Edgar Wallace

Záhadná nálepka

1. KAPITOLA

Pan Joe Lewinstein došel líně k jednomu z vysokých oken, která osvětlovala jeho nádherně zařízený salón, a zádumčivě zíral přes trávník.

Záhony čapích nůsků a překrásných jiřin se utápěly v mlze prudkého lijáku a pěstěné trávníky, které byly pýchou jeho četných zahradníků, byly rozmočené a na mnoha místech úplně pod vodou.

“Ovšem, zrovna dnes musí pršet,” řekl trpce.

Jeho manželka, silná, pohodlná dáma, k němu vzhlédla přes brýle a řekla:

“Co se ti stalo, Joe? Proč zase bručíš? Přece nepřijdou na zahradní slavnost - přijdou na tanec, na lov zvěře a ještě kvůli jiným věcem, které u nás můžou dostat.”

“Prosím tě, nech toho, Miriam,” odsekl pan Lewinstein podrážděně. “Nezáleží na tom, proč přijdou! Hlavní je to, že je potřebuji. Copak si myslíš, že z toho, co jsem byl, jsem se dostal ke svému dnešnímu postavení jen tak beze všeho a že jsem se přitom nic nenaučil?”

Pan Lewinstein se velmi rád odvolával na svůj takřka závratný vzestup do světa vysokého peněžnictví, i když ne do světa tomu odpovídající společnosti. Ale po právu musíme dodat, že obchodní společnosti, které založil - a bylo jich opravdu dost - měly velmi dobrý kurs a nedávaly v sázku, abychom užili jeho vlastních slov, “peníze vdov a sirotků”. Aspoň ne zbytečně.

“To znamená, že člověk musí znát určitý druh lidí,” pokračoval, “a musí jim prokazovat takové služby, které se vyplatí. Je mnohem snazší udělat druhý milión než první, a to já právě dělám, Miriam,” dodal s krutou umíněností. “Dělám druhý milión a neváhám na to vydat několik tisíc!”

Paní Lewinsteinové vyvstal v mysli strach hospodyňky, aby je snad hostina dnešní noci nestála mnoho tisíc, ale neřekla nic.

“Sázím se, že takový ples, jaký bude u nás dnešní noc, nikdy neviděli,” pokračoval spokojeně její manžel, otočil se zády k oknu a zvolna kráčel ke své ženě. “Ale dnešní společnost si jej taky zaslouží, to mi věř, Miriam. Každý, kdo v městě něco znamená, přijde. Dnes v noci bude u nás tolik skvostů, že bych je v životě nikdy neskoupil.”

Jeho žena odložila netrpělivým pohybem noviny.

“A právě na to myslím,” řekla. “Doufám, že víš, co děláš. Je to velká zodpovědnost!”

“Co si představuješ pod slovem ,zodpovědnost’?” zeptal se Joe Lewinstein.

“Všechny ty peníze, které jsou na dosah ruky,” odpověděla paní Lewinsteinová. “Copak nečteš noviny? A z tvých přátel ti nikdo nic neříkal?”

Pan Lewinstein vybuchl v chraptivý smích.

“Inu ovšem, už vím, co tě trápí,” řekl. “Myslíš na Čtvercovou Jeny!”

“Čtvercová Jeny!” odsekla paní Lewinsteinová trpce. “To bych ti pěkně poděkovala, kdybych ji měla ve svém domě!”

“Není to jen tak obyčejná zlodějka,” ujal se slova pan Lewinstein, potřásl hlavou a bylo těžké říci, zda rozvážlivě, či v obdivu. “Můj přítel, lord Belchester, mi vyprávěl, že je pro něj naprostým tajemstvím, jak mohla jeho žena přijít o ty smaragdy. Velmi se tím trápil. Skoro polovinu peněz, které získal z obilních akcií, vydal na koupi těch smaragdů, a za měsíc byly pryč. Myslí si, že je ukradl někdo z jeho hostů.”

“Pročpak jí říkají Čtvercová Jeny?” vyzvídala paní Lewinsteinová dychtivě.

Její manžel pokrčil rameny.

“Vždy nechává po sobě určitou známku, jakousi nálepku se čtyřmi čtverci a písmenem J uprostřed,” řekl. “Policie jí začala říkat Jeny, a to jméno jí už zůstalo.”

Jeho žena sebrala opět noviny, pak je znovu položila a hleděla zamyšleně do ohně.

“A ty jsi pozval na dnešní noc tolik lidí a říkáš, kolik budou mít s sebou skvostů! Ty máš ale odvahu, Joe!”

Pan Lewinstein se zachechtal.

“Ale já mám taky detektiva,” řekl. “Požádal jsem Rosse, největší londýnskou soukromou detektivní kancelář, aby mi poslala svou nejlepší ženu.”

“Svatá dobroto,” řekla paní Lewinsteinová polekaně, “ty tu budeš mít ženu?”

“Ano, budu. Je to slečna, jedna z nejlepších, kterou Ross má. Říkal mi, že v těchto případech není detektivka mezi hosty tak nápadná jako muž. Objednal jsem ji na sedm hodin.”

Nebylo pochyb, že hostina u Lewinsteinů byla jednou z nejvýznačnějších událostí toho kraje. Pro hosty byl vypraven zvláštní vlak z Londýna a na nádraží je očekával zástup aut, které pan Lewinstein najal, kde jen mohl. Jeho vlastní vůz už čekal u vchodu, aby ho dopravil k příjezdu “zvláštního” vlaku, když sluha přinesl navštívenku.

“Slečna Caroline Smithová,” četl. V rohu vizitky bylo jméno Rossovy detektivní kanceláře.

“Řekni slečně, že ji očekávám v knihovně.”

Už tam na něho čekala. Byla to urostlá, hezká dívka, s obzvláště chytrýma a bystrýma očima, které zářily za brýlemi bez obrouček a za závojem. Vzhlédla k němu s úsměvem, který se kmitl její tváří jako zásvit slunce v zimním dnu.

“Tak vy jste tedy detektivka,” začal s těžkopádně dobrým humorem, “ale vypadáte velmi mladě.”

“Možná,” řekla dívka. “I u nás doma, kde mládí není podceňováno, se zdám být trochu pod normálem.”

“Jakže - vždyť vy jste přece z Ameriky, nemám pravdu?” zeptal se pan Lewinstein zřejmě zaujat.

Dívka přikývla.

“Toto je má první práce v Anglii, a jsem proto pochopitelně poněkud rozčilena.”

Mluvila rozkošným hlasem a protahovala slova, což vyvolalo v panu Lewinsteinovi, který strávil několik let za velkou louží, domněnku, že přichází z Jižních států.

“Dobrá, předpokládám, že znáte velmi dobře své povinnosti v této hře, abyste zvítězila nad Čtvercovou Jeny.”

Opět přikývla.

“Snad se vám to bude zdát jako odvážný návrh, ale dovolíte mi laskavě vejít, kam budu chtít, a vůbec dělat, co budu chtít. Souhlasíte? Je to velmi nezbytné.”

“Zajisté,” odpověděl pan Lewinstein. “Budete jíst s našimi hosty?”

“Ne, to není třeba,” odpověděla. “Musím po celou tu dobu dávat na všechno pozor, zatímco v opačném případě by mou pozornost poutal muž, který by mne vedl ke stolu a snažil by se poznat mé názory na prohibici. Takže pokud dovolíte, budu mít raději plnou volnost. Můžu být vaší mladou sestřenicí Mirandou z pohoří New Jersey. Co soudíte o svých sloužících?”

“Můžu se za ně zaručit svým životem,” odpověděl pan Lewinstein.

Vzhlédla k němu a v očích se jí zatřpytilo: “Můžete mi něco říct o té Čtvercovce?” zeptala se.

“Nic. Nanejvýš snad to, že je to dáma ze společnosti, která navštěvuje takové… takové významné společenské události, jako je dnes u mne. Bude zde mnoho dam - některé z nejvýznačnějších z celé Anglie - tím je věc nesnadnější. A je velmi nepravděpodobné, že by byla jednou z nich.”

“Chtěl byste se za všechny zaručit svým životem?” zeptala se zlomyslně a pokračovala: “Myslím, že tu vaši Čtvercovou Jeny poznám. Myslím,” řekla a zvedla ruku, “ale neříkám, že ji spatřím tady.”

“Já bych si to taky ze srdce přál!” řekl Joe upřímně.

“Ale jestli ji najdu, tak ji okamžitě udám. Mohl byste mi snad o ní ještě něco říct?”

Pan Lewinstein potřásl hlavou.

“Vím ještě jedinou věc. Provede-li nějaký kousek, vždy po sobě zanechá značku.”

“To vím,” přikývla dívka. “Dělá to proto, aby nepadlo podezření na sloužící.”

Pak se na chvilku zamyslela, poklepávala tužkou o zuby a potom řekla:

“Pane Lewinsteine, ať udělám cokoliv, nepozastavujte se nad tím. Umínila jsem si, že Čtvercovou Jeny chytím, a tím se v Anglii uvedu významným činem. Pak zazní vítězná píseň v jásavých fanfárách.” Zasmála se tak roztomile, že paní Lewinsteinová ve dveřích zvedla v podivu obočí.

“Už máš čas, Josefe, abys šel,” řekla přísně. “Co mám dělat s tou mladou dámou?”

“Ať jí někdo ukáže její pokoj,” řekl náhle ochlazený pan Lewinstein a spěchal k čekajícímu autu.

Paní Lewinsteinová zazvonila. Neměla zájem o detektivku a zejména ne o detektivky ve stáří třiadvaceti let.

Adchesterský zámek byl velkou budovou a až do posledního místečka byl přizpůsoben k tomu, aby přijal hosty, přijíždějící dnes večer.

Můžeme věřit paní Lewinsteinové, když řekla, že tyto sličné dámy a roztomilí pánové jsou do buckinghamského hrabství vábeni milou nadějí v možnou přízeň a protekci. Joe Lewinstein nebyl jen vlivnou osobou v hlavním městě a správním radou čtyř velkých společností, ale jeho mocný vliv sahal od Colorada až k Vladivostoku.

A dnes v noci to byla obzvláště skvělá společnost. A pokud se pan Lewinstein nadýmal pýchou, jeho pýcha byla úplně oprávněná. Po jeho pravé straně seděla lady Ovinghamová, hubená žena, na níž byly nejkrásnější její velké, hluboké oči a oslnivě bílá pleť. Její zjev byl úplným opakem její povahy, protože byla nezvykle čilou obchodnicí a byla společnicí pana Lewinsteina v jeho četných bezpečných spekulacích. Ruka, pokrytá od zápěstí až k lokti démantovými náramky, svědčila o úspěchu a štěstí v podnicích, protože lady Ovinghamová obyčejně ukládala peníze do démantů, neboť dobře věděla, že tyto drahokamy nemůžou náhle klesnout na ceně.

Rozhovor byl živý a mnohdy veselý, protože pan Lewinstein promíchal hosty stejně pečlivě jako jeho stolník koktejly, a obě věci vydatně přispívaly k úspěchu večera.

Ale ke konci večeře se přihodila první nepříjemná událost. Stolník se naklonil k panu Lewinsteinovi, naoko mu doléval sklenici vínem a šeptal:

“Sire, ta dáma, která přišla dnes večer, onemocněla.”

“Onemocněla?” zašeptal pan Lewinstein polekaně. “Co se jí stalo?”

“Stěžuje si na prudké bolesti hlavy, celá se třese a museli ji odvést do jejího pokoje,” sděloval stolník tichým hlasem.

“Pošlete do města pro doktora!”

“Už jsem poslal, sire,” odpověděl stolník. “Ale doktor byl odvolán do Londýna na důležitou poradu.”

Pan Lewinstein svraštil čelo. Pak mu ale náhle svitl paprsek ulehčení. Detektivka ho přece žádala, aby se nelekal, ať se přihodí cokoliv. Možná, že je to jen lest pro její vlastní záměry. Měla mu to ale přece jenom říci, stěžoval si pro sebe.

“Dobrá, počkejte, až bude po večeři,” řekl.

Když skončila večeře a hosté se uchýlili ke stolkům s kávou a cigaretami, než odešli do obrovského tanečního sálu nebo ke kartám, pan Lewinstein zašel do třetího poschodí k malé místnosti s lůžkem, kde uložili detektivku.

Zaklepal na dveře.

“Volno,” ozval se slabý hlas.

Dívka ležela na lůžku přikryta prošívanou pokrývkou z kajčího peří a třásla se.

“Nedotýkejte se mne,” řekla. “Nevím, co se to se mnou děje.”

“Dobrý Bože!” zvolal pan Lewinstein polekaně. “Vy jste doopravdy nemocná?”

“Bojím se, že ano. Je mi to nesmírně líto. Nevím, co se mi stalo, a mám pocit, že moje nemoc není jen tak náhodná. Bylo mi stále dobře, dokud jsem nevypila šálek čaje, který mi byl donesen do mého pokoje. Pak mne náhle popadla tahle zimnice. Můžete poslat pro doktora?”

“Vynasnažím se,” odpověděl pan Lewinstein, protože se mu svíralo srdce. V prapodivné úzkosti scházel ze schodů. Bylo-li jí něco namícháno do čaje, jak se sama domnívá, znamenalo by to přítomnost Čtvercové Jeny nebo některého jejího pomocníka. Došel do dvorany, kde už na něj čekal stolník.

“Promiňte, sire,” řekl, “ale přitrefila se šťastná náhoda. Jakýsi pán, jemuž došel benzin, přišel poprosit o doplnění zásoby -“

“No a co?” vpadl pan Lewinstein.

“Nuže, sire, je to náhodou lékař. Poprosil jsem ho, aby vás navštívil.”

“Správně,” řekl pane Lewinstein nadšeně, “to byl od vás výborný nápad. Přiveďte ho do knihovny.”

Ztroskotaný motorista vešel pln omluv.

“Opravdu, je to od vás velmi hezké, že mi přenecháte tu spásnou tekutinu,” řekl. “Ten můj hloupý osel mi dal na cestu dvě prázdné nádoby.”

“Pane doktore, jsem šťasten, že vám můžu pomoct,” řekl pan Lewinstein bodře. “A nyní snad pomůžete i vy mně.”

Mladý muž na něho pohlédl podezřívavě.

“Máte snad někoho nemocného?” zeptal se. “Slíbil jsem svému společníkovi, že po dobu tří měsíců nenavštívím žádného nemocného. A vidíte přece,” vysvětloval, “že už je pozdě a mám před sebou ještě velký kus cesty.”

“Bude to od vás opravdu laskavost, podíváte-li se k té nemocné slečně,” řekl pan Lewinstein vážně. “Opravdu si s ní nevím rady, doktore.”

“Jmenuji se Setheridge,” řekl doktor. “Dobrá, podívám se na vašeho pacienta. Bylo by ode mne nevděčné, nevyhovět vám. Kde je? Není snad náhodou vaším hostem? Zdá se mi, že jsem vpadl do slavnosti.”

“Ne úplně,” váhal pan Lewinstein, “je to - totiž - návštěva.” Uvedl doktora do světničky a mladý muž pohlédl na třesoucí se dívku s klidným sebevědomým úsměvem zkušeného praktika.

“No tak,” řekl, “copak vám je?”

Vzal ji za zápěstí a díval se na hodiny. Pan Lewinstein, stojící u dveří, zahlédl, jak vraští čelo.

Sklonil se k nemocné, zkoušel jí oči, pak dívce obnažil ruku a tiše hvízdl.

“Je to vážné?” zeptala se úzkostlivě.

“Ne příliš, budete-li velmi opatrná. Ačkoliv můžete ztratit část těchto vlasů,” odpověděl a usmíval se na hnědý chomáč na polštáři.

“Co to je?” zeptala se opět.

“Spála, milá přítelkyně!”

“Spála!” vydechl pan Lewinstein. “To snad ne?”

Doktor vyšel, zavřel za sebou dveře a zůstal stát na chodbě.

“Opravdu, je to spála. Kde myslíte, že se nakazila?”

“Spála,” sténal pan Lewinstein. “A já mám plný dům šlechty!”

“Nuže, uděláte nejlépe, když se o tom nikomu z hostí nezmíníte a dáte děvče z domu.”

“Ale jak, jak?” bědoval pan Lewinstein.

Doktor se podrbal na hlavě.

“Ovšem, neměl bych to dělat,” řekl zvolna, “ale nemůžu přece nechat to děvče v téhle kaši. Směl bych použít váš telefon?”

