

Byla to krásná stará budova uprostřed velkého znamenitého parku.

Velké golfové hřiště bylo proslavené po celé Anglii, jakož i hotel stejně pověstný svou znamenitou kuchyní a krásným zařízením svých pokojů. Hotel měl šéfa kuchyně s mezinárodní pověstí, mistra svého umění a řadu dokonale vycvičeného služebnictva. Long si byl jist, že zde nalezne největší přepych a pohodlí.

První Longova otázka se týkala majitele hotelu. Bylo mu řečeno, že pan Cravel právě snídá, ale aby Arnold Long ráčil minutku počkat u sklenky koňaku na účet hotelu a že za moment pan Cravel přijde. Tak se i stalo. Vysoký mladý muž, vážného vzhledu, vyšel ze své

kanceláře, aby přivítal detektiva první třídy Longa. Jeho šaty byly bezvadného střihu, na tváři měl věčný úsměv, který by ale bystrý pozorovatel, kterým Long bezesporu byl, nazval grimasou.

“Už jsem slyšel o nepříjemné příhodě své sestry,” vítal Sázkaře. “Telefonovala mi to ještě v noci. Pan Long, nemýlím-li se. Rezervovali jsme pro vás pokoj pro celý příští týden, že ano”

Ředitel a spolumajitel hotelu v jedné osobě mluvil klidným hlasem, bez jakéhokoliv vzrušení. Pan Cravel svou zdánlivou lhostejnost vysvětlil následujícími větami:

“Nemáme se sestrou žádné nepřátele, naopak. Jsem si jist, že ten pokus o únos byl omylem. Nepochybuji o tom Nechcete se teď podívat na svůj pokoj? Sousedí s apartmánem bankéře Monkforda”

“Nejdříve bych rád věděl, kteří hosté zde příští týden budou.”

“Tady je seznam, prosím.”

“Slečna Revelstoková je váš pravidelný host?”

“O golf se příliš nezajímá, ale myslím, že má ráda společnost, která se zde při té příležitosti schází.”

“Jackson Crayley je také vaším pravidelným hostem?”

“Byl tu loňského roku” souhlasil majitel hotelu. “Ale pan Crayley je spíše naším přítelem, mohu-li o hotelovém hostu tak mluvit” mírně se předklonil na výraz úcty Cravel.

“Abych byl přesnější, je přítelem mé sestry. Jsou velmi dobří přátelé. Několikrát jsme ho navštívili i v jeho domě v Marlow.”

Pan Cravel dále ještě vysvětlil, že přijímání hostů je úkolem jeho sestry Alice, která zároveň

dohlíží na písaře a účetního, takže je i jakousi pokladní podniku.

“Ale pojďme se podívat na váš pokoj, prosím”

Detektiv souhlasil, a tak byl odveden do druhého patra hotelu. Jeho pokoj patřil k bytu, který

měl tři místnosti: salón a dvě ložnice. V každé místnosti byl telefon a každá ložnice měla svou zvláštní koupelnu.

“Tady bude ubytován pan Monkford,” otevřel dveře Cravel u nádherně zařízené místnosti. “Je poněkud větší, než ten váš a snad má rovněž hezčí vyhlídku.”

Veškerá okna hotelu byla zajištěna ozdobnou mříží, dosti silnou na to, aby se hosté nemuseli strachovat o své bezpečí, a dost vkusně vyvedenou na to, aby kované mřížoví neuráželo vkus obyvatel domu.

Sázkař otevřel okno bankéřova pokoje a vyhlédl ven. Dole spatřil skleněnou střechu v délce dvaceti yardů, jak odhadoval, a majitel hotelu mu vysvětlil, že je to střecha jídelny. Long spokojeně mlaskl. Bylo téměř nemožné, aby touto cestou někdo pana Monkforda napadl. Skleněná střecha znemožňovala přistavení žebříku.

Zvláštní pozornost věnoval Arnold Long dveřím. Tento pokoj měl hned troje a každé byly ze silného dubového dřeva, opatřené nejen zámkem, ale i závorami. Jedny dveře vedly do koupelny, druhé na chodbu a třetí do salónu. Detektiv nezapomněl na přepychové ostění, kterým byla většina zdí hotelu obložena. V nejrůznějších místech na ně klepal klouby prstů, až pan Cravel považoval za nutné říci:

“Nejsou zde žádná tajná dvířka, ani jiné pasti. Dům je po rekonstrukci a z původní stavby zůstaly jen zdi.”

“To mi zatím stačí”

Do Londýna se vrátil Sázkař až pozdě večer s neklidem, který nemohl potlačit. Jistota, že se v několika dnech vrátí do onoho starého domu, kde se mu i přes veškerou snahu nepodaří

uchránit bankéře Monkforda, ho tlačila jako černá můra.

*

Miss Revelstoke, která zásadně osobně rozdělovala ranní korespondenci, podala přes stůl se snídaní Noře malý doporučený balíček.

“Pro mne?” divila se slečna Sandersová.

“Jestliže je adresa správná, pak tedy pro vás! Máte dnes narozeniny, drahá?”

“Ne” rozbalovala Nora překvapení. V malé krabičce z lepenky bylo kožené pouzdérko.

“Prsten?” Miss Revelstoke se zájmem přihlížela.

Nora vydechla úžasem. Ještě nikdy neviděla tak velký diamant, jako ten, který byl zasazen do zlatého kroužku.

“To bude nějaký omyl!” byla si jistá. “A tady” četla tři slova na lístku, který byl složený v pouzdře. “Od obdivujícího přítele.”

Miss Revelstoke se vyznala v klenotech.

“Tak kdopak to bude, Noro, ten váš neznámý ctitel? Je to velký grand. Ten modrý diamant má

cenu jistě tři sta liber!”

“Nemám tušení” zavrtěla dívka hlavou. “Ale na balíčku je razítko pošty ve West Endu!”

“Monkford! Ten starý pošetilec!” usmála se Miss Revelstoke. “Vždycky byl takový vzpomínám si, že před deseti lety” nedopověděla naznačené a jen se opět usmála.

“Ale to nemůže být od něho. Vždyť mne téměř nezná!”

“Pak by přicházel v úvahu Henry” přemýšlela Miss Revelstoke, potíraje si topinku bylinkovým máslem. “Zatelefonuji jim oběma, a zjistím to”

“Ale to ne, to by mi bylo nepříjemné” zrudla Nora.

“Jestli tedy není tím dárcem inspektor Long, má drahá!”

“Cožpak mají detektivové tolik peněz, aby mohli posílat diamanty ženám, kterým se dvoří?” sklopila oči Nora.

“Long ano,” sáhla po plátku šunky slečna Revelstoke.

“Zapomínáte, že jeho otec je boháč”

Dívka ztichla. Pohrávala si s prstenem a nevěděla, co s ním má dělat. Vrátit? Ale vždyť ani neví, komu

“Nechte si ho, má drahá! Je v naprostém pořádku, že půvabné ženy jako vy dostávají drahé

dárky. Však on se ten pravý nakonec sám přihlásí, to si buďte jista. A bude za to od vás jistě

něco chtít” zažertovala si poněkud frivolně Miss Revelstoke. Po snídani byla Nora Sandersová pověřena nákupy ve Westbourne Grove a když se vrátila, setkala se v saloně s advokátem Henrym. Miss Revelstoke ji přivítala informací, která dívce vehnala červeň na líčka.

“Ne, Henry vám ten prsten neposlal Ale mám tušení, že by bylo lepší, kdyby tak učinil!” Byl to útok zcela nečekaný a natolik přímý, že se Nora nezmohla ani na slovíčko a jen rozpačitě pokrčila rameny.

“Obávám se, že jsem našeho mladého přítele nepotěšila!” pokračovala Miss Revelstoke.

“Chtěl o vašem prstenu vědět víc, než jsem mu řekla, ale teď bych si přála, abych mu neřekla vůbec nic”

“Já také!” přitakala Nora, které to bylo silně nepříjemné. Začal se jí zmocňovat pocit, že se Miss vžívá do role dohazovačky sňatků. Ta ji v tom jenom ujistila následující větou:

“Henry je dobrák, mohla byste dostat muže mnohem horšího, Noro!” Nora Sandersová nepovažovala za nutné na to odpovědět.

“Ale což” odbočila Miss Revelstoke. “Dnes večeřím mimo dům a máte tudíž volno. Jděte třeba do divadla a podívejte se na něco veselého a zapomeňte na tajemného muže, který vám poslal část svého rodinného dědictví. Tady ten prsten, nepoznala jste to? Je to stará práce”

*

Noře se však nechtělo mimo dům, a tak se rozhodla, že věnuje svůj večer četbě. Jen však

sáhla po knize, vstoupila do salónu služka:

“Je zde pan Long. Přijmete ho, prosím?”

“Pan Long,” vyskočila z křesla Nora, zarděla se a opět zbledla. “Ano, nechť vejde”

“Haló,” zahlaholil Sázkař svým způsobem. “Doufám, že mě paní domu nevykáže, neboť jsem nepřišel za ní, nýbrž za vámi.”

“Není zde, odešla do divadla”

“Myslel jsem si to. Její vůz mne předjel na Picadilly,” přikývl. “Slečno Sandersová, vy chodíte často do divadla?”

“Velmi zřídka,” odpověděla rychle. “Samozřejmě, když slečna Revelstoková není doma”

“Nechci vás pozvat. Chci jen vědět, jestli je vaším zvykem procházet se na Berkley Square. Ale vidím z vašeho panenského rozčilení, že tomu tak není”

Proti své vůli se musela rozesmát.

“Mé panenské rozčilení je jen ve vaší fantazii. Ale myslím, že ani neznám Berkley Square. Zcela jistě jsem tam nikdy nešla za žádnou povinností”

“A co ve spánku?” napadlo ho.

“Policii bylo oznámeno, že jsem náměsíčná?” už se jí přestávaly jeho otázky líbit. “Přišel jste na čaj, nebo služebně?”

“Omlouvám se,” přijal nabízenou židli bez dalšího vysvětlení. “Pojedete příští týden do Heartsease?”

“Jako společnice slečny Revelstoke. Proč se mne ale ptáte? Víte snad něco nového o Smečce děsu? Souvisí to s tím?” byla teď na řadě ona s kladením otázek. Sázkař Long vzdychl:

“Doufal jsem, že na to zapomenete. Ách” ukázal na obraz nad krbem, portrét Miss Revelstoke z mládí. “Byla velmi hezká. Pročpak se asi nevdala?” Nora pokrčila rameny a přemýšlela, jestli má Longovi říci o tom prstenu. Ještě před nějakou hodinkou by uvítala tuto možnost, teď se jí do toho nechtělo. Co kdyby oním dárcem byl právě Arnold Long? Nakonec však přece jen zvítězila zvědavost:

“Rád posíláte dárky, pane Longu?”

“Já?” škodolibě mrkl. “Ne. Myslím, že je to mrhání peněz. Myslíte dárky k narozeninám nebo na vánoce? Obyčejně se nikdy netrefíte do vkusu, nebo má obdarovaný už něco podobného a váš dobrý úmysl tak přijde nastejno. A proč se vlastně ptáte?” Z nějakého nevysvětlitelného důvodu Noru jeho odpověď zklamala.

“Jen mne to zajímalo. To je vše”

“Zajímalo vás to a to je vše” nezapřel v sobě detektiva. “Kdo vám poslal jaký dárek?”

“Nikdo!” odsekla dětinsky, proč s ním jen o tom začala, zamrzela se sama na sebe.

“Ukažte mi to!”

Klidná nestoudnost výzvy ji zmátla.

“A proč?” řekla, aniž by si uvědomila, že se tím přiznává.

“Protože se zajímám o dárky, které jsou poslány, dívkám nebo mým přátelům. To je všechno”

“Nejsem vaší přítelkyní, pane Longu. A nevím, proč by vás to mohlo zajímat.”

“Musím přiznat, že sám nevím, proč mne to zajímá. Ale hádky jsou mojí slabou stránkou. Ukažte mi to prosím!”

Nemohla ho neposlechnout. Neměla síly vzepřít se jeho pevné vůli a tak učinila, o co ji požádal.

Několik okamžiků si prsten prohlížel a pak se opět začal vyptávat:

“Kdo vám to poslal?”

“Také bych to ráda věděla. Přišel mi dnes ranní poštou v doporučeném balíčku. Miss Revelstoke se domnívá, že by dárcem mohl být pan Monkford” zrudla až do kořínků vlasů.

“Ráda bych to věděla, protože bych ten dárek vrátila obratem pošty.” Long si ještě jednou bedlivě prsten prohlédl, i on konstatoval, že jde o starou práci mistra zlatníka, nevynechal ani vnitřek kroužku, jako by pátral po nějakém znamení.

“Už jste si ho navlékla na prst?”

“Ne,” odvětila překvapeně.

Vzal ji za ruku a zkoušel tak učinit.

“Podívejte! Tenhle prsten byl p ůvodně zhotoven pro silnější prsty, ale pak byl zmenšený. Jistě, aby se hodil na váš prsteníček! Všimla jste si toho? Ale kdo mohl vědět, jak silný je váš

prst?”

“Kdo?” přemýšlela. Pan Monkford? Ale vždyť mne viděl pouze jednou. Jak by mohl odhadnout tloušťku prsteníčku?”

“Ne. Bankéř vám ho neposlal. Nevěřím tomu.”

Zamyslel se a odmlčel. Nora přistoupila k sekretáři a připravila karafu, skleničky a podnos s hrstkou slaného pečiva.

“Trochu brandy, pane Longu”, usmála se na něho a proti své vůli zažertovala jeho stylem:

“Když už jste tady”

“Zasloužím si kapku,” zazubil se. “Tak vy tedy pojedete do Heartsease. A který pokoj bude váš?”

“Nevím. Miss Revelstoke mívá obyčejně nejlepší místnosti.”

“Měl jsem to zjistit. Ale je ště je na to dost času. Kdo kromě vás a Miss Revelstoke ještě

jede?”

“Nikdo. Ó” opravila se rychle. “M álem bych zapomněla. Ještě pan Henry, advokát slečny Revelstoke, ale ten prý jen na jeden den.”

“Nemáte tušení, je Crayley přítelem slečny Revelstoke?”

“Jistě. Jackson Crayley tam bude rovněž”

“Ano, bude tam a já tam budu také” řekl Long prostě. “A přál bych si, aby nebe dalo, ne, to si přece jen nepřeji. Bude to tvrdá práce” mluvil v rébusech. “Ale aspoň mě to rozptýlí” Jak Nora, tak i Long téměř přeslechli lehké zaklepání. Dveře se otevřely a k velkému údivu Nory vešla Miss Revelstoke. Usmála se na dívku a její zrak spočinul na okamžik na prstenu, který měla Nora na dlani jak na talířku.

“A to je pan Long, nemýlím-li se!” zeptala se Miss Revelstoke téměř se zlomyslným tónem.

“To je ten provinilec? Už se přiznal?”

Nora Sandersová chtěla říci, že ve věci prstenu není o nic chytřejší než prve, ale Sázkař Long ji předešel. Ke svému úžasu slyšela:

“Ano, Miss Revelstoke. Ulehčil jsem svému svědomí. Onen prsten byl dlouhá léta v naší

rodině. Můj strýc ho koupil v Kodani roku 1862.”

*

Nora si na okamžik pomyslela, že Miss Revelstoke omdlí. Její tvář náhle zešedivěla a žena zavrávorala. S největším úsilím své vůle se ovládla.

“To je opravdu zajímavé!”

Arnold Long ji bedlivě pozoroval.

“Opravdu zajímavé” mluvila pomalu, usilovně se snažící zatajit své vzrušení z detektivova přiznání daru. “To je od vás roztomilé a romantické. Jako za mých mladých časů” Nora Sandersová stála uprostřed pokoje, ohromená, udivená. Co se to tu hraje za hru? Co

znamená Longova lež? Vždyť si byla naprosto jistá, že on jí ten dárek neposlal, vždyť jí to i řekl. A teď si před slečnou Revelstoke vymýšlí i historii toho prstenu. A jak Miss Revelstoke reagovala! Nora ji ještě nikdy neviděla tak rozčilenou!

“Pane Longu, nedoprovodil byste mě do pracovny? Nora nám jistě promine. Potřebovala bych s vámi něco prohovořit.”

“Ovšem,” odpověděl Long. Ale ještě před tím bych se chtěl dozvědět od této mladé dámy, jestli se hněvá, že jsem jí poslal ten prsten?”

Miss Revelstoke pohlédla na Noru a zeptala se téměř drsně:

“Neslyšela jste otázku, drahá?!”

“Nemyslím, že bych směla přijmout tak krásný a drahý dárek” zavrtěla hlavou Nora, které

se to všechno nelíbilo.

“Ano, sám jsem se obával, že nesmíte” vztáhl k jejímu údivu Long ruku k její dlani a vzal jí

prsten i s pouzdrem, aby obojí vložil do své kapsy. “Nuže, Miss Revelstoke, přála jste si se mnou mluvit ve své pracovně!”

Slečna Revelstoke se ze zřejmým úsilím obrátila a detektiv ji následoval do její pracovny, sousedící se salónem. Zavřela za ním dveře.

“Prosím” gestem ho vybídla, aby se posadil.

Arnold Long viděl, že Miss Revelstoke hledá slova, a že jí přes rty nejdou tak lehce, jak by čekal od dámy tak suverénní.

“Zcela přirozeně pociťuji zodpovědnost za slečnu Sandersovou” začala. “A jestliže jí někdo posílá drahocenné dary, pak myslím, že jako žena starých názorů se musím zeptat, jaké jsou vaše záměry”

“Naprosto počestné!” napřímil se v křesle Long. “Nora je velmi roztomilá dívka, mám ji velmi rád. Ale ukvapil jsem se asi, když jsem jí poslal ten prsten” Její pozorné, bádavé černé oči ho rentgenovaly. “Jste gentleman a studovaný muž z dobré

rodiny. Není důvod, proč byste se nemohl dvořit slečně Sandersové. Jen se mi zdá poněkud podivné” opět se odmlčela.

“že jsem jí mohl poslat tak cenný dar, když je naše přátelství teprve na začátku? To se může opravdu zdát divné, to uznávám” přikývl Sázkař. “Opravdu, je to to nejpodivnější, co jsem kdy udělal. Mimo vstupu k policii” zažertoval, jak měl ve zvyku. “Ale můj strýc”

“Nezajímám se o vaše rodinné příběhy!” nenechala ho domluvit. Na obou tvářích se jí

objevily rudé skvrny. “Ráda bych ale věděla, jaké jsou vaše skutečné pocity ke slečně

Sandersové. Milujete ji, pane Longu?”

Long se zasmál. Nahlas a nespolečensky.

“Budu k vám stejně upřímný, jako vy ke mně, Miss Revelstoke. Nemiluji vaši sekretářku a není pravděpodobné, že bych se do ní zamiloval. Není mým typem a už vůbec nic mi není tak vzdálené jako představa manželství!”

“Pak tedy byl váš dar jenom rozmarem?” potřásla hlavou. “Tomu nemohu uvěřit. Mám pocit, že naopak máte velmi rád mé malé děvčátko. Neukázal byste mi ještě jednou ten prsten?”

“Tady je” sáhl do kapsy.

Miss Revelstoke, bez jakéhokoliv dalšího vysvětlování vstala, přikročila k bezpečnostní

schránce v protější zdi, uložila do horní přihrádky trezoru pouzdro s prstenem a otočila klíčem.

“Myslím, že bude lépe, když ten malý klenot uschovám do té doby, dokud se s Norou lépe neseznámíte.”

Na znamení, že je rozhovor u konce mu podala ruku.

V jeho očích byl pouze obdiv, když opětoval stisk. Loučil se:

“Prý rovněž pojedete do Heartsease, Miss Revelstoke? Kdybych byl vámi, nejel bych tam”

“To je přesně ta rada, kterou bych já chtěla dát vám!”

*

V kanceláři Scotland Yardu čekala Longa zpráva, při které se mu zatajil dech. Pomocný

detektiv, který ji přinesl z archivu s Somerset House, čekal na další příkazy. Arnold Long jeho informace rozšířil o výsledky svého pátrání a pověřil muže úkoly, z nichž jeden zněl, aby policista odjel vlakem směrem na sever. Sám pak Sázkař odešel do svého bytu v ulici Sv. Jakuba, kde byla jeho zavazadla připravena a přivázána k zádi automobilu. Ještě zatelefonoval do Marlow a od Monkfordovy hospodyně se dozvěděl, že bankéř odjel do Heartsease už dva dny před zahájením velkého turnaje v golfu, a to prý v doprovodu “gentlemana, který u nás bydlí”, neboli v doprovodu seržanta Roucha z oddělení pro vyšetřování. Sázkař si vzal rukavice, ohrnul límec raglánu, neboť celé odpoledne pršelo a naposledy se rozhlédl po bytě. Na stole ležel dopis.

“Kde se tady vzal?” kývl na sluhu.

“Právě než jste přišel, sire.”

“Kdo ho přinesl?”

“Našel jsem ho ve schránce”

Adresa byla napsána tužkou a s pravopisnými chybami. Lepidlo obálky bylo ještě vlhké, když

ji Long otevřel. Na ušmudlaném kousku papíru byla jen tři slova:

“Nejezděte do Heartsease!”

Sázkař ten cár pečlivě uložil do přihrádky určené pro předměty, ze kterých pro něho laboratoř

snímala otisky prstů, a vydal se na cestu. Hustě pršelo. Šofér napjal koženou střechu a zkontroloval reflektory i stěrače. Vše bylo v pořádku.

“Dnes zůstanete doma, Marchante,” pokynul mu Long.

“Nepotřebujete mne, pane? Vždyť jste říkal, že”

“Na tom nezáleží, co jsem prve říkal. Máte přece ženu a rodinu, ne?”

“Ovšem, pane!”

“Zůstanete tedy v Londýně, je to bezpečnější!” nasedl Arnold Long na místo za volant a nastartoval. O deváté večerní hodině dojel do hotelu. Ještě pořád pršelo. Automobil nechal v péči zřízenci garáží a vešel do starožitné haly recepce. Přestože měl být týden golfu zahájen až za osmačtyřicet hodin, bylo zde už plno hostů v drahých šatech a garderobách. Long zamířil do přijímací kanceláře a se širokým úsměvem se pozdravil s dívkou za přepážkou. Miss Cravelová netrpěla následky své podivné noční příhody. Ve svém prostém černém kostýmku byla hezčí, než v onom nádherném večerním úboru, ve kterém ji viděl naposledy.

“Pan Monkford vás již netrpělivě očekává, pane Longu!”

Bankéř právě večeřel, když detektiv vstoupil do jeho pokoje. Byl v neobyčejně dobré náladě, protože se cestou zastavil v obchodě se starožitnostmi v Guildfordu, kde objevil několik zvláštností pravého bristkolského skla; čtyři smaragdově zelené poháry stály už na římse krbu.

“Mimochodem řečeno,” pravil Monkford. “Černý osud je padělek. Měl bych to napsat slečně

Revelstoke, ale ona sem vlastně také přijede”

“Slečna Revelstoke je velmi bohatá?” přisedl Long ke stolu na bankéřovo pobídnutí.

“Ano” odpověděl Monkford se zdrženlivostí, s jakou každý peněžník mluví o

záležitostech své klientely. “Je to poměrně bohatá dáma. Měl bych vlastně říci, že velmi bohatá. žije úplně

prostě, ale její příjmy jsou velké. Má u mne už velmi dlouho účet. Ještě, když jsem byl pouze venkovským bankéřem. V jisté době to byl ohromný účet” přece jen se pomalu rozpovídal.

“Domnívám se, že tehdy spravovala jmění svého bratra. To mi připomíná, že bychom byli téměř o ten účet jako banka přišli, když byl přemístěn do Londýna. Byl totiž nabídnut vašemu otci, ale ten ho z nějakého mimořádného důvodu odmítl. V té době měla Miss Revelstoke téměř třičtvrtě miliónu liber!”

To byla pro Arnolda Longa novinka. Znal svého otce jako velmi bystrého obchodníka, který

by se jistě všemožně snažil, aby pro svoji banku tak velký účet získal. Proč tedy to odmítnutí?

Pan Monkford přisvědčil.

“Bylo to něco zcela mimořádného. Většina bankéřů by skočila po takovém účtu. A sir Godley by ho jistě neodmítl z nějaké zvláštní příchylnosti ke mně. Ale neříkejte otci, že jsem s vámi o tom mluvil”

Bankéřova dobrá nálada byla pryč. Lekal se nečekaných zvuků a Longovi se přiznal, že špatně spí.

“Rád bych věděl, jestli slečnu Revelstoke bude doprov ázet její sekretářka” zeptal se, když

mu Sázkař přál dobrou noc. “Je to roztomilá dívka” řekl víc sobě, než Longovi. A pak náhle změnil předmět rozhovoru. “Zítra ráno přijede Crayley. Vy ho nemáte příliš rád, že ano?”

“Je dosti těžké mít rád někoho, kdo nemá v životě nic jiného než starosti, než aby vypadal neustále unaveně a pěstoval růže”

“Starý Crayley není zlý člověk” zamžikal očima bankéř. “A má odvahu, chlapík. Vzpomínáte si, jak se vrhl do toho chumlu, když jste zatýkal Sheltona?”

“Co vlastně dělal v Colchesteru? Často jsem o tom přemýšlel!”

“Má za městem statek. Byl jsem tam dvakr át. Hraje si v Essexu na zem ědělce.” Long nenápadně, aby bankéře nevystrašil víc, než už byl, zkontroloval závory a zámky dveří, což učinil i u svého pokoje, kam se po rozloučení s panem Monkfordem odebral. Vše se zdálo být v pořádku.

Z okna pokoje byl výhled na úzký pruh zahrady, rovnoběžný s budovou, a zeď, ohraničující

dolní jídelnu, končila v místě středu pokoje. Ještě nahlédl pod postel a do skříní a zamkl. Zvolna sestoupil do haly. Slečna Cravelová už tam nebyla. Její místo zaujala nějaká písařka. Zato byl v hale Cravel. Detektiv ho požádal o pár slov:

“Rád bych si prohlédl nejdražší apartmá.”

“Obávám se, že jsou již všechny pokoje zamluvené”

“O to nejde. Jsem se sv ým pokojem spokojený,” přerušil ho Long, “ale rád bych věděl, jaké

místnosti bych mohl mít třeba za rok!”

“Pojďte tedy se mnou!” nechal si Cravel p řinést klíče od dívky v recepci. “Nejlepší pokoje jsou tradičně slečny Revelstoke, ale obávám se, že ty vám nebudou k dispozici ani za rok, ani za pět let. Pokud bude Miss Revelstoke naším hostem”

Little Heartsease býval kdysi panským venkovským sídlem. Podobal se hradu a hlavní

místnost příbytku slečny Revelstoke se svými arkýři připomínala rytířskou síň. Detektiv

následoval ředitele hotelu, prohlížel si pokoje.

“Jeden z menších je určen pro slečnu Sandersovou.”

Long si vše prohlédl do posledních maličkostí. Cravel ho pozoroval s mírným úsměvem.

“Jste ve službě, pane Longu?”

“Vždycky jsem ve službě” vyhnul se odpovědi detektiv.

“Odpovězte mi poctivě, pane Longu. Očekáváte, že se zde přihodí něco nepříjemného. Pro všechno na světě, jenom to ne. Zvláště ne příští týden, kdy náš dům bude plný vzácných hostů. Heartsease by nepřežil žádný skandál!”

Sázkař na něho pohlédl a přimhouřil oči:

“Jestli mne paměť neklame, tak už přežil mnohé skandály!”

“Nemyslím skandály takového druhu,” opravil se ředitel rychle. “Něco takového je ve vysoké

společnosti přirozené a nemůžete tomu zabránit. To nám také nikdy nikdo nevytýká. Ale kdyby tady byl někdo zastřelen pak by to znamenalo konec našeho podniku”

“A také konec té osoby, která by byla zastřelena” neodpustil si vtip Sázkař. “Ale nemusíte se obávat, pane Cravele. Učiním vše, co je v naší moci, abychom zamezili jakékoli tragédii.”

“Byl bych vám velmi vděčný. A moje sestra rovněž” mírně s uklonil hoteliér. Příští den byla neděle a Arnold Long, mířící večerní halou na svůj drink, spatřil známou tvář. Zamířil k Jacksonovi Crayleyovi, aby mu potřásl jeho mdlou rukou.

“Hrozné počasí!” skřípal zuby tento unuděný muž. “Kdybych měl alespoň trochu rozumu, byl bych teď už v Deauville. Golf je ostatně ohyzdná hra.”

Na jeho tváři se náhle rozlil úsměv, nepatřil však detektivovi. Miss Alice Cravelov á šla halou do své kanceláře.

“Je to každým pohybem dokonalá lady!” ocenil ji Crayley. “Abych vám řekl pravdu,” pokračoval v návalu důvěrné sdílnosti, “ani by mě nenapadlo, abych přišel do tohoto strašného hotelu, kdyby to nebylo kvůli ní”

“Je vaší přítelkyní?”

“Ano!”

Pan Crayley vyňal z kapsy monokl, otřel ho kapesníkem a vsadil do oka. “Nestydím se za to. Slečna Cravelová je jednou z nejpříjemnějších a nejroztomilejších dam, s jakou jsem se kdy setkal.”

“Tak proč jste mi řekl,” vzpomněl si Sázkař, “když jsem ji u vás viděl v Marlow, že je to návštěvnice, která si chtěla jen prohlédnout zahradu?”

“To, že jsem řekl?” odpověděl pan Crayley bez rozpaků. “Asi jsem neměl náladu něco vysvětlovat. Ale vám mohu říci v naprosté důvěrnosti, že mi na ní velice záleží. Ale teď už mi řekněte, co dělá Scotland Yard a všichni drazí přátelé?”

“Jistě se jim daří dobře za mé nepřítomnosti,” usmál se Arnold Long. “Mluvil jste již s panem Monkfordem?”

“Už je tady také? Měl bych za ním zajít a pozdravit toho starého chlapíka. Bankéř je jako přítel, což je užitečná věc, že!” na doklad svého žertu plácl detektiva přes rameno pohybem stejně chabým, jako byla jeho veselost.

“Miss Revelstoke teprve přijede”

“Ani mi o ní nemluvte. Letos mi obsadila pokoje, které jsem míval předtím já. Velmi mne to rozzlobilo”

“Nemáte ji rád?” zeptal se Long přímo, jak bylo jeho zvykem.

“Nenávidím ji!” přiznal pan Crayley s nečekanou upřímností a prudkostí. “Je to ženská

naprosto nepříjemná. Nemohu ji ani cítit! Ale teď už mne omluvte, půjdu se podívat na toho starého, jak se jmenuje?”

“Monkford” napovídal Sázkař, který znal Crayleyovu další výstřednost, jen s obtížemi si pamatoval určitá jména.

Unaveného Jacksona Crayleye viděl ještě jednou téhož večera. Opíral se o přepážku a vyprávěl si se slečnou Cravelovou. Detektiva napadlo, jaké ti dva mohou mít společné zájmy mimo lásky.

*

Obloha se vypršela a slunce vysoušelo promáčenou krajinu, když se limuzína slečny Revelstoke kmitla silnicí a zabrzdila před hotelem. Pan Cravel vykročil, aby uvítal své hosty, a zdálo se, že přítomnost inspektora Longa je zde zbytečná. Tak alespoň usuzovala slečna Revelstoke, která kolem něho prošla s pouhým úsečným pokynem hlavy. Zato Nora nemohla ovládnout svou radost, že je tady.

“Buďte vítána v Heartsease,” pozdravil ji Sázkař slavnostně. “Mluvím k vám jako vyslanec městské rady, abych vám nabídl čestné občanství této starobylé obce.”

“Vždyť ani neznáte její jméno” Usmívala se na něho.

“Snad to vynahradí tohle poupě” natáhl k Noře ruku, kterou měl až doposud ukrytou za zády. “Vida, vadne před vaší krásou, slečno Sandersová”

“Vždyť jste říkal, že nedáváte nikdy žádné dárky” připomněla mu jeho vlastní slova. Reagoval na ně žertem:

“To také není dárek. To jsem ukradl z vázy v jídelně!”

“Tak abyste se nám zavřel, inspektore!” oplácela mu vtip vtipem.

“Noro!” zavelela Miss Revelstoke a slečna Sandersová se za ní rozběhla. Arnold Long ji spatřil až při večeři, a to jen na několik minut.

Přišlo úterý a s ním zahájení velkého turnaje. Heartsease byl přeplněný k prasknutí, rozlehlý

trávník zmizel pod slunečníky a čajovými stolky.

Sledovat všechny nové příchozí bylo nemožné, ale golfové hřiště bylo ohrazeno plotem, do parku byly dva vstupy a u každého z nich dva detektivové. Kromě diskrétního zatčení jednoho kapesního zloděje nedošlo zatím k žádným nepříjemnostem.

Ve středu dorazil pan Henry, advokát slečny Revelstoke. Sázkař, který sledoval jeho příjezd z okna bankéřova pokoje, zasténal:

“On přijel na golf v cylindru!”

“O kom mluvíte?” zeptal se finančník ze svého křesla, kde vychutnával své havana.

“O advokátu slečny Revelstoke.”

“Tak pozor! Je to schopný mladík ve svém oboru, předpovídám mu velkou budoucnost” Zatím má jen velkou ránu, pomyslel si Sázkař, ale svůj vtip raději spolkl. Nebylo žádným překvapením, že pan Monkford znal na té každoroční golfové slavnosti téměř každého z návštěvníků. On sám byl známou postavou v londýnské City a jako opravdový znalec se stýkal s celým uměleckým a literárním světem. Po celý den proudili do jeho apartmá

návštěvníci a mimo hodinové ranní procházky ve společnosti Arnolda Longa jen zřídka opouštěl hotel, protože on sám golfu nijak neholdoval a profesionální hráče už vůbec neměl v lásce.

Den míjel za dnem, nikde ani stopy po nebezpečí, a pan Monkford zapomněl na své obavy a stal se opět tím starým veselým chlapíkem jako dříve. V úterý byl dokonce zvolen za předsedu tanečního výboru a s plnou vervou se dal do práce, aby zorganizoval maškarní ples, který měl jako vždy vytvořit slavnostní závěr velkého golfového týdne. Ve středu večer Arnold

Long otevřel okno svého pokoje, aby se pokochal svěžím vzduchem nesoucím vůni kvetoucích zahrad a viděl dole na trávníku bankéře Monkforda v rozhovoru s Henrym a Crayleyem. Trojice těch mužů se procházela asi půl hodiny a bylo na nich vidět, že spolu rozebírají vážné věci. V jedné chvíli zvedl bankéř pohled vzhůru a spatřil Longa opřeného pažemi o parapet, ale nezamával mu přátelsky, jak by učinil kdykoliv jindy. Brzy nato se trojice vrátila do hotelu, Long je za pět minut zaslechl v salónu, sousedícím s jeho pokojem. Henry i Crayley tam zůstali ještě asi čtvrt hodiny, pak detektiv slyšel, jak se zavírají vnější dveře.

Arnold Long zaklepal u bakéřova pokoje. Pan Monkford už byl skutečně sám. Na první

pohled Sázkař z jeho tváře vyčetl, že něco není v pořádku.

“Stalo se něco?” zeptal se.

“Nic nic!” Monkford téměř vykřikl ta dvě slova. Ale pak ihned dodal: “Rád bych s vámi mluvil po obědě, Longu.”

“Proč ne hned?”

“Může to počkat”

“Týká se to vás?”

“V jistém smyslu ano,” odpověděl úsečně bankéř. “Ale týká se to vlastně jistého mého mladého přítele. Ale teď bych si opravdu nepřál o tom hovořit. Navštivte mne, prosím, ihned po obědě, pak si promluvíme o věci, která mne dosti znepokojuje. Ano, znepokojuje!” Sázkař už víc nenaléhal a opustil jeho pokoj. V hale zastavil Crayleye.

“Co jste to vyprávěl Monkfordovi, že je v tak mizerné náladě?” Jackson Crayley byl jeho útočností zaskočen, a tak studeně odvětil:

“Mluvili jsme pouze o ryze osobních věcech a soukromých záležitostech. Jestliže on sám vám nic neřekl, pak ani já vám nemohu říci víc. Jsem zavázán mlčením!” Long obyčejně obědval s bankéřem u jednoho stolu, ale když se tentokrát oblékal k tabuli, přinesl mu finančníkův sluha dopis s přáním, aby si u oběda sedl Long někam jinam. Bankéř

si prý musí u jídla probrat s Crayleyem a Henrym ještě nějaké osobní věci Arnold Long se neurazil, ani se nezlobil. Jen se zvýšila jeho ostražitost. Co se kolem Monkforda začíná dít? Nečekané chovám starého známého nebylo v pořádku!

V jídelně seděl Monkford u stolu, který byl nejblíže míst vyhrazených pro Miss Revelstoke a její sekretářku. Longův zrak se na vteřinu setkal s pohledem Nory a náhle si vzpomněl s výčitkami svědomí, že jí ještě nevysvětlil, a pravděpodobně nikdy nevysvětlí, tu svoji lež o prstenu.

Lehký úklon hlavou slečny Revelstoke na pozdrav byl decentní jako vždy, ale v jejím pohledu seděla zlomyslná vítězosláva, která detektiva podráždila. Teprve po obědě u kávy se u něho Joshua Monkford na okamžik zastavil:

“Přijďte za pět minut ke mně, ano?!”

V bankéřových slovech byla jakási chladná hrozba. Long přikývl, dopil své mokka a po pěti minutách zamířil k výtahu.

Salón byl prázdný, když do něho vstoupil. Z bankéřova pokoje však bylo zřetelně slyšet, jak finančník telefonuje:

“Halóhalókdo”

Slova však přerval výstřel! Sázkař slyšel pád těla. Přiskočil ke dveřím, ale byly zajištěné

závorou zevnitř. Marně okamžik cloumal mosaznou klikou, než si uvědomil, že tudy se do pokoje nedostane. Učinil jeden marný pokus vyrazit dubové křídlo ramenem, ale jen se bolestivě udeřil. Otočil se tedy, aby běžel do recepce pro náhradní klíč a střetl se s panem Cravelem, v jehož bílé tváři bylo zděšení:

“Tady se střílelo?!”

“Odemkněte to!” přisvědčil Long.

Ředitel hotelu zabědoval, že u sebe hlavní klíč nemá, než pro něho doběhl, a než se vrátil, bylo několik drahocenných minut pryč. Konečně stáli uvnitř.

Joshua Monkford ležel na podlaze, tváří dolů, jeho ruka křečovitě svírala telefonní sluchátko a v pokoji byl ostrý pach po střelném prachu

*

Již na první pohled byl bankéř mrtev. “Jděte pro doktora!” rozkázal detektiv. Když osaměl, dal se Arnold Long do zevrubné prohlídky pokoje. Mimo Cravelova klíče, který byl zvenčí v zámku, tady jiný nebyl. Dveře do koupelny byly zavřené na závoru, dveře do salónu rovněž. Vzhledem ke chladným nocem byla zavřena a na zástrčky zajištěna i veškerá okna. Jen tři malé světlíky nad okny byly pootevřeny vzhledem k větrání. Detektiv jedno z oken otevřel a vyhlédl ven. Skleněná střecha jídelny zářila světlem, nikde ani stopy po žebříku.

“Kudy vrah vešel a kudy zmizel?” to byla kardinální otázka. Dlouhý šatník u nohou lůžka byl prázdný, postel čistě odestlaná a nedotčená. Arnold Long vzal z toaletního stolku kartáč na vlasy s alpakovou rukojetí a ťukal na dřevěné ostění pokoje. Podle zvuků marně, žádný prostor za leštěným dubem nebyl.

Zbraň, kterou byl finančník zavražděn, musela být sotva palec od jeho hlavy. Podle polohy těla bylo jasné, že i kdyby v tomto pokoji byla nějaká tajná dvířka, musela by se otevírat do salónu, kde už Long ve chvíli osudného výstřelu byl.

Sázkař Long zavrtěl hlavou. Monkford byl zavražděn v pokoji, kam nemohl nikdo vejít. Vyšel po tomto konstatování na chodbu a téměř se srazil s Cravelem. V hoteliérově tváři byl strach. Pokojská, která ho doprovázela, se chvěla.

“Pane Longu něco se přihodilo v pokoji slečny Sandersové!”

“Nevím přesně co” upřesňovala pokojská. “Ale vypadalo to na výstřel” Long už dál nečekal. Vymrštil se jako péro, bral schody po dvou. Zastavil se až před Nořiným pokojem. Z klíčové dírky se vznášel úzký pramínek dýmu!

“Co se děje, pane Longu?” ozvalo se mu za zády.

“Noro” cítil srdce bušící až v krku. “Máte klíč?” Téměř jí ho vytrhl z ruky, odemkl a rozrazil dveře. Dovnitř vpadl s revolverem v ruce. Zcela jistě zde došlo k nějaké explozi, dokazoval to ještě zápach. Na krbu spatřil Long bílý, začouzený a ještě doutnající papír. Bez okolků ho ponořil do džbánu s vodou, stojícího u umyvadla.

“Co se stalo?” nechápala Nora.

“Nic zvláštního” uklidňoval ji. “Můžete tady počkat, prosím?!” Otočil se a spěchal zpět do bankéřova pokoje. Před několika okamžiky tam zanechal hoteliéra, ten teď už stál na chodbě a hlásil:

“Myslel jsem, že bude lépe, když zavřu, než přijdete!”

Long poděkoval kývnutím hlavy a oba znovu vstoupili do pokoje. Za bankéřova zápasu se smrtí bylo sluchátko telefonu strženo k zemi, kde teď leželo, zbroceno krví. Monkford byl zastřelen z nejbližší vzdálenosti do hlavy, téměř tak, jako Harry od hulánů i jako bývalý

voják v Bourne Endu

Long se vítal s detektivem, který měl službu v hotelu, a který vycítil, že se stalo něco mimořádného. Požádali ředitele, aby je opustil. Zavřeli dveře a dali se společně do pečlivé, detailní prohlídky.

Arnold Long si byl jistý, že když poprvé otevřel dveře Monkfordova pokoje, tak byl naprosto prázdný. Nebylo tady místečka, kam by se někdo mohl ukrýt. Znovu bedlivě

prozkoumal stěny vykládané ostěním, nevynechal strop ani skříně. Krb zde nebyl, pokoje byly vytápěné

elektřinou.

Long zvedl telefonní sluchátko, otřel krev ručníkem a volal do hotelové kanceláře. Odpověděla mu Miss Cravelová a z tónu jejího hlasu vyrozuměl, že ví, co se stalo.

“To jste vy, pane Longu? Je to pravda?”

Mluvila tiše, snad aby ji někdo nezaslechl.

“Kdo telefonoval panu Monkfordovi před pěti minutami?”

“Nikdo. On volal sem. Zvedla jsem sluchátko a odpověděla, pak jsem slyšela ten výstřel”

“Prozatím vám děkuji” Položil Long sluchátko, neboť někdo klepal na dveře. Narychlo přivolaný lékař byl rovněž hotelovým hostem. Teď se sklonil k mrtvému, okamžik se orientoval a pak řekl:

“Střelen do mozku. Okamžitá smrt. Podle opálené kůže konstatuji, že zbraň byla k hlavě

téměř přiložena. Zadrželi jste vraha?”

“Nezadrželi” ušklíbl se druhý detektiv, “protože když jsme sem přišli, nikdo tady nebyl!”

“Tudíž sebevražda?” zeptal se lékař.

Dosti dobře nešlo vyloučit ani tuto možnost. Long však podtrhl, že zde pak chybí

sebevražedná zbraň. Pan Monkford měl sice browning, ale ten byl v přihrádce psacího stolu s hlavní čistou jako sklo.

“Kdo a jak tedy tuhle odpornou věc spáchal?” zeptal se doktor a ani se nedivil, když se mu nedostalo odpovědi.

Arnold Long pokynul svému kolegovi, aby dokončil vše potřebné a odešel vyhledat Crayleye. Nepochyboval o tom, že už ví, co se v hotelu stalo. Ten kupodivu a proti svému zvyku reagoval velmi živě:

“To je strašné, strašné!!! Proč by se ale sám střílel? Když jsem s ním dnes dopoledne mluvil, tak byl ve výtečné náladě!”

“Poslyšte, Crayleyi, rád bych se vás na něco zeptal. Dnes dopoledne jste vy a ten mladý

advokát s bankéřem o něčem jednali. Řekli jste mu něco, čím byl velmi znepokojený!”

“On řekl něco, čím jsem byl naopak já znepokojen!” zvedl Crayley hlas. “A nechtějte mne zastrašovat, Longu! Smrt toho člověka mne tak rozrušila, že moje nervy další otřesy nesnesou! Už vůbec nechci hovořit o předmětu naší rozmluvy s Monkfordem!”

“Budete muset, až se dostaví koroner,” odsekl Sázkař a Crayleovy oči se zúžily:

“U čerta! Vy mi hrozíte?! A to jsem vám zachránil život v Chelmsdorfu!”

“Mluvme spolu rozumně, Crayleyi, a buďme k sobě upřímní. Nehrozím vám, pouze dávám otázku, kterou by vám dal každý policejní úředník. Tak tedy: O čem jste hovořili s Monkfordem?”

“Nemám oprávnění vám to říci” pokrčil Crayley rameny. “Raději se zeptejte Henryho, toho se to ostatně týká víc než mě. A mimo to, zdá se mi, Longu, že se budu radit se svým advokátem, než vůbec něco řeknu k téhle strašné události, která se zde odehrála!”

“To je vaše právo, pane!” chladně se poroučel detektiv.

Když se okamžik poté sháněl v recepci po právním poradci Miss Revelstoke, dostalo se mu informace, že pan Henry opustil hotel ihned po obědě a že odcestoval do Londýna.

*

“Tak tedy, Monkford je mrtev!” oznámila Miss Revelstoke Noře bez zvláštních známek pohnutí.

“Kdo ho mohl zabít?”

“To jsou ale hloupé otázky!” odpověděla stará dáma podrážděně. “Je mrtev a to stačí. Já

jen mohu doufat, že jeho banka nepozastaví výplaty, či neprovede ještě něco strašnějšího. A pokud jde o pana Longa, Henry mi naznačil, že nemá ve Scotland Yardu dobrou pověst a že tento případ bude jistě znamenat konec jeho detektivní kariéry!” V hlase Miss Revelstoke byla zlomyslnost, kterou se ani nesnažila skrýt. Nora se na ni upřeně

podívala:

“Vy nebudete mít pana Longa příliš v lásce, že?”

“Bude to svádět na Smečku děsu” vyhnula se Miss Revelstoke odpovědi. “Ale celá ta jeho Smečka děsu je výplod jeho fantazie, se kterou na sebe chce upozornit. Herr Gott!” vyklouzlo jí nečekaně z úst německy. “Víte, Noro” nečekaně se vrátila k Nořině otázce. “Každá žena má ve své minulosti něco, k čemu si nepřeje se vracet, o čem si nepřeje, aby bylo vyvlečeno na veřejnost. Nějakou neobyčejnou náhodou váš pan Long vyslídil moji starou pošetilost, o které jsem byla přesvědčená, že je dávno mrtvá a zapomenutá. Nemohu vám říci, co to bylo. Pravděpodobně byste se tím nudila a pomyslela byste si, že jsem se zbláznila. Přihodilo se to v Kodani, když jsem byla ještě velmi mladičká dívka” zhluboka si povzdechla. “Ale to stačí. Ne, nemám ráda Arnolda Longa, má drahá”

Nora Sandersová mlčela. Neměla slov na jeho obhajobu, i když si nedovedla ani představit, že by Arnold Long mohl zneužít něčí důvěry.

“A jak to bylo s výbuchem ve vašem pokoji?”

Nora toho sama však moc nevěděla:

“Vracela jsem se, a pan Long byl právě u dveří. Jedna ze služebných vyprávěla, že zaslechla tři nebo čtyři rány. Když jsme s panemLongem vešli dovnitř, cosi doutnalo v krbu. Byl to tlustý pruh bílého papíru”

“A co se s ním stalo?”

Nora jí to vyprávěla, ale nezdálo se, že už by to Miss Revelstoke zajímalo. Záhy odešla do haly, aby pohovořila s ostatními hosty, ale ještě před tím poručila Noře, aby spakovala všechna zavazadla, Miss Revelstoke si přeje zítra ráno odjet do Londýna. Nebyla sama, kdo se tak rozhodl. Na dveře salónu zaklepal hoteliér a s vyrovnaným hlasem se informoval o plánované hodině jejich odjezdu.

“Všichni odjíždějí,” řekl Noře. “Doktor si tu tragédii nenechal pro sebe. Ostatně, ani by to nešlo ututlat. A to mne zničí”

“Do roka se na to pozapomene”

V to také doufám! Mimo toho jsem se už rozhodl pro velké změny. Dám přestavět celé patro, především onu část, kde je pokoj nešťastného sebevraha. Začnu schodištěm”

Monkfordova tragédie zajímala hoteliéra jen potud, pokud mohla mít vliv na jeho podnikání. Snad je to přirozené, vždyť k němu jistě osobně nic necítil, uvažovala dívka, ale i tak jí jeho necitlivost byla nepříjemná. A hned si na ní stěžovala Miss Revelstoke při jejím návratu z haly.

“Má drahá, snad jste nečekala, že pro něho bude plakat?” stará dáma byla mrzutá. “Snad je tím zničen, pokud jde o letošní sezónu. Zůstanou tady jen ti blázniví sportovci. Opravdová

společnost odjíždí hned zítra. Celý týden je zkažený, díváme-li se na to z Cravelova hlediska. Vůbec si myslím, že je obdivuhodné, jakou si dokázal zachovat rozvahu. Potkala jsem ho na schodišti s tím vaším detektivem. Ten se mě ptal, jestli smí přijít a mluvit s vámi, nemáte-li něco proti tomu”

Nora zavrtěla hlavou.

“Jistě se na mne nebudete hněvat, když vás s ním nechám o samotě. Již pouhý pohled na něho mne rozčiluje”

Arnold Long přišel za několik minut. Měl unavenou tvář a smutek v očích z té násilné smrti. Proti Nořině očekávání, a proti svému tvrzení však Miss Revelstoke z pokoje neodešla, aby

je nechala o samotě. Naopak, zvědavostí málem přetékala:

“Pane Longu, už jste něco zjistil?”

“Ne!” odpověděl stručně. “Ovšem mimo toho, že pak Monkford byl zavražděn.”

“Ale jak? Ředitel hotelu mi pravil, že jeho pokoj byl prázdný, když jste tam vstoupili a že jediný člověk, který byl blízko bankéře, když byl zastřelen, jste byl vy!” Sázkař na ni rychle pohlédl.

“Byl jsem to já? To mě ještě ani nenapadlo,” odpověděl ji posměšně.

“Odvažuji se říci, že to napadlo jiného,” odsekla mu stará dáma, “Pan Cravel mi řekl, že byl ve druhém poschodí, když zaslechl výstřel. Běžel dolů a vás našel u dveří, které jste se, jak se zdálo, snažil otevřít. Ale proč by měly být zavřené.”

“Je to divné, ale je to tak”

Dáma se žlutými tvářemi pokrčila rameny a koutky jejích rtů se stáhly potěšením:

“Jak se tedy zdá, nebyly tam klíče a pan Cravel pravil, že dveře nemohly být zavřené z vnitřku, protože jinak by je nemohl otevřít z chodby hlavním klíčem. Ale snad jste tedy našel už klíč od oněch dveří, inspektore?”

“Ano,” odpověděl detektiv klidně. “Byl nalezen v Monkfordově kapse.” Obočí slečny Revelstoke se tázavě zvedlo:

“Pan Cravel říká, že onen klíč vždycky visel v přijímací kanceláři, a že tam visí i teď. Jestliže jste tedy našel nějaký klíč v kapse zavražděného, pak to musí být klíč, o jehož existenci ředitel hotelu nemá ani ponětí”

Sázkař Long se zarazil, na jeho unavené tváři se pak objevil úsměv:

“Ale ano! Tak je to! Jaký já jsem hlupák!”

Jeho slova slečnu Revelstoke viditelně vyvedla z míry. Nora viděla, jak se jí prodloužil obličej, jak se jí zachvěly rty, jako by chtěla něco říci, ale pak z nich nevyšlo ani zašeptání. Čelo zkrabatily vrásky.

“Tak je to?” konečně ze sebe vypravila. “Co tím chcete říci, tím: Tak je to!?”

“Miss Revelstoke” odpověděl jí téměř zvesela, “poskytla jste mi nejjednodušší a nejprostější

rozřešení toho tajemství, té klíčové záhady! Ale teď musím i já ulehčit svému svědomí. Lhal jsem před okamžikem, když jsem tvrdil, že jsme našli v bankéřově kapse klíč. Nenašel jsem ho, ačkoliv jsem prohledal celý pokoj píď po pídi. Lhal jsem a lež je nejvíce vzrušujícím a nejvyzývavějším tvrzením, jaké znám, zvláště pro”

Nedokončil svou větu, i když Miss Revelstoke čekala.

“Vás jsem se chtěl na ledacos zeptat, ohledn ě toho výbuchu ve vašem pokoji” obrátil se Long na Noru. “Ale už to není potřeba. Teď už znám každou maličkost. Až na jednu: Jak mohl muž, který zavraždil Joshuu Monkforda, uniknout z pokoje své oběti?!” Slečna Revelstoke se ušklíbla.

“Zdá se mi, že tahle otázka je nejdůležitější ze všech!”

“Je a není,” opravil ji Long. “Opravdovou otázkou, na kterou dosud nemám vysvětlení, je toto: Proč pan Henry, tento znamenitý advokát, volal telefonicky policejní stanici v Staine, ačkoliv je ve skutečnosti zapomněl ve svém pokoji?”

Oči slečny Revelstoke se doširoka rozevřely a ironický úsměv z její tváře zmizel.

“Jste téměř tak záhadný, jako jistí záhadní lidé, pane Longu?”

“Ještě záhadnější, protože právě v onu minutu, kdy Henry telefonoval na policejní stanici, byl pan Monkford zastřelen! Ještě nikdy jsem neslyšel o lepším alibi”

*

Heartsease opustilo přes polovinu hostů. V den, kdy se Arnold Long vrátil po krátké

návštěvě

Londýna, začala trojice truhlářů s odtrháváním dubového ostění zdí pokoje, kde byl spáchán zločin. Dělníci za asistence seržanta Roucha obnažili stěny až na cihlové zdivo, byla dokonce už vytrhána i část podlahy, nikde ani stopy po nějakém tajném vchodu. Seržant Rouch byl plavovlasý přitloustlý muž středního věku, založením optimista, jehož

životní názor spočíval v tom, že i ta největší záhada se vždycky nějak rozřeší, třeba i sama od sebe

“Rouchu, jestlipak víte, co to je?” vyndal Long z kapsy malý balíček, rozbalil ho a ukázal zašpiněný okraj ohořelého papíru, který v den vraždy vzal z krbu v Nořině pokoji.”

“žabka, ohňostroj” trefil do černého seržant.

“Správně! Ta věc byla hozena do pokoje Miss Sandersové oknem, nebo tam byla dopravena jiným způsobem. Jejím úkolem bylo, aby v nejdůležitějším okamžiku byla moje pozornost odvrácena od pokoje bankéře Monkforda! A já starý blázen, jsem na to skočil. Zatím, co jsem odběhl od pokoje Monkforda, dolů k Noře, o kterou jsem se bál”

“Vrah utekl!” přikývl Rouch chápavě.

“Vrah neutekl, protože tam nebyl!” sykl Long.

“Jak tedy byl pan Monkford zavražděn?” vyvalil na něho seržant své modré oči. “Jak byl tedy zabit? Nezlobte se, ale je zde tedy jediný člověk, který byl zabitý v uzamčené místnosti a jediný lidský tvor, který byl blízko u něho, jste byl vy, pane Longu”

“Odkohopak jste tuhle teorii slyšel, příteli?”