“Zajisté, použijte všechno, co jen chcete, ale jen proboha dejte to děvče pryč!”

Pan Lewinstein mu ukázal cestu do knihovny, kde mladík vytočil číslo a udělil nějaké rozkazy. Zřejmě byla jeho telefonická rozmluva uspokojující, protože se vrátil s úsměvem do dvorany, kde pan Lewinstein nervózně bubnoval prsty do vyleštěné desky stolu.

“Můžu sem dostat ambulanci, ale ne dříve, než ve tři hodiny ráno,” řekl. “Každopádně se nám to hodí, protože vaši hosté už budou na lůžku a většina vašich služebníků také - podle mého dohadu. A můžeme ji vynést a nikdo z toho nebude moudrý.”

“Jsem vám velmi zavázán, doktore,” řekl pan Lewinstein. “Můžete ode mne žádat cokoliv -“

Doktor odmítal jakoukoliv zmínku o odměně.

Pak pana Lewinsteina něco napadlo.

“Doktore, mohla by být ta nemoc přenesena na dívku nějakým jedem nebo něčím takovým?”

“Proč se ptáte?” zeptal se doktor rychle.

“Inu, byla zcela zdráva, dokud nevypila šálek čaje. Musím vám sdělit něco důvěrného,” řekl a snížil hlas. “Je to detektivka. Pozval jsem ji sem, aby pečovala o bezpečnost hostů. Nedávno bylo spácháno několik loupeží ženou nazvanou Čtvercová Jeny, a abych měl klidné svědomí, je tu ta dívka, aby chránila majetek mých přátel. Když jsem ji viděl před večeří, byla zdravá jako vy. Pak jí byl podán šálek čaje a hned nato dostala tu zimnici.”

Doktor pokyvoval zamyšleně hlavou.

“Vaše sdělení je neobyčejné,” řekl. “Přestože má totiž příznaky spály, nalezl jsem ještě jiné, které při spále obyčejně nebývají. Domníváte se tedy, že ta žena, ta Čtvercová Jeny, je v tomto domě?”

“Buď ona, nebo její pomocník,” odpověděl pan Lewinstein. “Má několik lidí, kteří s ní pokaždé pracují.”

“A vy věříte, že dala této dívce něco, aby ji odstranila?”

“Je to moje domněnka.”

“Pane Bože!” zvolal mladík. “To vypadá spíše jako plán. Dobrá, ať je to, jak chce, dnes v noci se tu bude potloukat dost lidí a vaši hosté můžou být tuto noc klidní.”

Dívka byla umístěna v křídle pro služebné, ale náhodou ve světničce oddělené od ostatních. Pan Lewinstein vyběhl během večera několikrát po schodech nahoru a vždy viděl otevřenými dveřmi doktora, sedícího stranou u lůžka, a byl spokojen. Jeho hosté se kolem jedné hodiny uchýlili do svých pokojů a rozčilená paní Lewinsteinová, která se dozvěděla novinku o neštěstí, byla konečně úspěšně odvedena na lůžko a pan Lewinstein dýchal mnohem spokojeněji.

O půl druhé vykonal třetí návštěvu u dveří nemocné, protože ani on nebyl beze strachu před nákazou, a otevřenými dveřmi viděl doktora, jak sedí u hlavy lůžka a čte knihu.

Vykradl se tiše dolů, tak tiše, že by málem překvapil štíhlou postavu, která se kradla zšeřelou chodbou, kde otvírala dveře u místností, v nichž spali význační hosté.

Vmáčkla se do výklenku a on přešel tak těsně blízko, že se ho mohla dotknout. Cekala, až zmizel, a pak přešla k jedněm dveřím a jemně se dotkla klíčové dírky. Obyvatel místnosti se dopustil chyby tím, že zamkl dveře a vytáhl klíč. V okamžiku zastrčila postava svůj klíč, tiše jím otočila a vešla po špičkách dovnitř.

Zastavila se a naslouchala. Slyšela stejnoměrné oddechování, postoupila k nočnímu stolku a obratnými prsty začala rychle, ale tichounce hledat. Takřka ihned našla to, co hledala - hladkou koženou skříňku. Jemně ji otevřela. Nezdržela se v místnosti ani minutu a už odcházela, přičemž za sebou tiše zavřela dveře.

Ve vedlejší místnosti zahlédla světlo. Pootevřela dveře a zůstala stát na prahu. U vzdálenější strany lůžka svítila noční lampa. To by mohlo být jen k mému prospěchu, uvažovala, jestliže ta osoba, ležící na bohatě natřesených polštářích, doopravdy spí. Strnule čekala plných pět minut a napínala smysly, až ji klidný, pravidelný dech spáče uklidnil. Pak se jako had doplížila k nočnímu stolku. Tam byla její práce velmi snadná. Ne méně než tucet hladkých kožených pouzder leželo rozprostřeno na hedvábné pokrývce. Jedno po druhém nehlučně otvírala, vkládala jejich třpytivý obsah do svých kapes a prázdná pouzdra vracela na původní místa.

Když strkala do kapsy poslední skvosty, cosi ji napadlo. Sklonila se těsně k spící osobě. V polosvitu spatřila štíhlou, krásnou ženu. Byla to obchodem posedlá lady Ovinghamová. Tajemná návštěvnice opustila místnost stejně nehlučně, jak přišla, jenomže trochu rychleji. Potom zkusila vedlejší dveře.

Nebyly zamčeny.

Byl to pokoj paní Lewinsteinové, ale ta nespala klidně. Nechala dveře otevřené pro svého manžela, který jí slíbil, že ji navštíví, aby spolu projednali program zítřejší slavnosti. Na tento slib však pan Lewinstein ve zmatku zapomněl. Ve zdi byla ukryta bezpečnostní schránka a klíče visely v zámku. Pan Lewinstein měl totiž jako prozíravý a pečlivý muž ve zvyku ukládat démantové ozdobné knoflíčky na noc do bezpečného úkrytu.

Dívčiny prsty vnikly do schránky a ihned držely to, po čem toužily. Paní Lewinsteinové se zarazil dech, hlučně lapla po vzduchu a otočila se. Dívka se změnila v sochu. Krátce nato se znovu ozvalo chrápání a postava se vykradla na chodbu.

Pokaždé, když zavírala dveře, přitiskla na dveře u kliky proužek papíru a přešla k další místnosti.

Dole v knihovně zaslechl pan Lewinstein jemný, vzdálený hluk motoru a s povzdechem ulehčení vstal. Do tajemství byl zasvěcen jedině stolník a tento ospalý služebník, dřímající ve dvoraně v křesle, zaslechl zvuk auta se stejným ulehčením jako jeho pán. Otevřel hlavní dveře.

Venku stála automobilová ambulance a z ní vystoupili dva muži. Nesli nosítka a deky a vešli do dvorany.

“Ukážu vám cestu,” nabízel se pan Lewinstein. “Prosím, jděte co možná nejtišeji.”

Vedl průvod po schodech, krytých koberci, až k dívčině místnosti.

“Konečně jste tady,” řekl doktor a zívl. “Položte nosítka až k lůžku. Pane Lewinsteine, uděláte lépe, vzdálíte-li se,” řekl a pan Lewinstein ochotně uposlechl.

Ihned se otevřely dveře a muži vynesli nosítka s dívkou zabalenou do přikrývek. Její tvář bylo sotva vidět. Když míjela pana Lewinsteina, obšťastnila ho dojemným úsměvem.

Bez nesnází sešli ze schodů a nosiči opatrně vsunuli nosítka do ambulance.

“Tak je to v pořádku,” řekl doktor. “Na vašem místě bych místnost zamkl a zítra bych ji dal vykouřit.”

“Jsem vám nesmírně vděčný, doktore. Dejte mi laskavě svou adresu, abych vám mohl poslat šek.”

“Oh, prosím, to je úplně zbytečné,” řekl doktor dobromyslně. “Jsem úplně šťasten, že jsem vám mohl posloužit. Ted si jdu do vesnice pro auto a vrátím se do města.”

“Kam odvezete tu mladou dámu?” zeptal se pan Lewinstein.

“Na infekční oddělení zemské nemocnice,” odpověděl doktor bezstarostně. “Jedete tam, že?”

“Ano, pane,” odpověděl jeden z nosičů.

Pan Lewinstein čekal na schodech, dokud červená světla auta nezmizela, a pak vkročil do domu s pocitem, že se úspěšně zhostil velmi nemilé věci.

“Pro dnešní noc to postačí,” řekl stolníkovi. “Děkuji vám, že jste čekal.”

Když kráčel chodbou ke svému pokoji, přistihl se s úsměvem na rtech. U dveří své ženy o cosi zakopl. Zastavil se a zvedl skříňku. Sáhl po vypínači u dveří a chodbu zaplavilo elektrické světlo.

“Proboha!” vyjekl, protože věc, kterou držel v ruce, byla skříňka na skvosty jeho ženy.

Řítil se do její ložnice, a když už sahal po klice, padla mu do očí nálepka. V beznadějném zmatku zíral na znamení Čtvercové Jeny.

Ambulance zastavila na křižovatce, kde čekalo velké auto, a nemocná, která ze sebe už dávno setřásla těžké deky, vyšla ven. Táhla za sebou vak. Jeden nosič jí ho pomohl zdvihnout a položit do auta. Doktor seděl u volantu.

“Měl jsem strach, že na mne budete muset čekat,” řekl. “A zatím jsem přijel zrovna včas.”

Otočil se k nosiči.

“Zítra vás navštívím, Jacku.”

“Ano, pane doktore,” odpověděl oslovený.

Pozdravil Čtvercovou Jeny a vrátil se k ambulanci, která jen změnila tabulku s číslem a pak odjela na opačnou stranu.

“Jsi připravena?” zeptal se doktor.

“Úplně,” odpověděla dívka a posadila se vedle něho. “Přišel jsi pozdě, Jime. Málem bych dostala skutečný nervový záchvat, když jsem zaslechla, že poslali pro místního felčara.”

“Nemusela ses strachovat,” řekl muž u volantu, když auto vyrazilo kupředu. “Dobrý kamarád ho telefonicky pozval do Londýna. - Stálo to přece za to, ne?”

“Nad očekávání,” odpověděla stručně Čtvercová Jeny. “Zítra bude u Lewinsteinů hodně smutných dušiček.”

Zasmála se.

“Mimochodem - jak daleko se dostala slečna detektivka od Rosse?”

“Až na stanici,” odpověděl doktor. “A to mi připomíná, že jsem ji zapomněl pustit z garáže, kde jsem ji zamkl.”

“Ať si tam počká,” řekla Čtvercová Jeny. “Nenávidím, když žena dělá detektiva. Na každý způsob je to - tak neženské.”

2. KAPITOLA

Předseda ženské nemocnice na Bloxleyově třídě zaujal místo v čele stolu, své kolegy vážně pozdravil pokynem hlavy a mnohem uctivější úklonou pozdravil vynikajícího chirurga, sira Johna Denhama, který se dostavil na tuto důležitou schůzi na zvláštní pozvání.

Předseda - doktor Parsons - odstrčil stranou balíček z hnědého papíru, ležící na jeho psací podložce a adresovaný jemu, jak zahlédl letmým pohledem. Nejspíše obsahoval rourky s novou očkovací látkou, objednanou z výzkumné laboratoře. Prudce se rozhlédl zleva doprava a trochu trpce se usmál na zasmušilé tváře správního výboru.

“Nuže, pánové,” začal, “naše nemocnice bude asi zavřena.”

“Je to tak špatné, sire?” zeptal se jeden chirurg smutně. Doktor Parsons přikývl.

“Obávám se, že jste neměl vůbec štěstí, sire Johne.”

Sir John Denham potřásl hlavou.

“Byl jsem v Londýně u každého, kdo by mohl nějak pomoct. Je to bezmála zločin, že by mohla být nemocnice zavřena - a vůbec, že je v takovém beznadějném stavu jako teď. Nemám pravdu, Parsonsi?”

Doktor němě přitakal.

“Už jsem zrušil dvě oddělení ze čtyř,” řekl. “My sami jsme už čtrnáct dní nebrali žádný plat. Ale na tom samozřejmě nezáleží. Nejhorší ze všeho je však to, že nemocní naříkají a žádají přijetí do ošetřování - dostal jsem seznam asi osmdesáti žádostí.”

Sir John sklonil hlavu.

“To je hrozný stav,” řekl. “Znáte Lewinsteina?”

“Jen trochu,” odpověděl doktor se slabým úsměvem. “Ale přece jej znám tak dalece, abych z něho něco vymámil. Ovšem tentokrát to bylo marné. Ale po pravdě řečeno, on kdysi skutečně něco upsal. Mimochodem, řeč o Lewinsteinovi mi připomíná, že jeho důvěrný přítel, lord Claythorpe, koupil své neteři jako svatební dar perlový náhrdelník za padesát tisíc liber šterlinků. Bylo to dnes ráno ve všech novinách.”

“Četl jsem to,” řekl sir John.

“Opravdu, někdy mne to popadne, že bych chtěl být zlodějem,” řekl předseda rozhořčeně, “a přidal bych se třeba k té - jak té ženě říkají? - té, která ukradla benátský náramek, na nějž je v novinách tak horlivě upozorňováno. Dostala se do Lewinsteinova domu v přestrojení za detektivku. Jak se zdá, okradla všechny hosty a zmizela. Mezi ukradenými věcmi byl náramek z majetku jednoho benátského dóžete, mající obrovskou cenu. Každopádně v novinách žádají o jeho vrácení.”

“Čí je ten náramek?”

“Lorda Claythorpa. Nosila jej jeho žena. Pošetilá - rychle jej nesla k Lewinsteinovým. Claythorpe je zkušený znalec a říká se, že byl jako bez smyslů, když se jeho žena vrátila a oznámila mu tu ztrátu.”

V tom okamžiku zazvonil telefon a doktor sáhl po sluchátku s nepříjemným pocitem mrazení.

“Říkal jsem přece, aby nikoho nespojovali,” řekl a přiložil sluchátko k uchu.

“Kdo je tam?” zeptal se úsečně a něžný, příjemný dívčí hlas odpověděl:

“Mluvím s doktorem Parsonsem?”

“Ano, to jsem já,” odpověděl doktor.

“Právě jsem vám chtěla říct, že jsem četla v Morning Post vaši dojemnou výzvu k podpoře vaší nemocnice.”

Doktorův obličej zazářil. Nemocnice byla jeho životním dílem a tento čirý náznak, že přichází pomoc, i když snad chudá, ho velmi potěšil.

“Jsem velmi rád, že vás ta výzva dojala,” řekl napůl žertem a napůl vážně, “a spoléhám, že vás dojala až k určitému předsevzetí. Nebo se snad mýlím, když vás podezřívám, že něčím přispějete?”

Na druhém konci drátu se ozval krátký smích.

“Žádáte osm tisíc liber, abyste mohl udržovat nemocnici další půlrok,” řekla dívka.

“Souhlasí,” přisvědčil doktor.

“Nuže, já jsem vám poslala deset tisíc liber,” zněla překvapující odpověď a doktor žasl.

“Poslala jste mi deset tisíc liber!” opakoval slavnostně. “Domnívám se, že žertujete.”

“Pravda, neposlala jsem vám přesně deset tisíc liber,” řekl hlas, “totiž v penězích. Poslala jsem vám však ty peníze v jiné hodnotě. Poslala jsem vám v noci balíček - dostal jste ho?”

Doktor se rozhlédl.

“Ano,” řekl, “je tu balíček, odeslaný z Claphamu. Je od vás?”

“Ano, je to ode mne,” odpověděl dívčí hlas. “To mi spadl kámen se srdce, když vím, že jste jej obdržel.”

“Co je v něm?” zeptal se zvědavě.

“Velmi zajímavý náramek, který byl a pravděpodobně je i teď majetkem lorda Claythorpa.”

“Jak to myslíte?” zeptal se doktor ostře.

“Je to náramek, který jsem mu ukradla,” ozval se hlas. “Na jeho vrácení je vypsána odměna deset tisíc liber. Přála bych si, abyste jej vrátil a peníze použil pro svoji nemocnici.”

“S kým vlastně mluvím?” žádal doktor Parsons chraptivě.

“Se Čtvercovou Jeny!” zněla odpověď a pak bylo spojení přerušeno.

S chvějícími se prsty strhával doktor motouz z balíčku, rozbaloval hnědý obal a odkrýval dřevěnou skříňku s posuvným víčkem. Odsunul je a uvnitř - na lůžku z vaty - zářil a třpytil se proslulý benátský náramek.

To byla přechodná senzace. Denní tisk, který minulé týdny krmil své čtenáře zprávami o počasí a nezajímavými případy rozvodů, padl s nadšením na tuto kořist. A nebyl jediný plátek v kraji, aby nehýřil velikými písmeny. Byla to nejvděčnější povídka, jaká se už dlouhá léta nevyskytla.

Dostat svou odměnu však nebylo tak jednoduché, jak si to tisk a doktor Parsons představovali. Lord Claythorpe obdržel telefonickou zprávu o objevení svého klenotu a doktor jej osobně odnášel na náměstí Belgrave. Lord Claythorpe byl štíhlý mužíček, holohlavý, žluté pleti. Trpěl jakousi chronickou žloutenkou, která barvila nejen jeho pleť, ale dodávala jistý žlutavý nádech i jeho povaze. Přijal doktora v nádherné knihovně, jejíž jedna stěna, jak doktor Parsons zpozoroval, byla pokryta bezpečnostními schránkami, zapuštěnými přímo do zdi. Lord Claythorpe byl totiž velkým znalcem drahokamů a tvrdil, že je nesmyslné schovávat všechny cenné kameny pod jedním zámkem, jako by někdo chtěl nést spoustu vajec v jednom koši.

“Ano, ano,” řekl poněkud popudlivě,. “je to můj skvost. Nechtěl bych jej ztratit za nic na světě. Kdyby ta pošetilá - kdyby jej moje choť nevzala s sebou, mohla mne ušetřit toho soužení a zmatku. Toto je jedna z nejvzácnějších ozdob v tomto království.”

Spustil chvalořeč o umělecké ceně jednotlivých částí a o historickém původu tohoto náramku. Mluvil tak skoro čtvrt hodiny a doktor Parsons netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu, protože marně čekal na zmínku o odměně. Konečně Parsons vhodně připomněl účel své návštěvy.

“Odměna - eh - odměna,” řeklo jeho lordstvo jaksi nerado, “něco se povídalo o odměně. Ale, doktore Parsonsi, vy jistě nemáte v úmyslu prospět svému - svému dobročinnému ústavu na útraty člověka, který porušuje zákon? Nebo, smím-li to tak říct, přijmout dar z rukou škodolibého a darebáckého kriminálníka?”

“Nemám nejmenší zájem na mravní povaze osoby, která daruje peníze mé nemocnici,” odpověděl přímo Parsons. “Jediná věc, která mne trápí, je nedostatek fondů.”

“Snad,” řeklo jeho lordstvo plno naděje, “kdybych zapsal svoje jméno jako roční přispívatel…”

Doktor čekal.

“Řekněme… deset guineí ročně,” navrhoval lord Claythorpe.

“Nabídl jste deset tisíc liber odměny,” řekl doktor se stoupající zlostí. “Buď chce vaše lordstvo zaplatit tuto odměnu, nebo nechce. Zdráháte-li se zaplatit, obrátím se na tisk a sdělím mu vaše rozhodnutí.”

“Odměna byla za usvědčení zloděje,” řeklo jeho lordstvo vítězně. “To nepopřete. No, a vy jste přece zloděje neusvědčil.”

“Bylo to za jakoukoliv zprávu, která by vedla k objevení skvostu,” namítl doktor hněvivě. “A já jsem vám přinesl nejen zprávu, ale dokonce i ten skvost. Povídal jste něco o usvědčení. Pokud já vím, podobná slova se obyčejně vkládají do každého novinového oznámení.”

Smlouvali půl hodiny a doktor byl zoufalý. Věděl, že by to mohl prohrát, kdyby hnal toho skrblíka před soud, a tak po svízelném uvádění důvodů nakonec přijal s pocity zoufalství čtyři tisíce liber, které lord Claythorpe vyplatil s největší nechutí.

Ten večer uspořádalo jeho lordstvo slavnostní večeři na počest své neteře, jejíž svatba se měla konat za dva dny. Jen jedna osoba mluvila při této večeři, a tou osobou byl lord Claythorpe. Musel totiž svým hostům nejen vylíčit pocity, které prožil, když se dozvěděl o ztrátě skvostu, ale také musel živě a graficky popsat zážitky při jeho vrácení. Ale nejlepší sousto si nechal na konec.

“Ten chlapík doktor na mně chtěl deset tisíc liber - to je nestydatost! Vím zcela dobře, že jsem nabídl příliš velkou odměnu, a také jsem to policii řekl. Ovšem, ten náramek má třikrát větší cenu, ale to s tím nemá co dělat. Já jsem mu tu odměnu sakramentsky očesal!”

“Však jsem to viděla,” řekla bezstarostná paní Lewinsteinová.

“Vy jste to viděla?” zeptal se lord Claythorpe podezřívavě. “Kde jste to viděla? Já jsem si myslel, že o tom kromě mne nikdo neví. Snad o tom ten proklatý doktor nemluvil?”

“Myslím, že ano,” řekl Lewinstein. “Četl jsem to v dnešním večerníku. Otiskli o tom celou povídku. Bojím se, že vám to nepřinese nic dobrého, Claythorpe. Jestli o tom uslyší Čtvercová Jeny…”

“Jeny!” protáhlo jeho lordstvo posměšně. “Kýho ďasa, já se o Jeny nestarám.”

Lewinstein přitakal, zachytil pohled své ženy a pak se usmál.

“Také jsem se o Jeny nestaral - dokud nepřišla a nekousla mne,” řekl filozoficky. “Dokud jsem nespatřil čtyři její čtverečky na dveřích a nepostrádal obsah svých soukromých bezpečnostních schránek. Já vám říkám, to děvče není jen tak obyčejný filuta. Vrátila vám náramek, protože chtěla podpořit nemocnici, a jestliže nemocnice nedostala tolik, kolik ona požadovala, chtěl bych vsadit tisíc liber proti jedné penny, že si to s vámi vyrovná.”

“Ať to zkusí!” luskl prsty lord Claythorpe. “Dlouhá léta se nejlepší zloději z Evropy pokoušeli odhalit moje metody a tři z nich se dostali až před dvířka mých bezpečnostních schránek. Vy přece znáte můj systém, Lewinsteine,” zachechtal se. “Deset schránek a sedm je jich prázdných. To je přece zklamání! Jako Lew Smith, a to je nejchytřejší zloděj - aspoň to o něm říká Scotland Yard - který jde z vězení do vězení, pracoval celou noc na dvou prázdných skříňkách.”

“Ví někdo, které skříňky používáte?”

“Nikdo,” odpověděl hbitě tázaný. “A jen jedna z těch tří obsahuje nejcennější skvosty, které stojí za ukradení. Ne. Zloději stojí před pravděpodobností jedna ku devíti, že najde tu pravou.”

“Co tedy děláte?” zeptal se Lewinstein se zájmem. “Měníte každou noc obsah skříněk?”

Lord Claythorpe se ušklíbl a přisvědčil.

“Ve dne,” řekl, “mám nejcennější věci ve velké nedobytné pokladně v rohu studovny. Tam ukládám takové skvosty, jako je dóžecí náramek. V noci, než se sluhové vzdálí, vyjmu skříňky s cennostmi z velké nedobytné pokladny a položím je na stůl v knihovně. Stolníka a komorníka postavím na stráž ke dveřím - ovšem zvenčí - a pak zhasnu všechna světla, otevřu jednu z těch deseti schránek, uložím do ní skvosty, zamknu a klíče strčím do kapsy. To je celý můj kumšt.”

Lewinstein zabručel, přestože si ostatní u stolu pochvalovali genialitu a prozíravost tohoto mužíčka.

“Myslím, že je to dost zbytečné,” řekl nahlas Lewinstein, protože se jeho praktický smysl vzpíral všemu, co zavánělo teatrálností. “Ovšem předpokládám, že vy sám rozumíte své věci nejlépe.”

“Váš předpoklad je správný,” přetrhl řeč Claythorpe, který nebyl zvyklý na to, aby o jeho úsudku nebo moudrosti někdo pochyboval.

“Můžu vás jen varovat,” pokračoval Lewinstein umíněně. “Čtvercová Jeny totiž hned tak nepřestane, i kdybyste měl padesát schránek a na každé z nich seděl strážník.”

“Čtvercová Jeny!” posmívalo se jeho lordstvo, “jen se s ní netrapte! Mám tu detektiva…”

Lewinstein se krátce a trpce zasmál.

“Já ho měl taky,” odpověděl zprudka. “Ženského detektiva, smím-li se zeptat?”

“To teda ne. Najal jsem nejlepšího muže ze Scotland Yardu,” odpověděl lord Claythorpe.

“Jedno bych rád věděl,” řekl Lewinstein a snížil hlas. “Nemáte v domě nějakou podezřelou ženu?”

“Co tím chcete říct, sire?” zeptal se lord Claythorpe mírně.

“Můžete se spolehnout na všechny dámy, které jsou vašimi hosty? Dnes v noci jich tu je dvanáct - znáte je všechny?”

“Všechny bez výjimky,” odpovědělo ihned jeho lordstvo. “Ovšem, ani bych v tomto okamžiku nechtěl mít v domě cizince. Mám tu svatební dary mé drahé Joyce -“

“Právě na to myslím,” řekl Lewinstein. “Dovolil byste, abych se trochu podíval kolem?”

“Stáváte se detektivem, Joe?” zeptal se.

“Něco takového,” odpověděl Lewinstein. “Sám jsem byl okraden, takže už vím, kde něco vázne.”

Lewinstein se vydal na pochůzku v rozsáhlém domě na náměstí Belgrave a toho večera učinil jeden či dva důležité objevy.

Předně, že “nejlepší detektiv ze Scotland Yardu” byl soukromý detektiv, a přestože nebyl důstojníkem z hlavního stanu, přece to byl muž, o jehož počestnosti a zkušenostech se nedalo pochybovat. Lord Claythorpe ho měl ve svých službách už delší čas.

“Není to tak těžká služba,” připouštěl detektiv. “Mojí povinností je, abych seděl celou noc přede dveřmi jeho pracovny. Jeho lordstvo nevidí nikoho rádo ve studovně, ani - co to bylo?” zeptal se náhle.

Stáli asi šest kroků od dveří do knihovny a detektivovy citlivé uši zachytily jakýsi zvuk.

“Nic jsem neslyšel,” odpověděl Lewinstein.

“Přísahal bych, že jsem zaslechl zvuk uvnitř pokoje. Počkal byste tu chvilku, než dojdu pro jeho lordstvo?”

“Proč raději nejdete dovnitř?” zeptal se Lewinstein.

“Protože jeho lordstvo má dveře knihovny zamčeny,” ušklíbl se detektiv. “Nenechám vás dlouho čekat, sire.”

Našel lorda Claythorpa, hrajícího bridž, a přivedl ho poněkud rozčileného a vyplašeného. Třesoucí se rukou vložil klíč do zámku a těžké dveře se otevřely.

“Vejděte první,” řekl detektivovi nervózně. “Vypínač je po pravé straně dveří.”

Pokoj zaplavilo světlo. Nebyla tam živá duše. Na jednom konci místnosti bylo dlouhé okno se silnými mřížemi. Záclona byla stažena. Detektiv ji vytáhl, aby se přesvědčil, že je okno zavřené.

“To je divné,” řekl, “protože jsem slyšel zvuk záclony.”

“Snad vítr,” podotkl Lewinstein.

“Nemohl to být vítr, sire. Okna jsou vzduchotěsně uzavřena.”

“Do okna se nikdo nemůže dostat touto mříží,” řeklo jeho lordstvo, ale detektiv zavrtěl hlavou.

“Normální muž ne, sire. Nemůžu však říct s určitostí, že by touto mříží neproklouzlo mladé děvče tak lehce jako vy dveřmi.”

“Ale jděte,” řeklo jeho lordstvo, “jste vystrašený. Jen to dobře prohlédněte, brachu.”

V místnosti nebyly skříně a prakticky ani místo, kde by se mohl někdo ukrýt, a tak se prozkoumání odbylo zcela zběžně.

“Jste spokojen?” zeptalo se jeho lordstvo.

“Úplně,” odpověděl detektiv a všichni vyšli. Lord Claythorpe dveře opět zamkl.

Kolem půl jedenácté všichni hosté odešli - kromě Lewinsteina, jenž doufal, že bude připuštěn ke zvláštnímu obřadu, který Claythorpe dříve popsal. Ale byl velmi zklamán. Jeho lordstvo vstoupilo do knihovny samo, zamklo za sebou dveře, zhaslo všechna světla - ze strachu, aby snad slídivé oči nezahlédly, kam ukládá škatulky se skvosty, které vybral z velké schránky v rohu pokoje. Za okamžik zaslechli jemný zvuk otvírajících se dveří a lord vyšel.

“Všechno je v pořádku,” řekl s uspokojením a strkal klíče do kapsy. “A teď můžeme jít na sklenku vína, než odejdete. Vy zůstaňte zde, Johnsone,” řekl soukromému detektivovi.

“Ano, mylorde,” odpověděl oslovený.

Cestou do kuřáckého salónu, kde měly být podávány nápoje, lord Claythorpe vysvětloval, že se nespoléhá výhradně jen na detektivní kancelář, ale že také uvědomil Scotland Yard.

“Dům je hlídán, lépe řečeno má být hlídán ve dne v noci, dokud nebude po svatbě,” řekl.

“To je od vás skutečně moudré,” odpověděl pan Lewinstein.

Vypil rychle říznou whisky se sodou a doprovázen hostitelem vešel do dvorany. Sluha mu pomohl do kabátu, a když se už chystal popřát “Dobrou noc”, ozvala se hromová rána do domovních dveří. Stolník běžel otevřít. Na prahu stáli dva muži a drželi mezi sebou křehkou, štíhlou postavu.

“Tady ji máme, sire,” řekl jeden vítězoslavně. “Už jsme ji čapli! Můžeme vejít?”

“Čapli?” žaslo jeho lordstvo. “Kdo to je?”

Nebylo se však třeba ani ptát.

Zajatec bylo děvče, oblečené od hlavy k patě do černého oděvu. Těžký závoj pokrýval její obličej a byl připevněn na hlavě pod těsně přiléhajícím plstěným kloboučkem.

“Chytili jsme ji pod oknem vaší knihovny,” řekl muž spokojeně a soukromý detektiv Johnson cosi zamručel.

“Kdo jste?” zeptalo se jeho lordstvo.

“Seržant Felton ze Scotland Yardu, sire. Mám čest mluvit s lordem Claythorpem?”

“Ano, to jsem já,” odpověděl lord.

“Hlídali jsme dům,” řekl seržant, “a zahlédli jsme ji, jak uskočila na postranní cestu, vedoucí ke stájím. Tak, dívenko, teď bychom rádi viděli váš spanilý obličej.”

“Ne, ne, ne!” vzpíralo se děvče. “Mám pro to svoje důvody, které řeknu až vyšetřujícímu komisaři.”

Muž zřejmě zaváhal a pohlédl na svého druha.

“Myslím, že bude lépe, necháme-li, aby se toho případu ujal sám komisař, než se pustíme do dalšího, mylorde,” řekl, když se obrátil k lordu Claythorpovi.

Vyňal z kapsy pouta. “Zvedněte ruce, slečinko!” a zacvakl třpytící se náramky na její zápěstí.

“Mylorde, máte zde bezpečnou místnost, kde bych ji mohl zanechat, než přijde vrchní komisař?”

“V mé knihovně,” odpověděl lord.

“Má dobré dveře?”

Lord Claythorpe se usmál.

Sám odemkl knihovnu a rozsvítil světla. Dívku vstrčili do místnosti a posadili na židli. Detektiv vyňal z kapsy řemínek a svázal jí nohy u kotníků.

“Nechci mít kvůli vám žádnou mrzutost, má dámo,” řekl. “Jistota je jistota. Ani nevím, kdo jste, ale velmi brzy se to dozvím. A teď bych potřeboval telefon. Máte tady telefon?”

“Nejbližší je ve dvoraně.”

Detektiv pohlédl na dívku a poškrábal se na bradě.

“Nerad bych ji tu nechal samotnou, Robinsone. Uděláte lépe, zůstanete-li u ní. Ale nespouštějte z ní oči, rozumíte?”

Pak oba vyšli. Lord za sebou zamkl dveře, zatímco druhý se dal do hledání čísla v telefonním seznamu.

“Mimochodem, mohl byste slyšet, kdyby můj kolega vystřelil?” zeptal se.