“Říkal to Cravel,” rozpačitě odpověděl seržant.

“Přiveďte ho!”

Hoteliér už byl na první pohled smířen s peněžní ztrátou, a jak se zdálo, oželel už i kredit dobré pověsti Heartsease. Dokonce našel v sobě sílu usmát se při pohledu na apartmá zbavené

dubového vykládání, části podlah a nejrůznějších okras.

“Pane Longu, našli jste nějakou past, nebo tajný vchod?”

“Zavřete dveře,” řekl svému podřízenému Long a pak se obrátil na hoteliéra. Vzpomínáte se Craveli, že když jste přiběhl nahoru po onom výstřelu, že jsem stál na chodbě u dveří a že jsem je chtěl otevřít?”

“Snad přece neberete vážně, co jsem povídal seržantovi, pane Longu?! Já jsem jen podotkl, že pokud víme, tak že jste byl nejbližší osobou, když byl bankéř zavražděn. To je pouhé

konstatování, ze kterého nemůžete vyvozovat, že bych chtěl”

“Nezajímá mne, co byste chtěl!” tvrdě ho přerušil Arnold Long. “Jen vám potřebuji položit několik otázek. Vzpomínáte si tedy, že jsem se k vám obrátil a ptal jsem se, jestli nemáte klíč

k těm dveřím?”

Cravel přikývl. Byl ostražitý, pohotový, ve střehu. Detektiv pokračoval.

“A jistě si také vzpomínáte, že jste šel dolů, abyste se vrátil s hlavním klíčem?”

“Ano, tak to bylo”

“Od koho jste vzal ten klíč?”

“Od číšníka, který má na starosti poschodí, ve kterém bydlel pan Monkford.”

“Přiveďte ho!” pokynul Long chladn ě Rouchovi.

Mlčky čekali, dokud nebyl onen člověk na místě.

“Máte hlavní klíč od tohoto poschodí?”

Pohled muže na zlomek vteřiny utkvěl na svém zaměstnavateli.

“Ukažte mi ho, prosím!”

Číšník váhavě vyndal z kapsy klíč a podal ho detektivovi. Arnold Long ho vsunul do

zámku a snažil se jím otočit. Nehodil se!

“Kdo má hlavní klíč od třetího poschodí?!”

Číšník neodpověděl, ale znovu vrhl na Cravela svůj rychlý pohled, který Long zachytil již

před okamžikem.

“Tak kdo má ten klíč!” štěkl detektiv.

“Nevím pane” zrozpačitěl tázaný. “Snad druhý číšník.”

“Přiveďte ho,” řekl Long Rouchovi a pokynem hlavy je propustil.

“Co se vlastně děje, pane Longu?” zeptal se Cravel, kdy ž osaměli.

“Svěřím vám to,” odpověděl mu klidným hlasem detektiv. “Monkford , než odešel z jídelny, mne pozval do svého pokoje. Logicky tedy nezamkl, kdy ž mne čekal po pěti minutách!

Ostatně čím také, když neměl klíč, že?! Dveře tedy zamkl někdo jiný, ať už z venku či zevnitř. Slyšel jsem, jak telefonuje do recepce a jsem přesvědčený, že volal právě proto, jelikož zjistil, že dveře jeho pokoje jsou zamčené zvenku! Slyšel jsem, že volá: “Kdo” a pak se ozval výstřel. Jistě chtěl říci? Kdo zavřel, zamkl moje dveře?” Cravelův obličej dostal barvu bílé křídy.

“Dále mám za to, že tím člověkem, kdo ho zamkl z chodby, jste byl vy. Vy jste m ěl hlavní

klíč v kapse a váš spěch a ochota běžet dolů pro klíč měly jediný cíl, zastřít mi tuto skutečnost!”

V tomto okamžiku se vrátil Rouch a sděloval, že číšník, který měl onoho večera, kdy došlo k vraždě, službu, odjel na řádnou dovolenou.

“Čekal jsem to.”

“Co tím chcete říci?” neovládl se Cravel, který ačkoliv byl smrtelně vyděšený, zuřil.

“Uklidněte se nám!”

“To půjde dosti těžko! Chcete říct, že jsem, zatím co jste vy byl ve svém pokoji, že jsem tedy vešel k Monkfordovi a zastřelil ho?”

“Domnívám se pouze, že jste zamkl dveře bankéřova pokoje dřív, než byl zavražděn. Dobře jste však věděl, co ho čeká, nebožáka! Přiznejte se Craveli!”

“To je lež!” vybuchl ředitel. “Proč bych zamykal! Nevíte ve vyšetřování kudy kam, Longu. A tak si vymýšlíte takovéhle nesmyslnosti!”

Sázkař se náhle naklonil značně vpřed, až se téměř čelem dotkl tváře poděšeného Cravela.

“Mám dost důkazů na to, abych vám mohl hodit provaz kolem krku, C raveli, můj Člověče děsu! Mohl bych vás ihned sebrat, ale poskytnu vám ještě jistou lhůtu. Dříve či později učiníte to, co si přeji! Jestliže jste sám nezabil Joshua Monkforda, pak jste zcela určitě jedním z těch, kteří zosnovali jeho smrt! Jestliže to, co si o tom myslím, je pravda, a já o tom nepochybuji, dostanu vás pod šibenici, jako Claye Sheltona!”

Cravel zavyl jak zraněné zvíře:

“Mně dostat pod šibenici jako Sheltona? Vy” nadávku nedořekl Arnold Long bleskurychle uskočil stranou a tím se vyhnul kladivu, které po něm ředitel hodil. Jeho levice se však zároveň vymrštila a těžký hák poslal útočníka k zemi. Cravel zvolna vstal, chvěl se po celém těle, ale už se zase ovládal:

“Lituji toho, co se stalo. Ale rozčílil jste mne. Nikdo přece nedovolí, aby byl srovnáván s vrahem, nebo aby byl dokonce obviněn z vraždy! Budu si na vás stěžovat ve Scotland Yardu, Longu!”

“Jen přijďte, představím vám plukovníka Macfarlaneho, který je mým nadřízeným. A rovnou podepíšete protokol o vražedném napadení detektiva ve službě, Craveli! Jak jste vůbec starý, kolik je vám let?”

Ředitel hotelu neodpověděl. Obrátil se a nejistým krokem opustil pokoj, v čemž mu nikdo

nebránil. Seržant Rouch se jen usmíval.

Arnold Long mu dal ještě několik příkazů a šel si složit své věcí. Náhle nebyl nikdo z personálu k dispozici, tak si svůj vak odnesl do vozu sám. V okamžiku, kdy chtěl usednout za volant, zaslechl, jak jej kdosi volá. Byla to Alice Cravelová a výraz jejího obličeje byl v prvním okamžiku neproniknutelný. V ruce držela stvrzenku:

“Nezaplatil jste svůj účet, pane Longu!”

Vzal od ní doklad a pročetl si ho pozorně. Pak se rozesmál, účet byl natolik přemrštěný, až to bylo do nebe volající.

“Pošlete to pozůstalosti páně Monkfordově,” řekl chladně. “A teď, slečno Cravelová, neřekla byste prosím svému bratrovi, že se s ním setkám některý z těchto dnů v Chalmsfordu? Harry od hulánů nebyl můj přítel, ale slíbil jsem sám sobě, že si popřeji potěšení, abych dostal na šibenici chlapíka, který ho zabil. Má úcta slečno, odjíždím!”

Její klidné oči ani nemžikly, ale když vyslovil Chelmsford, přece jen v nich četl jisté

překvapení. Chelmsford byla trestnice určená k popravám vrahů, odsouzených v hrabství

Berkshire. Na Harryho od hulánů si však nevzpomněla.

*

V přízemí domu číslo sedm set čtyřicet dva v ulici Loncelns In Fields byla kancelář pana Francise Henryho. Na všech stěnách byly železné přihrádky a krabice na dokumenty. Psací

stůl, u něhož seděl Francis Henry, byl z hlazeného mahagonu. Jestliže v té kanceláři bylo něco, co do ní zdánlivě nepatřilo, pak to byla modrá čínská váza s rudými růžemi na

mramorovém krbu.

Pan Henry byl právě u okna a pohlížel do rozkošné zahrady, když mu jeho písař oznámil návštěvu:

“Detektiv Long, prosí”

“Uveďte ho” vykročil advokát vstříc příchozímu.

Podali si ruce, Francis Henry nabídl hostu křeslo a sklenku brandy, sám se vrátil za svůj pracovní stůl. Srdečně se usmíval:

“V čem vám mohu pomoci, pane Longu?”

Arnold Long nečekal, že mu advokát vyjde vstříc, ať už doslovně či obrazně, a tak ho přátelské přivítání překvapilo.

“Budu upřímný, pane Henry. Několik hodin před bankéřovou smrtí jsem viděl, že jste ve třech dost dlouho vážně diskutovali. Když jsem se pak s Monkfordem setkal já, choval se ke mně

chladně jako nikdy předtím. Byli jsme skuteční přátelé, jak jistě víte, a já si nedovedu tu změnu vysvětlit”

“Pan Monkford se ode mne dozvěděl, že se dvoříte slečně Noře Sandersové a že jste jí poslal drahocenný prsten” odpověděl bez okolků advokát.

Detektiv lapl po dechu. To přece nemůže být pravda! že by takový výmysl mohl být příčinou bankéřova chování k němu?

“I když předpokládám, že bych skutečně miloval Noru Sandersovou a že bych jí poslal dárek, proč by ho to mělo natolik zlobit, že by se mnou nechtěl ani sedět u stolu jako předtím?” Henry měl vrozený smysl pro humor a tahle situace pro něho měla i svou zábavnou stránku. Usmíval se:

“Protože ji sám miloval!” Řekl a byl dokonale spokojen účinkem svých slov, neboť v krátké

chvíli již podruhé lapl detektiv po dechu.

“že ji miloval?”

“Miloval ji natolik,” odpověděl pomalu a s důrazem na každé slabice advokát, “že

odpoledne před svou smrtí napsal svou závěť v předtuše svého konce ve prospěch Nory Sandersové, a tím jí odkázal celé své jmění!”

“To že udělal?” přemýšlel Long. “To je nečekané!” Advokát pokrčil rameny, což mělo znamenat, že je lhostejný k výstřednosti zavražděného, jakož i ke všem jejím důsledkům.

“Ta závěť je tady v trezoru. Jako svědci jsme ji podepsali Crayley a já.”

“A kdo je jejím vykonavatelem?” zeptal se detektiv.

“Sama slečna Sandersová je jedinou vykonavatelkou. Nesouhlasil jsem s tím a žádal jsem, aby byla správa jmění svěřena soudu, ale Monkford si nedal říci. Řekl mi, že si s vámi má po obědě promluvit a vše vám vysvětlit. Měl jsem dojem, že se obává náhlé smrti, proto si přál, aby byla závěť ihned sepsána. Radil jsem mu, aby”

“To jste mi již řekl.” Přerušil ho chladný detektivův hlas. Sázkař Long měl mozek šachisty. S nadmíru vyvinutým smyslem pro matematiku a logiku, jeho kombinační schopnosti a paměť byly obdivuhodné. Pečlivě si promyslel všechny souvislosti od začátku, od okamžiku, kdy zatkl Claye Sheltona, přes záhadnou smrt bankéře Monkforda až do současné chvíle, kdy stál v advokátově kanceláři.

“Teď musím pracovat rychle!” napřímil se v křesle detektiv. “Rychleji než kdy jindy. Udělám to, na co se chci vsadit!”

Na Henryho tváři se zračil otazník.

“Jaký je dnes den? Čtvrtek?” začal přepočítávat na prstech Arnold Long. Čtvrtek, pátek, sobota, neděle” zastavil se u neděle. “Čtyři dny, devětašedesát hodin otázkou je, jestli vydržím bdít celých devětašedesát hodin. Kolik je vám let, pane?” zeptal se náhle.

“Mně?” poposedl advokát za svým stolem. “Třiadvacet, čtyřiadvacet nejsem si úplně jistý. Proč se ptáte?”

“Vypadáte mladší, to je vše!” Nenamáhal se s odpovědí Long. A pak úsečně dodal: “Kde bych mohl najít Crayleye?”

“V jeho klubu.”

“V uměleckém nebo vědeckém, že? To jsou však pro něho nevhodné kluby, protože Jackson nemá smysl ani pro vědu, ani pro umění. Pokud se ovšem nepřetvařuje”

“Nikdy mne nenapadlo, že by se Jackson Crayley přetvařoval!” Henry si hladil svůj černý

knír.

“Ale přetvařuje, vsadím se, že ano!” Long důrazně opakoval. “A vsadím tisícovku, že se prozradí dřív, než se ho dotknu žhavým železem!”

Henry se zasmál. “Vy ho chcete mučit?” zeptal se suše. “Jestliže ano, co od toho očekáváte?

že je závěť padělek? Monkfordův podpis že byl zfalšován? Vy máte ale fantazii, Longu. Měl byste psát romány!”

Sázkař Long sáhl po svém klobouku a poroučel se. Ve dveřích se ještě na okamžik zastavil:

“Řekl jste román? Bude to románové drama, v jehož posledním jednání budou všichni zlosyni zatčení a spravedlnost zvítězí. Slyšel jste o Elmstrongovi? O tom chlapíkovi, který v Herefordu otrávil svou ženu? Byl to advokát a pověsili ho.”

“Co tím chcete naznačit?” smál se mu Henry do obličeje.

“Chci tím jen říci, že to byl dobrý precedenční případ” odpověděl mu Arnold Long.

*

Miss Revelstoke si trpce stěžovala, že její sezóna je aférou v Heartsease úplně zničena. Jejím letitým zvykem totiž bylo, že v onom hotelu trávila pravidelně celý měsíc a pak jezdívala na měsíc do Skotska, než odjela do lázní v Aix. Teď měla svůj zažitý program rozbitý.

“Pojeďme tedy rovnou na francouzské pobřeží” navrhovala jí Nora Sandersová.

“Spojte se s hotelem Cap Martin v Bornemouthu a zeptejte se, zda jsou ještě volné ty pokoje, které jsem tam měla před dvěma lety, Noro, buďte tak laskavá” Před domem zastavilo taxi, ze kterého vystoupil muž v cylindru. Právní poradce Miss Revelstoke, pan Henry, měl velmi naspěch, jak se zdálo. Nedočkavě zabušil klepadlem o veřej masivních dveří a dožadoval se u komorníka ohlášení. V pracovně slečny Revelstoke byl celých dvacet minut, než bylo pro Noru posláno. Novina, kterou jí sdělil, jí šokovala.

“Dva milióny liber? Pro mne?” vydechla. “To není možné!”

“Většina toho majetku je v hotovosti. Podle z ávěti dostanete ihned milión dvakrát sto tisíc!”

“Ten starý lišák! Tak tedy do vás byl skutečně zamilován!” černé oči Miss Revelstoke dívku div neprobodly.

“Ale ale” koktala Nora.

Stará dáma jí přátelsky položila ruku kolem šíje. Děvče se podvědomě zachvělo. Bylo jí jako by ji zatížila olovem. Netušená síla paže Miss Revelstoke ji děsila.

“Jděte nahoru a lehněte si. Odpočiňte si, má drahá. Promluvím si s Henrym o právnických otázkách toho velkorysého odkazu. Dovedeme si představit, jak jste vyděšena tím nenadálým štěstím” poslední slova už Miss Revelstoke řekla advokátovi. Nora Sandersová poslechla a odešla do svého pokoje. Ani ne tak, že by nemohla unést tu nečekanou zprávu, ale proto, že tušila, že slečna Revelstoke chce být s Henrym sama. Ale i tak se potřebovala nadechnout čerstvého vzduchu. Přistoupila k oknu, aby ho otevřela. Když tak učinila, zahlédla dole na chodníku muže. Srdce jí zabušilo, když mu rukou zamávala na pozdrav.

Arnold Long! Přitiskl prst na rty, pak ukázal na ulici a vztyčil tři prsty. Zve ji na schůzku ve tři hodiny?

Teď je půl jedné. Ale kde? Long měl pod paží složené noviny. Rozvinul je a ukázal celostránkový inzerát o výprodeji u Cloche. Pochopila a přikývla.

Arnold Long znovu významně přitiskl ukazováček na rty. Znamení, že nic nemá nikomu říkat.

Naznačila mu, že rozumí a že souhlasí. Long se zazubil a s lehkým mávnutím na rozloučenou zmizel v davu.

Zanedlouho zvon ohlásil oběd. Nora sešla po schodišti a zamířila do jídelny. Dveře do salónu byly otevřené, Miss Revelstoke říkala cosi o francouzském pobřeží. Noru nepřekvapilo to, co zaslechla, nýbrž to, co spatřila. Do salónu nevešla od onoho večera, kdy ji navštívil Arnold Long. Teď viděla, že dívčí portrét Miss Revelstoke nad krbem byl nahrazen rozměrnou krajinomalbou.

“Dávno jsem chtěla ten původní obraz odstranit!” zachytila jej í údiv Miss Revelstoke.

“Připomíná mi mé stáří víc než zrcadlo. Ale Noro, drahoušku, probírali jsme celou vaší

záležitost. Potřebujete svého právního zástupce. Přála bych si, aby mohl za vás jednat pan Henry.”

“Jsem teď v takovém duševním stavu, že svolím, aby za mne jednal kdokoliv, jen ne já

sama” souhlasila Nora. “Jen stále nechápu, proč mi pan Monkford odkázal své peníze. Pořád tomu ještě nemohu uvěřit!”

“Mohl je odkázat do mnohem horších rukou” řekla Miss Revelstoke prakticky. “Ubohý

Joshua byl podivín. Ale myslím, že v tomto případě jednal naprosto rozumně.” Na psacím stole ležely dva dokumenty.

“První je vaše formální prohlášení, že přijímáte odkaz a druhý mne zmocňuje, abych jednal za vás. Právní plnou moc musíte podepsat ještě před soudem, ale prozatím nám tento

dokument plně postačí. Jakmile podepíšete, pak jste polovinu svých starostí přenesla na moje bedra, slečno Sandersová,” informoval ji advokát.

Nora váhavě vzala pero do štíhlých prstů. žádali od ní, aby udělala něco rozhodujícího. Zdálo se jí, že podpisem těchto listin by požadovala něco, na co nemá žádná morální práva či nároky.

“Musím to podepsat hned teď?” nechtělo se jí náhle do tak závažného rozhodnutí. “Jsem natolik zmatená, že ani nechápu, co se to přihodilo. Nemůžeme to odložit do večera, dokud se nevzpamatuji z toho otřesu? Dva milióny liber nespadne člověku do klína každý den” Henry si vyměnil rychlý pohled s Miss Revelstoke, která mu bleskurychle naznačila bradou souhlas.

“Ale jistě! Dnes je stejně již na všechna jednání pozdě. A Miss Revelstoke vám alespoň vše v klidu vysvětlí. Úplně mi stačí, když ty listiny s vaším podpisem obdržím zítřejší ranní poštou, slečno Sandersová” usmíval se advokát.

Miss Revelstoke vzala dokumenty, uložila je do trezoru ve stěně a zvala: “Oběd už čeká!” Henry odešel o půl třetí a Nora spěchala do pracovny Miss Revelstoke, aby jí oznámila, že se jde na hodinu projít.

“Výborný nápad” stará dáma na ni vážně pohlédla. “Myslím však, že by nebylo moudré, kdybyste s někým mluvila o závěti, dokud Henry neučiní všechna právní opatření. Domnívám se, že nejposlednější osobou na celém světě, s kterou byste o tom měla mluvit, je pan Long. Možná, že jsem proti němu trochu zaujatá, ale je pravda, že nemám ráda ani jeho otce. Kdysi mi způsobil svým drsným chováním nemalé potíže.”

Pro Noru byla skutečnost, že Miss Revelstoke zná osobně sira Godleye Longa, novinkou.

“A kam vlastně půjdete?”

Nora Sandersová zásadně nikdy nelhala. Naštěstí mohla říci pravdu:

“Půjdu parkem a snad se zastav ím u Clocha, je tam dnes velký výprodej.” Stará dáma se mírně usmála:

“Má drahá! Vaše finanční postavení je dnes takové, že nemusíte nakupovat ve

výprodejích. Ale snad vás to rozptýlí a přivede na jiné myšlenky. Vraťte se však do páté odpolední!”

*

Clochův obchodní dům byl velká budova o několika patrech. Nora zaváhala, Arnold Long jí

neřekl přesně, kde se tady setkají. Rozhlížela se před hlavním vchodem na všechny strany, a když ho nikde neviděla, vešla dovnitř. Hned v přízemí k ní přistoupil obchodní příručí s dlouhý knírem. Na pozdrav zvedl ruku ke štítku firemní čepice:

“Vaší kabelku jsme našli, slečno. Je v kanceláři pro ztráty a nálezy. Račte prosím za mnou” Než mohla Nora prohlásit, že nic neztratila, že jde o omyl, razil ji cestu proudícím davem. Následovala ho až ke kanceláři s nápisem Ztráty a nálezy. Teprve tady mu stačila říci, že se mýlí, že ona nic nepostrádá. Nenechal ji domluvit, otevřel dveře a zval ji dovnitř:

“Nevstoupíte, slečno?”

“Pravím vám, že jsem nic neztratila!” dráždila ji jeho podivná nechápavost. Téměř ji strčil do místnosti. Když za nimi zavřel dveře, sáhl si podivný zřízenec k ústům a jedním pohybem strhl falešný knír.

Arnold Long!

“Neměl jsem jinou možnost! Starý Cloche je můj přítel a nemohl jsem se sejít s vámi nikde jinde. Víte o tom, že celou dobu vás sleduje jeden muž?”

“Nemýlíte se?” nechtělo se jí věřit.

“Znám ho, znám jeho jméno, adresu, celý seznam jeho dřívějších trestů.” Mávl rukou

Sázkař.

“Uniformu příručího jsem si půjčil jen pro tuto příležitost. Cloche má tolik zřízenců, že si nikdo nevšimne, jestli je o jednoho více nebo méně. Ápropo, co říkáte svému štěstí?”

“Ani se mi nechce věřit”

“O pravosti závěti se nedá pochybovat, za jistých okolností. Tvrdí se, že Monkford ji podepsal ono odpoledne před svou smrtí. Mimochodem, stalo se to prvního srpna. Nenapadlo vás, jak je to významné?”

Udiveně zavrtěla hlavou.

“Vzpomínáte si na datum prvního srpna?

“Óh” uvědomila si Nora, kde to datum viděla. Bylo vyryto v ostění starého motorového člunu, který kotvil blízko Monkfordova letního sídla.

“Ano, ano. Proroctví se splnilo. To je vše Jaké jste měla podepsat Henrymu

dokumenty?” Nora Sandersová sklesla na židli.

“Odkud to všechno víte?”

“Podepsala jste něco, nebo ne?!” téměř se na ni rozkřičel. Zavrtěla hlavou: “Ještě ne”

“Tak tedy na vás chtěli, abyste něco podepsala, že?” usmál se, aby odčinil svou prchlivost.

“Pan Henry mi ukázal dvě listiny. První ho zmocňuje, aby jednal mým jménem a druhá

obsahuje moje prohlášení”

“Noro!” zadíval se jí přísně do očí, až se zachvěla. “Nepodepíšete ani tu, ani onu. Rozumíte?!”

“Ale pan Henry je advokát a bude mne zastupovat”

“Nebude vás zastupovat a nepodepíšete ani řádku! Je vám to jasné!” poroučel jí Long přísně. Pak vyndal z kapsy složený arch papíru a rozložil ho na stole. “Teď vyzkoušíme vaší důvěru ke mně. Tato listina je plnou mocí pro Wilkinse, Hardinga & Baye, právního zástupce mého otce. Přeji si, abyste ji podepsala. Postarám se, aby byla doručena ještě dnes!”

“Co je to?” cítila, že nemůže jeho vůli vzdorovat.

“Téměř totéž, co jste měla podepsat Henrymu. Plná moc, která opravňuje advokáty mého otce, aby vás zastupovali. Jinými slovy: vkládáte správu svých záležitostí do rukou advokátů, kteří jsou nad jakoukoliv pochybnost.”

“Mluvíte vážně?” rychle na něho pohlédla.

“Naprosto!”

“A co pan Henry?” váhala.

“Pan Henry není nad jakoukoliv pochybnost a to z několika důvodů, které vám však teď

nemohu vysvětlit, Noro.

Nora se dívala na muže před sebou. Cítila se v jeho přítomnosti v bezpečí, ani na okamžik by si nepřipustila, že ji ovládá. Měla k němu bezmeznou důvěru, kterou si ani nedovedla vysvětlit. Co on činí, jistě činí dobře. On by ji nedokázal podvést či ublížit, o tom nepochybovala. Na okamžik zatoužila, aby se jí dotkl, rychle však onu touhu ovládla, i když

se tou představou začervenala.

Vzala do ruky pero a podepsala dokumenty, aniž by je četla.

“Bude to ale strašný výstup, až řeknu slečně Revelstoke, co jsem udělala” vzdychla nešťastně.

“Kdy jste měla Henrymu ty papíry podepsat? Dnes večer? Pracují rychle. Řekněte mi, Noro, kdybyste se trochu přemohla, mohla byste zalhat?”

“Nerada bych” usmála se. “Ledaže by nebylo vyhnutí a vy byste si to přál” Pohladil ji pohledem.

“Řekněte tedy Miss Revelstoke, že jste svoje záležitosti svěřila advokátům svého otce, ti že se s panem Henrym spojí sami. Abyste mohla nějak vysvětlit své rozhodnutí, můžete říci, že pan Henry je vlastně jedním ze svědků Monkfordovy závěti a že jste se tedy domnívala, že bude lepší, když nad tím bude bdít někdo nezaujatý.”

Na stole ležela malá kabelka. Long ji s úsměvem vložil Noře do ruky:

“Tady je vaše ztracená kabelka. Máte nejvyšší čas. Ten člověk, co vás sleduje, už bude jistě

netrpělivý”

“Kde se uvidíme, pane Longu? Celá ta věc se mi nelíbí” nechtělo se jí od něho.

“Uvidím vás za pět minut a pak pravděpodobně celý týden od vás budu jen několik yardů” uklidňoval ji. Jako by náhodou položil dlaň na její, nebránila se, když propletl své prsty s jejími.

“Očekávají vás zlé časy. Noro” podíval se jí vážně do očí. Snad vás ale může uklidnit, že je v Londýně osmnáct tisíc policistů, kteří pro vás učiní vše, co bude v jejich silách. A že je také

tady jeden detektiv, který v příštích dnech zešediví jen kvůli vám. Jedno vám slibuji. Ať se děje, co se děje, nikdo vám nezkřiví ani vlásek!”

Za okamžik byla Nora už mezi regály obchodního domu. Prošla několika odděleními, nakoupila nějaké drobnosti a dávala pozor, jestli objeví člověka, který ji měl podle Longa sledovat. Netrvalo dlouho a zjistila, že ji opravdu jeden muž stopuje. Proč ji vlastně sleduje? A jaké nebezpečí jí hrozí?

Bezmezně však věřila Longovi, který jí nedá ublížit. To vědomí dodalo Noře Sandersové sílu neodkládat rozhovor s Miss Revelstoke. Nečekala, až ji sama připomene dokumenty a hned jak se převlékla, zašla za ní do salónu, kde si stará dáma krátila čas jemnou výšivkou.

“Rozhodla jsem se, že odevzdám své záležitosti do rukou advokátů svého otce,” oznámila jí

bez jakéhokoliv úvodu.

Miss Revelstoke odložila vyšívání, sňala brýle, pečlivě je složila do pouzdra ze želvoviny a položila na stůl.

“Co vás k tomu rozhodnutí vedlo, Noro?”

“Přemýšlela jsem o tom, a napadlo mne, že by nebylo vhodné, aby mne zastupoval pan Henry, který stál u zrodu této neobyčejné smlouvy jako právník i jako svědek”

*

Miss Revelstoke stiskla rty do úzké čárky. Její černé oči se zavrtaly do Nořiny tváře.