“Sotva,” odpověděl lord ihned. “Těmito dveřmi není nic slyšet. Ale váš muž je jistě schopen uhlídat dívku.”

Lewinstein se jako tichý pozorovatel těchto událostí usmíval. Nebylo mu jasné, proč dívka přišla, a byl velmi zvědavý na konec této příhody. Zatím dívka podala ruce “detektivovi” a ten odemkl pouta. Sklonila se, rozvázala řemínek z kotníků a hbitě přikročila ke stěně, do níž byly zazděny bezpečnostní schránky. Rychle zkoumala jednu po druhé.

“Jsou to tyhle tři, Jimmy,” řekla a její druh přikývl.

“Jen bych rád věděl, jak jsi to poznala?” zeptal se pln obdivu.

“Je to jednoduché,” odpověděla. “Jakmile jsem se dostala sem, nalepila jsem přes hrany schránek hedvábnou nit. Tyto tři jsou přetrhnuté, takže byly otevřeny. Pokusíme se o tuhle. Dej mi klíč.”

“Detektiv” rozevřel koženou schránku, kterou vyňal z kapsy, a podal jí několik podivných nástrojů. Dívka třikrát zkusila jeden z nich v zámku, přičemž po každém pokusu upravila mechanismus paklíče, a po třetím pokusu závěr zámku cvakl a schránka byla otevřena.

“Hned poprvé jsem kápla na tu pravou,” řekla vítězně.

Vytáhla jedno pouzdro, otevřela je a mrknutím okem přelétla obsah. Pak strčila skvosty i s pouzdrem do dlouhé postranní kapsy svého oděvu. Ve dvaceti vteřinách byla schránka prázdná a dívka dala znamení svému společníkovi.

“Otevři okno. Ale nejdříve zhasni. Trošku se musíš smáčknout, Jimmy. Já projdu snadno.”

Přede dveřmi se namáhal seržant s telefonem. Odložil mrzutě sluchátko a zklamaně se obrátil k jeho lordstvu.

“Nezbývá mi nic jiného, sire, než abych dojel do Scotland Yardu. Mám dole motocykl. Nemůžu dostat spojení s komisařstvím. Snad vám nebude proti mysli, když se podíváte do knihovny a budete dělat na chvilku společníka mému kamarádovi.”

“Předpokládám,” řekl lord rozhorleně, “že je váš podřízený schopen vykonat vaše rozkazy bez mého přispění! Nejsem na to zvyklý, abych…” učinil přestávku, aby nabral dech.

“Promiňte, sire, nechtěl jsem vás tím nikterak obtěžovat,” řekl “seržant” velmi uctivě.

Za chvilku zaslechli zvuk odjíždějícího motocyklu.

“Měli bychom přece uposlechnout seržanta,” navrhl Lewinstein. “Každopádně nám to nemůže uškodit.”

“Milý brachu,” opakoval lord umíněně, “policista přece stačí na to, aby uhlídal dívku - a navíc spoutanou! Nemyslíte, Johnsone?”

Soukromý detektiv Johnson hned neodpověděl.

“To je pravda, sire,” řekl zvolna, “ale neodvažuji se vám říct, že je mi podivně, když si představím, že je ta dáma v téže místnosti, kde jsou skvosty.”

“Dobrý Bože!” těžce ze sebe vypravil lord. “Na to jsem nepomyslel… Hlouposti! Vždyť je tam s ní policista. Předpokládám, Johnsone, že ty pány od policie znáte?”

“Ne, sire,” odpověděl Johnson upřímně. “Neznám je. Nepřijdu tolik do styku s muži od Scotland Yardu a pak se neustále mění od jedné divize ke druhé, takže je těžké se v nich vyznat.”

Lord uvažoval a vzrůstal v něm hrozný strach.

“Dobrá, snad máte pravdu, Lewinsteine,” řekl. “Půjdeme k nim.” Vsunul klíč do dveří a otočil. V pokoji byla tma.

“Jste tady?” zaječel lord tak zděšeným hlasem, že se Lewinstein sotva zdržel smíchu.

Cvakl vypínač a světla zazářila, ale místnost byla prázdná.

První Claythorpův pohled patřil bezpečnostním schránkám. Zjevně byly zavřeny, ale na třech z nich byl nalepen čtvereček papíru. Nálepky spatřil nejdříve Lewinstein a také jako první pochopil jejich význam.

“Co je to, co to znamená?” naříkal v pronikavém tremolu lord Claythorpe a ukazoval prstem na osudné nálepky.

“To jsou navštívenky Čtvercové Jeny!” odpověděl Lewinstein.

3. KAPITOLA

Vrchní inspektor Petr Dawes ze Scotland Yardu byl poměrně mladý muž, uvážíme-li důležité postavení, které zaujímal. Byl pýchou svého okresu - sám o svých skvělých výkonech mluvil jen velmi zřídka - protože kdykoliv našel stopu, vždycky dosáhl úspěchu.

Petr, hladce oholený, mladistvě vypadající muž s prošedivělými vlasy na spáncích, měl svůj filozofický názor na zločin a zločince. Zločin v něm nevzbuzoval hrůzu, ale ani zločinec ho nenutil k zášti.

Měl-li vůbec nějakou vášeň, pak to byla touha rozluštit zločin, který byl sám o sobě hádankou. Zločin, který vybočoval z obvyklých mezí, nebo zvláštní, podivný případ, to vše jej neodolatelně vábilo. Nejvíce ho však mrzelo, že se mu dosud nepoštěstilo, aby byl osobně povolán vyšetřovat některý případ Čtvercové Jeny, kterých už bylo dost oznámeno velkoměstské policii.

Po události u lorda Claythorpa byl úředně vyzván, aby zahájil pátrání po této zlodějce. S radostí uvítal možnost splnění svého přání, protože tajemství Čtvercové Jeny ho už dávno zajímalo. Nevěnoval příliš pozornosti téměř hysterické telefonické zprávě, kterou obdržel Scotland Yard od lorda Claythorpa. Věděl dobře, že je nejdůležitější, aby si zachoval volné mínění a svůj názor bez předsudků, nerušený těmi mnohými “klíči”, které kdekdo, zaujatý loupežemi Čtvercové Jeny, nabízel a doporučoval k úvaze.

Vyžádal si rozhovor s lordem Claythorpem ve čtyři hodiny ráno. Lord byl zuřivý.

“To je strašné - neslýchané,” bědoval. “Co, prosím vás, u Scotland Yardu děláte, když necháte tu ženskou provádět alotria? To je hrozné!”

Petr Dawes byl na podobné výbuchy citů u obětí loupeží zvyklý a naslouchal jim s neochvějným klidem.

“Pokud tomu rozumím, ta dívka sem přišla se dvěma muži, kteří předstírali, že ji hlídají?”

“Byli to detektivové!” naříkal lord.

“Jestliže si říkali detektivové, pak jste byl oklamán,” odpověděl Petr s úsměvem. “Přemluvili vás, abyste dovolil zajaté a jejímu strážci strávit deset minut ve své knihovně, kde jste měl uzavřeny skvosty. A teď mi řekněte: když se zločin udál, byli už vaši hosté pryč?”

Lord Claythorpe unaveně přisvědčil.

“Všichni odešli - až na mého přítele Lewinsteina,” odpověděl.

Petr prozkoumával místnost a při pohledu na podivné nálepky se mu zatřpytilo v očích. Ohledával podlahu a okenní rámy a zvláštní péči věnoval podlaze.

“Tak časně nemůžu dělat mnoho,” řekl. “Vrátím se za denního světla a pak si všechno dobře prohlédnu.

Nikomu nedovolte, aby zde utíral prach nebo zametal.”

Přišel v devět hodin a k jeho překvapení na něho lord Claythorpe, o němž myslel, že tvrdě spí v posteli, čekal v knihovně v županu, který si natáhl na pyžamo.

“Podívejte se na tohle!” křičel starý pán a divoce mával dopisem.

Dawes vzal do ruky dopisní papír a četl:

“Jste velmi podlý, milý pane! Když jste ztratil benátský náhrdelník, nabízel jste za odměnu deset tisíc liber. Poslala jsem náhrdelník nemocnici - velmi nutně potřebují peníze - a doktor, který vám donesl můj dar nemocnici, byl plně oprávněn k celé odměně. Vzala jsem si opět vaše perly, protože jste ošidil nemocnici o šest tisíc liber. Tentokrát svůj majetek zpět nedostanete.”

Podpis chyběl, ale místo něj byly zhruba nakresleny čtyři čtverce a v jejich středu “J”.

“To je psáno na Underwoodce,” řekl Petr, když znalecky zkoumal typy. “Papír je obyčejný dopisní druh, který se prodává deset kusů za jednu penny, obálka také. Jak dopis došel?”

“Přinesl jej poštovní doručovatel,” odpověděl lord Claythorpe. “Co o tom všem soudíte? Je nějaká naděje, že ty perly dostaneme zpět?”

“Naděje je vždycky, ale tentokrát je velmi slabá,” odpověděl Petr. Vrátil se do Scotland Yardu a podal zprávu svému představenému.

“Pokud vím, činnost této ženy začala asi před rokem. Stále prováděla loupeže, ovšem ne u lidí, kteří jsou obyčejně vydáni na pospas tomuto způsobu kořistění, ale u boháčů, kteří mají obrovské jmění v bankách, a pokud jsem vyšetřováním zjistil, je to jmění, nahromaděné v podezřele obchodujících společnostech.”

“Co dělá s tolika penězi?” zeptal se komisař zvědavě.

“To je právě na celé věci zvláštní,” odpověděl Dawes. “Jsem zcela přesvědčen, že věnuje značné obnosy na všemožné dobročinné ústavy. Například po loupeži u Lewinsteina obdržely dětské jesle ve východní čtvrti Londýna čtyři tisíce liber od neznámého dárce. Současně byly další čtyři tisíce liber věnovány nemocnici v západní čtvrti. Po loupeži u Talbota byly věnovány porodnici v západní čtvrti tři tisíce liber, což byla skoro celá ukradená hotovost. Myslím, že je to někdo, kdo je v úzkém styku s pracemi v nemocnicích, a že se za těmi loupežemi skrývá přepjatá romantická touha podporovat chudé na útraty ohromně bohatých.”

“Velmi krásné,” řekl představený suše, “ale naneštěstí nás její obdivuhodné úmysly nezajímají. V našich očích je obyčejnou zlodějkou.”

“Ona je ještě něco víc,” řekl Petr klidně. “Je to nejchytřejší zlodějka, která mi vešla do cesty od té doby, co jsem ve službách Scotland Yardu. Vždycky jsem měl před tím strach a teď se mi zdá, že se s tím setkávám - se zločincem, který pracuje mozkem.”

“Viděl někdo tu ženu?” zeptal se komisař se zájmem.

“Viděl a neviděl,” odpověděl Petr Dawes. “Zní to záhadně, ale chci tím říct, že ji viděli lidé, kteří by ji nemohli popsat. Viděl ji Lewinstein, Claythorpe, ale byla zahalena závojem a nebylo možné ji poznat. Pro mne je ovšem obtížné uhodnout, kam má teď namířeno. I když se omezuje jen na obrovské boháče, má čtyři tisíce možností. Zřejmě je nemožné chránit všechny. - Ale přece…” zaváhal.

“Co přece?” vyzvídal představený.

“…přece mi pečlivé uvažování o jejím způsobu práce trochu pomáhá,” pokračoval Dawes. “V mysli jsem probíral, kdo by mohl být nejbližší obětí. Musí to být někdo velmi bohatý a někdo, kdo staví na odiv své bohatství, a tak se zúžil okruh výběru na čtyři muže. Jsou to: Gregory Smith, Karel Sweiss, mr. Thomas Scott a John Tresser. A skoro věřím, že to bude Tresser, za kterým teď tíhne. Podívejte se, Tresser se domohl velkého jmění ne zrovna nejpoctivějším způsobem pod sluncem a nezapomíná na své bohatství upozorňovat. Ten chlapík si koupil palác vévody z Haslemerů i jeho sbírku obrazů - a jen si vzpomeňte, kolik sloupců novin bylo o tom popsáno.”

Představený přisvědčil.

“V té sbírce je také slavný Romneyův obraz, že ano?”

“Právě jsem to chtěl říct,” odpověděl Dawes. “Tresser ovšem tomu nerozumí, ten nerozezná plynová kamna od obrazu. Ví jenom, že je Romney báječný, protože se to o něm říká a píše. A ještě něco, Tresser je takový výtečník, že v novinách uveřejnil své názory na dobročinnost - řekl novinářům, že nikdy nedal ani penny na veřejné účely a že nevydá ani jediný cent, pokud by mu nepřinesl stonásobný užitek. A taková věc dovede pobouřit Jeniny city. Připočteme-li k tomu, že umělecká i peněžní hodnota Romneyova obrazu je v široké veřejnosti rozhlášena, nuže, dovoluji si tvrdit, že je to neodolatelné lákadlo!”

Setkání s panem Tresserem bylo nanejvýš nesnadné. Jeho přečetné obchodní zájmy v Londýně ho nutily k pilné práci od snídaně až pozdě do noci. Když se s ním konečně Petr setkal v soukromé jídelně hotelu Ritz Carlton, shledal, že multimilionář Tresser je obtloustlý pán, zrzavých vlasů, modrých očí a s dlouhým, hladce vyholeným horním rtem.

Kouzelná navštívenka Petra Dawese poskytla detektivovi rozhovor.

“Prosím, posaďte se,” řekl Tresser spěšně. “Tak, oč jde?”

Petr mu vysvětlil účel své návštěvy a Tresser naslouchal se zájmem, jako by mu podával obchodní návrh.

“Slyšel jsem o té Jeny všechno,” řekl multimilionář čiperně, “ale ode mne nedostane nic - za to vám ručím! Pokud se týká toho Romneyova obrazu, buďte zcela klidný!”

“Vždyť pokud vím, povolujete obecenstvu prohlídku své sbírky obrazů.”

“To je pravda,” odpověděl Tresser, “ale každý návštěvník se musí zapsat do návštěvní knihy - a navíc jsou obrazy hlídány.”

“Kde máte Romneye přes noc - je stále zavěšen?” zeptal se Petr a pan Tresser se rozesmál.

“Copak jsem blázen?” řekl. “Ne, na noc je ukládán do trezoru. Vévoda měl podivuhodně masivní trezor, který dá trochu práce, než by se otevřel.”

Petr Dawes netoužil po podrobnostech o síle a ú-činnosti zámků, závor a bezpečnostních opatření.

Věděl, že Čtvercová Jeny není jen umělkyní ve svém oboru, ale že se také dobře vyzná ve strategii. Připouštěl, že se třeba nezajímá o obrazy, že je těžké ukrást obraz, ledaže by jej odnesla v noci, a to bylo sotva možné.

Odešel do Haslemerova paláce na Berkelyově náměstí. Byla to velká, rozvleklá budova s dlouhou, moderní obrazárnou. Zapsal své jméno do knihy, ukázal legitimaci úředníkovi, zřejmě detektivovi, a byl vpuštěn do sálu. Mezi obrazy byl Romney, překrásný vzor umělecké práce.

Petr byl jediným návštěvníkem, ale jeho pozornost nepatřila jen obrazům. Zběžně prohlédl celou místnost - pro každý případ. Byla dlouhá a úzká. Byly tam pouze jedny dveře - ty, kterými vešel - a okna na obou stranách byla zamřížovaná a navíc kryta hustou drátěnou sítí. Příchod nebo únik oknem byl naprosto nemožný. Okna byla rovněž dlouhá a úzká a nebyly na nich záclony, kde by se mohl vetřelec skrýt. Jednoduché pérové rolety zabraňovaly přístup slunečním paprskům.

Petr vyšel řadou mužů, kteří si ho skrytě, ale bedlivě prohlíželi, a byl spokojen. Kdyby totiž Čtvercová Jeny dostala zálusk na Tresserovy obrazy, vylámala by si zuby a nic by nepořídila. Vrátil se do Scotland Yardu, zabral se v kanceláři do práce a pak odešel na svačinu. Ve tři hodiny se zase vrátil a Čtvercovou Jeny už pustil z mysli. Náhle zařinčel telefon. Volal vrchní komisař.

“Dawesi, přijďte ihned do mé kanceláře!” řekl. Petr spěchal dlouhou chodbou ke kanceláři svého představeného.

“No tak, Dawesi, nemusel jste čekat dlouho,” uvítal ho vrchní komisař.