“To je velmi ohleduplné rozhodnutí. A jsem si jista, že Henry dovede ocenit vaše ohledy. Ale už jsem mu bohužel řekla, aby převzal vaše zastupování a uspořádal Monkfordovu záležitost, a proto se obávám, drahá, že budete muset změnit své rozhodnutí. Jinak by mi to bylo velmi nepříjemné a Henry by mne musel považovat za úplného blázna.”

Nory se zmocnilo, z odporu staré dámy, zděšení. Slabě oponovala:

“Už jsem napsala advokátům svého otce.”

“Opravdu?” Miss Revelstoke si op ět nasadila brýle a pozorně navlékala jehlu. “To je mi velmi nepříjemné. Domnívala jsem se, že se v této záležitosti necháte vést. Ale jakáž pomoc. Prosím, řekněte Jennigsovi, aby do půlhodiny připravil automobil!” Stará dáma mluvila klidným hlasem. Nora ji však už natolik znala, že věděla, jaká zlost ji popadla. Miss Revelstoke přímo zuřila, i když to nedávala na sobě znát. Prozradily ji však dvě

rudé skvrny, které se jí objevily na tváři

Po třiceti minutách před domem zaburácel motor. Jeho zvuk pak slábl až utichl docela.

Nora sešla ze svého pokoje s pocitem úlevy, že je na okamžik osvobozena od tíživé přítomnosti staré dámy.

že je její postavení v tomto domě už nemožným, si uvědomila Nora již cestou z obchodního domu. A přece si nemohla vymyslet rozumnou výmluvu, aby ho mohla navždy opustit. Byla si vědoma, že je zavázána slečně Revelstoke, ta s ní vždy jednala přívětivě a přátelsky. Její

nároky nikdy nebyly přepjaté a byla vlastně první Nořinou zaměstnavatelkou, která s ní

nejednala jako s lepší služkou.

Bylo téměř šest hodin večer, když se Miss Revelstoke vrátila. Ihned poslala pro Noru:

“Navštívila jsem Henryho. Je poněkud zklamán ale rozumí vašemu stanovisku a myslí, že jste v jádru jednala správně. Nenapsala byste mu všechny ostatní podrobnosti? Jak se jmenují

advokáti vašeho otce?”

Nora si uvědomila, že to neví. Long jí to sice řekl, ale ona ta jména ihned zapomněla. Miss Revelstoke však svou otázku už neopakovala a Nořiny rozpaky přešla.

“Henry naštěstí ještě nepodnikl nic důležitého. Ovšem, že vše sdělil advokátům pana Monkforda, kteří se také zlobili. To víte, nejhorší u těchto bídných advokátů je, že všichni chtějí mít alespoň kousíček z takového odkazu, jakým je Monkfordova závěť. Jistě se alespoň

potěšíte, když vám řeknu, že proti závěti samotné není žádných výhrad či námitek. Monkford neměl žádné příbuzné a ve své dřívější závěti odkázal většinu svého jmění

dobročinným účelům.”

S krátkým zasmáním vstala od stolu, u něhož seděla.

“Vzhledem ke štěstí, které vás potkalo, musím se považovat za nepatrnou osobu” řekla v dobré náladě. “Ještě včera jste byla jen sekretářkou, roztomilou dívkou, ale ovšem, když

prominete, bez jakékoliv důležitosti. Ale dnes už se neopovážím dát vám nějaký rozkaz” Noru náhlá změna nálady staré dámy potěšila.

“Neříkejme tomu tedy rozkazy, ale přání, která vám ráda kdykoli vyplním”

“Tak tedy prosím. Zatelefonujte písaři pana Henryho, že jsem změnila své rozhodnutí a že s Henrym povečeřím. Setkala jsem se také dnes v City s Jackem Crayleyem a žádal mne, zda by dnes večer nemohl přijít na kávu. Prý by mi rád řekl něco zajímavého. Nechtěla byste mu až přijde dělat společnost, a pak ho vystrnadit tak rychle, jak to jen půjde?

Můžete mu říci, že jsem byla neočekávaně někam odvolána.

Dnes bych prostě nemohla snést zábavu s Jacksonem Crayleyem” Miss Revelstoke odjela až ve čtvrt na osm. Večeře měla být za půl hodiny. Nora, která byla zvyklá jíst sama, s mimořádným potěšením uvítala, že stará dáma bude mimo dům. Poslední

rozkaz slečny Revelstoke daný pokojské ještě v Nořině přítomnosti, se týkal jen domácích záležitostí.

“Podáte o osmé hodině kávu v salóně. Použijete sevreský příbor, neboť pan Crayley si neobyčejně vybírá v porcelánu!”

Když osaměla, Nora s chutí povečeřela. Během jídla přemýšlela o událostech, které jí bohatě

přinesl tento den. Napadlo ji, jestlipak Arnold Long ví o odjezdu slečny Revelstoke a jestli náhodou nevyužije její nepřítomnosti. Doufala, že tak učiní, ač jí hrozila ohlášená Crayleyova návštěva.

Stříbrné hodiny na krbu odbíjely osmou, když vešla služka:

“Nějaký pán by s vámi rád mluvil, slečno.”

“Pan Crayley?”

“Ne, slečno. Nějaký cizí gentleman.”

Nora spěchala do salónu, kde čekal nějaký muž.

“Slečna Sandersová? Přicházím od inspektora Longa, který by s vámi potřeboval mluvit. Jsem seržant Smith z kriminálního oddělení.”

“Detektiv?”

“Ano, slečno,” muž zahlédl stříbrné náčiní, konvičku, cukřenku. “Počkám, až dopijete kávu, prosím, nemáte-li nic proti tomu. Nespěchám.”

Zaváhala. Pan Crayley mohl přijít každým okamžikem.

Přítomnost muže, poslaného Arnoldem Longem by jí způsobila značné rozpaky. Inspektor však pokračoval, jako by četl její myšlenky:

“Zmizím, jestliže přijde nějaká návštěva, slečno. Odtud uvidím včas každého.” Byla to pravda, jelikož ze salónu byl pohled na schody vedoucí k domovním dveřím.

“Alespoň vypijete trochu kávy, seržante?”

“Až jindy, slečno. Inspektor mi řekl, abych vás doprovodil do Scotland Yardu. R ád by se s vámi sešel ještě dnes večer”

Nora nevěděla, co má dělat. Nemůže přece odejít teď, když má přijít pan Crayley. Jak by to vysvětlila Miss Revelstoke? Nalila si koflík kávy a přemýšlela.

“Nemusíte se znepokojovat panem Crayleyem. Dnes večer nepřijde!” oznamoval jí. “Je u pana Longa!”

“U pana Longa?”

“Ano. Pan Long se ho chce na něco zeptat, to je vše, slečno. A inspektor si přeje, abyste byla u toho a potvrdila nějaké jeho výpovědi. Máte ty papíry, které jste měla podepsat pro pana Henryho?”

“Myslím, že jsou v pracovně slečny Revelstoke” řekla a šla pro ně. Byly pod těžítkem na psacím stole. Vrátila se s nimi do salónu.

“Pan Long je potřebuje?”

“Rád by si je prohlédl, slečno,” odpověděl neznámý muž a podíval se na kapesní hodinky.

“Zdržíme vás tím sotva hodinu. Vypijete si svou kávu, a pak půjdeme.” Nora Sandersová vzala do prstů ouško z jemného porcelánu a jedním douškem koflík zpola vypila.

“Za okamžik budu připravena,” řekla.

Udělala dva kroky, náhle se jí však zatmělo před očima a klesla do připravené náruče neznámého muže vydávajícího se za seržanta

*

“Seržant Smith” položil dívku na koberec a opatrně vyhlédl dveřmi. Hala byla prázdná. Vrátil se do salónu, zazvonil a pak v hale počkal na služku:

“Připravte prosím vak slečny Sandersové. Ještě dnes večer odjíždí s Miss Revelstoke na venkov. Mimo vás nejsou doma žádné služebné?”

“Ne pane. Pouze kuchařka. Ostatním dala slečna Revelstoke na dnešní večer volno. Které šaty si slečna Sandersová vezme?”

“Ty co měla v Heartsease!” odpověděl muž bez váhání a díval se za služkou, dokud nezmizela na schodišti. Pak se vrátil k omdlelé Noře, vzal ji do náručí a rychle prošel halou do pracovny staré dámy, odkud vedly dveře na točité schodiště, kterým se šlo na malý dvůr za domem a ke garáži. Od odjezdu slečny Revelstoke tady bylo jiné auto. Stará limuzína, jejíž záclony v oknech byly staženy. Muž položil dívku na zadní sedadla. Aniž čekal na její cestovní vak, nastartoval a projel úzkým výjezdem. Na okamžik zastavil, aby za sebou zavřel vrata a pak se zvolna rozjel Colvillskou zahradou. Dále zamířil na Elgin Crescento k Ladbroke Grove. Po několika yardech se vůz ocitl na hlavní třídě a pak na plný plyn vyrazil k Velké západní

cestě

Nora procitla ze svého omámení ještě dříve, než automobil zastavil. Cítila smrtelnou únavu, hlava ji třeštila bolestí. Když otevřela oči, světlo dopadající oknem z jakési místnosti ji zabolelo. Zasténala a obrátila se ke zdi. Teprve teď si uvědomila, co se jí stalo. Namáhavě se vztyčila na lokti a vytřeštila oči na muže, který ji pozoroval.

“Kde to jsem?” rozhlédla se.

Místnost ještě páchla novou malbou. Nebyl zde však jediný kousek nábytku. Snažila se vstát z podlahy, muž vyndal z kapsy láhev, nalil z ní do aluminiového pohárku a přiložil ho k Nořiným rtům.

“Vypijte to! Nebojte se, je to jen pálenka na posilněnou” Lihovina byla silná. Osvěžila ji i vyčistila mozek. Nora se podívala na dveře a od dveří zpět na muže, který uložil placatou láhev ve své náprsní kapse.

“Kde je pan Long?”

“Doufám, že už v pekle!”

“Proč jsem tady?”

“Protože jsem vás sem přivezl. Zároveň vás musím upozornit, abyste zbytečně neplýtvala svým hlasem. Tady vás na míle nikdo neuslyší!”

Jen nezřetelně zaslechla zvuk motorů na nějaké silnici. Když se její pohled stočil k oknu, neviděla nic, než nekonečné plochy opuštěných polí. Zcela jistě je někde uprostřed pustého okolí Londýna. Kde by tak mohla být, přemýšlela.

“Je to Velká západní cesta!” snažila se uhodnout alespoň orientačně směr.

“Velká západní, nebo velká východní buďte tiše a nikdo vám neublíží. Běda, jestli však objevím jen známku vašeho pokusu o útěk. Označkoval bych vás na té vaší líbezné

tvářičce” zasmál se surově a blýskl jí před očima břitvou, která se mu náhle objevila v dlani.

“A to by nebylo všechno” dodal významně s pohledem na její kolena. Zakryla je sukní a mlčela. Seděla na podlaze s úzkostí v srdci a jen pozorovala, jak denní

světlo tmavne a mění se v noc. Jediné, co jí bránilo, aby se nerozplakala, byla myšlenka na Arnolda Longa. Kde je těch jeho osmnáct tisíc policistů? Kde je on sám?

*

Detektiv Long seděl za stolem ve své kanceláři Yardu, která se změnila ve zpravodajské

ústředí, kam mu jeho podřízení přinášeli každou půlhodinu zprávy. Brzo po osmé hodině mu oznámil inspektor, střežící Colvillskou zahradu, že jakýsi cizinec vešel do domu Miss Revelstoke a že tam byl přijat.

O půl deváté policista hlásil, že neznámý ještě dům neopustil. O deváté a o půl desáté se tato zpráva opakovala.

Arnold Long věděl, že stará dáma večeří s Henrym.

Nechal se informovat svými muži o situaci, sdělení, která obdržel, byla velmi přesná. Ihned proto poslal pro seržanta Roucheho.

“Vyjedeme si do Colvillské zahrady,” vyprávěl mu o tajemném návštěvníku domu Miss Revelstoke.

“Snad to bude nějaký ctitel slečny Sandersové?” hledal vysvětlení Rouch.

“Je to člověk středního věku a není zvláště poutavý.” Odsekl mu Long. Seběhli spolu širokým schodištěm na nádvoří Scotland Yardu a zamířili na nábřeží. Značně se již sešeřilo. Když ušli několik metrů, zaslechli za sebou zvuk automobilu. Reflektory vozu nezářily, jak by se dalo vzhledem k přicházející tmě očekávat.

“Ten chlapík jede nějak rychle” poznamenal ze zvyku inspektor Rouch.

“Pozor!” vykřikl Arnold Long.

Detektiv právě včas strhl svého podřízeného zpět, když vůz uhánějící rychlostí padesáti mil v hodině vjel z vozovky na chodník ve snaze srazit oba muže. Maska vozu narazila na zeď

domu za nimi. Byl to okamžik krajního nebezpečí, neboť ostrý okraj blatníku roztrhl rukáv Longova kabátu.

Inspektor Rouch ani nemusel použít služební píšťalky, dopravní strážník stál nedaleko a sám k místu nehody utíkal.

“Zatkněte toho muže!” představil se Long dopravní hlídce odznakem kriminální služby. “A zavřete ho, dokud se nevrátím. Ručíte mi za něho!”

“Rozkaz, pane!” zasalutoval bobby.

“Rouchu, máme nejvyšší čas!” uchopil Long inspektora pod paždím a běžel s ním zpět do Scotland Yardu.

Pochmurná budova legendárního londýnského policejního ředitelství má dva vchody. První

ústí do Whitehallu a druhý je z Temžského náměstí. Rouch byl celý zmatený, neboť prošli prvním vchodem a pak hned zamířili ke klenutým vratům, vedoucím na nábřeží.

“Jděte klidně dál” syčel na něho Long.

“Ale co”

“Neptejte se, ale udělejte, co vám řeknu. Buďte však připravený, abyste uskočil!” Nyní už byli na dlažbě nábřeží. Šli po chodníku jako lidé, co si přejí zastavit taxi. Od Dolní

sněmovny se řítil velký vůz. Hluk jeho motoru přehlušil všechen rámus pouliční dopravy. Automobil se blížil, neustále zvyšujíc rychlost.

“Uskočte!” vykřikl Long a sám se vymrštil stranou z okraje chodníku. Stroj vletěl na chodník, nárazem předních kol na obrubník však ztratil rovnováhu. Těžký vůz se převrátil na bok. V další vteřině už u havarovaného automobilu stál Arnold Long a vytáhl z kabiny řidiče. Detektiv toho člověka neznal. Měl vrásčitou tvář jak dubový kmen a po tom strašném nárazu byl zázrak, že ještě žil. O pět minut později už byl u prvního výslechu.

“U obou vchodů do Yardu stál chlap, který měl dát znamení svým kumpánům, jakmile vyjdu z budovy” vysvětloval Long svému pomocníkovi. “V okamžik znamení vyjely ty dva vozy, aby mne přejely. Vy jste byl jaksi navíc, inspektore”

“Pěkně děkuju” konečně našel Rouch řeč.

“Smečka děsu věděla, že tady nemám svoje auto, a že si tedy jako vždy mávnu na nějaké taxi. Čekali na svojí příležitost pěknou chvíli. Kdyby mne nezahlédli na chodníku, nainscenovali by srážku s taxíkem, aby se mne zbavili!”

V další cestě již oba detektivové pokračovali v policejním vozem, který mířil na západ. Rouch se vracel ke Smečce děsu:

“Ti lidé jsou příliš obratní. Ta čeládka, kterou si najímají ke své špinavé práci, určitě nic neví

o svých pánech. Vsadil bych se, že Ruffy Jones” v zápalu řeči použil Rouch Longovo oblíbené pořekadlo, “ani nezná člověka, který ho najal, aby nás srazil. A kdo je ten profesor, o kterém mluvil při výslechu?”

“Snažili se nás svést ze stopy!” odpověděl Long. “V jednom jsem si jistý. že znám každého člena Smečky děsu!”

“Ruffy řekl” začal znovu Rouch.

“Ruffy vám řekne za láhev piva, co budete chtít!” mávl rukou Sázkař. “Má za sebou už deset trestů a dva rozsudky ještě neodpykané, a přece mu to nezarazilo jeho kriminální činnost. Víme o něm přece své”

Arnold Long měl informace, že Ruffyho zločinecká specializace bylo šoférování u

všelijakých tlup, které sužovaly slušné občany. Měl pověst nejrychlejšího řidiče. Bandy, pro které pracoval, obyčejně vykrádaly výlohy klenotnictví nejprimitivnějším způsobem. V noci přijely před krám, Ruffy čekal s nastartovaným motorem. Parta vytloukla výklad, pobrala, co se dalo a závodník Ruffy je pak odvezl i s lupem do bezpečí.

Policejní automobil zabrzdil v Colvillské zahradě. Arnold Long vyskočil z vozu a nedočkavě

vyzváněl u dveří domu Miss Revelstoke. Jediný pohled do tváře služky, která otevřela, stačil, aby se mu srdce téměř zastavilo.

*

“Ne, pane. Slečna Sandersová odešla již před hodinou. Neviděla jsem ji, jak odchází ale je tady ještě její cestovní vak”

Long se obrátil na Roucha, seržant dal znamení muži na druhém chodníku, který měl za úkol střežit dům.

“Jsem tady víc jak půldruhé hodiny, ale z budovy nevyšel ani ten člověk, který tam vešel, ani slečna Sandersová, pane!”

Long přikývl a s inspektorem Rouchem vešli dovnitř.

Služka je ujišťovala:

“Když jsem přinesla cestovní vak slečny na příkaz toho muže, slečna již odešla. Nezaslechla jsem však, že by za ní cvakly dveře”

Sázkař se rozhodl pro krátkou prohlídku salónu. Stříbrná souprava na kávu zde ještě byla tak, jak ji Nora opustila. Long vzal do ruky zpola vyprázdněný koflík a přičichl k němu:

“Je to jasné, Rouchu!”

Seržant si také přičichl a přikývl:

“To se rozumí!”

Vrátili se do haly, kde Longa napadlo, jestli neexistuje ještě nějaký jiný východ z domu. Služka přisvědčila, že z pracovny Miss Revelstoke vedou dveře ke garáži. Ta byla ještě

otevřena. Dvě stopy pneumatik ukazovaly, že zde ještě před několika málo hodinami stál vůz. Rouch se ohnul, aby si prohlédl vzorek pneumatik otištěných v olejových skvrnách podlahy garáže a hlásil:

“Stará značka, nejspíš Daimler, Longu!”

Inspektor, který měl za úkol dům střežit poznamenal, že viděl asi čtvrt hodiny poté, kdy do domu vešel neznámý muž, že kolem budovy přejel takový automobil.

“Byl to starý Daimler, měl tmavé záclony, snad modré, a byly spuštěné. Domníval jsem se, že je to nějaký cestující, odjíždějící na venkov”

Long polkl kletbu, kterou by ho nejraději zasypal. Inspektora Foucha pověřil pátráním v místě

a sám skočil do vozu, aby se pokusil Daimlera najít. Štěstí mu přálo. Na silnici do Bathu zachytil jeho stopu. Dopravní policista ono auto viděl:

“Ujíždělo směrem ke Staines, inspektore. Nemůžete se zmýlit, poznáte ho podle poškozené

tabulky s číslem. Chtěli jsme ho proto stavět, ale nerespektoval naší výzvu a ujel.” Arnold Long na víc nečekal. Zastavilo ho teprve rozcestí na křižovatce do Staines a do Bathu. Detektiv přemýšlel. Nedaleko stála řada domů, nedostavěných novostaveb. Long vycházel z praktik únosců, tady někde ji mohli dočasně ukrýt! Pomalu se rozjel k poslední novostavbě, která byla stranou ostatních. To by bylo příliš jednoduché, napadlo ho, a tak odbočil na další

cestu, označenou cedulí “Soukromá”. Jak předpokládal, končila u garáže. Zhasl motor a vystoupil z vozu. Vzal za kliku vrat. Nebyla zamčená. V záři své kapesní svítilny spatřil staré,

zaprášené auto: Daimler!

Vůz byl však prázdný. Právě i tak místnost, do které se dalo vejít z boku garáže. Jen na podlaze se válel sáček od obložených chlebů. A u země bylo v omítce vyryto: “Marlow!” Arnold Long se po dlouhé době opět usmál. Marlow! Rychle ještě prohledal celý objekt, ve kterém nebyl jediný kousek nábytku, novostavba čekala teprve na své obyvatele. Ale přece jen Long nalezl něco, co by tady vůbec nečekal. Nový telefon. Ihned zavolal ústřednu a oznámil jí svoje jméno a hodnost.

“Slečno, můžete mi zjistit, jestli dnes večer bylo telefonováno na toto číslo, odkud volám?” Telefonistka přisvědčila, že se to pokusí zjistit a za okamžik oznamovala:

“Dvakrát, pane. Pokaždé z Londýna. Poprvé o půl deváté, pak krátce před desátou. Ale na volání v půl deváté nebylo odpověděno.”

Sázkař poděkoval a nechal se spojit s místní policií. Když se vrátil zpět, zjistil, že Rouch, obrazně řečeno, obrátil dům Miss Revelstoke naruby, ale nic nenašel. Long mu poklepal na rameno:

“Objevil jsem Daimler, místní policie ho bude střežit a zatkne každého, kdo by si pro něj přišel, i když o tom pochybuji. A teď je řada na nás”

“Kam pojedeme?” zeptal se Rouch, když nasedali do vozu.

“Do Marlow! K domu Jacksona Crayleye. Bůh mu buď milostiv, jestli se tomu děvčeti stalo něco zlého!”

*

Sní nebo bdí? Nora, ještě pod vlivem drogy, vnímala to, co se s ní dělo, jako v polospánku. Její únosce ji někam vezl, pak musela přesedat z vozu do vozu, a absolvovat další cestu. Jestliže si před krátkým časem myslela, že jedou do Marlow, pak se příliš nespletla. Jen ani ve skrytu duše nemohla tušit, že skončí ve člunu na Temži!

“Konečně!” vydechl muž, když loď nabrala rychlost. “Projedeme zdymadlem u Temple a jsme z nejhoršího venku. Ale pro jistotu! Pamatujte si, slečno: Kdyby mě chytili, tak dostanu nejméně patnáct let! Než bych to připustil, raději vás uškrtím a hodím do vody. Dřív, než by strážce zdymadla poznal, co se přihodilo. Zkrátka ani nemuknete, nebo je po vás!” Děvče neodpovědělo, jen se schoulilo v koutku malé kabinky a naslouchalo hukotu motoru, který hnal člun proti proudu. Po chvíli slyšela hluk, způsobený vraty komory zdymadla a pár vět, vyměněných mezi jezným a jejím únoscem. Člun stoupal výše a výše, až byl na stejné

úrovni s okrajem komory. Vrata se otevřela a člun vyjel.

Západně od Temple řeka zahýbá a stromy svými hustými větvemi zatemňují břehy. Kormidelník zamířil do jejich skrytu. Nora se opatrně rozhlédla a více vytušila, než viděla, bungalow stojící tak blízko řeky, že schody vedoucí ke dveřím spočívaly na kůlech, zaražených do dna.

“Vystupte si!” poručil jí neznámý muž drsně a Nora uposlechla. Byli v jedné ze dvou malých místností domku. Byla zařízena pěkným nábytkem, ale všude ležela silná vrstva prachu. Na zdech viselo několik rytin, okna zakrývaly těžké sametové

závěsy.

“Znáte to tu?” zeptal se muž. “Dřív to patřilo Sheltonovi!” Nory se zmocnil drtící pocit strachu. Tak tady pracoval Clay Shelton a přemýšlel o svých zločineckých plánech! Tady padělal směnky, tady připravoval své podvody!

“Mám ještě něco na práci. Vy zůstanete zde!” přikázal jí muž a s němým gestem, prstem přejíždějícím přes hrdlo jí připomenul, aby se nesnažila utéct. Pak za sebou tiše zavřel dveře a dvakrát otočil klíčem. Znovu se ozval hluk motorového člunu. Nora Sandersová osaměla v domě Oběšencovy ruky.

Ještě se nestačila uklidnit z celé dramatické cesty, když jí srdce sevřela nová hrůza. Dveře z druhého pokoje se pomalu začaly otevírat

*

Nora uskočila a jen stěží potlačila výkřik. Proti ní stál Jackson Crayley. Na jeho podlouhlém obličeji byly vrásky a jeho knír mu smutně visel přes rty. Byl ve večerním oděvu, na oku měl monokl a jeho řídké, žluté vlasy byly ve středu hlavy pečlivě

rozčesány. Jeho zjev silně kontrastoval s opuštěným a zaprášeným místem, ve kterém se nalézali.

“Kde je ten chlap?” zeptal se bez pozdravu.

“Odešel!” odpověděla už klidně. “Pane Crayleyi, proč jsme tady?”

“Nevím,” zrozpačitěl. “Ale nic se vám nestane, slečno!” Zmlkl a chvíli si ji prohlížel. Pochmurný výraz jeho obličeje se však nezměnil. Nora si uvědomila, že Jackson Crayley je snad ještě více poděšen, než ona. Chvílemi se rozčíleně

ohlédl a Nora poznala, že se leká i pitvorného stínu, vrhaného světlem svíce na stěnu domu.

“Odešel?” myslel tím neznámého muže. “To je velmi nepříjemné” Nora neodpověděla. Crayley se odmlčel, jakoby sbíral myšlenky a pak řekl:

“Je mi líto, ale musím vám říci, že jste v ošklivé situaci”

“Jak bych mohla být, když jsem tady s vámi” odpověděla s mdlým úsměvem.

“Posaďte se” uhnul pohledem. Vyndal z rukávu velký hedvábný kapesník a oprášil jednu ze židlí. Posadila se a čekala, co jí řekne.

“Jste v hrozné situaci dokonce ve strašné situaci a ochránit se jediným způsobem. A to” zaváhal, jako by hledal slova, “sňatkem. Ostatně, snad to není zase tak příšerná věc Chlap jako chlap, každý muž je dobrý, myslím, jako manžel” zadrhával.

“Nerozumím vám ani slovo, pane Crayleyi a kdybych”

“Zcela správně,” rozvážlivě přikývl, jako by věděl, co chce říci, ačkoli netušil nic. “Kdybych vás požádal, abyste se provdala za mne, pak byste se asi strašně rozčílila, že?”

“Abych si vás vzala?” nerozčílila se, ale byla neobyčejně překvapená.

“Ano. Provdáte se za mne zítra a pak bude vše v naprostém pořádku. Budete mít někoho, kdo vás bude střežit, ctít a tak dále”

Zavrtěla hlavou.

“Je mi líto. Ale nikdy bych si vás nemohla vzít.”

“Je mi líto, slečno. Pro pravdu boží, musíte to ale udělat. Řeknu vám pravdu, slečno Noro. Netoužím po tom sňatku o nic víc, než vy. Ale vezmete si mě, nebo nevím, co se pak stane!” osušil si pot z čela svým hedvábným kapesníkem, kterým před chvílí oprášil židli. Na čele mu zůstal šedý pruh. K smíchu jí to však nebylo. Crayley téměř zaslzel:

“Jsem jen bezbranné dítě! Nic než nula. Nenávidím tu celou zatracenou záležitost! Nenávidím ji. Nenávidím” zlomil se mu hlas. “Pane Bože! Jen kdybych odtud mohl. Jen kdybych mohl opustit tuhle prokletou řeku a zem. Jednou jsem to již málem udělal, když jsem byl v Itálii, v Janově. Už jsem chtěl nastoupit na loď, ale nakonec jsem nesebral odvahu.”

“Nevím, co to všechno má znamenat” snažila se ho Nora uklidnit. “Cítím ale, že se mnou jednáte jako přítel, pane Crayley. Sňatek s vámi je však skutečně nemožný. Nemůžete mi tedy odtud pomoci? A proč mne sem vlastně přivezli?”

Crayley náhle zvedl výstražně ukazovák:

“Okamžik! Zůstaňte tady!”

Pak sáhl po klice od dveří, vedoucích ven. Když zjistil, že jsou zamčené, otočil se a zmizel v pokoji, z něhož přišel. Dveře za sebou zavřel. Nora slyšela tichý šepot. Ačkoliv jen stěží

rozeznávala slova, vycítila, že uvnitř jsou tři muži.