“Co tím chcete říct?” zeptal se Petr.

“Tím chci říct, že drahocenný Romney byl ukraden,” odpověděl představený a Petr zůstal jako zkoprnělý.

“Kdy se to stalo?”

“Před půl hodinou. Uděláte nejlépe, když se co nejdříve dostanete na Berkeleyovo náměstí a podrobnosti zjistíte na místě.”

Za dvě minuty se spletí povozů proplétalo Petrovo malé dvousedadlové auto a za deset minut Petr vyslýchal rozčilené zřízence. Jejich údaje, jak zjistil, byly velmi prosté.

Ve čtvrt na tři přišel do domu starý pán v těžkém svrchníku, zahalený od paty až k bradě, a žádal o povolení prohlédnout si obrazárnu. Podepsal se jménem Thomas Smith.

Byl znalcem Romneyových obrazů a trpěl povídavostí. Mluvil se všemi zřízenci a zdálo se, že chce rozvláčně vykládat o svých znalostech, o svém uměleckém vkusů, o svých vynikajících vlastnostech uměleckého kritika, zkrátka to byl typ otravného člověka, který unavoval většinu zřízenců. Ti jeho jednotvárnému povídání učinili přeochotně konec a ukázali mu cestu k obrazárně.

“Byl v místnosti sám?” zeptal se Petr.

“Ano, pane.”

“Nikdo s ním nešel dovnitř?”

“Ne, pane.”

Petr přikývl.

“Ovšem, jeho povídavost byla asi úmyslná a chtěl tak odstranit zřízence. Ale pokračujme.”

Muž vešel do sálu a viděli ho, jak stojí v hlubokém zadumání před Romneyovým obrazem. Zřízenci, kteří jej viděli, přísahali, že v té době byl obraz v rámu. Visel ve výši očí - totiž vrchol rámu byl asi sedm stop vysoko od podlahy.

Skoro bezprostředně potom, kdy zřízenci nahlédli do sálu, starý pán vyšel a sám k sobě cosi promlouval o kráse provedení uměleckého díla. Když vyšel a vcházel do přilehlé dvorany, vstoupilo děvčátko, které rovněž žádalo o dovolení ke vstupu do obrazárny. Do knihy návštěvníků se podepsalo jako Ellen Coleová.

“Jak vypadalo?” řekl Petr.

“Skoro jako dítě,” odpověděl zřízenec neurčitě.

Samozřejmě dívenka vešla do sálu a starý pán vycházel. Otočil se, podíval se za dívkou, pak prošel dvoranou a vyšel dveřmi ven. Ale dříve, než se dostal ke dveřím, vytáhl kapesník z kapsy a přitom mu vypadlo asi půl tuctu stříbrných peněz, které se rozkutálely po mramorové dlažbě předsíně. Zřízenci mu je pomohli sesbírat, on jim poděkoval, ale v mysli se stále zaobíral obrazem, protože si pořád něco povídal, a konečně zmizel.

Sotva opustil dům, vyšla dívenka ze sálu a ptala se: “Který z obrazů je ten slavný Romney?”

“Ten uprostřed sálu,” odpověděli jí. “Hned proti dveřím.”

“Tam ale žádný obraz není,” odpověděla dívenka. “Je tam prázdný rám a jakási směšná cedulka se čtyřmi čtverci.”

Zřízenci vběhli do obrazárny, a skutečně - obraz zmizel!

V místě, kde býval, či spíše na zdi za obrazem, bylo znamení Čtvercové Jeny.

Zřízenci duchapřítomně neztratili hlavu. Jeden běžel ihned k telefonu a upozornil nejbližší policejní stanici. Druhý utíkal za starým pánem. Ale všechny pokusy nalézt ho, se ukázaly marné. Strážník, konající službu na rohu Berkeleyova náměstí, jej viděl nasedat do taxíku a odjet, ale o číslo auta se nestaral.

“A co se stalo s tou dívenkou?” zajímal se Petr.

“Ta také odešla,” odpověděl zřízenec. “Nějakou chvilku se tu zdržela a pak odešla. Její adresa je v knize návštěvníků. Nebylo ani zdání, že by ona odnesla obraz - ani pomyšlení, to je vyloučeno,” říkal zřízenec důrazně. “Měla lehké letní šaty - je nemožné, aby mohla skrýt takovou plachtu, jako je ten obraz.”

Petr začal zkoumat rám. Obraz byl hladce odříznut podél vnitřní hrany rámu. Detektiv se rozhlížel, zvláště pečlivě prozkoumával místnost, ale nenalézal nic, kromě dlouhého, bílého špendlíku, který ležel v bezprostřední blízkosti před obrazem. Byl to špendlík, jaký používají bankéři ke spínání účtů. A to byl jediný klíč, který nalezl.

Pan Tresser přijal zprávu o ztrátě velmi klidně, dokud noviny nepřinesly podrobnou zprávu o krádeži. Teprve pak se zdál být dojat cenou obrazu a nabídl odměnu za jeho vypátrání.

Krádež Romneyova obrazu se stala nejdůležitějším předmětem hovorů v klubech a společenských kroužcích. Vyplňovala sloupce novin a vzněcovala obrazotvornost mnoha bystrých mladíků k amatérským detektivním pokusům. Všichni kriminalisté-odborníci se scházeli na místě činu a jejich pracné a důmyslné teorie poskytovaly hloubavým čtenářům zajímavou četbu.

Petr Dawes, ozbrojen dvěma adresami, opsanými z knihy návštěvníků - adresou starého pána a dívenky - se hned odpoledne pustil do vyšetřování, ale zjistil, že ani učený pan Smith, ani nevinné dítě nebyli v uvedených místech pobytu známí.

Petr podal hlavnímu stanu hlášení s naprosto přesným názorem, jak byla krádež spáchána.

“Starý pán dělal zeď,” řekl, “byl tam poslán, aby vzbudil podezření a upoutal oči zřízenců na sebe. Úmyslně všechny otravoval svým rozvleklým povídáním o umění, aby jej nechali o samotě. Vešel do obrazárny. Věděl, že jeho hřmotný zjev bude stále poutat pozornost zřízenců. Pak vyšel - a celá příhoda byla skvostně časově vyměřena - vyšel právě ve chvíli, kdy vešla ta dívenka. Byl to báječný plán.

Aby strhl veškerou pozornost na sebe, rozházel peníze. A pravděpodobně v tom okamžiku byl obraz vyříznut z rámu a ukryt. Kde byl ukryt či jak jej dívka vynesla, to je záhada. Zřízenci si jsou zcela jisti, že jej nemohla skrýt u sebe. Sám jsem učinil pokus s tlustým plátnem s rozměry obrazu a zdá se mi zcela jisté, že obraz by tvořil tak velký balíček, že by nemohl ujít jejich pozornosti.”

“Kdo vlastně byla ta dívka?”

“Čtvercová Jeny!” odpověděl Petr ihned.

“Nemožné!”

Petr se usmál.

“Pro mladou dívku je nejsnadnější věcí na světě, aby se udělala ještě mladší. Krátké šatičky a trochu líčidla - a hned je o několik let mladší! Čtvercová Jeny je víc než chytrá.”

“Počkejte,” řekl představený, “mohla by snad někomu podat obraz oknem?”

Petr zavrtěl hlavou.

“I o tom jsem přemýšlel,” odpověděl. “Ale okna byla zavřena a jsou na nich drátěné sítě, takže tento způsob předání je nemožný. Ne, ona vyfoukla obraz zřízencům před nosem asi jiným způsobem. Pak vyšla a nevinně oznámila, že nemůže najít Romneyův obraz - pak ovšem nastal v salónu poprask a tři minuty si ,dítěte’ nikdo nevšímal.”

“Nemyslíte, že s ní byl některý ze zřízenců smluven?”

“To je taky možné,” řekl Petr, “ale všichni zřízenci mají naturální byty a trvalé zaměstnání. Všichni jsou ženatí a mají bezúhonnou pověst.”

“A co bude dělat s obrazem, když s ním nemůže volně nakládat?” pokračoval představený.

“Ona jde po odměně,” odpověděl Petr s úsměvem. “A řeknu vám, pane vrchní komisaři, že právě ta věc mne přiměla k vypětí všech sil. I když si nemyslím, že už mám Čtvercovou Jeny v hrsti, přece se živím nadějí.”

“Nadějí po odměně,” opakoval představený. “A ta je opravdu pěkná. Jistě se ji chystáte zatknout, až bude vracet obraz?”

“Tak rychle to asi nepůjde!” řekl Petr, vytáhl z kapsy telegram a položil jej na stůl. Představený jej vzal a četl:

“Romneyův obraz bude vrácen jen s podmínkou, že se pan Tresser zaručí, že zaplatí Dětské nemocnici v Great Ponton Street pět tisíc liber. Jakmile bude smlouva podepsána, bude obraz zavěšen na původní místo.

Jeny”

“Co tomu řekl Tresser?”

“Tresser souhlasil,” odpověděl Petr, “a zaslal smlouvu ředitelství nemocnice. Uveřejnili jsme obsah smlouvy ve všech význačných časopisech.”

Ve tři hodiny odpoledne došel druhý telegram, adresovaný Petru Dawesovi. Znepokojilo ho, že je dívka o všem tak dobře informována a že ví, že byl pátráním pověřen právě on.

“Dnes večer v osm hodin vrátím obraz. Buďte v obrazárně a, prosím, učiňte všechna opatření. Nenechte mne tentokrát uniknout.

Čtvercová Jeny”

Telegram byl podán na hlavní poště.

Petr Dawes nezanedbal žádné bezpečnostní opatření. Opravdu nechoval nejmenší naději, že ji bude moci chytit, ale nebude to jeho chyba, když nebude Čtvercová Jeny za mřížemi.

V šeré dvoraně Tresserova domu se shromáždila malá společnost: Dawes a dva detektivové, mr. Tresser osobně - kouřil velký doutník a zdálo se, že mu na věci příliš nezáleží - tři zřízenci obrazárny a ředitel Dětské nemocnice z Great Panson Street.

“Myslíte, že přijde osobně?” zeptal se Tresser. “Rád bych tu Jeny viděl. Je pravda, že mne správně doběhla, ale nemám jí to za zlé.”

“Mám k dispozici zvláště silnou policejní jednotku,” řekl Petr, “a ulice jsou střeženy detektivy. Ale je mi líto, že vám nemůžu slíbit něco vzrušujícího. Je velmi chytrá a kluzká jako had.”

“A přece - snad - doručovatelé…” začal Tresser.

Petr přikývl a vpadl mu do řeči.

“Doručovatelé jsou poštovní zaměstnanci a právě v tomto směru jsem se postaral o veškerou opatrnost. Všichni doručovatelé byli důrazně upozorněni, aby ihned sdělili Scotland Yardu, kdyby přišel kdokoliv s balíčkem, adresovaným sem.”

Z věže blízkého kostela zaznělo osm úderů, ale Čtvercová Jeny dosud o sobě nedala vědět. Pět minut nato zazněl zvonek a Petr Dawes šel otevřít dveře.

Byl to telegrafní poslíček.

Petr přijal žlutavou obálku a rozevřel ji, přečetl si pečlivě poselství a zasmál se. Byl to beznadějný smích, v němž zaznívalo i trochu obdivu.

“Už ten obraz přinesla,” řekl.

“Co to znamená - co tím chcete říct?” zeptal se Tresser.

“Pojďte za mnou,” řekl Petr.

Vedl společnost do obrazárny. Na stěně se šklebil prázdný rám a v něm na zdi polootřelá nálepka, kterou sem přilepila Čtvercová Jeny.

Petr kráčel přímo na konec sálu a přistoupil k jednomu z oken.

“Obraz je tady,” řekl, “a nikdy neopustil tuto místnost.”

Zvedl ruku, zatáhl za šňůru stahovací záclony a zvolna ji rozvíjel.

Vzdech úžasu se vydral přítomným z hrdel. Ztracený Romneyův obraz byl přišpendlen k zácloně a zvolna se rozvíjel ze záclony, do které byl natočen.

“Že mne to nenapadlo, když jsem našel ten spínací špendlík,” postěžoval si Petr svému představenému. “Byla to rychlá práce, ale dala se udělat v tak krátkém čase. Vyřízla obraz z rámu, donesla jej na konec sálu, stáhla záclonu, připíchla k ní horní konec obrazu a nechala ji vyběhnout nahoru. Nikdo si ani nevzpomněl, aby tu proklatou záclonu stáhl dolů!”

“Mne trápí jedna otázka,” řekl zvolna představený. “Totiž: kdo je tou Čtvercovou Jeny?”

“To bych také rád zjistil,” odpověděl Petr.

4. KAPITOLA

Paní Gordon Wilberforceová byla statná, kyprá dáma ušlechtilých aristokratických rysů a vlasů bílých jako padlý sníh. Je pravda, že ještě nedosáhla věku, kdy je sněžná bělost vlasů samozřejmá, a tak se vyskytli lidé, kteří vyprávěli s bezohlednou otevřeností historku, nikterak vhodnou pro paní Wilberforceovou.

Podle těchto klepů se paní Wilberforceová obrátila na salón krásy známého kosmetikalékaře a ten se pokoušel dodat vlasům paní Wilberforceové nádherný zlatý nádech, který by kouzelně přitahoval její přátele a obdivovatele až do pozdní osmdesátky. Ale tentokrát se prý “doktor krásy” nesetkal s úspěchem, který jeho diskrétní inzeráty v novinách plně zaručovaly. Polovina vlasů paní Wilberforceové byla zelená a druhá polovina měla barvu tmavě karmínové hnědi. A tak prý paní Wilberforceová s hrdinným sebezapřením poručila rozechvělému panikáři, aby vlasy bez milosti vybílil.

A takto se potom objevila v úzkém rodinném kruhu. Na vysvětlenou uváděla, že zešedivěla přes noc po výstupu, který měla se svou dcerou Joyce.

Joyce Wilberforceová trápila svou matku různým způsobem. Ne poslední příčinou toho trápení byla skutečnost, že matka nerozuměla dceři a Joyce nerozuměla své matce.

Setkáváme se s nimi v útulném budoáru s vyhlídkou na Hyde Park, při snídani. Paní Wilberforceová byla velmi zamyšlena.

“Joyce,” řekla, “dej pozor, co ti chci říct, a snaž se, abys nebyla roztržitá.”

“Ano, matinko,” odpověděla dívka pokorně.

“Pamatuješ se na děvče, které jsme propustily? Jmenovala se Jeny Briglowová.”

“Jeny Briglowová?” zeptala se Joyce. “Ano, pamatuji si na ni velmi dobře. Neměla jste ji ráda pro její chování.”

“Myslela si o sobě bůhví co,” řekla kousavě paní Wilberforceová.

Dívčiny rty se stáhly v úsměv. Joyce se se svou matkou nikdy neshodla. Nebylo to poprvé, kdy spolu rozmlouvaly o Jeny Briglowové, a vždy bylo v jejich rozhovoru plno protikladů, jimiž se vyznačovala i tato rozmluva.

“Jeny byla hodná dívka,” pronesla Joyce klidně. “Byla poněkud romantická, byla zamilovaná do senzační četby, ale jinak na ní nebyla chybička.”

Paní Wilberforceová se pohrdavě ušklíbla.

“Jsem velmi potěšena tvým smýšlením,” řekla a změřila dívku přísným pohledem.

“Proč mi to, matinko, říkáte?”

“Dobrá,” řekla paní Wilberforceová, “a nezdá se ti podivné, že se ta hrozná zlodějka jmenuje taky Jeny?”

Joyce se zasmála.

“Není to přece žádné zvláštní jméno,” odsekla.

“Ale její počínání je víc než zvláštní,” odpověděla její matka. “Všichni, u kterých loupila, jsou naši osobní přátelé nebo přátelé lorda Claythorpa. Musím ti říct,” pokračovala přehnaně rozechvělým hlasem, “že svou ztrátu bereš na lehkou váhu. Myslím, že přece víš, že ukradený náhrdelník za padesát tisíc liber byl dárek pro tebe!”

Joyce přikývla.

“Dárek, který měl ozdobit oběť,” řekla ironicky.

“Hlouposti!” supěla paní Wilberforceová. “Oběť - to jistě! Máš se vdát za dědice lorda Claythorpa a lord Claythorpe byl nejdražším přítelem tvého strýce.”

“Ale není mým nejdražším přítelem,” odpověděla dívka zlostně v záchvatu náhlého rozhořčení. “Jestliže jsem byla s někým vychována a považuji ho skoro za bratra, to přece ještě není důvod, abych se za něho vdala. Ba právě naopak. Nikdo o mně nemůže říct, že bych byla slaboška, ale musela bych ztratit veškerou úctu sama k sobě, kdybych se měla vdát takovýmhle způsobem!”

“Zdá se mi,” pronesla paní Wilberforceová, “že na děvče, které nemá jiné vyhlídky na sňatek, usuzuješ příliš vášnivě. - A krátkozrace,” dodala vážně.

“Já přece neříkám, že se chci vdát za někoho jiného,” řekla Joyce po znatelné přestávce. “Je řeč o tom, že se nechci vdát za Francise.”

Přešla na druhou stranu pokojíku a sňala ze zdi stříbrně orámovanou fotografii muže, o němž se právě hovořilo.

“A myslím, že jsem k tomu oprávněna,” dokončila svou myšlenku.

Paní Wilberforceová byla zticha.

“Konečně, proč bych si nevzala za muže toho, koho budu chtít já,” prohlásila Joyce. “Copak si neuvědomujete, že je lord Claythorpe strašně prospěchářský a že má tento sňatek sloužit jeho záměrům?”

“Já si uvědomuji jednu věc,” řekla paní Wilberforceová, “a to je, že mi připadáš dost hloupě svéhlavá, abys zničila společenské vyhlídky sobě a nás obě finančně. Víš přece tak dobře jako já, milá Joyce, že lord Claythorpe jedná v souladu s poslední vůlí tvého strýce, a nemůžeš pochybovat, že strýc měl na mysli jen tvé dobro.”

“Když mi strýc zanechal tak velké jmění a stanovil podmínku, že se smím vdát jen za toho, koho mi vyvolí lord Claythorpe - jako vykonavatel poslední vůle a dočasný správce strýcova jmění - ubohý strýček se domníval, že chrání moje zájmy, protože dětinsky důvěřoval v počestnost lorda Claythorpa. Nikdy ho však ani ve snu nenapadlo, že mi lord Claythorpe vybere za ženicha takového idiota, jako je jeho syn!”

“Idiota!” žasla paní Wilberforceová. “To je neslýchaný výrok. Snad není zrovna nadaný, ale je to dobrý hoch a jednou bude lordem Claythorpem.”

“A je to taky, pokud můžu soudit, jeho jediná ctnost,” odpověděla dívka. “Můžete si povídat, co chcete a jak chcete, na věci nic nezměníte: hlupák zůstane hlupákem a šlechtický titul mu moudrosti nepřidá. Nevdám-li se za Francise Claythorpa, ztratím velké jmění. Lord Claythorpe si tedy může dovolit dary za padesát tisíc liber! Jaká velkomyslnost!”

Paní Wilberforceová trpělivě hladila látku oděvu na svých kolenou.

“Má drahá,” řekla, “ta podmínka v poslední vůli byla skutečně moudrá, jinak by ses provdala za toho strašného Jamiesona Steela. Představ si, inženýr bez krejcaru v kapse a k tomu podvodník!”

Dívka prudce vyskočila a zbrunátněla ve tváři.

“Tohle mi, matko, nesmíte říkat,” řekla ostře. “Jamieson nepadělal podpis lorda Claythorpa. Šek předložený Jamiesonem k výplatě byl podepsán lordem Claythorpem, a jestliže lord neuznal svůj vlastní podpis, udělal to s určitým úmyslem. Věděl, že jsem do Jamiesona zamilovaná. Bylo to kruté, strašlivě kruté!”

Paní Wilberforceová vztáhla ruce v živém odporu.

“Nedělejme zbytečné výstupy,” řekla. “Drahé dítě, vzpomeň si, co jsi mne stála peněz. Dlouhá léta jsem šetřila a schovávala, abych ti poskytla vychování a uvedla tě do společnosti. Snad se Jamieson ocitl na scestí -“

“A já ti povídám, že to neudělal,” křičela dívka. “Lord Claythorpe ho tak napadl, aby ho zostudil a měl důvod k zamítnutí svého svolení k našemu sňatku.”

Paní Wilberforceová pokrčila svými plnými rameny.

“Nemá smysl se o tom dnes hádat,” řekla. “Raději na to zapomeňme. Jamieson zmizel a doufám, že teď žije ctnostným životem někde v koloniích.”

Teď zase pokrčila rameny dívka. Věděla, že by bylo zbytečné uvádět matce další důvody. Proto změnila předmět hovoru.

“Co jsi to říkala o Jeny Briglowové?” zeptala se. “Viděla jsi ji?”

Paní Wilberforceová zavrtěla hlavou.

“Ne,” odpověděla, “ale přemýšlela jsem v noci o posledních událostech a napadlo mne, že Jeny by mohla něco vědět o těch zločinech. Ze všech představ, které jsem si o té dívce utvořila, jsem nemohla dojít k jinému závěru, než že má asi v těch loupežích prsty.”

Joyce se zasmála.

“A nemyslíš, že v tom má prsty taky Jamieson?” zeptala se výsměšně a paní Wilberforceová sevřela rty.

“Máš špičatý jazyk, Joyce. Mně je spíš líto ubohého Francise.”

Dívka povstala, přistoupila k oknu a zadívala se někam dodaleka přes park. Paní Wilberforceová ji úzkostlivě pozorovala.

“Jsi zvláštní děvče, Joyce,” řekla. “Zítra se vdáš a zítra budeš bohatou ženou a svou paní. A ty zatím vyvádíš, jako bys šla na popravu.”

V té chvíli vešla komorná.

“Lord Claythorpe a mladý pán Claythorpe,” oznamovala návštěvu a paní Wilberforceová povstala se zářící tváří.

Za lordem vešel hubený, vyčouhlý mladík, s úzkým chorobným obličejem na směšně malé hlavě, s kulatými rameny a nemotornýma rukama. Jestliže Joyce nevypadala jako nastávající nevěsta, pak tento mladík jistě neměl vzhled zítřejšího ženicha.

Bezvládně podal ruku paní Wilberforceové a šinul se k dívce. “To je ale neštěstí,” řekl pisklavým hlasem, končícím v krátkém zachichtání, “hrozné neštěstí - ta ztráta náhrdelníku, viď?”

Dívka se na něho zamyšleně podívala.

“Jak je ti, Francisi, při pomyšlení na zítřejší sňatek?” zeptala se.

Pokrčil rameny.

“Ani nevím,” odpověděl nejistě. “Pro mne v tom nebude velký rozdíl. Ovšem, musím to vyprávět mnoha lidem a bude kvůli tomu dost zlomených srdcí a podobných nepříjemných věcí.”

Dívce bylo do smíchu, ale přemohla se a zachovala si vážnou tvář.

“To máš pravdu. Domnívám se, že jsem zklamala hodně tvých krásných přítelkyň,” řekla suše. “Ostatně, nemůžou mít všechny tak krásný vzorek, jako jsi ty.”

“Právě to chci říct,” řekl mladý Claythorpe, znovu se samolibě zachichtal a zastrčil si ruce do kapes.

Tento mladík neměl nejmenší zdání o svých půvabech a podle vlastního názoru byl jakýmsi neodolatelným krasavcem.

“A co je velmi zábavné,” pokračoval s tlumeným smíchem, “je, že jsou z toho celá pryč nejen známá děvčata, ale i hodně neznámých. Lidé a děvčata, na které jsem už dávno zapomněl, jsou tím rozrušeni. Dovolíš, abych ti ukázal jeden dopis?” zeptal se tajemně.

Joyce přikývla.

Vyňal z kapsy ozdobnou tašku, otevřel ji a vytáhl silně zapečetěný dopis.

Rozevřel tuhý dopisní papír a četl:

“Právě jsem se dočetla o strašné novince, že zítra budete slavit svůj sňatek. Dovolil byste mi ještě jednou jedinkrát, abych se s Vámi setkala? Udělejte to pro dávno minulé šťastné dny! Musím Vás ještě jednou vidět - než se oženíte. Musím se s Vámi osobně rozloučit. Ujišťuji Vás, že Vás už nikdy nebudu obtěžovat. Chválíval jste můj krásný obličej -chcete jej vidět ještě jednou - naposledy? Chcete-li, dejte odpověď pod značkou ,Agonie’ do Times a sejdeme se u Albertovy brány v Regent Parku zítra večer v devět hodin.”

“To je jako dnes,” vysvětloval mladík.

“A kdo je ,ona’?” zeptala se dívka zvědavě.

“To ví jen Pánbůh!” odpověděl mladý Claythorpe s blaženým úsměškem. “Samozřejmě - nějaká stará láska. Chci ji vidět. Dal jsem do novin odpověď. Myslím, že proti tomu nic nenamítáš?”

Zavrtěla hlavou.

“Guvernantovi jsem se o tom ani nezmínil,” řekl mladík. ,A chtěl bych, abys to zachovala v tajnosti. Víš, on je v těchto věcech trochu staromódní a nemá takové volné názory jako ty, Joyce. Proboha, ale neříkej ani slovo pastorovi Maggerleyovi. Víš, jaký je to metr!”

“Pastor Maggerley,” opakovala dívka. “Přijde k nám na svačinu, že?”

“Ano,” tlachal mladík dále, “a myslím, že je to dost nevhodné, aby ženich a nevěsta jedli s chlapíkem, který jim sváže ruce. Ale guvernant se na něj strašně těší. Právě dnes večer bude s námi večeřet. Myslím, že by mi dal sotva dobrou radu, jinak bych si s ním promluvil aspoň několik slov.”

Pokrčil pitvorně rameny a zatvářil se přemoudřele, takže se dívka stěží ubránila smíchu.

Krátce nato odešla do svého pokoje a objevila se teprve tehdy, když přijelo k domu auto, které je odvezlo do společnosti. Pastor Maggerley, pátý člen jejich společnosti, byl štíhlý, estetický muž, o němž se říkalo, že je příliš “církevní”, a byl také podezříván z náklonnosti k papežství.

Nebylo nikterak zvláštní, že se rozhovor točil kolem Čtvercové Jeny. Byl to předmět, o nějž jevil lord Claythorpe ohromný zájem, a když vyslechl domněnky paní Wilberforceové, jeho vrásčitý, žlutý obličej prozrazoval známky neobvyklé živosti.

“Policie ji dříve či později dopadne,” řekl jízlivě, “tím si můžete být jista.”

Francis překypoval dobrým humorem. S Joyce se viděl naposledy dopoledne a zapomněl ji vyprávět novinku, která vlastně novinkou nebyla, protože ji během posledního týdne zvěstoval svým známým už nejméně dvanáctkrát - totiž, že má v kapse snubní prsten, který je spojí na celý život. Teď jej tedy vyňal z kapsy a ukazoval jí ten kroužek z lesklé platiny, ale Joyce nebyla nadšena jeho krásou, a tak Francis po dlouhém, unavujícím výkladu o svém dobrém vkusu pro skvosty přešel na jiný, stejně nezáživný předmět hovoru.

Přesto však nebyla přesnídávka pro Joyce bez zajímavosti. Znovu a znovu se vracel rozhovor k Čtvercové Jeny a Joyce, jak se dnes ráno přiznala matce, chovala k této kriminálnici jistou sympatii, protože její činnost směřovala proti osobám, které měly opačné názory než Joyce.

Večer se vydal zamilovaný Francis na schůzku se svou ctitelkou ve velmi dobrodružné náladě. Vrátil se k rodinné večeři pozdě, rozechvěn vzrušením, a vysypal z rukávu celé své dobrodružství.

“Chceš snad říct, že ji neznáš?” zeptal se lord Claythorpe nelibě.

“Ne, otče,” odpověděl mladík. “Nemohl jsem jí vidět do obličeje. Měla závoj. Seděla v autě v postranní ulici a kývala na mne. Chvilku jsem s ní mluvil a pak -” vyprávěl s klidnou bezstarostností, “mne chytila okolo krku, na chvilku mne stiskla a řekla: ,Nemůžu se déle zdržet, Francisi. Odejdi.’ “

“Velmi podivné,” řekl zamyšleně ctihodný pan Maggerley. “Opravdu, velmi podivné. Chudinka, možná, že teď bude vyhledávat život plný odříkání a vstoupí do nějakého kláštera.”

“Byl to od tebe nesmysl,” zuřil lord Claythorpe, “jít na schůzku s neznámým děvčetem. Překvapuje mne to od tebe, Francisi, v předvečer tvého sňatku.”

Mr. Maggerley byl touto příhodou spíše dojat. Ten večer cestou k domovu - bydlel v Kensingtonu - přemítal o věci a rozvrhoval si z toho kázání. Byl přesvědčen, že se takové kázání nemine účinkem a že vyvolá kritické poznámky i v necírkevním tisku. Došel do svého poloklášteního obydlí a byl uvítán sluhou velebného a úctyhodného vzezření.

“Sestra Agata na vás čeká ve studovně,” řekl tichým hlasem.

“Sestra Agata?” opakoval mr. Maggerley. “Nepamatuji se na žádnou sestru Agatu.”

Nebylo to nic zvláštního, protože pastor Maggerley byl členem mnoha církevních řádů, v nichž bylo hodně sester, a bylo nemožné, aby si pamatoval jejich jména.

Vešel do studovny a divil se, jaká naléhavá věc přivádí milosrdnou sestru do jeho domu v tuto hodinu. Ve studovně svítilo světlo, ale sestra Agata tam nebyla. Zavolal sluhu, který byl ve velkých rozpacích.

“To je prapodivné, sire. Zavedl jsem sestru sem a byl jsem v předsíni - nebo aspoň v dohledu předsíně.”

“Dobrá, když tu není, tak tu není,” řekl pastor Maggerley vesele. “Obávám se, Jenkinsi, že jste spal.”

Náhle jej napadla vzrušující myšlenka a začal rychle prohlížet studovnu. Ulehčil si, když shledal, že nebylo hnuto ani papírem a jeho neocenitelné benátské sklo bylo rovněž netknuto. Proto pustil sestru Agatu z mysli a šel spát.

Svatba Francise Claythorpa a slečny Joyce Wilberforceové byla společenskou událostí sezóny. Velká chrámová loď svatého Julia byla přeplněna vznešenou společností. Joyce, bledší než kdy jindy, přišla do kostela s matkou a byla přivítána smutně vyhlížejícím ženichem a lordem Claythorpem, který nemohl zapřít svou dobrou náladu a spokojenost. Dnešní den pro něj znamenal vyvrcholení dlouho připravovaného plánu. Ani šedá obálka v jeho kapse, kterou nalezl na svém stole při snídani dnes ráno, jej neznepokojovala, ačkoliv nesla zvláštní podpis Čtvercové Jeny. Dopis zněl takto:

“Jste velmi podlý, lorde Claythorpe! Dnes chcete obětovat štěstí mladé dívky, abyste přinesl bohatství do své zbankrotované pokladny. Zradil jste víru člověka, který se na vás spoléhal, a využil jste podmínky jeho pošetilé poslední vůle jen proto, abyste obohatil svoji rodinu. Ale dosud nejste u cíle. Od poháru ke rtu je ještě daleko!”

“Hlouposti!” řekl lord Claythorpe při čtení. “Hlouposti!” řekl znovu a jeho syn se podíval na lordův pohár na stole a žádal o vysvětlení. Lord Claythorpe vysvětlení ovšem rozhodně odmítl.

Francis Claythorpe došel až k Joyce a proti obvyklému svatebnímu obřadu s ní kráčel chrámovou lodí a zaujali místo u zábradlí před oltářem. Sotva tak učinili, ctihodný pastor Maggerley vyšel z postranních dvéří a zvolna kráčel doprostřed kostela.

“Francisi, máš prstýnek?” zašeptal lord Claythorpe synovi do ucha a Francis se spokojeným úšklebkem vytáhl z kapsy škatulku.

Otevřel ji a strnul úžasem.

“Prstýnek je pryč!” vzkřikl tak hlasitě, že to mohli slyšet všichni.

Lord Claythorpe nezaklel, ale řekl něco velmi silného. Paní Wilberforceová však duchapřítomně zachránila situaci, která mohla být jinak velmi nepříjemná. Stáhla z prstu vlastní snubní prsten a podala jej mladíkovi. Joyce se dívala na tyto události s lhostejným úsměvem.