“Můj Bože!” teď zcela zřetelně slyšela Crayleye. “To nemůžu udělat. To ne” Jeho věty zanikly v hrozivém mručení oněch druhých osob. Nora se po špičkách vrátila na židli, kde ji Crayley před okamžikem zanechal.

Jen kdyby mohla z místnosti! Buď oknem nebo dveřmi. Řeka ji neděsila, uměla plavat jako vydra. Klika dveří se zvolna pohnula a Crayley se vrátil.

Jestliže před tím vypadal unaveně a churavě, teď bylo jeho vzezření přímo příšerné. Opět zvedl chvějící se prst:

“Máte dvě hodiny na rozmyšlenou. Pak se vrátí!”

“Kdo se vrátí?” projel jí tělem chlad.

“Smečka děsu!”

“Jste v jejich moci?”

“Ano” vydechl. “A více než to”

Noře se zdálo, že hovor, ba dokonce dýchání mu působí obtíže. Jednou či dvakrát se jeho ruka vztyčila k vychrtlému krku a sáhla si na ohryzek, jakoby chtěla tělu dodat více kyslíku. Na malíčku levice měl prsten s velkou, černou kamejí. Ten prsten se chvěl tak mocně, že z kameje byla jen velká, rozmazaná skvrna a Nora nemohla poznat tvář, která na ní byla vyřezána.

“Provdala byste se za mne, abyste zachránila svůj život?” Zavrtěla hlavou.

“Nerada bych vás urazila”

“Neurážíte mne,” zavrtěl hlavou. “Ani trochu mne to neuráží. Ale musím na vás naléhat. Provdala byste se za mne, abyste zachránila svůj život?”

“Ne. Za žádnou cenu”

“Milujete někoho jiného, že?”

Zdálo se, že ho to zajímá, jako by ve své zvědavosti objevil něco, co jeho myšlenky na chvíli odpoutalo od strašné budoucnosti.

“Já nemyslím ač doufám, že se jednoho dne provdám,” odpověděla po pravdě. Crayleyův výraz se náhle změnil. Děs v očích ustoupil a nahradil ho podivný, horečný lesk, až

se Nora zarazila. Muž po špičkách odešel do sousední světnice. Zůstal tam asi pět minut a když se vrátil, byl ozbrojen velkým armádním revolverem.

“Pojďte se mnou, Noro!”

Bez váhání ho poslechla. Vešli do malého pokoje, který byl ložnicí domku a pak úzkou chodbou k otevřeným dveřím. Na obloze zářil mdlý měsíc.

“Počkejte tady!”

“Tady” znamenalo malá, zpola rozpadlá, zahradní dvířka.

Crayley stál na břehu řeky, slyšela řinčení řetězu a pak příkaz:

“Opatrně si nastupte”

Rozkoukávala se v šeru a on ji podal ruku, aby mohla seskočit na dno loďky. Nastoupil i on a pak tiše odrazil od břehu.

“Umíte pádlovat?” šeptal.

Přisvědčila a sáhla po rukojeti vesla. V několika vteřinách byli uprostřed řeky.

“Po proudu,” stále ještě šeptal. “žádný hluk, nebo je s námi amen!” Projeli částí řeky, kde nebylo žádné stavení na břehu, ani člun na vodě. Bezpečně se dostali až

do komory zdymadla a za ně, propluli ohybem řeky u Marlow. Crayley přerušil mlčení:

“Už nám hrozí jen jediné nebezpečí, slečno. Jestliže zpozorovali náš útěk, pak nás budou pronásledovat motorovým člunem, který mají za zdymadlem a kterým by nás snadno dohnali”

Nedořekl. Cosi bledě bílého, podobného protáhlé labuti, vyrazilo od břehu. To jsou oni. Snad jim utečeme na břehu. Alespoň se o to pokusíme”

Úzká a bílá věc se rychle přibližovala, ač se Nora u vesel snažila ze všech sil. Ke břehu u Buckinghamshire jim scházelo ještě několik yardů, když ta bílá věc přirazila k jejich člunu. Kdosi Noru popadl do náruče a snažil se ji přetáhnout. Bránila se jako kočka. Zajela nehty útočníkovi do obličeje a zvrátila jeho hlavu. Na okamžik uvolnil sevření. Vysmekla se a padla do vody. Ihned se ponořila a plavala doprostřed proudu.

Když se vynořila, aby lapla po dechu, viděla záblesk lampy a ještě něco, červené světlo se blížilo od Marlow. Jiný člun! Nora se vztyčila na hladině a zoufale začala křičet o pomoc. Bílá lodice ji pronásledovala, ale červená a zelená se rovněž blížila. Slyšela výkřiky mužů a pak výstřely. Cosi narazilo na hladinu těsně vedle ní, až jí voda stříkla do očí. A už byla v kruhu světla. Jakási ruka ji uchopila za rameno.

S výkřikem se snažila vytrhnout. Raději zvolí smrt v Temži, než aby se dostala Smečce děsu znovu do moci. Paže, které ji uchopily, ji však držely pevně. Téměř omdlévala hrůzou, když ji táhly z vody. Obličej nad nimi zářil vítězstvím. Byla připravena zahryznout zuby do nepřítele. Teprve, když byla nahoře, zjistila, že se dívá do tváře Arnolda Longa.

*

“Jeďte ke Crayleyově domu!” poručil Long kormidelníkovi člunu a snažil se osušit Noře alespoň obličej. Když se přesvědčil, že není zraněna, přiložil ji ke rtům placatou lahvičku se silným alkoholem pro zahřátí a pak ji přikryl silnou dekou. Po chvíli přirazili ke břehu plnému růží. S detektivovou pomocí došla do domu, ale nebyla schopna o prožitých hrůzách noci vyprávět. Long ji nechal nastoupit do vozu, který ji odvezl do blízkého sanatoria a sám se vrátil na břeh.

Motorový člun byl nalezen uprostřed proudu prázdný, taktéž Crayleyho člun, na kterém dvojice prchala. Po Crayleyovi samotném však nebylo ani stopy. Za zdymadlovou komorou připlul policejní člun ke starému domku Claye Sheltona. Svíčka ve svícnu vyhořela.

“Nikdo tady není” hlásil jeden z inspektorů.

“A sotva se někdo vrátí” přikývl Long. “Rozsviťte petrolejku” Arnold Long pozorně prohlédl každý předmět v obou místnostech domku. Jediným zajímavým předmětem, který našel, byla tenká knížka s titulem “Slaboši”, jejímž autorem byl Gregory Bates.

Sázkař, který znal celou Sheltonovu minulost, věděl, že to bylo jedno z řady jmen Claye Sheltona. Sheltonova vášeň pro psaní mu byla dobře známa, teď listoval v zaprášené knížce, kde detektiva upoutal jeden odstavec:

“V poměru ke společnosti buď nutno zaujmouti místo, které nám poskytnou šťastnější

spoluobčané (ale všichni jednomyslně rozhodnou, že to nesmí býti místo lepší, než jaké

zaujímají sami), nebo nutno přeskočiti plot, který nám tarasí cestu a vlastní silou a vůlí dostati se vzhůru do svého paláce. Ale chceme-li to opravdu, pak musíme potlačiti všechny pocity, úplně odděliti svou osobnost od všech jiných a naprosto se zříci všech společných zájmů” Sázkař se zachmuřeně usmál. To byla celá filozofie Claye Sheltona a v této filozofii bylo také

celé vnitřní tajemství Smečky děsu.

Bylo však už dost jasno, aby poznali otisky kol v prachu cesty, ale i tak trvalo je ště dost dlouho, než objevili malý dvousedadlový vůz, kterým byl přivezen Jackson Crayley do tohoto opuštěného domku.

Byl skryt v malém lesíku, asi sto yardů od domku. Crayleyův plášť ještě ležel na sedadle. Ale kde teď asi je Jackson Crayley? Přemýšlel Long. O tom, že byl klíčem k celé záhadě, slabým článkem silného řetězu Smečky děsu, nepochyboval. Bezpochyby někde na dně

Temže odpověděl detektiv sám sobě. Na to bych se vsadil Vedl samomluvu. Arnold Long vyšel na malé přístaviště před domkem a díval se k jasnící se obloze. Stromy se temně

odrážely od vodní hladiny a pod jednou z jejích větví zahlédl cosi, o čem se domníval, že je to zlomená klátící se větev. S vycházejícím sluncem však viděl jasněji. Zaklel:

“Člun!”

Když ke stromu připluli, vítal je smutný obrázek. Kymácející se předmět nebyla zlomená

větev, nýbrž tělo muže ve večerním oděvu. Jeho ruce byly svázané za zády a na pošpiněné

náprsence bylo červeně napsáno:

“Sorroeder.”

“Co to k čertu znamená?” zeptal se ohromený náčelník berkshirské policie. Sázkař Long neodpověděl. Jeho znalost dánštiny byla mizivá, přece však věděl, že Sorroeder znamená, zrádce!

*

“Byl to divadelní kousek!” hlásil Long plukovníkovi Macfarlanovi. “Ten ubožák byl mrtev ještě dřív, než ho oběsili. Prostřelili mu srdce, jak řekl doktor.”

“Ti lidé jsou Dánové?”

“Ne, pane. Někteří z nich, ale byli vychováni v Dánsku. Ale ukázal jsem vám už tohle?” Sázkař Long sáhl do kapsy a vyndal papír s řadou dat:

1. června 1854 J.X.T.L.

6. září 1862

9. února 1886

11. března 1892

4. září 1896

12. září 1898

30. srpna 1901

14. června 1923

1. srpna 1924

16. srpna 1924

“Ano, to jsem již viděl. Ale teď tady je o jedno datum více, Longu” Uvědomil si plukovník.

“To je pro mne! usmál se Long. “Smečka děsu se rozhodla, že už je na čase, abych odešel k předkům. Zvolili si k tomu 16. srpen. Takže mi zbývá asi jen týden života. V jistém smyslu mne to těší”

Plukovník na něho vytřeštil oči: “Jste unavený životem, či co, Longu!”

“Dá se to tak říci. Jsem unaven takovýmto životem” přikývl Long. “Plukovníku, vzpomínáte si, jak jste mi připomněl, že je divné, že Shelton nikdy neokradl mého otce?”

“Jistě. Hovořili jste o tom spolu?”

“Dnes s ním o tom promluvím znovu,” řekl Long tónem, který přiměl plukovníka, aby se mu podíval do očí:

“Jste přece s otcem přátelé, Longu?”

“Znamenití. Ale můj starostlivý papá mne v poslední době zlobil. Myslím, že je na čase, abych mu to splatil.”

Arnold Long se už nenamáhal vysvětlit svému nadřízenému, čím ho jeho otec zlobil. Faktem však bylo, že měl na mysli opakované pokusy sira Godleye přimět svého syna k odchodu z policejní služby.

*

Ze Scotland Yardu zamířil Long přímo na Barkeley Square, aby navštívil svého otce. Sir Godley se právě převlékal k jakési zahradní slavnosti.

“Strávil jsi už můj poslední dopis, synu?” zeptal se starý pán.

“Takové dopisy, jaké mi píšeš,” uvelebil se Sázkař v nejpohodlnějším křesle salónu, “jsou tak nestravitelné, otče, až jsem z toho téměř onemocněl”

“Ale, ale” zabručel sir Godley uvazujíc si kravatu.

“Vzpomínáš si, jak jsem ti kdysi připomněl, jak je divné, že tě Shelton nikdy neokradl?”

“Ano”

“A přece vylákal z tvé banky osmdesát tisíc liber. Nedávno jsem to zjistil”

“Z tebe vyroste opravdu velký detektiv, synu”

“Staroušku” zazubil se Arnold Long. “Odhalil jsem tvoje tajemství! Kdo se narodil 1. června 1854?”

“To ví jen Bůh” odpověděl starý pán klidně.

“A kdo to byl J.X.T.L., otče?” sáhl Sázkař po karafě s brandy a sám si posloužil. “John Xavier Towler Long? J.X.T.L. neboli, Clay Shelton!”

Sir Godley si pečlivě zapíchl jehlici do své hedvábné kravaty. Nezdálo se, že by ho synovo vyprávění příliš zajímalo.

“A Clay Shelton, kterého jsem dostal pod šibenici, byl tvůj bratr, otče!” Sir Godley Long neprozradil své vzrušení ani mrknutím oka.

“Odkud to víš?”

“V Sheltonově jachtě jsem našel několik vyrytých dat a tušil jsem, že každé z nich má určitý, zvláštní význam. Šel jsem po tom až jsem našel v matrikách, že Towler bylo naše rodinné

jméno, jméno naší prababičky”

Sir Godley přisvědčil.

“Shoda příjmení mi byla nápadná, ale našel jsem také jméno otce onoho J.X.T.L., což bylo jméno mého dědečka, který se oženil dvakrát. Ty jsi byl synem z druhého manželství.” Sir Godley opět přisvědčil.

“Proč jsi mi o tom ale nikdy nic neřekl? Mohl jsi mi ušetřit spoustu práce když nic jiného” Starý otec se pousmál.

“Milý synu. Obyčejně se nechlubíme příbuzenstvím s člověkem Johnyho povahy. Ale po pravdě řečeno, sotva jsem ho znal. Byl o deset let starší než já a vzpomínám si na něho jen jako na mladého muže, který byl neustále ve finanční tísni. Vrcholem všeho bylo, když okradl mého otce. Pak z mého života načisto zmizel”

“Nic jiného tedy o něm nevíš?”

“Nic. Dokud jsem nezahlédl v novinách jeho podobenku, tak jsem nevěděl nic.”

“Ale tušil jsi, že je to Clay Shelton?”

Sir Godley přikývl se zármutkem ve tváři:

“Ano. Věděl jsem téměř celou dobu, že je to největší bídák pod sluncem, který zlomil mému otci srdce a který téměř zničil mne i mou rodinu. Proto jsem si také přál, aby ses vzdal té

záležitosti.

Je to přece zcela přirozené, že jsem nechtěl, abys k smrti uštval člověka, v jehož žilách kolovala krev mého otce. A ještě víc jsem si přál, aby ses zřekl celé záležitosti, protože vím, že po sobě zanechal tlupu, která má pokračovat v jeho díle.”

“Ve falšování listin a papírů? Myslel jsem totiž, že to již přestalo!”

“Přestalo a nepřestalo” rozhodil paže sir Godley. “Clay, jak mu říkám, musel být neúnavný. Patrně po něm zbylo velké množství padělků, které už byly dány do oběhu. Jeho banda je teď

bez peněz. Clay nedovedl spořit pro sebe, natož pro své kumpány. Můžeš mi věřit, že Smečka děsu je teď finančně na dně a právě proto se dožiješ jako policista ještě mnohých starostí.

Proto byl také zabit Monkford, ale teď mi zase řekni ty, co je nového” Starý pán pozorně naslouchal, dokud jeho syn neskončil vyprávění prožitků minulých hodin. Pak zvolna přikývl:

Smečka děsu se honí za Monkfordovými penězi a ono děvče je jen slepým nástrojem jejich záměrů. Ubohý Crayley!”

“Znal jsi ho, otče?”

“Ovšem, samozřejmě. Říkáš, že jsi ho podezíral? A od kdy?”

“Od toho dne, kdy jsem zatkl Sheltona v Colchestru. Crayley tam byl také, aby mu dělal zeď. Ještě by mne zajímalo, jak dalece znáš otče Miss Revelstoke?”

“Kdysi jsem jí byl představen. Ale jinak ji neznám a udivuje mne, že byla ve spojení s Crayleyem. Pokud vím, těší se dobré pověsti”

“Dokonalá dáma!” uchechtl se Arnold Long. “Mám ti říci, čím je, lépe řečeno, byla? Pro jistotu si dej tedy sklenku sherry. Byla pokladníkem a účetním Sheltonovy bandy! Monkford mi vyprávěl, že kdysi měla v jeho bance uložené tři čtvrtě miliónu, což prý byl odkaz jakéhosi záhadného bratra. Ale pokud jsem mohl zjistit, nikdy neměla bratra! Není však vyloučené, že byla pouhým nástrojem a že snad ani netušila, že pomáhá tomu bratrstvu zločinu. ženy jejího věku bývají někdy pošetilé. Snad přijde na to, že jedná pod vlivem lidí, jako je kupříkladu Henry. Ale proč by měl být Henry se svou úspěšnou advokátní praxí podezírán z vraždy, tomu nerozumím.”

“Smečka děsu zabila Monkforda, aby jeho jmění mohli přenést na Noru Sandersovou” přemýšlel nahlas Arnold Long.

Sir Godley mu skočil do řeči:

“O kterou se živě zajímáš, jak jsem informován! Řekl bych, že se spokojím i s takovouto snachou, výměnou za potěšení, že by ses věnoval úctyhodnější a také plodnější práci v bance”

“Bankéřem?!” naježil se Long. “To je jen lichvář vyššího stupně. Raději budu živ jako dobrý

detektiv.”

“Z toho mám, synu, největší strach. Nejen, že nikdy nebudeš dobrým detektivem, navíc je tu vážné nebezpečí, abys nežil příliš krátce!”

Arnold Long vstal z křesla a podal otci ruku na znamení, že se loučí. Cestou z domu přemýšlel o tom, že poslal na smrt vlastního příbuzného. Přestože byl naprosto necitelný k osudům zločinců, přece jen ho poněkud zamrazilo, když si znovu uvědomil, že Clay Shelton byl jeho strýcem. Přemítal, zda to Smečka děsu ví a jen doufal, že nikoli. A pak ho napadla nová myšlenka.

Jeho oblíbenou zbraní bylo překvapení. Vždy měl velký úspěch, když mohl přijít s něčím neočekávaným a pak mohl pozorovat účinek překvapení na svém protivníkovi. Teď se rozhodl strhnout masku přetvářky Miss Revelstoke. Nejprve však ještě musí navštívit Noru Sandersovou v sanatoriu.

*

“Á, pan Long” staletým ženským gestem si vjela prsty do vlasů, aby upravila neporušený

účes. Dala tím na okamžik vyniknout lepým tvarům své postavy. “Jsem naprosto v pořádku, ráda bych odtud!”

“Vyloučeno!” zadíval se na ni přísně, i když by ji nejraději zulíbal. “Zůstanete tady celý

týden! A pamatujte si: S nikým se nesmíte stýkat!”

“Musím mluvit s Miss Revelstoke!”

“Noro” tišil hlas. “Chci, abyste se úplně uzdravila”

“Myslíte si, že mi ještě hrozí nebezpečí? Proto jste nechal střežit nejen můj pokoj, ale celé

sanatorium?”

“Ano!” přikývl.

“A co se stalo s panem Crayleyem? Zachoval se tak šlechetně”

“Ještě nevíme, ale myslím, že se mu podařilo uniknout” nechtěl ji zbytečně rozrušovat. “Ale prosím, znovu opakuji. Nepřijímejte žádné návštěvy bez mého souhlasu, nikam se nesnažte chodit!”

Když opouštěl pokoj, jehož okna vedla na Dorset Square, byla Nora Sandersová zajatcem, nikoli pacientem.

Na chodbě si vzal Long stranou vrchní sestru a dal jí zcela přesné pokyny:

“žádné noviny, žádné návštěvy. Pokud bude chtít číst, tak knihy. Osobně mi za to ručíte!” Později téhož dne dostal Arnold Long ze sanatoria zprávu, že Miss Revelstoke chce svou sekretářku navštívit, a to v šest hodin večer. Pět minut před šestou už Long čekal v přijímacím pokoji sanatoria.

Miss Revelstoke nebyla překvapená, že ho zde vidí.

“Co se jen stalo naší Noře?” nechodila okolo horké kaše. Pan Rouch, který není zrovna nejhovornější, mi naznačil, že byla unesena a téměř utopena. Ani se mi to nechce věřit!” Detektiv se jí pozorně zadíval do obličeje. V posledním týdnu značně zestárla. V jejích tvářích se objevily hluboké rýhy a její ústa, kdysi pevná, byla v koutcích skleslá.

“Crayley je mrtev!” vybafl na ni, a ona se jako dobrá herečka nedala vyvést z míry.

“Už se mi to doneslo”

“Neříkejte to ale slečně Sandersové!” upozorňoval ji. “Obětoval se za ní a těžce by jeho konec nesla!”

“To je opravdu strašné” hrála svou roli dál. “Nejdříve Monkford a pak Crayley.”

“Zapomínáte na Claye Sheltona” řekl s nevinným tónem a bystře ji přitom pozoroval. “Na mého nešťastného strýce!”

Její tváře strnuly. Trefil! Černé oči se jí nejdříve nedůvěřivě zúžily a pak se na něho vytřeštily:

“Myslím, že jsem vám nerozuměla. Váš”

“Strýc. Byl nevlastním bratrem mého otce. Myslel jsem, že to víte! Jeho pravé jméno bylo John Xavier Towler Long. Ale snad jste to ani nemohla vědět. Teď už o strýci Johnovi vím hodně” dobromyslně se usmál. “Oženil se s dívkou jménem Paynterová roku 1883 a brzy ji hanebně opustil. Můj otec mi vyprávěl, že zemřela před několika lety.” Miss Revelstoke už zase nabyla jistoty a ovládla se.

“Myslím, že mám už nejvyšší čas jít nahoru a promluvit si s Norou.”

“Půjdeme tam spolu!”

“Ráda bych si s ní o samotě promluvila o některých záležitostech!” zvýšila hlas. “Jestli mi rozumíte, pane Longu!”

“Dokonale!” ušklíbl se detektiv. “Zacpu si prsty uši!” nedal se vyvést z míry a čerta se staral o to, co je a co není společenské.

Nora byla v županu na lůžku, když po zaklepání vstoupili, a četla knihu.

“Mé ubohé dítě!” spustila Miss Revelstoke. “J ste velmi nemocná z těch dobrodružství?” Dívka zavrtěla hlavou a podívala se na Arnolda Longa.

“Cítím se v pořádku. Ale rozkázali mi, že tu musím nějaký čas zůstat!”

“Pane Longu, ráda bych se slečnou Norou chvíli promluvila o samotě!” Vrátil jí ledový pohled a beze slova přešel na druhou stranu pokoje a díval se z okna na Dorset Square. Jeho sluch však byl báječný a rozuměl každému jejich slovu, i když Miss Revelstoke šeptala:

“Může vás navštívit Henry, má drahá?”

“Nevím. Myslím, že personál dostal přísné pokyny a nikdo ke mně bez povolení nesmí. Nemůžete mi říci vy, co ode mne chce?”

“Rád by vám sdělil něco, o čem Monkford mluvil, než podepsal závěť. Teď však už budu muset asi jít, vidím, že pan Long je už netrpělivý” neodpustila si Miss Revelstoke ironii.

*

Druhého dne dopoledne stáli před Wesminsterským soudem dva muži, kteří se zodpovídali z nebezpečné jízdy automobilem bez vůdčího listu. Oba byli potrestáni

šestiměsíčním vězením. Rozsudek přijali bez výhrad a jak se mohlo bedlivému pozorovateli zdát, dokonce i s jistým uspokojením.

“Oba dva patříte na šibenici!” řekl jim Sázkař Long, když s nimi po rozsudku mluvil na chodbě soudu. “Vím bezpečně, že jste byli najati, abyste mne přejeli. Raději mi řekněte, jak to bylo doopravdy, než”

“Moc nám nevyhrožujte!” přerušil ho větší z obou chlapíků. “Byla to obyčejná nehoda, jak sám dobře víte. Nikdo si nás na nic nenajal! A už nám dejte pokoj!” jeho těkavé oči se vyhnuly Longovým.

Druhý muž, člověk bez brady, menší postavy byl uctivější:

“Pověděli jsme vám všechno, co víme, pane Longu. Měli jsme uloženo od”

“Zavři hubu!” utrhl se na něho druhý. “Moc žvaníš! Dozorce, odveďte nás!” Arnold Long zahlédl, jak muž zvadl strachy před svým komplicem. Stráž ty dva odváděla a Long přemýšlel nad spojením, které měla Smečka děsu s londýnskou spodinou. Ve “Starého chlapíka” či “Profesora”, o kterém se tu a tam něco naznačilo či při výsleších vyplynulo na povrch, příliš nevěřil.

Kdo ale tedy dělal prostředníka mezi svým způsobem brilantními mozky zločinecké špičky a lůzou, ochotnou čehokoliv za pár piv či sklenek džinu?

Smečka děsu byla třídou sama pro sebe. Ti muži byli příliš chytří, než aby k sobě natrvalo poutali sebranku bez jakéhokoliv citu pro čest a slovo. Kdo byl tou osobou, obstarávající

spojení? Na tuto otázku nemohl Arnold Long najít odpověď.

Seržant Rouch byl ve svém oboru znalcem, ten věděl o všem, co se jen mezi kriminálníky šustlo. Ale když se ho Long ptal, zavrtěl hlavou:

“Nevím. Tihle grázlíci pracují většinou na vlastní pěst. Jediné organizované tlupy, o kterých víme, jsou drobné kasařské party a pak černí bookmakeři na koňských závodištích. Za pár pětek ale jeden prodá druhého, to mi věřte, pane Longu!”

Sázkař se však nedal odradit. Vyslal své muže do Depfordu a do Nottingdale, aby vypátrali v podsvětí a proklepali každého z informátorů.

Když se toho dne vrátil Long z Yardu domů, čekal ho dopis. Ani si nepotřeboval prohlédnout známku. Na zadní straně obálky bylo drobným písmem uvedeno: Little Heartsease, Bergshire. Long poznal Cravelův rukopis.

Dopis byl psán na psacím stroji.

“Drahý pane Longu. Jak si jistě dovedete představit, sezóna pro nás skončila velmi nešťastně. Pan Monkford nám byl tak dobrým přítelem, že jeho smrt zastiňuje všechny naše osobní

nezdary. Rád bych věděl, jestli by vás zajímal můj osobní názor na tu vraždu, i když byste ho mohl třeba považovat za fantastický. Přijdete-li do Heartsease kolem šestnáctého tohoto měsíce, kdy se již vrátím, pak si s vámi o tom rád pohovořím.” Šestnáctého srpna! Pavouk zval mouchu do pavučiny! Sázkař se však rozhodl, že do té pasti půjde! A snad ho tam přivítá i sám “profesor”?!

Složil dopis a uložil ho do přihrádky psacího stolu. Datum vyryté v ostění člunu a datum

uvedené v dopise! Tahle shoda mohla mít jediný význam. Ukolébat ho, aby byl přesvědčen, že do šestnáctého mu žádné nebezpečí nehrozí! Naopak! Od tohoto okamžiku do šestnáctého je pro něho obdobím opravdového nebezpečí! Na to by se vsadil! Každý východ slunce může přinést osudný den. Oběšencova ruka se po něm vztahovala. Ruka, která zardousila kata, soudce, státního návladního, ruka, která zastřelila Monkforda Tato ruka teď sahá po něm!

Arnold Long sebou trhl, když sluha zaklepal na dveře. “Pane, slečna Alice Cravelová žádá o přijetí!”

*

První její slova byla nanejvýš podivná:

“Máte rád život, pane Longu?”

“Velmi rád, slečno.” Usmál se.

“Jackson Crayley také miloval život Vy jste ho snad pova žoval za blázna. Snad jste si myslel, že jeho zahrada plná květin, je jen bohatcův rozmar a že se o ni doopravdy nezaj ímá. Ale ne, její barvy, její vůně mu okrášlovaly život. Jackson miloval vše, co bylo krásné!” Long již tušil, kam svými slovy směřuje. Pozorně ji poslouchal a celou dobu, co hovořila, bedlivě sledoval její ruce v rukavičkách, které sepjala, a z nichž visela kabelka se zlatým řetízkem.

Stál proti ní, ruce v kapse saka, s hlavou skloněnou vpřed, protože Alice byla mnohem menší

než on.

“Dnes je Jackson mrtev!” zakryla si oči rukou a zavrávorala, až si Long myslel, že upadne. Přisunul jí židli.

“Ne, nechci!” vykřikla. “Ale povím vám ještě o něčem jiném, co také nechci, Arnolde Longu!