Zatímco mladý pan Claythorpe rozpačitě převracel prsten v ruce, otevřely se dveře u sakristie a kdosi kýval na kněze. Ctihodný otec Maggerley se s pocity lehkého mrazení v zádech z takového nepříjemného vyrušení vrátil svým důstojným způsobem a zmizel v sakristii. Byl tam hezkou chvilku a v shromáždění vyvstal šepot údivu, když se znovu objevil a zavolal k sobě lorda Claythorpa.

A k všeobecnému úžasu přítomného shromáždění zmizela celá svatební společnost v sakristii. Na stole sakristie ležela dlouhá obálka s nápisem: Povolení ke sňatku ctihodného Francise Claythorpa a slečny Wilberforceové.

“Je mi nesmírně líto,” řekl mr. Maggerley zmateným hlasem a vzal obálku ze stolu, “ale stalo se něco neočekávaného.”

“Copak?” zeptal Claythorpe ostře.

“To povolení,” začal duchovní.

“Ano, ano,” vyjel Claythorpe, “dal jsem vám je přece předevčírem. Je to mimořádné povolení - je v něm snad něco chybného?”

Mr. Maggerley nemohl hned odpovědět.

“Bylo v bezpečnostní schránce v mé studovně,” řekl. “Nemůžu to pochopit - nikdo tam přece neměl přístup a teď…”

“Co teď?” bědovala paní Wilberforceová. “Proboha, řekněte mi, co se stalo?”

Místo odpovědi vyňal otec Maggerley z obálky arch papíru, rozevřel ho a podal ho beze slova lordu Claythorpovi.

“To je všechno, co v té obálce bylo,” řekl duchovní a Claythorpe v duchu zaklel, protože místo povolení byly na papíře namalovány povědomé a lordu tak známé čtyři čtverce s písmenem “J”.

“Čtvercová Jeny!” mumlal. “Jak se k tomu mohla dostat?”

Mr. Maggerley kroutil hlavou.

“Nemůžu to pochopit,” chtěl dále mluvit, ale pak si vzpomněl na sestru Agatu. Sestra Agata přišla neočekávaně, zůstala v jeho studovně delší čas a zmizela nikým neviděna.

Tedy sestra Agata byla Čtvercová Jeny.

5. KAPITOLA

Petr Dawes ze Scotland Yardu a velmi sklíčený lord Claythorpe spolu rokovali v jedné Claythorpově londýnské kanceláři. Lord Claythorpe byl totiž ředitelem mnohých společností a jeho zájmy byly velmi širokého a různého charakteru.

Detektiv seděl před lordem u stolu a čas od času si zapisoval poznámky do bloku. Na čele se mu objevovaly vrásky, které věštily, že jeho pátrání nejde tak přesně, jak by si přál.

“A tak se věci mají,” končil lord Claythorpe. “Celá ta příhoda je zlomyslný kousek od té bídácké ženy, namířený proti mně, mému synovi a mé neteři.”

“Slečna Wilberforceová je vaše neteř?” zeptal se detektiv a lord Claythorpe se ocitl v rozpacích.

“Hm, není to moje neteř,” řekl konečně. “Spíše řečeno - je neteří mého nejdražšího přítele. Byl to nesmírně bohatý muž, a když zemřel, zanechal značnou část jmění své neteři.

Detektiv přikývl hlavou.

“V jakém vztahu tedy vlastně jste ke slečně Wilberforceové, lorde Claythorpe?” zeptal se.

“Jsem jejím zákonitým poručníkem,” odpověděl lord, “přesto, že její matka dosud žije. Totiž, já jsem opatrovníkem a výhradním správcem jejího jmění a v poslední vůli jsou zvláštní ustanovení, zvláště zdůrazněné mým drahým přítelem, které mne opravňují k výkonům, jež se obyčejně opatrovníkům neudílejí…”

“Jako právo vyvolit jí manžela,” dodal klidně detektiv a teď se na čele lorda Claythorpa opět objevily vrásky.

“Tak vy o tom taky něco víte?” zeptal se lord. “Ano, mám takové právo. A tak se stalo, že jsem zvolil svého syna Francise jako nejlepšího muže pro toto postavení, a slečna s tím úplně souhlasila.”

“Ovšem!” řekl Petr zdvořile a zadíval se do svých poznámek. “Pokud vím, tato tajemná osoba, o které se paní Wilberforceová domnívá, že je to propuštěná komorná jménem Jeny Briglowová, spáchala několik loupeží na vašem majetku a vrcholem její odvahy byla krádež snubního prstenu vašemu synovi a ukradení povolení k sňatku v domě pastora, který měl snoubence oddat. Povolení k sňatku bylo uděleno londýnským biskupem?”

“Ano, zcela správně,” odpověděl lord Claythorpe.

“Co teď bude se sňatkem?” zeptal se Petr. “Není přece nesnadné obdržet nové povolení k sňatku!”

Lord Claythorpe zasupěl.

“Jediná nesnáz je v tom,” řekl, “že slečna je uražena pokořením, kterého se na ní ta zlořečená ženská dopustila. Druhý den dostala takový nervový záchvat, že ji její matka byla donucena vzít - či spíše poslat ji na venkov k jednomu příteli. Sňatek byl odložen, řekněme, o měsíc.”

“Ještě jednu otázku,” žádal detektiv. “Vy říkáte, že podezříváte v případu Jeny Briglowové také mladíka jménem Jamieson Steele, který býval v nějakém vztahu se slečnou Wilberforceovou?”

“Takový uprchlík před spravedlností,” řekl lord důrazně. “Velice se divím, proč jej nemůžete chytit. Ten chlap padělal můj podpis -“

“Vím o tom,” přerušil ho detektiv. “Nahlédl jsem do protokolů o tom případu a jeho podrobnosti mi byly sděleny telefonicky, zatímco jste odešel do horního patra obstarat údaje ohledně dřívějších loupeží. Ve skutečnosti proti němu není takový důkaz, který by byl dostatečný k usvědčení před soudem nebo porotou, ačkoliv je, jak mu vy říkáte, uprchlíkem před spravedlností, protože velmi pošetile uprchl. Předpokládám, že i vaše lordstvo ví o nedostatečnosti důkazů.”

Jeho lordstvo to nevědělo a vyjádřilo svou mrzutost obvyklým způsobem - začalo zlehčovat policii.

Petr Dawes se vrátil do Scotland Yardu, aby se poradil s policejním úředníkem, který byl kdysi pověřen vyšetřováním podvodu s podpisem.

“Ne, pane,” řekl mu úředník, “nemáme fotografii Jamiesona Steela. Ale byl to klidný, dost mladý chlapík - soukromý inženýr - a pokud sahá moje paměť, byl úředníkem v jedné ze společností lorda Claythorpa.”

Petr Dawes k němu vzhlédl a zamyslel se. Jeho zpravodaj byl vrchní inspektor Passmore, živoucí slovník, který znal nejen celé aristokratické podsvětí, ale měl přehled i o nepoctivcích, žijících ve vůni úcty a společenských ohledů.

“Jaké postavení zaujímá lord Claythorpe ve světě zahálčivých boháčů, inspektore?” zeptal se Petr.

Inspektor se podrbal na strniskem pokryté bradě a vážně řekl:

“Není ani zahálčivý, ani bohatý. Claythorpe je ve skutečnosti poměrně chudý muž a většina jeho příjmů plyne z ředitelských platů. Kdysi býval vášnivým hazardním hráčem a při posledním poklesu cen petroleje přišel o značnou část peněz.”

“Je ženatý?” zeptal se Petr a vrchní inspektor Passmore přikývl.

“Oženil se s docela bezvýznamnou ženskou, s níž se, jak se zdá, málokdo stýká, ačkoliv si myslím, že byla někdy viděna ve společnosti u Lewinsteinů,” odpověděl.

“Je vám něco známo o jmění slečny Joyce Wilberforceové?”

“Dvě stě padesát tisíc liber šterlinků,” odpověděl tázaný ihned, “a spravuje je lord Claythorpe - jako jediný kurátor. Dívčin strýc mu projevil velkou důvěru a můj vlastní názor je, že byl blázen, když svěřil dívčino jmění do Claythorpových rukou.”

Oči obou mužů se setkaly.

“Je Claythorpe nepoctivý?” zeptal se Dawes bez obalu a inspektor pokrčil rameny.

“Čert ví,” odpověděl. “Mně docela uspokojuje ten jeho spolek se Čtvercovou Jeny.”

Petr se na něj překvapeně podíval.

“Co tím chcete, u všech všudy, říct?” zeptal se.

“Nuže,” řekl inspektor, “není vám nápadné, že všechny zločiny, spáchané Čtvercovou Jeny, směřují k ochuzení Claythorpa?”

“Já jsem si na to utvořil svůj vlastní názor,” odpověděl Petr zvolna. “Já jsem si myslel, že Čtvercová Jeny je společenský lupič, jakýsi ženský Robin Hood, který okrádá bohaté a rozdává chudým.”

Inspektor se usmíval.

“Ta myšlenka vás napadla proto, že dala výtěžek z loupeží skvostů nemocnicím. A proč by to neudělala? Je těžké volně nakládat se skvosty a zpravidla si je mohla vzít znovu, nechtěl-li starý Claythorpe vyplatit odměnu. Ale neslyšel jste, jestli dala nemocnici hotové peníze, když je někde ukradla?”

“Staly se takové případy,” odpověděl Petr.

“Ale nebyly to Claythorpovy peníze,” vpadl rychle inspektor. “Byly to vždy peníze některého Claythorpova důvěrného přítele a stejně podezřelého jako on sám. Mám neustále dojem, že Čtvercová Jeny stále cosi hledá. Snad peníze - a každopádně, dostane-li peníze, nepohrdne jimi - možná, že hledá ještě něco jiného!”

“Jaká je vaše domněnka?” zeptal se Dawes.

“Moje domněnka je,” odpověděl inspektor zvolna, “že Čtvercová Jeny a Claythorpe spolu hráli v nějaké nepoctivé hře. On ji obelstil a ona teď hledá, jak by se mu pomstila.”

Lord Claythorpe měl vlastní kancelář ve středu Londýna, ale nejvíce obchodů vedl v malé úřadovně v St. James’ Street. V této kanceláři byl pouze jediný důvěrný úředník, Donald Remington, spolehlivý muž, padesátiletý, zamlklý nemluva, který věděl o obchodech svého pána mnohem víc, než lord Claythorpe tušil.

Po rozmluvě s detektivem odjel lord Claythorpe do západní čtvrti do zmíněné kanceláře a vyšel po jednom křídle schodiště k malé místnosti. Byla to spíše plošina než kancelář, zaujímala část poschodí a byla přístupna postranním vchodem.

Zamlklý Remington povstal, když jeho pán vešel, a lord Claythorpe usedl na židli, kterou jeho podřízený opustil. Plné tři minuty nepromluvil ani slovo, pak se Remington zeptal:

“Co chtěl detektiv od vašeho lordstva?”

“Vyptával se na tu proklatou ženskou,” odpověděl tázaný úsečně.

“Čtvercovou Jeny, co? Na nic jiného se už neptal?” Tón jeho rozmluvy byl uctivě důvěrný, pokud je možné užít tohoto paradoxu.

Claythorpe přitakal.

“Ptal se, jak je to se jměním slečny Wilberforceové,” řekl.

Nastalo opět ticho a pak se Remington zase zeptal:

“Myslím, že budete rád, až bude po svatbě, co říkáte?” Dodal svým slovům zvláštní důraz, takže Claythorpe na něho překvapeně vzhlédl.

“Samozřejmě, že budu,” vyjel ostře. “Mimochodem, postaral jste se o…”

Remington přisvědčil.

“A myslíte, že je to od vás chytré?” zeptal se. “Cenné papíry by měly spíše zůstat ve zdech banky, nemyslíte? Zvláště pokud jde o slečniny cenné papíry.”

“Nic takového,” odpověděl Claythorpe zuřivě. “Vykonejte mé rozkazy do posledního písmena, Remingtone! Co vás berou čerti, že se mne stále vyptáváte na moje věci?”

Remington zdvihl obočí o zlomek stopy.

“Mám daleko k tomu, abych vyzvídal, co chce dělat vaše lordstvo. Ale spíše myslím, že -“

“Myslete si, co chcete,” řekl lord Claythorpe. “Oznámil jste bance, že mám v úmyslu uložit cenné papíry na bezpečném místě?”

“Oznámil jsem,” odpověděl tázaný. “Ředitel se postaral, aby sem byla předána schránka dnes odpoledne. Dopraví ji sem zástupce ředitele a jeden úředník.”

“Dobrá!” řekl Claythorpe. “Zítra ji odvezu k sobě na venkov.”

Remington mlčel.

“Vy si tedy myslíte, že to není dost chytré, co?” Malé oči lorda Claythorpa se přivíraly se zlomyslným humorem. “Zdá se mi, že jste taky vyplašený Čtvercovou Jeny.”

“Ani mne nenapadne,” odsekl Remington. “A kdy bude ta veselka?”

“Do měsíce,” odpověděl lord vesele. “Domnívám se, že myslíte na příplatek.”

Remington si olízl suché rty.

“Myslím na čtyři tisíce liber, které je mi vaše lordstvo dlužno a na které čekám velmi netrpělivě už dva roky,” řekl. “Jsem unaven takovouhle prací a toužím po troše odpočinku a zotavení. Mám už své roky a je nejvyšší čas, abych měl nějakou změnu.”

Lord Claythorpe líně čmáral po psací podložce.

“Kolik myslíte, že jsem vám dlužen - i s tím příplatkem, který jsem vám slíbil za vaši pomoc?”

“Spíše deset tisíc než čtyři,” odpověděl Remington.

“Bah!” pronesl lord bezstarostně. “Je to velký obnos, ale buďte ujištěn, že jej dostanete ihned, jakmile se chlapec ožení. V poslední době jsem vydal spoustu peněz, Remingtone. Jen co mne stálo, než jsem dostal zpět ten perlový náhrdelník.”

“Myslíte benátský náramek?” dodal účetní hbitě. “Ani jsem nevěděl, že už jste jej dostal.”

“Ještě ne, ale dal jsem do novin oznámení,” řeklo jeho lordstvo vyhýbavě.

“Ale neurčil jste žádnou odměnu,” řekl Remington, “a to z velmi dobrého důvodu.”

“Co tím chcete říct,” zeptal se lord Claythorpe rychle.

“Perly jsou padělané,” odpověděl Remington klidně. “Váš padesátitisícový náhrdelník nemá větší, cenu než necelých padesát liber!”

“Tiše, proboha,” řekl Claythorpe, “nemluvte tak nahlas.” Utíral si zpocené čelo. “Zdá se mi, že víte proklatě mnoho,” řekl podezřívavě. “Opravdu, jsou okamžiky, Remingtone, kdy si myslím, že víte proklatě mnoho. Víc, než je mi vhodné.”

Remington se usmíval - poprvé - a úzký, tvrdý smích dodával jeho tváři příšerný výraz.

“Tím má vaše lordstvo větší důvod, aby se mne co možná nejdříve zbavilo,” řekl. “Nemám jiné přání, než abych měl vlastní domeček v Cornwallu, kde bych mohl chytat ryby, jezdit na koni a dívat se pá-nubohu do oken.”

Lord povstal, spěšně svlékl kabát a chystal se umýt si ruce v malé umyvárně, přilehlé ke kanceláři.

“Čas pokročil,” řekl. “Zapomněl jsem, že mám jednu schůzku. Vaše přání bude uspokojeno - budíte ujištěn, Remingtone,” dodal, když odcházel do menší místnosti.

“Doufám.” odpověděl Remington. Jeho oči byly upřeny na podlahu. Při svlékání kabátu vypadl lordovi z kapsy jakýsi dopis a Remington se včas zarazil, aby jej lordovi nepodal. Zahlédl poštovní známku a rukopis a poznal, že dopis psala paní Wilberforceová. Slyšel šplíchání vody v umyvadle, a jak si lord Claythorpe popěvuje jakousi písničku. Neváhal ani okamžik, zvedl dopis a četl. Dopis byl krátký.

“Drahý lorde Claythorpe,” zněl. “Joyce je tvrdá jako diamant, pokud se týká svatby, a říká, že se nebude vdávat před uplynutím jednoho roku.”

Zastrčil dopis do obálky a vložil jej zpět do postranní kapsy kabátu.

Celý rok! Claythorpe lhal, když mluvil o měsíci, a lhal - zarputile lhal s jistým úmyslem.

Když se objevilo jeho lordstvo, utíralo si ruce do ručníku a stále broukalo nějakou písničku, Remington zíral oknem na vrcholky střech Jermyn Streetu.