Nenávidím vás!”

Při každém slově udeřila svojí malou rukou o stůl.

“Nenávidím vás, ale nechci vaši smrt. Chci abyste žil. Slyšíte? Už mám toho všeho dost. Hnusí se mi to. Stále a všude cítím pach krve!” divoce rozhodila ruce. Longa napadlo, jestli to není záchvat hysterie. Ale vtom okamžiku se Alice Cravelová

ovládla. Téměř zavřela oči s výrazem největšího utrpení.

“Nechcete se vzdát té záležitosti? Nechcete odjet a nechat je na pokoji?” Neodpověděl. Alice Cravelová pokračovala:

“Jednoho večera vás už málem dostali. Poslali mne, abych zařídila, abyste se nemohl bránit svým revolverem. Vzpomínáte si na ten večer, kdy po vás stříleli? Vyprávěla jsem vám tehdy pohádku, že mne chtěli neznámí lidé unést. Prohlédl jste to. Poznala jsem to z vaší otázky, ve kterém jsem byla divadle. Je mi to jedno, co se mnou uděláte. Bůh ví, že bych si přála, abyste mne vsadil do vězení a zavřel na tak dlouho, až bude po všem Opakuji, pomáhala jsem, když vás chtěli zavraždit!”

“Kdo to byl?”

“To vám nemůžu říci, však sám víte, proč ne. Nestačí vám to? Nemůžete mne zatknout? Proto jsem přišla. Proto a také, abych vás varovala.”

“Kdo to byl?” opakoval otázku.

“Co vám na tom záleží!”

“Byl to váš bratr?”

“Můj bratr byl ten večer v Little Heartsease, v šak to víte dobře. Vždyť jste po tom sám pátral. A vaši lidé se vyptávali všech hostů.”

“Tak tedy Henry?”

“Henry?!” Její rty se zkřivily odporem. “Touto návštěvou jsem se vydala ve velké

nebezpečí. Od chvíle, kdy jsem zde, neustále se mi díváte na moje ruce, že? Ale již třikrát bych vás mohla zabít, kdybych chtěla. Myslíte si, že se vychloubám, ale mluvím pravdu. Snad vám jednou dokážu, že mluvím pravdu.”

Na jeho tváři se objevila nedůvěra.

“Mě se nebojíte, protože jsem žena. Jistě byste váhal na mne zamířit pistolí. Ale i kdybych byla mužem, stejně bych vám unikla!”

Na důkaz svých slov zvedla ruku v rukavičce a zdálo se, že chce lusknout prsty. Prudké světlo zablesklo, oslepilo ho. Instinktivně uskočil. Když znovu otevřel oči, nemohl Alici Cravelovou vidět. Pro zlatá slunce, která před ní tančila. Pak viděl hustý bílý mrak kouře, zvolna stoupající podél stropu. Dosti dlouho trvalo, než opět jasně viděl.

“Magnesium! Zavřela jsem oči, než se zablesklo. Mohla jsem vás zastřelit jako psa, kdybych chtěla. Věříte mi už nyní?”

Arnold Long přikývl.

“Něco vám povím. Obávám se dvojího. Mám strach, že vás zavraždí a mám strach, že se jim to nepodaří! Protože jestli se jim to nepodaří ani tentokrát, pak je všechny pozatýkáte a bude konec všeho. Nezatkl byste mně? Poděkovala bych vám třeba na kolenou, kdybyste mě dal za mříže. Nezbláznila jsem se, Longu, jak si asi teď myslíte. Ale jestli mne nezatknete, tak je se mnou konec konec!”

Detektiv sáhl do psacího stolu a ukázal jí dopis. Přečetla jednu, dvě řádky a vrátila mu ho.

“Přijedete?”

Přikývl.

“A co tam očekáváte?”

“Něco zlého,” odpověděl úsečně.

“Ani netušíte, co vás v Heartsease očekává!” zaťala zuby. Zachvěl se při této výstraze, ale neodpověděl. Alice Cravelová si navlékla nové rukavice, které vyndala ze své kabelky.

“Moje námaha je marná, obávala jsem se toho. Kde je Sandersová?”

“V sanatoriu.”

“Je tam v bezpečí?”

“Policie ji hlídá ve dne v noci.”

“A přece ji unesou, když budou chtít.”

“Vsaďme se!” zazubil se postaru Long, kterému se vracela ztracená nálada.

“Prohrál byste!”

Zdálo se, že chce Alice Cravelov á ještě něco říci, pak jako by si to rozmyslela a zamířila ke dveřím. Na prahu se pak přece jen zastavila a trumfovala:

“Smečka děsu musí mít Noru Sandersovou. Musí ji mít bezpodmínečně, a nikdy nezjistíte proč!”

“Protože jsou na mizině!”

“Na mizině? Kdo vám to řekl, Longu?” v jejím hlase byl údiv. “To na věci nic nemění. Dejte si pozor na Noru Sandersovou!”

Arnold Long tušil, že Alice Cravelová mluvila pravdu. Posadil se ke stolu a tužkou si nakreslil plán sanatoria. Pozoroval náčrtek a přemýšlel, kde by mohla být slabina v ostraze objektu. Něco mu přece jen nehrálo, a tak se do ústavu rozjel. Vrchní sestra jeho obavu z únosu odmítala:

“Vždyť je celý dům obklíčen detektivy, pane!”

Když kráčeli halou, zaslechl Long sténání a nářek, který se nesl z horního patra.

“Nepatrná nervová choroba. Mladá dáma, kterou dnes odpoledne přivezli se záchvatem hysterie,” vysvětlovala sestra.

“Neruší svým sténáním ostatní nemocné?”

“Dnes večer ji převezeme. Mluvila jsem s šéflékařem.”

Domů se Arnold Long vrátil s klidnějšími pocity, ačkoliv výstrahu Alice Cravelové nemínil podceňovat. Nejraději by Noru Sandersovou hlídal osobně, což však nešlo. Na psacím stole měl vzkaz od sluhy, aby telefonoval seržantu Rouchovi. Ten oznamoval:

“Myslím, že už vím, kdo je prostředníkem mezi Smečkou děsu a hochy” Rouch nazýval londýnskou spodinu “hochy” s jistým přízvukem sympatií, které někteří otci mívají i ke svým nejzlobivějším synům.

“Přijeďte ke mně co nejrychleji!” Požádal ho Long a Rouch se za čtvrt hodiny dostavil s bledým mužem.

“Prý hledáte profesora, pane?” spustil, informátor skřípavě. “Často jsem ho viděl dole v Bergmonsdey a Bergfordu. Zná všechny hlaváče, jako Kaliniho, Jacobse i řeckého Pavla.”

“Jak vypadá?”

“Hubený, o něco větší než já. Vždycky je v černém a potrpí si na velkou vázanku, jakou nosí

umělci. Kolik mu je let nevím, ale asi dost, protože má bílé vlasy. Má je hodně dlouhé, proto mu také říkají profesor”

“Dává si schůzky v hospodách?”

“Jen pod širým nebem. Jedno z jeho nejoblíbenějších míst je nedaleko Průplavního mostu. V

Detfortu se říká, že je jedním z největších překupníků a přechovávačů ze západní čtvrti, ale ještě jsem nikdy neslyšel, že by si někdo z galérky od něho něco koupil. Zcela určitě si je najímá na jiné věci”

“Znáte Ruffyho, šoféra?”

“Ovšemže, přisvědčil informátor. “Je z Deptfordu. Vyfás’ právě šest měsíců za nebezpečnou jízdu. Říká se, že mu měl profesor dát sto liber za nějaký podnik v západní čtvrti.”

“V pořádku. Když se někde profesor ukáže, dejte nám vědět!” Sázkař byl nesmírně unavený, když ti dva odešli. Měl jediné přání. Vysprchovat se a trochu si odpočinout. Zamířil proto do koupelny, zastavil ho však telefon. Zvedl sluchátko a slyšel ženský hlas, ve kterém poznal Alici Cravelovou, i když se snažila mluvit přes kapesník.

“Jste to vy, Longu? Rychle odveďte Noru ze sanatoria!”

“Je tam v bezpečí” snažil se vysvětlit.

“Udělejte, co vám říkám! Nemáte ani půl hodiny času. Jinak jste ji viděl naposledy. Jestli jste se nezbláznil, tak udělejte, co vám říkám!”

“Poslyšte” začal.

Sluchátko na druhém konci drátu však už bylo zavěšené.

*

Byla to léčka? Past na Noru nebo na něho? Long váhal. Pak zatelefonoval do sanatoria. Sestra mající noční službu hlásila, že je vše v pořádku, slečna Sandersová, že spí a detektiv že střeží

její klid.

Znovu se vrátil do koupelny. Osvěžil si obličej studenou vodou a začal se znovu oblékat. Z

důvodu, který si nedokázal vysvětlit, byl náhle úplně svěží. Touha po spánku beze stopy zmizela.

Arnold Long se usmál své pošetilosti. Noře se přece v sanatoriu nemůže nic stát. Přesto se však rozhodl, že odjede na Dorset Square. Noc byla příjemná. Západní čtvrť ožila, neboť

právě tou dobou končila divadla svá představení a ulicemi se míhala světla automobilů. Long šel Berkeleyskou třídou a pak ho napadlo, že by mohl navštívit svého otce, který jistě

bude ještě ve své pracovně, navzdory pokročilému času.

V hale domu sira Godleye bylo světlo. Longa vítal ustaraný komorník:

“To jsem rád, že jste tady, pane. Mám velké obavy o sira Godleye. Před hodinou odešel na poštu, aby hodil dopis do schránky. Sir vždycky sám hází do poštovní schránky své dopisy, aby se trochu prošel. Ale obyčejně se vrací do pěti minut”

Arnold Long zamířil do knihovny. Světla svítila, bezpečné znamení, že se má jeho otec vrátit hned, neboť sir Godley byl velmi spořivý a nikdy nedopustil, aby se plýtvalo elektrickým proudem.

“Vzal si klobouk, Jeane?”

“Ano, pane. Klobouk i hůl.”

Jedna ze zásuvek psacího stolu byla pootevřená. Long ji otevřel úplně a tiše hvízdl. Byla prázdná. V této přihrádce sir Godley míval uložený revolver.

“Jeane, bere si pán revolver s sebou, když odnáší na poštu své noční dopisy?”

“Ano, pane. V poslední době tak činí pravidelně.”

Detektivovy oči spočinuly na krbu. Rošt byl plný spáleného papíru. Long se sehnul, aby si popel prohlédl. Na jednom ze zuhelnatělých papírů spatřil slovo Haag a datum 12. ledna 1881. Na druhé straně papíru stálo několik čitelných slov:

“to nejmenší, co můžeš pomoci bratr nebezpečí” Ještě jednou si vše pozorně prohlédl a pak vše hodil zpět do krbu.

“Jdu se za otcem poohlédnout!” uklidnil sluhu a vyšel na Square. U dopisní schránky postával strážník, se kterým se dobře znal i sir Godley. Long se ho zeptal na otce, odpověď byla znepokojující:

“Pozdravil jsem sira a prohodili jsme spolu pár běžných vět o počasí. Potom kolem nás jelo autotaxi. Všiml jsem si ho i já. Byl to starý pán v černém s bílými dlouhými vlasy a velkou vázankou. Váš otec rychle zastavil druhé taxi a rozjeli se za tím prvním” Arnold Long poděkoval za informace a vrátil se do otcova domu, aby uklidnil služebnictvo. Pak zamířil na Dorset Square. Hlavou se mu honily myšlenky. Jak sir Godley mohl znát profesora? A co ho přimělo, aby se za ním vypravil v autodrožce?

Profesor! Čím víc o něm Long přemýšlel, tím větší mu byl hádankou. Prošel Oxfordskou třídou. Odbíjení věžních hodin ho upozornilo, že už je půl dvanácté! Za třicet minut půlnoc. Ještě se přesvědčí, zda je na Dorset Square vše v pořádku a pak se vrátí, aby čekal na otcův návrat.

Před sanatoriem ho pozdravil detektiv, který měl noční službu.

“Nic se neděje. Jenom odvezli tu hysterickou dívku. Tropila strašný povyk.” Druhý detektiv v hale rovněž hlásil, že je vše v pořádku. Sestra, která sloužila, mu s úsměvem řekla, že je Nora v pořádku a že spí.

“Mohl bych ji vidět?”

“Ale jen na okamžik. A nebudit ji!” souhlasila sestra.

Arnold Long vešel do Nořina pokoje. Zastíněná lampička na nočním stolku spoře osvětlovala ženskou postavu pod přikrývkou, z níž byl vidět pramen vlasů.

Longovo čelo se svraštilo! dvěma skoky byl u lůžka, Nora přece není černovláska!

“To není slečna Nora!” uchopil spící za rameno.

A také nebyla. Nora Sandersová byla v té chvíli odvážena rychlým sanitním vozem do Bergshire, kde byl ředitel hotelu Heartsease připravený na její uvítání. Tentokrát však Nora bude s člověkem, který nezná ani soucit, ani strach.

*

Jak průhledná záměna s hysterkou! Stačilo Noru Sandersovou omámit medikamenty a obě

dívky pak jen vyměnit! Uvědomil si Long a sám sebe vinil z toho, že ho to nenapadlo už

dopoledne, když zjistil, že má být někdo ze sanatoria odvezen.

Teď mu nezbývalo nic jiného, než hlášení Scotland Yardu, a rozkazy všem policejním stanicím a hlídkám, aby pátraly po ambulanci, jejíž číslo si naštěstí zapsal strážník konající

službu u brány sanatoria. Na svého otce v tom zmatku docela zapomněl. Ale ve tři ráno mu telefonoval komorník plný obav o sira Godleye, který se ještě nevrátil domů. Toho pohnutého večera však nezmizely pouze tyto dvě osoby. Miss Revelstoke, která zvečera odešla do společnosti, se také ještě nevrátila a postrádán byl i advokát Henry, který ji zřejmě

doprovázel. Jediný, kdo byl na svém místě, byl pan Cravel, kterému Long ve čtyři hodiny ráno telefonoval do Heartsease.

“Jedu k vám, abych si s vámi promluvil,” řekl mu detektiv. “Vaše sestra je doma?”

“Ne, moje sestra zde není,” ozvalo se po chvilce mlčení na druhé straně drátu. “Je v Londýně, víte snad, kde tam bydlí? Jestli ne, nadiktuji vám adresu, Longu!” Nastalo pochmurné jitro. Drobně pršelo, když policejní vůz zamířil Velkou západní cestou do Bergshire. Alici Cravelovou předtím na její londýnské adrese nezastihli. Než Long odjel ze Scotland Yardu, zatelefonoval svému nadřízenému. Plukovník mu dal jednu radu:

“Buďte opatrný a jednejte rozvážně, Longu. Nic proti zákonu. Sázkaři! Vypátrejte vše co potřebujete, ale jen zákonnými prostředky!”

“Všechny prostředky jsou pro mne zákonné, pane plukovníku!” ušklíbl se Long do telefonu, což jeho nadřízený nemohl vidět, ale vycítil to. “Nezapomenu však a poznamenám si, že jste mne varoval!”

“Zlomte vaz, detektive Longu!”

“Rozumím, plukovníku” neodpustil si slovní hříčku, “někomu zlomím vaz, jak velíte!” a zavěsil.

Tak tedy Smečka se rozhodla zabezpečit si Monkfordovy peníze jeho poslední vůlí ve prospěch Nory a teď pátrala po způsobu, jak by se jich zmocnila sama. Nejjednodušší by to bylo cestou Nořina sňatku s někým ze Smečky děsu! Jakmile by se to stalo za okolností, které

by Noře znemožnily podání žaloby, pak Smečka doufala, že postaví Longa před hotovou věc a ponechá mu vůli, jestli se odváží všech ošklivých důsledků, které by následovaly z prozrazení této aféry.

Policejní vůz již projel Enghamem a teď ujížděl Ascotskou silnicí, známou nebezpečnými zatáčkami. Long seděl za volantem, vedle něho podmračený seržant Rouch. V dálce viděli havarovaný cestovní dvousedadlový vůz, u silnice mávala Alice Cravelová, jejíž automobil dostal na blátivé vozovce smyk a spadl do příkopu.

“Myslela jsem si, že to budete vy. Kam jedete?”

“Promluvit si s vaším bratrem!”

“Nejezděte tam, pane Longu! Chtěla jsem do Heartsease přijet dřív než vy, ale selhaly mi brzdy, či co. Slibte mi to, že tam nepojedete”

Pohled na Alici Cravelovou vzbuzoval soucit. Promočená až do morku kosti, prokřehlá, s uplakanýma očima.

“Co by se mohlo stát, slečno” mávl rukou. “Horší je, že byla Nora unesena”

“Varovala jsem vás. Ale nezhoršujte ještě celou věc, Longu. V Heartsease vás čeká ohavná

smrt. Nikdy by mne ani ve snu nenapadlo, že bych mohla jednou zachraňovat váš život, ale musím to udělat.”

“Kam ji zavezli?”

“Nevím. Na mou čest, nevím.”

“Nastupte si. Vezmeme vás až do Heartsease.”

Zavrtěla hlavou.

“Zavezte mne laskavě jen do Sunningdale. Tam si nechám přivolat autotaxi.” Seržant Rouch uvolnil Alici Cravelové místo vpředu, kde bylo tepleji od motoru. Arnold Long cítil, jak se děvče chvěje zimou, proto sáhl pod sedadlo pro pokrývku a zahalil ji.

“Víte, že i můj otec zmizel?”

“Sir Godley? Kam odešel?”

Bylo jisté, že zmizení sira Godleye nepovažuje Alice Cravelová za čin spáchaný Smečkou děsu, protože se o to, jak se zdálo, téměř nezajímala.

“Jsem teď tak slabá. Myslím, že to zavinila Jacksonova smrt. Ubohý Jackie!” Slzy jí stékaly po tvářích, ani se je nesnažila osušit. Long vnímal její pláč a byl rozpačitý, jak muži v přítomnosti plačících žen bývají. V Sunningdale zastavil na její prosby před garáží

taxislužby, ačkoli toto místo nejevilo ani známky života.

“Tady nikdo není!”

“Dozorce garáží brzy přijde. Znám ho.”

“A kam pak pojedete?” zeptal se bez postranních úmyslů.

“Zpátky do Londýna. Udělala jsem vše, co bylo v mých silách. Víc nemohu. Sbohem, pane Longu”

Odvrátila se, hlas se jí zlomil a Long se za ní díval, jak jde úzkou cestou k zadnímu vchodu ke garážím, o nichž patrně věděla, že vedou k bytu garážmistra.

Long nastartoval a řídil vůz do Heartsease s podivným záchvěvem strachu v srdci. Ten pocit mu byl až dosud neznámý. Cravelová s proroctvím smrti, která ho čeká v Heartsease, ho víc než zneklidnila.

*

Pan Cravel očekával detektiva Longa u portálu domu. Ačkoli bylo velmi časně, byl již pečlivě

oholen a oblečen. V hale hotelu byla připravena konvice kávy a šálky.

“Jistě vám přijde vhod,” nabídl vřelý nápoj Cravel přicházejícím. “Mohu vás, Longu, ujistit, že v ní není ani jed, ani uspávací prostředek!”

Policisté se s chutí napili, pan Cravel konstatoval:

“Jsem rád, že je zde i seržant Rouch!”

“Proč?” zeptal se chladně Long.

“Když je člověk podezřelý ze všelijakých strašných zločinů, pak je vždycky dobře, má-li nějakého svědka. Byť by to byl třeba svědek jemu nepřátelský. Jinak jsem dal zatopit v čísle sedm. Je to Monkfordův příbytek. Snad vás to nerozčílí, pane.” Výtah nefungoval, šli do druhého poschodí po schodech. Ve dveřích apartmá ustoupil majitel hotelu stranou, aby dal mužům zákona přednost.

Arnold Long svlékl převlečník a zamyšleně pohlédl na Roucha:

“Seržante, jak tak o tom přemýšlím, bylo by lépe, kdybyste přece jen zůstal dole”

“Máme tady teď jen pár sluhů,” upozornil detektiva hoteliér. “Jen na ty nejnutnější úkoly. Pokud budete během návštěvy u nás něco potřebovat, velmi mne potěší, když vám budu moci posloužit sám.”

Původní Cravelův záměr po oné tragédii, přestavět schodiště a křídlo patra, kde byl spáchán hrdelní zločin, se začal plnit. Byla již postavena nová zeď kolmo k hlavnímu vchodu, svědčil o tom i nepořádek v salónu, ze kterého bylo vidět, že se zedníci chystají na rekonstrukci.

“Ještě okamžik, Craveli!” zadržel Long hoteliéra, který ho chtěl nechat o samotě.

“Potřebuji od vás malé vysvětlení a rovnou vás varuju, že váš pohár už pomalu přetéká. Kde je Nora Sandersová?!”

“Jak bych to měl vědět?” nehnul ani brvou. “Téměř celý týden jsem se ani nehnul z Heartsease. Dohlížím na přestavby!”

“Včera večer ji unesli ze sanatoria. Odpov ědnost nese váš přítel profesor?”

“Můj přítel profesor? A kdo to vlastně je, ten můj přítel profesor?”

“Nebudu se s vámi hádat!” zabodl detektiv oči do pohledu pana Cravela. “Tak honem. Kde je slečna Sandersová?”

Cravel opětoval detektivův výhružný pohled. Jen o něco více stiskl zuby, přes které cedil:

“Budiž. Je mi však líto to, co vám musím říci” přistoupil Cravel ke krbu, postavil se zády k ohni a skřížil ruce na prsou. “Přihodilo se velké neštěstí. Přiznávám, že o té záležitosti něco vím, i když jen velmi málo. Slečna Sandersová je takřka mou přítelkyní. Pravděpodobně jste to asi nevěděl, ale mám od ní jistý počet dopisů, v nichž mne poctila svojí důvěrou. Zdá se, že jí dosti obtěžovala vaše nápadná náklonnost”

Sázkař přikývl. Ten muž před ním mluvil a mluvil, jen aby získal čas.

“Je zcela pochopitelné, že vás ani nenapadlo, že by ji vaše pozornost mohla obtěžovat, ale nekárám vás za to. Tak už je to někdy s lidskou marnivostí. A ta, když se spojí s nedostatkem sebekritiky a mimořádným postavením, plynoucím z povolání policisty”

“Vaše planá řeč se podobá stále více úvahám Claye Sheltona,” přerušil ho mrazivým úsměvem Long. “Taková filozofická úvaha a nestravitelná logika byly jeho specialitou!” Cravel na moment zčervenal. Long slyšel, jak zapraskaly kloubky prstů, které hoteliér mimovolně sevřel v pěst.

“Filozofie Sheltona, ať byla jakákoliv, je mi naprosto lhostejná. Chtěl jsem jen poznamenat, že se slečna Sandersová nechtěla dotknout vašich citů, či” udělal významnou urážející

pomlku, “pocitů. Ale i tak jí byla vaše pozornost natolik obtěžující, že požádala jednoho z mých přátel, aby jí pomohl uniknout z vaší nepříjemné blízkosti. Neznám všechny podrobnosti, vím jen, že se to mému příteli podařilo; na neštěstí otřes nervů, zaviněný tou strašnou událostí před několika dny, byl příliš silný pro ubohou Noru, takže cestou do Heartsease”

“Je zde?” štěkl detektiv netrpělivě.

Cravel přikývl.

“Cestou do Heartsease se zhroutila a přes všechnu pomoc, kterou jí poskytl lékař přivolaný z města, zemřela!”

“Zemřela?” nahrbil se Long jako šelma před skokem. “Jste lhář, Craveli. Chcete mne rozčílit!

Zkuste to ještě jednou. Ale jestliže je opravdu mrtvá” v jeho ruce se objevil revolver, “pak ji o moc nepřežijete.”

K jeho údivu však Cravel mávl ke dveřím do pokoje, kde zahynul Monkford. “Zanesli jsme ji tam. A přítel profesor je u ní.”

“Jděte!” poručil Sázkař Cravelovi a mávl hlavní revolveru.” A modlete se, aby to, co jste mi řekl, nebyla pravda!”

Cravel pomalu zamířil ke dveřím, vedoucím ze salónu do ložnice, stiskl kliku a otevřel.

“Tak prosím. Vstupte!”

“Až po vás Craveli. A pozor, ihned st řílím!”

Záclony ložnice byly zpola spuštěné. Šero dodávalo místnosti nepřirozený ráz. Long si toho však nevšiml. Zastavil se ohromeně ve dveřích.

Přímo před ním, u protější zdi, bylo lůžko, na kterém spočívala s tvářemi bledšími mléka

Nora Sandersová.

Byla to tedy pravda. Byla mrtvá. Proč jinak by ho sem přivedli? zavířilo detektivovi hlavou. U nohou lůžka se cosi pohnulo. Long spatřil ve stínu podivnou, neznámou postavu starého muže, jemuž rozcuchaný bílý vlas padal kolem tváří až na ramena. Ten člověk se zadíval na Longa upřeně a pátravě, v jeho pohledu byla nenávist.

“Nikdo ať se nehne. Zůstaňte oba kde jste, Craveli. Jediný pohyb a zastřelím vás oba jako psy!”

Jeho oči se vrátily k postavě na lůžku. Mrtvá! Bylo to k neuvěření. Měl pocit, že se mu cosi trhá na hrudi. Zmocnila se ho slepá zuřivost.

“Vy svině!” zaklel.

Udělal jeden krok vpřed, druhým se ocitl ve středu koberce, ležícího před lůžkem. Pak ucítil, jak pod ním povoluje a marně se pokoušel uskočit. Marně rozhodil Arnold Long ruce, aby se alespoň zachytil okrajů díry v podlaze maskované kobercem. Nepodařilo se mu to a řítil se dolů. Jeho hlava narazila o trám lešení a pak již o ničem nevěděl

*

Za několik minut Cravel sestoupil po schodech a vyšel portálem, kde seržant Rouch čekal.

“Inspektor Long u nás zůstane na snídani.”

“Opravdu?” zeptal se Rouch nepřívětivě. “A nepotřebuje mne?” Cravel otevřel dveře své kanceláře a vešel do ní.

“Zatím ne. Vyžádal si nějaké dokumenty a prohlíží si je. Předpokládá, že v nich najde nějaké

údaje o mé zločinecké povaze.”

Rouch pokrčil rameny a otočil se, aby zjistil, jestli ještě prší. Rána, kterou mu zezadu Cravel zasadil, by byla jiného muže zabila, ale seržant měl na hlavě tvrdý klobouk. Pod silou prvního úderu zakolísal a klesl na kolena. Teprve po druhé ráně do temene hlavy se zhroutil na podlahu.

Cravel si ho pak naložil na ramena a odnesl ho ven, kde stálo Sázkařovo auto. Hodil inspektorovo tělo na zadní sedadlo a přikryl ho starou dekou. Ze své kanceláře pak přinesl lehký motocykl, přivázal ho k nosiči automobilu a rozjel se směrem k řece. U místa, kde se břeh tyčil nad hladinou, zastavil, sundal motocykl a zvenčí nastartoval automobil, který měl zařazenou rychlost. Vůz vyjel na násep a z prudkého srázu se zřítil do řeky.

Cravel se podíval na hodinky. Bylo půl šesté ráno. Usedl na motocykl a vrátil se zpět do hotelu.

Když Cravel vešel do pokoje, byl již prázdný. Nora ani starý muž už tam nebyli. Hoteliér se rozhlédl a spatřil na podlaze revolver, který detektiv upustil. Ohnul se pro něj a strčil jej do kapsy. Pak za sebou zavřel dveře a sešel po schodech dolů.

Čekala ho velká práce.

Z jeho kanceláře vedlo točité schodiště do sklepa. Sešel po něm se svítilnou v jedné, a obuškem v druhé ruce. Po cihlové podlaze šel až k místu, kde zedníci v klenutém stropě

vysekali čtverhranný otvor. Tentýž otvor byl i v podlaze druhého patra. Dech se však v Cravelově hrdle zatajil, když zjistil, že Long nikde neleží, přesto, že před krátkým časem vletěl do nachystané pasti.

Sázkař Long zmizel! Nikde ani kapka krve, nikde ani náznak stopy, že by tady byl mrtvý

nebo zmírající. Cravel potřásl hlavou, snad ho už profesor uklidil?!

Cravel se zachvěl. Ještě nikdy se tak nebál, jako teď. Jestli je Long naživu, tak to bude jejich konec!

Otočil se a spěchal nahoru. Jen vešel do své kanceláře, tak sáhl po láhvi s pálenkou. Ani

se nenamáhal nalít si do sklenky, rovnou se přisál k hrdlu láhve. Kdosi zaklepal na dveře. Odstrčil pálenku a sáhl po obušku. Byla to však jen kuchařka, která si přišla pro klíč od kuchyně.

Tato stará žena byla hluchá a jako jediná z personálu tu noc spala v hotelu, který byl bez hostů

kvůli přestavbám. Dal jí klíče a odešel vzhůru, do druhého poschodí. Tady kráčel až na konec chodby a vsunul klíč do místa, kde jen na první pohled byla souvislá zeď. Otevřel tajná

ocelová dvířka, za kterými bylo několik místností, které ovšem nebyly v seznamu pokojů

plánu budovy. Byly zde dvě malé místnosti, malá koupelna a jakási kuchyňka. Cravel za sebou zavřel tajný vchod a zamířil do menšího z obou pokojů. Na lůžku ležela Nora Sandersová bez hnutí a bez známek života.

Pozvedl její paži a zkoumal tři body, z nichž jeden byl ještě poměrně čerstvý. Na stolku u lůžka ležela malá zelená lahvička s injekční stříkačkou. Cravel rozevřel prsty dívce očí víčko, a když viděl, že nereaguje na světlo, spokojeně odešel do druhého pokoje. Tam na stole ležel papír s několika poznámkami. Přečetl je a pak spálil lístek v krbu. Kam ale zmizel ten zatracený detektiv? to byla otázka, která ho ničila. Zpráva na stole se o něm nezmiňovala. Cravel vyndal z kapsy jeho revolver. Už jenom pohled na tu zbraň

zvětšoval jeho obavy.

Z přízemí ho volal nějaký hlas. Rychle otevřel dveře a běžel k zábradlí schodiště, odkud mohl přehlédnout celou situaci. Byla to jeho sestra. Alice byla promoklá, ale rozhodná:

“Kde je Long?”

“Nevím, vyklouzl nám.”

“Nevíš, nebo nechceš říct? Já ti něco řeknu V tomhle domě je někdo, o němž nic nevíš”

“Hlouposti! vykřikl. Tady nikdo není mimo” nedořekl.

Alice pochopila proč zaváhal.

“On je tady? Hraješ si s ohněm. Hleď, aby ses z toho dostal. Za hodinu bude možná už pozdě. Nebude to snadné, ale je přece jen ještě jedna možnost. Neudělal bys to?” Na jeho tvrdém obličeji se objevil vítězný úsměv.

“Teď, když je všechno v našich rukou? To bych musel být blázen. Zašli jsme příliš daleko. Teď nám zbývá jen jediné, a to vytrvat do konce!”

Zamyšleně na něho pohlédla. Měl pocit, že jí vše náhle přestalo zajímat.

“Promokla jsem na kůži. Musím se převléci”

Její pokoje byly přímo pod bytem jejího bratra. Čekal na ni v hale. Za chvíli se vrátila. Ke svému překvapení viděl, že si přes suché šaty vzala plášť do deště.

“Snad nechceš zase odjet?”

“Řekla jsem hlídači v garážích, kde mi opravují vůz, že se vrátím. A je tam i telefon. Myslím, že tam zůstanu celé odpoledne.”

“Co vlastně ještě očekáváš?” usmál se znovu.

“Jen samé starosti,” řekla tiše. “Velké starosti. Ti druzí odešli?” Přisvědčil a snažil se ji pohladit. Alice však ucukla.

“Děťátko, kam jsi dala nervy? To kv ůli Jackiemu? Byla to nešťastná náhoda, ten chudák se sám zastřelil ve rvačce. Mohu ti to odpřísáhnout. Byl již mrtev, když jsme ho podruhé vytáhli z vody. To oběšení bylo něco strašného, ale však víš, profesor nikdy neodpustil Jackiemu tu colchesterskou záležitost”

“Nech toho!” odsekla. “Jackie bylzastřelen automatickým revolverem. Jeho zbraň byla starý, armádní revolver. Noviny psaly docela přesně, čím byl zastřelen.” Kráčela ke dveřím, rozhlédla se vpravo i vlevo. Hustě lilo, ale to ji nezajímalo.

“Jestliže ten neznámý člověk není v domě, pak je někde v parku. Kdybych byla já tebou, tak bych to tu znova pořádně prohlédla ne, raději bych se koukala z toho všeho dostat, jestli to ovšem ještě jde”

Alice přijela do Heartsease velocipedem, který si vypůjčila v garáži v Sunningdale. Teď opět nasedla a Cravel ji pozoroval, dokud nezmizela v zatáčce parku. Pak se vrátil do pokoje, vzal si Sázkařův revolver a dal ho do kapsy svého raglánu. Ještě jednou zkontroloval omámenou Noru a vydal se na prohlídku parku podle Aliččiny rady.

Nejdříve prohledal bezprostřední sousedství hotelu, ale nic nenašel. Část chodníku byla rozkopána přímo proti portálu, protože se vyměňoval elektrický kabel. A tady našel Cravel stopu boty. Velké, hranaté otisky špiček a masivního podpatku. Sestřino podezření tedy mělo svůj důvod!

Za malý okamžik našel i stopy pneumatik, které vedly od brány parku. Kdo byl onen muž, který přijel vozem a co zde hledá?! Od místa, kde Cravel stál, vedla krátká pěšinka do ulice, táhnoucí se podél parku. Vydal se po ní až přišel k brance vedoucí na ulici. Odsunul závoru a rozhlížel se. Skutečně! Nedaleko stálo autotaxi, jehož řidič pokuřoval cigaretu. Když zaslechl přicházejícího Cravela, tak řekl:

“Už jsem myslel, že je to můj zákazník. Doufám, že tam nebude dlouho. Musím odevzdat vůz nejpozději do osmé parťákovi. A taky bych už rád po nočním ježdění do postele.”

“Obávám se, že váš zákazník se zdrží dosti dlouho. Nechcete zajet s automobilem do parku hotelu?”

“Nerad bych přišel o deset liber!” řidič byl povídavý. “Poručil mi, že musím čekat tady, jinak by mi tu prémii nedal!”

“Jsem majitel hotelu” vysvětlil mu Cravel, aby k němu měl řidič důvěru.

“Asi tedy půjde o nějakou nevěru, či co! Můj zákazník si mne totiž najal, abych sledoval jiný

vůz, který sem jel. Držel jsem se toho Fiata zuby nehty, ale teď už bych rád domů” Fiat! To byl přece vůz profesora, jeho společníka, zamrazilo Cravela. Nebezpečí tedy bylo zřejmé a výstraha sestry Cravelovi znovu zazněla v uších. Někdo až sem sledoval profesora. S tím neznámým nemá Long co dělat. Kde teď však onen neznámý je, a co kdyby, pro Cravela to byla hrozná představa, ten neznámý dokonce pomohl Longovi z pasti!

Cravel se rychle vracel do hotelu. Nejdříve ještě jednou zaběhl do sklepa, jestli nenarazí na nějakou blátivou stopu, ale nic zde nebylo. Záhada ho znervózňovala. Když kráčel prvním patrem, zarazil se, poděšený k smrti. Na červeném koberci spatřil zablácené ťápoty, které tam ještě před tím, než se šel rozhlédnout do parku, nebyly!

*

Sklonil se a prstem se dotkl bláta. Bylo ještě mokré. Cravel vyskočil a pospíchal do druhého patra. Jeho první myšlenkou byla Nora. Ležela na lůžku tak, jak ji opustil. Její oči byly stále zavřené, dívka se ani nehnula, ale její tváře se zvolna zabarvovaly. Její hruď se jí začínala rytmicky pohybovat hlubším dechem, i přes tíži situace pocítil chuť po jejím ženství, které se bezbranně nabízelo. Pevná ňadra zvedající blůzu přitahovala jeho oči i dlaně, ale ovládl se. Ohmatal ji alespoň pohledem a zavřel dveře. Vrátil se do druhé místnosti a přemýšlel o stopách, které ho tak vylekaly. Pak si uvědomil, že se Nora zřejmě začala probouzet a vrátil se, aby jí píchl další omamující injekci. Teď musí udělat několik věcí. Zbytek číšníků, kteří

ještě v hotelu byli, pošle z důvodu náhlé dovolené pryč, nechá si zde jen hluchou starou kuchařku, která není nebezpečná. Když vše zařídil, vrátil se do kanceláře a ohlásil telefonní

ústředně žádané číslo. K jeho velkému uklidnění mu odpověděl známý hlas, se kterým plných pět minul mluvil dánsky.

“Musíme ji odstranit, to je vše” končil. “A je mi lhostejné, jak. Ne, nevím, co se s ním stalo. Prohlédl jsem celý sklep, ale nenašel jsem ho. Nedovedu si to vysvětlit. Pošlete sem Biliho, jakmile to bude možné. Jestliže odtud zmizíme ještě dnes, pak jsme zachráněni!” Zavěsil sluchátko a vrátil se do svého bytu. O velkých zablácených stopách se ani nezmínil. Bylo by to zabralo příliš mnoho času.

Snažil se přemýšlet, srovnat si myšlenky, přijít na to, kdo je neznámý muž, který s největší

pravděpodobností je někde v areálu budovy, kam zmizel Long, a pak ho vyrušil hluk motoru. Když vyšel před hotel, spatřil velký vůz vjíždějící hlavní branou. Zastavil se před portálem a vystoupili z něho tři muži.

“Jsem inspektor Glaves od berkshirské policie,” představil se nejstarší z trojice. “Dnes ráno byla na vás podána stížnost a na žádost Scotland Yardu byl vydán rozkaz, abych provedl prohlídku. Tady je soudcem podepsaný příkaz!”

“Co co to má znamenat?”

“Nevím. Plníme jen svou povinnost!” pohlédl na něho pozorně policista.

“Tak prosím” Cravelův hlas byl natolik stísněný, že on sám ho nemohl poznat. Policisté prohledali všechny pokoje v přízemí a pak zamířili do prvního patra. V příbytku, který ještě před několika dny obývala Miss Revelstoke nebylo nic podezřelého. Sousední

dveře na chodbě byly zamčené.

“Máte klíče?”

“Mám hlavní klíč, který je univerzální ke všem dveřím. Mám ho však v mé kanceláři.”

“Přineste ho!” řekl vrchní inspektor úsečně a Cravel doprovázený druhým policistou šel do kanceláře, aby prohledal svůj psací stůl. Ale hlavní klíč, který byl obyčejně uložen v úzké

přihrádce, na svém místě nebyl. Za to však našel obyčejný klíč od čísla tři a podal ho policistovi.

V hlavě mu vířilo, za žádnou cenu se nemohl soustředit a rozvážně myslet. Jen tušil, že plán Smečky děsu se hroutí. Co policie hledala v hotelu? Longa? Ale kdo by onu stížnost podal?

Nebo se tak Long jistil už před odjezdem z Yardu pro případ, že by se v nějakou udanou hodinu nevrátil na ústředí? Nebo už našli utopeného Roucha, a dali si to vše do nějakých souvislostí?

Inspektor otevřel dveře pokoje číslo 3. Tady byla změť trámů a zednického materiálu, v podlaze prolomená velká čtyřhranná díra.

“Co to je?” vrhl na ni policista krátký pohled.

Cravel řekl pár vět o stavebních změnách, o nové úpravě a nové šachtě pro moderní výtah. Policisté přikývli a prohlídka pokračovala až do druhého poschodí. Inspektor jakoby kráčel najisto. Zastavil se u vchodu tajných dvířek!

“Mám mám tam přítele je nemocný nemůžeme ho vyrušovat” koktal Cravel nesmyslnou výmluvu, jako když se tonoucí stébla chytá.

“Kupředu, pane Cravel! Neodporujte nám zbytečně! Nebo před námi něco skrýváte?” Mohl jen potřást hlavou a jako člověk, který neví, co činí, odevzdal klíč inspektorovi. Společně vešli dovnitř. Oba pokoje byly prázdné. Nora Sandersová zmizela.

*

Prohlídka záhy skončila, policisté se vrátili do vozu, s Cravelem se loučil vrchní inspektor Glaves, který se omlouval za zdržení, které způsobili. Pak projevil poslední přání:

“Směl bych vás poprosit, abyste mne doprovodil ještě do svého bytu? Rád bych se vás na něco zeptal.”

Když se za nimi zavřely dveře, detektiv bez obalu řekl:

“Váš dům je velmi starou budovou, že pane Craveli?”

“Z doby Tudorovců, a některé jeho části budou ještě starší. Ale neřekl byste mi, proč se ptáte?”

“Stále ještě myslím na smrt pana Joshua Monkforda,” odpověděl inspektor pomalu a vážně.

“Ta vražda je opravdu záhadou, jak pro Yard, tak pro berkshirskou policii a rád bych jen věděl, jestli mi o ní přece jen nemůžete říct něco bližšího”

“Jsem snad zatčen?” zeptal se Cravel rychle.

“Ne. Dokonce nejste ani pod dozorem. Ptám se na to jen přátelsky, ze zájmu”

“V té věci jsem už byl vyslýchán. Nic jiného nevím!”

“Dobrá. A teď přímo! Inspektor Long a detektiv seržant Rouch dnes ráno přijeli do hotelu. Kde jsou?”

“Jak to mám vědět?” odpověděl Cravel chladně. “Pan Long není zrovna můj přítel. Přijel k nám po páté ráno, zůstal asi čtvrt hodiny. Od té doby jsem ho již neviděl.”

“Odjel tedy, že?”

“Měl auto, nemusel tedy jít pěšky,” odpověděl Cravel posměšně. Fakt, že policie nenašla žádné stopy při domovní prohlídce, mu vrátil jeho bývalou sebejistotu a drzost. Kdosi zaklepal na dveře. Inspektor k nim přikročil, pootevřel je a tiše rozmlouval se svým podřízeným.

“Všechno je v pořádku, pane Cravele. Je to téměř vše, co jsme chtěli vědět. Odcházím.” K Cravelovu velkému uspokojení policejní auto odjelo. Teď měl dost času, aby klidně

přemýšlel. Longovo a Nořino zmizení nevěstilo nic dobrého. Přišel čas, aby i on v zájmu své

bezpečnosti zmizel.

Teď musel jednat rychle. Ze své bezpečnostní schránky vyjmul svazek amerických bankovek a odešel do pokoje, kde byla předtím Nora. Převlékl se do cestovního. Jeho rychlý vůz byl v garáži. Nazpaměť věděl odjezdy parníků z Janova do New Yorku a jeho pas do Ameriky byl v naprostém pořádku.

V hale zaslechl kroky. Peníze i pas ukryl v kapse šatů. Ve chvíli, kdy do pokoje vstoupila Alice Cravelová, nebylo po jeho přípravách k útěku ani stopy.

“Byla tady policie!” informoval ji.

“Potkala jsem je na silnici. Zastavili mne a vyptávali se na nějaké hlouposti. Ani slovo však neřekli o Noře a Longovi. Kde vlastně jsou?”

“To ví jen Bůh,” pokrčil rameny.

“Copak nejsou tady?” divila se.

“Snad ji odvezl profesor,” hádal.

“Možné to je. Viděla jsem sanitní vůz na sunningdalské silnici asi před deseti minutami. Ale ani mne nenapadlo, že by to mohli být oni.”

“Krucinál, co se to tu děje?” projel si Cravel prsty zježené vlasy. “Já se nejspíš zblázním!” Několika větami jí vylíčil, co se tady vše seběhlo, včetně průběhu policejní prohlídky, a náhlého zmizení Nory.

“Long se musel zabít, jinak to není možné!” vrátil se k začátku celého příběhu. “Pojď se podívat, kudy sletěl!”

Zašli spolu do Monkford ova pokoje. Alice pohl édla dolů. Pod podlahou byly ve vzduchu tři trámy.

“Nemohl narazit na n ěkterý z nich, který by ho odmrštil do některého z dalších pokojů?” napadlo ji.

“Tak jako tak bych ho tam našel já, nebo policie při té jejich šťáře.”

“Kam jedeš?” změnila náhle téma rozhovoru. “Prcháš?”

“Je nejvyšší čas!” přikývl.

“Ano. Mám pro tebe ještě jednu zlou zprávu. Rouch žije. Podařilo se mu vyplavat z auta, které jsi shodil ze srázu do řeky!”

Vytřeštil na ni oči, zasípěl:

“Jak to můžeš vědět. To je nesmysl!”

“Garážmistr v Sunningdale mi řekl, že se tam připotácel krvavý a vysílený. Telefonoval do Dekrshiru na policii! Ty blázne, jen proto sem přišli!”

“Máš dost peněz?”

“Ano” přisvědčila.

“Pak bude nejlépe, když zmizíš i ty co nejrychleji z Anglie.”

“Znáš nějakou bezpečnou cestu?”

“Je nějaká bezpečná cesta pro myš, se kterou si hraje kočka” padala na Cravela tíseň. Rozčileně se rozhlédl: “Tak tedy jdi do haly a volej”

“Už jsem jim volala!” přerušila ho. “A co bys řekl, kdo to vzal? Policejn í úředník! Prchnout z Anglie, bratříčku?” vysmívala se mu. “Zbývá jediná cesta, a to ta, jakou zmizel Jackie, kterého jsem milovala!”

Sklopil oči před jejím zrakem. Bylo zbytečné, aby zapíral.

“Musel jsem to udělat,” řekl tiše. “Však víš”

“Vím,” přikývla, “jak už jsem ti řekla, jeho cesta je i tvou cestou. Nic jiného ti nezbývá!” Cravel se otřásl nad ortelem, který nad ním chladnokrevně Alice, bez známky pohnutí, vyslovila. Otočil se k ní zády.

“Kam jdeš?” nenechala ho odejít.

“Do garáže pro vůz”

“Tak počítej s tím, že u každé brány jsou dva berkshirští policisté a hlídky na

motocyklech. Spíš se dostaneš do pekla, než z Heartsease.

“Ty ty” ozval se v něm nával vzteku. “Jsi vlastně se mnou, nebo s nimi?”

“Já jsem s Jackiem!” řekla ledově a opustila ho, jako zlomen ého, vyděšeného muže, který měl náhle daleko k velkému bezcitnému muži ze Smečky děsu. Cravel se posadil zpět ke stolu a kousal si nehty. Vymýšlel nové plány a stejně rychle je zase zamítal. Pojednou ho jakýsi hlas zavolal z chodby. Vyskočil, prudce otevřel dveře, a stál tváří v tvář Sázkaři Longovi!

*

Dva úzké proužky náplasti a krvavý šrám na detektivově čele bylo vše, co by mohlo naznačit, že spadl z třetího poschodí. Jinak byl čiperný a hovorný jako vždy.

“Musím říci, že jste ten nejhorší hlídač umrlčích komor, jaké jsem kdy viděl!”

“O o odkud přicházíte?” zasténal Cravel.

“Odnikud a nikam! Ale abych vás nenapínal, z pokoje číslo tři! Snad bych tam dokonce i zahynul, ale náhodou tam byl nejlepší ze všech samaritánů!”

“Kde je Nora?”

“Slečna Sandersová, chcete říci, ne!” poučil ho ostrým tónem, že jdou všechny žerty stranou.

“Právě jede do Londýna, Cravele! Víte, že jste nesmírný hlupák? Proč si myslíte, že vás inspektor Glaves zavedl do vašeho pokoje a pak vás tam nejméně čtvrt hodiny bavil?

Abychom měli dost času odstranit slečnu Sandersovou z tohoto nebezpečného doupěte! Můj přítel si vypůjčil váš hlavní univerzální klíč již časně zrána a já ho použil při vhodné

příležitosti, když jste byl dole a prohlédl jsem si trochu váš pokoj. A teď, víte, proč jsem tady?”

“Myslím, že ano” přikývl Cravel.

Tváří v tvář nebezpečí jakoby se mu ulevilo. Ztratil mocný strach, který s ním ještě před chvílí cloumal a byl naprosto klidný v očekávání běhu věcí příštích.

“Přišel jsem, abych vám nabídl ještě jednu šanci. Nemohu vám však slíbit nic, dokud nebudu vědět, jak byl Monkford zavra žděn a jestliže nejste přímým pachatelem jeho smrti, pak by za určitých okolností byla pro vás ještě naděje”

“Stanu-li se korunním svědkem obžaloby?” vybuchl Cravel. “Vy si opravdu myslíte, že si vykoupím svoji kůži zradou svých přátel?”

Long pokrčil rameny. Cravel přemýšlel.

“Vy jste tedy měl hlavní klíč? Nepostrádal jsem ho do té chvíle, kdy mne pro něho poslal ten zatracený inspektor z Berkshirské policie.”

“V okamžiku, kdy jste ho hledal, jsem já otevřel číslo tři z vnitřku a představil se udiveným berskshirským konstáblům. Vzpomínáte si, jak sám vrchní inspektor vešel do pokoje, aby ho prohlédl? Udělal to, protože věděl, že jsou tam ukryti tři lidé, a tak mi umožnil, abych mu pověděl, co jsem potřeboval, aby udělal.”

“Kde je moje sestra?”

“Zatčena,” stroze mu odpověděl Long. “Ale ona jediná se z toho všeho dostane. Jackie Crayley by se z toho asi také dostal, ale vy jste ho popravili sami. Teď bude řada na vás, Cravele!”

Cravel uhnul očima a pak řekl:

“Chcete vědět, jak tedy zemřel bankéř? Asi udělám nejlépe, když vám to řeknu.”

“Zastřelil jste ho?”

“Ne.”

“Zastřelili ho druzí?”

“Ne,” opět zavrtěl hlavou. “Zastřelil se sám!”

“Nebyla nalezena žádná zbraň u mrtvého!”

“Ale byla!” zašklebil se Cravel nad svým malým vítězstvím, “nepoznal jste ji však, i když jste ji držel v ruce vy detektive” téměř vyprskl.

“Chci ji vidět!”

“V tom případě ale potřebuji můj hlavní klíč, Longu!”

Zamířili k Monkfordovu pokoji, Cravel odemkl a přejel pohledem díru, zející uprostřed podlahy. Posměšně se uchechtl:

“Dejte si pozor, Longu, a nepřibližujte se k tomu! Chybělo jen málo a stalo se tu dnes ráno osudné neštěstí.”

Arnold Long uměl ocenit černý humor muže před sebou. Ale neudržel se, aby netrumfoval:

“Kdo se směje naposled, ten se směje nejlépe!”

“To si říkám také!” Cravel přikývl s podivným svitem v očích, kterému se nemohl ubránit. Longův mozek signalizoval, aby si dal detektiv dobrý pozor. Co by se mu však tady ještě

mohlo stát? Dům byl obklíčen policií, Cravel beze zbraně, on s revolverem v kapse a ve střehu, jako vždy.

“Bylo to úplně jednoduché, jak někdy na první pohled složité věci bývají” začal vysvětlovat Cravel, ale pak se zarazil: “Můj telefon zvoní. Můžu ho jít zvednout?” Long souhlasil. Cravel nemohl uprchnout. Cravel odešel, aby se za moment vrátil:

“Volají vás,” oddechoval. “Zapnul jsem sluchátko” Ačkoliv z pokoje nebožtíka Monkforda bylo již téměř vše vyneseno, sluchátko telefonu bylo ještě stále zapojené zásuvkou ve zdi. Sázkař se ohnul k zemi k aparátu, zvedl sluchátko a naslouchal.

“Vždyť je to hluché!”

“To se tady někdy stává. Stiskněte vidlici, spojení naskočí” radil mu nasládlým hlasem ochotně Cravel.

Sázkařův prst byl již na vidlici aparátu, když ho cosi napadlo. Ale bylo již pozdě, aby zdržel tlak svého prstu. Vidlice povolila, ale Long stačil ještě sluchátko sklopit do strany. Výstřel v místnosti ho téměř ohlušil. Detektiv mrštil se sluchátkem a otočil se na Cravela. Ten stál vzpřímeně, opřený o zeď pokoje a v jeho bledé tváři byl výraz překvapení. Krev mu prýštila z čela, v jehož středu byla malá, červená dírka. Zvolna se zakymácel a pak se zhroutil mrtev k zemi.

Long vyběhl na chodbu, aby zavolal policistu v hale. Spolu pak položili mrtvého na postel, jediný kus nábytku ve vystěhovaném pokoji.

“Jak se to stalo, pane?” divil se policista.

Arnold Long neodpověděl. Vzal sluchátko a prohlížel si ho. Uprostřed byl otvor v průměru jednoho a půl palce, ale nebyla tam obvyklá membrána, nýbrž ocelová roura. Sluchátko tak bylo proměněno v dokonalý vražedný nástroj. Střela byla odpálena elektrickým proudem po stisku vidlice. Tak zemřel i Monkford

Arnold Long se při svém návratu do Londýna zastavil na místní policejní stanici, aby řekl Alici Cravelové o smrti jejího bratra. Ke svému překvapení zjistil, že ji to nijak nerozrušilo.

“Jsem ráda,” přiznala prostě. “Je to nejlepší způsob, jakým mohl odejít z tohoto světa. Unikl jste jen o chlup, pane Longu.”

“Věděla jste, že to na mne nalíčil?”

“Ani mne nenapadlo, že by vás mohl přinutit použít toho zrádného přístroje. Obávala jsem se něčeho jiného”

*

Sázkař Long se vrátil do svého bytu až v poledne. Sluha ho vítal dobrou zprávou:

“Komorník sira Godleye telefonoval, že váš otec se již vrátil, pane!”

“Ale, to je překvapení!” zasmál se Long a převlékl se s poznámkou, že má mnoho práce před sebou.

Nejprve vyrušil soudce u oběda, aby si u něho vymohl nezbytnou plnou moc a v půl třetí, doprovázen seržantem Rouchem, zazvonil u kanceláře pana Henryho na Loncolns Inn Fields. Při pohledu na detektiva se Henry zapotácel. Teprve teď viděl, že Long unikl ze všech smrtelných pastí, které na něho Smečka děsu nalíčila. Jeho nervy postrádaly Cravelovu tvrdost a téměř se zhroutil do křesla za psacím stolem.

“Ale ano, Henry, věřte svým očím. Jsem to já. A jsem tady, abych vás zatkl pro spoluvinu na úkladném zavraždění Joshua Monkforda dne prvního srpna tohoto roku. Je mojí povinností, abych vás upozornil, že vše, co nyní řeknete, bude zapsáno a použito k obžalobě proti vám.”

“Kde je Cravel?” konečně ze sebe vypravil advokát.

“Mrtev.”

Henry na něho pohlédl, jako by nerozuměl. “Mrtev?” a pak se rozesmál. “To je ale směšné. Tak on je tedy mrtev! To je zatraceně směšné!”

Jeho hlava se kymácela ze strany na stranu a z koutku úst mu vytryskla slina. Idiotsky se smál, a nepřestal ani v policejním voze.

*

Miss Revelstoke měla nepříjemné dopoledne. Byla oloupena o svoji sekretářku právě ve chvíli, kdy její korespondence byla neobvykle četná a ona neměla sebemenší chuti otevírat a číst celou tu horu dopisů. Některé z nich byly doporučené a obsahovaly účty, které byly splatny již před několika měsíci.

V této chvíli nebyla její finanční situace nijak příznivá. Musela se ztrátou prodat některé

akcie, aby mohla pokrýt několik zvláště nepříjemných účtů, kdy už jí hrozila žaloba. Bezprostředním následkem Monkfordovy smrti bylo, že jí banka hrozila soudem, neposkytneli v krátkém čase záruky na krytí svého účtu. Mezi menšími nepříjemnostmi toho dopoledne byla skutečnost, že se nemohla dovolat na Heartsease. Stejně bezúspěšné pokusy byly, když se snažila volat svého advokáta. A také

stručný dopis, který mu poslala po služce autotaxi, nebyl panu Henrymu nikdy doručen, to ovšem nevěděla.

Vrchol nepříjemností se však teprve blížil v podobě Sázkaře Longa a dalších dvou detektivů, které zahlédla z okna přicházet.

Když zazněl domovní zvonek, zastoupila Miss Revelstoke služce cestu:

“To je v pořádku. Sama otevřu!”

Když služebná zmizela v kuchyni, vzala Miss Revelstoke z košíčku svého vyšívání malé

nůžky a přestřihla jemný drát elektrického zvonu. Pak si vzala klobouk a kabelku a vyšla pracovnou na zadní dvůr. Otevřela dveře garáže, nasedla do vozu a vyjela boční ulicí na Ladbroke Growe v blízkosti železniční stanice. Tam automobil zaparkovala, zamířila do pokladny, kde si koupila jízdenku a za čtvrt hodiny seděla v rychlíku na Liverpool v kupé

vagónu první třídy.

Byla sama v celém oddělení. Pomocí hřebene, malé pudřenky a rtěnky změnila pokud možno vzhled svého obličeje. O něco později přesedla na parník v přístavu Clacton. Jejím cílem bylo Ostende, krásné módní lázeňské město. Měla zde jediný cíl. Zakoupit oděv charakterizující

zámožné statkářky. Mimo toho si koupila staromódní plášť a pevné boty. Když se přestrojila v malém hotelu, kde si najala pokoj, a když smyla silným roztokem sody barvivo svých vlasů, nepoznal by ji jistě ani sám Long.

Pak si koupila velký deštník, čímž skvěle doplnila svůj vzhled zámožné venkovanky. Zaplatila účet v hotelu a ještě téže noci přijela do Bruselu a přespala v hotelu třetího řádu. Odtud se pak vydala na Východní nádraží

*

Uplynul celý měsíc. Z novin se Miss Revelstoke, proměněná ve Valonku, dozvěděla, že je Cravel mrtev, Alice a Henry zatčeni. Henry jí dělal zvláště velké starosti, protože noviny psaly, že jeho duševní stav nedovoluje, aby byl přítomen výslechům a přelíčení. Pak se dočetla, že státní návladní nehodlá podat žalobu na Alici a že byla již propuštěna. Zdálo se, že madame Pontiere, jak se nyní nazývala, se hodlá trvale usadit v Lutychu. Opatřila si policejní osvědčení totožnosti a zdálo se, že nic nemůže prozradit její úkryt. V novinách psali, že pravděpodobně uprchla před rukou zákona do Ameriky.

A pak jednoho dopoledne stanula tváří v tvář muži, který před ní smekl klobouk:

“Miss Revelstoke, myslím!”

Jeho ruka vklouzla pod její paži. Náhodným pozorovatelům by se zdálo, že spolu kráčí dva staří přátelé. Mladý muž a stará dáma. Miss Revelstoke a Arnold Long!

Celou dobu spolu ti dva nepromluvili. Formality s vydáním hledané osoby francouzská

policie neprotahovala, a tak už druhý den dvojice vystoupila z parníku v Doveru. Teprve teď Miss Revelstoke promluvila:

“Jak se daří Henrymu, pane?”

“Obávám se,” odpověděl Long, “že váš syn se už nikdy nebude moci dostavit před soud” Ani mžiknutím oka nedala stará dáma najevo, jak ji ta zpráva ranila. Ale od té chvíle na Longa už nepromluvila.

*

Onoho dne, kdy byla “Miss Revelstoke” odsouzena k doživotí a kdy bylo trestní řízení s uslintaným a idiotsky se pohihňávajícím Henrym navždy odročeno, vstoupil Arnold Long do kanceláře svého představeného a odevzdal mu jakýsi dopis. Plukovník Macferlane si ho přečetl a řekl: “Ale to mne mrzí, Longu. Právě teď, kdy jste navržen k povýšení. Jestliže se někdo v sedmadvaceti stane vrchním detektivním inspektorem, tak to už svědčí o jeho mimořádných kvalitách. Ale je-li to vaše přání, pak vám nemohu bránit. Konečně soudím, že bude přece jen, vzhledem k vašemu otci, lepší, když se vzdáte policejní služby a půjdete v jeho šlépějích. Kdy chcete opustit službu?”

“Hned, jak to bude možné, pane plukovníku!”

“Uvidím, jak to půjde co nejdříve. Ale proč máte najednou tak naspěch?” Sázkařova odpověď nebyla úplně uspokojivá, jak by plukovník očekával.

*

Arnold Long přijel na Berkeley Square právě v okamžiku, kdy vůz jeho otce zastavil před domovními dveřmi a kdy z něho vystoupil sir Godley a Nora Sandersová. Nora byla až dosud na venkově a nic nevěděla o průběhu a konci soudního líčení. Když o tom Long později vyprávěl, zachvěla se:

“To je strašné. Ale přece trochu ji lituji”

“I já si myslím, že bych ji měl litovat” přikývl sir Godley, který si vybíral doutník z krabice na stole. “A přece nemohu”

“Proč byste ji měl litovat právě vy, sire?” zeptala se Nora překvapeně. Starý muž zaváhal.

“Jen si přiznej, proč bys ji měl litovat” pobídl ho syn klidně.

“Protože” zapálil si doutník, a odložil zápalku do popelníku. “Protože” Vtom okamžiku zazvonil telefon. Sir Godley sáhl po sluchátku a odmlčel se. Sázkař Long viděl, jak se jeho otec začal mračit. Po ukončení telefonátu se obrátil na syna. “Vězeňský

kaplan volal, že si se mnou přeje mluvit!”

“Ó” vydechla Nora.

“Myslím, že bude nejlépe, když tak učiním,” řekl sir Godley a zazvonil na sluhu, aby mu připravil automobil.

*

Sir Godley usedl do vozu a povzdechl si. žena Děsu! Tak ji nazvali novináři a reportéři ze soudní síně. žena děsu! Jak je to dlouho, co se již neviděli? Dvacet, pětadvacet let?

Nastávající rozhovor bude pravděpodobně velmi nepříjemný, ale přišel čas vše sečíst a podtrhnout červenou čarou s poznámkou: Konec.

Trestnice v Holloway se podobá středověké tvrzi. Má věžičky, zachmuřelé přístavky a vysokou ústřední budovu končící věží, o níž se všeobecně soudí, že odtud míří hlavně

kulometů do všech světových stran, střežící vězeňský dvůr i přilehlé prostory. Hlavní vchod je opatřen masivními vraty.

Vůz sira Godleye zastavil na parkovišti proti věznici. Starý muž byl uveden do přijímací

kanceláře a zde ho přijal mladý duchovní, nervózní muž, který zastupoval vězeňského kaplan, jenž byl tou dobou na dovolené. První informací, které se siru Godleyeovi dostalo, byla zpráva, že vstup mu byl výjimečně povolen samotným ministrem vnitra a že nesmí sdělit tisku ani sebemenší fakt o své návštěvě u šéfky Smečky děsu.

“Je ve výborné náladě,” vysvětloval duchovní rozčileně. Miss Revelstoke byla jeho první

význačnější trestankyní, a proto ho neobyčejně zajímala. “Kdyby to nebyl tak zvláštní případ, tak bychom vás asi nevolali. Ale naléhala velmi důrazně a neodbytně, a vzhledem k tomu, že jste, sire, předsedou Sdružení bankéřů”

Godley Long byl skutečně, a ke svému velkému překvapení, po smrti Monkforda zvolen

do čela tohoto významného sdružení peněžníků. “Úplně vás chápu” uklidňoval rozčileného kaplana. “Jsem tedy zde, abych si s ní promluvil!”

Vešli do vysoké síně, obklopené železnými galeriemi.

Miss Revelstoke byla v prostorné cele v přízemí. Sira Godleye napadlo, že to bude asi cela pro odsouzené k smrti. Nemýlil se.

Vězeňská strážkyně odsunula závoru a otevřela dveře dovnitř. Kaplan upozornil:

“Dveře budou po celou vaší návštěvu otevřené. Já zůstanu však venku, sire.” Godley Long vešel. Miss Revelstoke byla opřená o protější zeď, stála klidně a její černé oči se usmívaly.

“Dobré odpoledne, Godleyi, je to od vás velmi milé, že jste přišel.” Zlehka pokynul hlavou.

“Ten váš hoch je opravdu čiperný. Myslím, že to zdědil po své matce!” Úmyslná nestoudnost toho pozdravu sira Godleye nepřekvapila. Nezměnila se tedy v posledních dvaceti letech! Ještě stále byla stejně sebevědomým a hrdým stvořením, jak ji znal dříve.

“Samozřejmě, že mne ani nenapadlo, že je Clayovým příbuzným,” nenechala se vyvést z míry jeho mlčením. “Shodu jmen jsem považovala za pouhou náhodu. Kdybych to byla věděla, pak by vše skončilo docela jinak. Pro mne i pro vás!”

Ani teď sir Godley nepromluvil, jen lehce přikývl šedivou hlavou.

“Ráda bych, abyste nezapomn ěl na Alici a Henryho,” pokra čovala klidně. “Alice mne příliš

nezajímá, ta se dokáže o sebe postarat. S Henrym to bude horší, i když je o něho postaráno v ústavu Byla bych však přece jen šťastnější, kdybych věděla, že je venku mimo tyto zdi někdo, kdo na ně nezapomene”

“Učiním tak, slibuji vám to” konečně promluvil i on.

“Ach Bože” povzdechla si náhle ženským tónem. “Ve tváři jste se změnil, ale váš hlas nikoli. Poznala bych ho všude, mezi tisíci jiných. život je podivný, že ano? Clay je mrtev, a většina ostatních, a to vše zavinil váš syn. Kamkoli přišel, všude ho doprovázela smrt” Teď už zase hovořila bez vzrušení, které se jí před chvílí na moment zmocnilo. V jejím hlase dokonce nebyl ani stín trpkosti. Mluvila, jako by jí bylo vše lhostejné. Godley však věděl, že je to jen díky nesmírnému ovládání a musel ji v té chvíli proto obdivovat.

“Policisté, s nimiž jsem mluvila, mu říkají “šťastný Long”, myslím si, že je to přiléhavá

přezdívka. Štěstí při něm skutečně stojí”

“Zprvu mu říkali “Sázkař Long””

“To se změnilo” mávla rukou. “Ale, Godleyi, proč myslíte, že jsem přijala trest tak lehce?

Není vám to podezřelé? Vždyť přece víte, jakým Clay dovedl být mozkem?” Pozorně se na něho podívala svýma temnýma očima.

“Byl geniální a nic nenechával náhodě. Měl vždy vše promyšlené do posledního detailu a nevynechal žádnou možnou verzi všech komplikací, které se kdy mohly vyskytnout. Nikdy by ho nebyli oběsili, ale osudná náhoda, kterou ani on nemohl předvídat, mu zlomila vaz. Ve rvačce s vaším synem v oné bance, mu byl na zádech roztržen kabát. Ti hlupáci na policejní

stanici mu dali jiný”

“No a?” nechápal, co mu tím chce říci. “Pokud si vzpomínám, nebylo v kapsách onoho kabátu nic, kromě několika listin.”

Zdálo se, že ji jeho odpověď pobavila.

Ve dveřích se však objevila kaplanova tvář. Duchovní měl v ruce kapesní hodinky a upozorňoval, že se jejich čas krátí.

“Ráda bych, abyste si dobře rozmyslel, co vám teď řeknu, Godleyi. Clay mohl žít, Cravel

i Jackson Crayley, všichni mohli žít. Henry nemusel zešílet, já sama jsem teď mohla vyšívat dečky ve svém domě, kdyby nebylo vašeho syna.”

“Také zabil Monkforda, soudce, státního návladního, kata i ty nájemné chudáky z ulice” ironicky jí odvětil sir Godley. “Pravím vám, Alice, že děkuji Bohu, že Arnold zatkl toho člověka a jsem mu vděčný za všechno, co udělal, aby byla zničena vaše smečka. Jestliže si myslíte, že mne můžete oklamat, jako klamete sama sebe, že ve mně probudíte soucit či výčitky svědomí, pak zbytečně plýtváte časem.”

Nebyla jeho slovy dotčena. Její oči se stále usmívaly i když vzala z okraje stolu vězeňské cely složený lístek papíru a podávala mu ho.

“Tohle vám vysvětlí můj názor!” řekla, a sir Godley natáhl ruku, aby si ho od ní vzal. Ale dlaň

slečny Revelstokové se jakoby náhodou rozevřela o něco dříve a lístek kroužil k zemi. Sir Godley přikročil a sehnul se, aby papír zvedl.

Pouze výkřik duchovního mu zachránil život. žena odkudsi ze šatů bleskurychle vytáhla tenký dlouhý nůž a bodla do sehnutého muže. Godley sice uskočil, ale i tak jej čepel zasáhla na rameni. žena zápasila jako lvice. Nenávist a touha po pomstě mnohonásobně zesílila její

paže. Dýka dvakrát minula sira Godleye jen o vlas. Do cely přibíhali strážci přivolaní

vyděšeným duchovním. Miss Revelstoke, když viděla, že se její záměr nevydařil, odskočila až

na konec cely a zde rychle odtrhla vrchní knoflík svého kabátce, který polkla, než jí v tom mohl někdo zabránit. Jed účinkoval bleskurychle. Teprve te ď bankéř pochopil, proč výměna kabátů znemožnila Clay Sheltonovi, aby unikl šibenici.

*

Uplynulo čtrnáct dní, soudní vyšetřování bylo ukončeno. Nůž Miss Revelstoke skončil ve vitríně muzea zločinu. Měl tvar, který dovolil jeho ukryti mezi podešví a podpatkem dámského střevíce, jen tak unikl pozornosti dozorců.

V těch dvou týdnech Arnold Long neviděl svého otce, ale Nora Sandersová byla jeho denní

společnicí. Potřebovala poradit, protože se rozhodla odmítnout Monkfordův odkaz.

“Zdá se mi, že je navíc zfalšovaný podpis na té listině” svěřila se Longovi, který o tom celou dobu nepochyboval. “Chudák Joshua kdyby býval za mnou přišel, když ho dostali do rukou, mohl tady snad ještě být” přikývl.

Sir Godley se vrátil z Bournemouthu jako zcela jiný člověk. Vražedný útok jím otřásl víc, než

by si byl ochotný přiznat. Jednoho večera, když vychutnávali kávu po večeři, pohlédl na Noru a zeptal se:

“Četla jste zprávu o vyšetřování, slečno Sandersová?”

“Ne,” přiznala. “Arnold mi nedovolil, abych četla noviny. Viděla jsem jen titulek jednoho deníku, který říkal: Bankéřův podivuhodný příběh. Předpokládám, že to bylo o vás?”

“Ano,” odpověděl sir Godley vážně. “A je to ten příběh, který jsem vám chtěl onehdy vyprávět, než mne přerušil telefon, abych se dostavil do věznice. Jsem vám povinován ho říci” nadechl se a sáhl po doutníku.

“Miss Revelstoke byla moje žena! Soud se nedozvěděl celou pravdu o Smečce děsu. A, díky Bohu, nebylo třeba, abych vystoupil jako svědek. Clay Shelton byl můj bratr, lépe řečeno, můj nevlastní bratr. Byl to nesvědomitý, divoký člověk, který okradl nejdříve mého otce a později chtěl okrást i mne. V době, kdy uprchl do ciziny, protože můj otec zjistil krádež, jsem byl zasnoubený s hezkým dánským děvčetem, se slečnou Ostlanderovou, která přijela do Anglie jako

vychovatelka dětí jednoho z našich sousedů. Seznámil jsem se s ní a brzo po odjezdu bratra jsem se s ní i oženil.”

S vážným úsměvem setřásl sir Godley popel svého doutníku a usrkl ze sklenky koňaku.

“Doufám, že nikdy neprožijete něco takového, co jsem prožil já. Zdálo se, že je nejroztomilejší a nejněžnější dívka, jakou bych si mohl přát. Ale v onen den, kdy jsme uzavřeli sňatek, mi řekla skutečnost, která mne zdrtila a ranila. Přiznala se, že milovala mého bratra a provdala se za mne jen proto, aby dítě, které se jí mělo narodit, nebylo považováno za

- nemanželské! Nikdy jsem nepochopil, proč mi to řekla, a také bych na to asi nikdy nepřišel. Myslím, že mi chtěla ublížit, abych zapomněl na svou lásku k ní, kterou jak řekla, proklínala. Byl jsem na smrt nešťastný a přežil jsem tu ránu jen díky svému mládí. Jeli jsme na líbánky k Severnímu moři, odešla hned, jak jsme přistáli v Dánsku. Ihned jsem požádal o rozvod, byl povolen a oni se pak vzali”

“Dne 9. února 1889,” přerušil svého otce Arnold Long. “To bylo ono třetí datum vyryté v ostění Sheltonova člunu. Druhé datum byl den narozenin jeho ženy, čtvrté znamenalo narození Crayleye, či spíše Jacksona Crayleye Longa.”

“Crayley je jméno našeho rodinného sídla v Yorkshire,” pokračoval sir Godley. “Už jsem je neviděl, ani jsem o nich neslyšel. Až jednoho dne, kdy můj účetní ke mně přišel se zprávou, že jsme vyplatili šedesát tisíc liber na padělanou směnku. První moje myšlenka byla zavolat policii. Pak jsem si ale všiml, že na zadní straně padělku bylo tužkou J. X. Pokladník si těchto písmen nevšiml, ale já přece velmi dobře znal písmo bratra. Nepochyboval jsem, že to byla jeho práce. Vyplatil jsem onu sumu ze své soukromé pokladny, ale hned druhý den jsem nechal v Timesech vysadit takovýto inzerát: J. X.: Tentokrát jsem zaplatil, ale příště tě

prozradím!

Už nikdy se nepokusil o něco podobného v mé bance, ale velmi záhy začala celá řada mezinárodních podvodů, za kterými stál Clay Shelton. Jedno u něho však bylo přece jen obdivuhodné, a to jeho železná zdrženlivost. Byl ženatý, měl vzrůstající rodinu, ale mimo tří

týdnů v roce, kdy se všichni scházívali v malých dánských lázních na baltickém pobřeží, se s nimi neviděl. Děti byly vychovány v Dánsku a naučily se mluvit touto řečí jako angličtinou. Když dospěly, Clay si dodal odvahy a prozradil jim své zaměstnání.

Clay věděl, že je nejzranitelnější právě přes rodinu. A že v případě odhalení, kdyby žili jako normální rodina pohromadě, zasáhne trest každého. Zvolil tedy jinou cestu. Každý člen rodiny byl vychován tak, aby byl naprosto samostatnou osobností a nikdo z nich nesměl přiznat, že jsou spřízněni mimo oněch tří neděl, kdy se každoročně scházeli u Baltu, kde jim nehrozilo žádné nebezpečí prozrazení.

Matka se vrátila do Anglie a vydávala se za neprovdanou dámu s vlastním jménem. Synové

byli vychováni v různých školách a pod různými jmény. Když dorostli, zvolili si i různá

povolání. Crayley byl “rentier” s domem na břehu Temže. To on měl za úkol cestovat Evropou, seznamovat se s bohatými lidmi a hledat mezi nimi vhodné tipy pro podvody. Henry se stal advokátem, Cravel se stal majitelem Heartsease. V této úloze se ziskem spravoval svůj kapitál a kromě toho byl zabezpečený jediný skutečný domov pro jedinou Sheltonovu dceru, pro Alici. Cravel byl pravou rukou svého otce. Jackson Crayley, ten byl jakýmsi rodinným bláznem. Všechno zkazil. Teď vám vyprávím jen to, co sám vím tady od Arnolda. Crayley dokonce zavinil smrt svého otce, protože mu dal revolver v okamžiku, kdy byl Clay zatýkán. Jeho matka ho nenáviděla, a to z důvodů, které by ani Arnold nepochopil a které také byly příčinou jeho smrti.

Crayley byl dobrák a nenáviděl svou práci a své místo v tom klanu zločinu. Snažil se při každé příležitosti, aby se mohl zbavit okovů té strašné rodiny, a aby mohl žít počestným životem.

Alice ho v tom podporovala. Oba byli dobří přátelé a lnuli k sobě víc, než obyčejně

bratr se sestrou činívají. Silným mužem této smečky byl po otcově smrti Cravel, ačkoli tu byla Miss Revelstoke, jak jí říkáme, která najímala londýnskou spodinu pro jejich plány v profesorském přestrojení! Cravel je všechny likvidoval. Buď střelou, nebo jedem, či jinými způsoby.”

“Měli také nějaký tajný záměr, když jsem byla přijata k Miss Revelstoke za sekret ářku?” zajímalo Noru Sandersovou.

Sir Godley zavrtěl hlavou.

“Ne, to byla náhoda. Ale jakmile jste se ocitla v domě Miss Revelstoke, ihned přemýšlela, k čemu by vás mohla použít. Rozhodla se k tomu toho dne, kdy jste byla k bankéři poslána s tou starožitností. Vyprávěla jste nám, že po vašem návratu od bankéře vám říkala, jak velký jste na něho udělala dojem, že?! Monkford jí prý telefonoval a neobyčejně vás vychvaloval. Ale Arnold zjistil, že se Joshua telefonu tenkrát ani nedotkl. Pak následoval dar záhadného prstenu, za kterým měl být opět Monkford. To vše mělo dodat pravděpodobnosti závěti, kterou Henry napsal a jejíž podpis byl zfalšován. Ale na smůlu Miss Revelstoke Arnold zahlédl týž prsten na jejím portrétu z mládí, který visel nad krbem, vzpomínáte? Týž kroužek, týž diamant!”

“To byla první stopa!” usmál se mladší z Longů.

“A tak, když za mnou Arnold přišel s popisem toho prstenu, musel jsem mu potvrdit, že je to klenot, který jsem kdysi koupil pro svou bývalou ženu. Alice Longová už nám vyprávěla, co se stalo onoho odpoledne před zavražděním Monkforda. Henry a Crayley, jsem přesvědčený, že to byl Henryho nápad, tvrdili Monkfordovi, že Arnold rozšiřuje o něm a o vás podivné

pověsti, Noro. Joshua Monkford přirozeně zuřil. I když jste mu jistě byla sympatická, jistě ho ani nenapadlo, že by se vám měl dvořit, či vás dokonce chtít za ženu. Už byl přece jen v letech, kdy většina mužů na sňatek pohlíží jako na naprosto zbytečnou věc. Oni však potřebovali bankéře proti Arnoldovi popudit, aby mu nedůvěřoval. Věděli totiž, že se mu pak bude vyhýbat, což potřebovali, aby mohli dokonat své ďábelské dílo. Výstřel z telefonu byl rovněž Cravelovým vynálezem, jeho nápaditost neměla mezí.”

Sir Godley svlažil rty koňakem, nechal si dolít sodu a zapálil si další kubánský doutník výtečné kvality.

“Na svou čest mohu říci, že jsem neměl ani stín podezření o totožnosti Miss Revelstoke. Dokonce ani když jsem se dozvěděl o tom prstenu. Ale té noci, kdy jsem vyšel z domu, abych hodil svůj dopis do schránky, předhonilo mne autotaxi, ve kterém seděl jakýsi starý bělovlasý

gentleman. Náhodou se naše oči setkaly a mnou jakoby prolétl blesk. Alice Ostlanderová!

Takové oči mohl mít jediný člověk na světě. Najal jsem si drožku a moje autotaxi sledovalo její vůz až ke Colvillské zahradě. Už jsem si byl jistý, že Alice Ostlanderová a Miss Revelstoke je jedna a táž osoba. Sledoval jsem ji až do Heartsease, kde jsem byl svědkem dramatických událostí. Po chvíli pozorování jsem spatřil sanitní automobil, ze kterého vynesli nějakou osobu. Cravel ji odnesl do hotelu a ambulance ihned v prudkém dešti odjela. Zdálo se mi všechno podezřelé a tak jsem se do domu vydal přes rozkopaný trávník u hotelu, kam jsem málem spadl do výkopu a značně si zablátil obuv. Oknem jsem vnikl dovnitř a chodbou se dostal do prvního poschodí. Vyšel jsem do druhého a slyšel hlasy. Ten, který patřil Miss Revelstoke jsem ihned poznal. Vždyť jsem ji kdysi hluboce miloval” odmlčel se na okamžik sir Godley. Nora poslouchala jeho vyprávění takřka bez dechu.

“To, co říkala, bylo tak strašné, až jsem cítil, jak se mi ježí můj prořídlý vlas! Rozhodl jsem se, že musím najít nějaký úkryt a opatrně jsem sestoupil dolů do haly, před níž je vstup do hotelu, jak víš, Arnolde. Při tlumeném světle lampy jsem spatřil dveře do kanceláře recepce. Vešel jsem a odvážil jsem se rozsvítit, abych našel nějaké klíče. Měl jsem štěstí, našel jsem

hlavní univerzální klíč ředitele, visící na malém háčku uvnitř otevřeného psacího stolu. Sebral jsem ho a šel zpět do patra. Když jsem byl na chodbě, rozsvítilo se v poschodí světlo a já se ukryl v nejbližším pokoji a čekal, až světlo zhasne. Tady by mohlo mé vyprávění málem skončit,” zvedl výstražně ukazovák sir Godley.

“Když jsem opatrně tápal nohou, šlápl jsem do volného prostoru. Málem jsem tam spadl!

Rozškrtl jsem sirku a nejdříve viděl velké díry ve stropě i v podlaze, zakryté koberci. A všude zednický materiál, což mne přivedlo k názoru, že se zde provádí nějaká velká přestavba. Hodiny se vlekly a já přemýšlel, co se vlastně děje. To, co jsem zaslechl z úst Miss Revelstoke se mnou otřáslo a já věděl, že jsem vlastně jediný, kdo by mohl nějak zabránit jejímu hroznému plánu. Jen jsem přesně nevěděl, jak

Po dlouhém čekání jsem zaslechl Arnoldův hlas! Hořejší otvor byl zakryt kobercem a já měl velký strach, aby neudělal chybný krok. Slyšel jsem i Cravela a bylo mi jasné, co se bude dít. A skutečně! Za pár okamžiků Arnold propadl! Naštěstí jsem ho stačil zachytit a vtáhnout do pokoje, kde jsem byl já, proto ho Cravel ve sklepě nenašel! Nikde nebyla voda, abych mu mohl ošetřit rány, ale nebyly vážnějšího rázu, jak jsem zjistil. Když nabyl vědomí, řekl jsem mu tiše co vše se přihodilo a vyprávěl jsem mu, jak jsem se náhodou dostal k univerzálnímu klíči. Pak jsme viděli, jak odjíždí vůz a Miss Revelstoke s Henrym. Cravel odjel v automobilu Arnolda, zřejmě, aby ho někam ukryl. Měli jsme tedy čas prohlédnout hotel od sklepa až po střechu. Arnold byl přesvědčený, že vás, Noro, musíme najít. Mezi tím se Cravel vrátil a my se ukryli v čísle tři. V nestřeženém okamžiku jsme vás potom našli v Cravelově bytě pod vlivem drog. Zabalili jsme vás do deky a přenesli zpět do čísla tři. Pak se jako z vůle Boží

dostavila berkshirská policie, kterou přivolal přeživší seržant Rouch. Když detektivové chtěli vejít do čísla tři, a když Cravel odešel dolů, aby přinesl hlavní klíč, otevřel Arnold dveře zevnitř a vše vrchnímu inspektorovi vysvětlil. Instruoval ho, aby s Cravelem mluvil tak dlouho, dokud vás, Noro, neodneseme do bezpečí. A to je celé moje vyprávění.”

“Je to proklatě dobré vyprávění, otče!” souhlasil Arnold Long. “Jestliže má přece jen nějakou drobnou chybu, pak je to skutečnost, že jsi celou tu dobu mírně podcenil můj bystrozrak a moje detektivní schopnosti. Ale to ti promíjím”

Nora Sandersová, která již znala Arnoldův smysl pro humor, se zasmála. Sir Godley spokojeně natáhl ruce k hřejícímu krbu. Velká medvědí kůže z huňáče, kterého před lety skolil v kanadské divočině, kryjící parkety před ohněm, bude jako stvořená pro vnoučata, na která se již těšil.