“Vrátím se v půl třetí,” řekl lord Claythorpe a zkoumal zběžně kupku dopisů, ležících na jeho stole.

“Budou zde ti lidé z banky?”

Remington přisvědčil.

“Mám obavy z převozu těch cenných papírů slečny Joyce,” řekl. “V bance jsou zcela bezpečné. Nemyslím si však, že budou bezpečné u vás.”

“Hlouposti,” řeklo jeho lordstvo. “Myslím, že vím, jak mám jednat se Čtvercovou Jeny. A kromě toho - pojistím bezpečnost cenných papírů. Čtvercová Jeny není z těch, kdo by kradl cenné papíry. To by jí nijak neprospělo.”

“Ale představte si, že by tyto dokumenty zmizely,” naléhal Remington. “I když by to Čtvercové Jeny nepomohlo, značně by to ublížilo vám i slečně Joyce. Nebyl by to možná zisk pro zloděje, ale byla by to citelná ztráta pro mladou slečnu.”

“Nemějte strach,” řekl Claythorpe. “Ani Čtvercová Jeny, ani její spojenec mr. Jamieson Steele…”

“Jamieson Steele?” opakoval Remington. “Co ten s tím má co dělat?”

Lord Claythorpe se ušklíbl.

“To je moje domněnka - a myslím, že je to domněnka i policie - že Jamieson Steele je pomocníkem Čtvercové Jeny při jejích loupežích.”

“Tomu nikdy neuvěřím,” odpověděl Remington.

Lord Claythorpe měl už ruku na klice, připraven k odchodu. Při těchto slovech se otočil.

“Snad taky nevěříte, že padělal můj podpis na šeku právě v této místnosti?” řekl.

“Já tomu opravdu nevěřím,” odpověděl Remington. “Ve skutečnosti vím, že tahle historie je vylhaná.”

Claythorpe zrudl.

“To je silné slovo, Remingtone,” řekl. “Myslím, že čím dříve půjdete, tím lépe pro vás.”

“V tom se s vámi úplně shoduji, vaše lordstvo.” A usmál se, když jeho rozhněvaný pán bouchl za sebou dveřmi.

Když se Claythorpe vrátil, byl v mnohem přátelštější náladě a vesele uvítal oba úředníky z banky. Na velkém stole ležela černá japonská skříňka, silně zapečetěná. Obřady s přenesením zapečetěné skříňky, která obsahovala cennosti, nebyly nikterak dlouhé. Lord Claythorpe podepsal šek, který vyňal z kapsy, a potvrdil příjem skříňky.

“Zdá se, že vaše lordstvo nehodlá zlomit pečeť na této schránce,” řekl zástupce ředitele banky. “Ovšem, my nejsme zodpovědní za její obsah, ale bylo by pro nás zadostiučiněním - a jsem přesvědčen, že i pro vaše lordstvo - kdybyste mohl ověřit pravost obsahu.”

“To není nutné,” odpověděl Claythorpe s odmítavým pokynem ruky. “Přepečetím schránku a vložím ji do svého trezoru.”

To udělal hned v přítomnosti zástupce banky. Odemkl staromódní ocelovou nedobytnou pokladnu. Bankovní úředníci přihlíželi jeho počínání s klidnou rozvahou.

“Tohle se mi nezdá být dost bezpečné,” řekl jeden z nich. “Přál bych si, aby vaše lordstvo -“

“A já bych si přál, abyste se staral o své věci,” vpadl mu lord Claythorpe do řeči a úředníci odešli, přičemž v duchu “žehrali” tomu sveřepému barbarovi.

V šest hodin odpoledne skončil lord Claythorpe práci, do které se pustil. Zavřel a zamkl psací stůl, zkusil zámek u nedobytné pokladny a nasadil si klobouk. Vyhlédl z průčelního okna a spatřil, že na něho už čeká jeho auto a že se spouští jemný déšť.

“Kudy půjdete, Remingtone?” zeptal se. “Mohl byste se svést se mnou až k Park Lane.”

“Děkuji vám, mylorde,” odpověděl Remington a oblékal si nepromokavý plášť. “Pojedu podzemní dráhou a pěšky jdu jen malý kousek.”

Vyšli spolu z kanceláře a zamkli masivní dveře na dva zámky. Než vyšli, Remington zapojil poplašné zařízení, spojené s velkým zvonem, umístěným venku na budově, a než nadobro opustil místnost, dvakrát vyzkoušel jeho činnost. Teprve potom zamkl oba zámky.

“Přál bych si, abyste tu byl zítra ráno v devět hodin,” řekl Claythorpe svému podřízenému. “Dobrou noc!”

Nepříjemnost počasí vzrůstala s pokračující tmou. Skučící jihozápadní vítr se hnal nad Londýnem, vyháněl z ulic povaleče a omezoval rozsah činnosti policejních hlídek. Policista, který konal službu několik kroků od budovy a byl vystřídán v jedenáct hodin v noci, hlásil, že neslyšel ani neviděl nic podezřelého. Během své pochůzky zkoušel dveře, vedoucí do Claythorpeovy kanceláře, a našel je uzamčené. Jeho kolega, který jej vystřídal, jménem Tomms, zkoušel dveře ve čtvrt na dvanáct - bylo jeho povinností, aby přezkoušel všechny dveře v ulici, zda jsou bezpečně uzavřeny - a sám navíc “zaflokoval” dveře, čímž se řídil instrukcemi Scotland Yardu. To znamená, že vložil dva klínky velikosti sirky do každé dveřní stojky a spojil je černou nití.

V jednu hodinu v noci zkoušel dveře znovu. Posvítil si lampičkou na černou nit a zjistil, že je přetržena. To mohlo znamenat jedině to, že někdo vešel do kanceláře mezi jedenáctou a čtvrt na dvanáct. Zavolal posilu, vzbudil domovníka, který bydlel v přistaveném domku, a pak všichni vešli do tmavé budovy a vystoupili po schodech.

Dveře do kanceláře lorda Claythorpa byly zřejmě uzamčeny. Vedly, jak vysvětloval domovník, přímo do hlavní kanceláře. Nebyla na nich stopa po paklíči nebo páčení a policisté by už ukončili pátrání a nalezli vysvětlení přetržené nitě v řádění nočního větru, kdyby náhle jeden policista nespatřil ve světle své lampy úzký, rudý pramínek, vytékající zpod dveří. Byla to krev!

Policisté vyrazili bez váhání dveře a s jakousi námahou vstoupili, protože těsně u dveří leželo na zemi bezvládné tělo muže. Tomms rozsvítil světlo a poklekl u ležícího těla.

“Je mrtev,” řekl. “Znáte toho muže?”

“Ano, pane,” odpověděl bledý domovník. “Je to pan Remington.”

Policie se pustila do předběžného ohledání.

“Jime, uděláte lépe, zajdete-li pro okresního lékaře,” řekl Tomms svému kolegovi. “Obávám se však, že je tady každá pomoc marná. Ten ubožák byl střelen přímo do srdce.”

Rozhlédl se po kanceláři. Dveře nedobytné pokladny byly dokořán a pokladna byla prázdná.

Za půl hodiny se objevil na místě vraždy Petr Dawes a vykonal zběžnou prohlídku. Prohlížel si zastřeleného.

“Leží tak, jak jste ho nalezli?” zeptal se.

“Ano, pane,” odpověděl policista.

“Držel v ruce nůž.”

Petr se sklonil a prohlížel si nůž s tenkým želízkem, těsně sevřený v ruce mrtvého muže.

“Co je tohle, pane?” zeptal se Tomms a ukazoval prstem na druhou ruku. “Vypadá to jako kus papíru.”

Petr jemně vytáhl z polozavřené pěsti lístek tuhého papíru, který v ní volně ležel. Byla to navštívenka, na které bylo napsáno: Mr. Jamieson Steele, soukromý inženýr. Petr Dawes tiše hvízdl a přešel k nedobytné pokladně.

“To je podivné,” řekl a jedním rázem zavřel její dveře v očekávání, že něco nalezne na přední straně.

Nalezl cosi, ale ne to, co očekával. Uprostřed zelených ocelových dveří byla malá nálepka. Byla to nálepka se značkou Čtvercové Jeny.

6. KAPITOLA

Čtvercová Jeny spáchala zločin! To bylo k nevíře. Všechny jemné předpoklady Petra Dawese tímto objevem ztroskotaly. To nebylo dílo jeho Robina Hooda, společenského nepoctivce, to nebylo dílo zlo-činného lidumila - zde řádil chladnokrevný vrah a bylo nutné ho dopadnout za každou cenu.

Lord Claythorpe, zburcovaný ze spánku, přišel ve tři hodiny ráno do své kanceláře ve velkých úzkostech. Chvěl se nefalšovaným děsem, když vyprávěl historii o cenných papírech, které byly v nedobytné pokladně, když opouštěl kancelář.

“A já byl varován, já byl varován!” křičel. “Chudák Remington mne prosil, abych to nedělal. Jak jsem byl pošetilý!”

“Co tady dělal Remington?” zeptal se Petr.

Tělo zavražděného muže bylo už před chvílí převezeno do márnice a jen temná skvrna na podlaze výmluvně svědčila o tragédii.

“Nemám ani tušení,” řeklo jeho lordstvo. “Neodvažuji se na to ani myslet. Chudák! To je tragédie, děsná tragédie!”

“To vím taky,” řekl Petr suše. “Vraždy jsou vždycky tragédie. Ale co dělal Remington v kanceláři mezi jedenáctou a čtvrt na dvanáct v noci?”

Lord Claythorpe zavrtěl hlavou.

“Můžu pouze pronést svou domněnku,” řekl. “Máli nějakou cenu. Chudák Remington měl velikou starost o cenné papíry v této kanceláři, bál se o ně a žádal mne, abych přijal hlídače, sluhu nebo vůbec někoho, kdo by seděl přes noc v kanceláři. Já bláhový jsem tuto výbornou radu odmítl. Domnívám se tedy, že sem Remington v noci přišel, aby sám hlídal, protože věděl, že je v této nedostačující nedobytné pokladně hodně cenných papírů.”

Petr přisvědčil. Tato domněnka se zdála být dost přípustná. “Pak si myslíte, že byl překvapen zločincem?”

“Nebo zločinci,” vpadl lord Claythorpe. “Zajisté!”

Petr seděl u lordova psacího stolu a ťukal prsty na podložku. “Bylo by dost důvodů pro vaši teorii,” řekl. “Podle polohy těla a zbraně v ruce se vtírá domněnka, že se bránil. Naproti tomu se však podívejte na tohle.”

Vytáhl z kapsy pomačkanou obálku a položil ji na stůl. Byla potřísněna krví a její závěr byl pokryt silnými pečetěmi.

“Nalezli jsme ji pod zavražděným,” řekl detektiv. “Všimněte si, že obálka byla rozříznuta nějakým ostrým předmětem - pravděpodobně takovým nástrojem, jaký byl nalezen v Remingtonově ruce, když jsme objevili jeho tělo.”

Lord o tom chvilku uvažoval.

“Možná, že je překvapil v okamžiku, když otvírali obálku, a vytrhl jim ji z rukou,” řekl a detektiv znovu přisvědčil.

“I v tom s vámi souhlasím. Vaše teorie je přijatelná,” řekl. “Měl Remington klíč od nedobytné pokladny?”

Lord Claythorpe rozvažoval.

“Pokud vím - ne,” řekl. “Vlastně - ano, ovšem - měl jej! Zajisté! Ani jsem si to v prvním okamžiku a v rozrušení neuvědomil. Ano, Remington měl klíč.”

“A je to tento klíč?” Petr Dawes podal jeho lordstvu dlouhý ocelový klíč, který vytáhl z kapsy, a lord Claythorpe si jej prohlížel s napjatou pozorností.

“Ano,” odpověděl. “Beze vší pochybnosti je to jeden z klíčů nedobytné pokladny. Kde jste jej nalezli?”

“Pod stolem,” řekl detektiv.

“Byly zde ještě jiné stopy?” zeptal se lord po chvilce a tentokrát Petr hned neodpověděl.

“Ano, ještě jedna,” řekl zvolna. “V ruce zavražděného jsme nalezli malou vizitku.”

“Čí jméno na ní bylo?” zeptal se Claythorpe rychle.

“Mr. Jamieson Steele. Myslím, že byl kdysi vaším úředníkem.”

“Steele! U čerta! To se shoduje s tím, co o něm stále říkám!” křičel Claythorpe. “Tak Steele je v tom namočený!”

“To z toho ještě nevyplývá. Protože byla tato navštívenka nalezena v Remingtonově ruce, neznamená to přece, že je její majitel zločinec,” řekl klidně Petr. “V zločineckých kruzích není zvykem, aby nechávali navštívenky u svých obětí, a dovolil bych si tvrdit, že tolik úsudku má i vaše lordstvo.”

Claythorpe se na detektiva ostře podíval.

“Nepovažuji tento okamžik za nejvhodnější, abyste si tropil sarkastické vtipy na můj účet,” hučel. “A já vám povídám, že Steele je hulvát a je úplně schopen pomáhat té pověstné ženské v jejích loupežích. Ovšem, když vy se ho ještě zastáváte -“

“Nikoho se nezastávám,” pronesl Petr chladně. “Nezastal bych se ani vašeho lordstva, kdybych měl proti vám nejmenší důkaz. Tím si můžete být jist.”

Při těchto slovech se lord Claythorpe ošíval.

“Je to pro vás veliká ztráta,” řekl Petr, který nevěděl, co všechno bylo v nedobytné pokladně. Pak postřehl lordovo mlčení a rychle dodal: “Budete ovšem tak laskav a dáte mi úplný soupis všeho, co jste měl v pokladně. Uděláte nejlépe, když mi to povíte ihned. Měl jste tam peníze v hotovosti?”

Lord Claythorpe zavrtěl hlavou.

“Jen cenné papíry a důležité věci obchodního rázu,” odpověděl.

“Vaše cenné papíry?” ptal se Petr dále. “V jaké ceně byly?”

“Asi čtvrt miliónu liber,” odpověděl lord a Petr žasl.

“Byly to vaše peníze?” zněla další otázka.

“Ne,” váhal lord Claythorpe. “Nebyly to moje peníze, ale byl to odkaz, svěřený do mé správy.”

Petr prudce vstal.

“Nechcete snad říct, že to bylo jmění slečny Joyce Wilberforceové, o kterém jsme spolu mluvili včera ráno?”

Jeho lordstvo přisvědčilo.

“Je to strašná tragédie,” řekl stručně. “Ani nevím, jak se chudince omluvím.”

“Zajisté víte bezpečně, které cenné papíry to byly?” řekl Petr suchým úředním hlasem a znovu se posadil za stůl.

V tom okamžiku neprozrazoval nejmenší vzrušení - jako by vyšetřoval nejobyčejnější krádež v obchodě.

“Mám seznam,” odpověděl Claythorpe a skoro hodinu probíral podrobnosti ukradených cenných papírů.

Petr skončil výslech ve čtyři hodiny ráno a odešel do své kanceláře, aby poskytl zprávy tiskové agentuře.

Poslední zločin nevypadal na Čtvercovou Jeny. To by Jeny ani její pomocník - měla-li nějakého - neudělali, aby zanechali v ruce ubohého Remingtona usvědčující navštívenku.

Petr Dawes se v práci zločinců vyznal - ať už řemeslných, nebo jen náhodných. Poznal jejich řemeslo hlavně ze stinné stránky a pečlivě studoval anatomii - zejména pokud se týkala násilné smrti. V posledním případě byl přesvědčen, že navštívenka, kterou držel mrtvý v lehce sevřené pěsti, mu byla vstrčena do ruky až po jeho smrti.

Otevřeně vyjádřil své mínění svému představenému.

“Myslíte, že Steela chytíte?” zeptal se představený.

Petr přisvědčil.

“Ano, pane. Můžu ho zatknout, kdykoliv budu chtít,” odpověděl. “Nechali jsme ho tak dlouho na svobodě proto, že jsme neuznali za vhodné zatýkat ho. Byl velmi pošetilý, že utekl, protože důkazy proti němu byly velmi chatrné.”

Následujícího rána měl Dawes spoustu pochůzek a jeho první cesta vedla k jedné firmě na třídě Královny Viktorie, která dodávala nedobytné pokladny. Měl velké štěstí, že se setkal přímo s ředitelem, který vedl seznam zákazníků už dvacet let a velmi dobře si pamatoval, že prodali nedobytnou pokladnu lordu Claythorpovi.

“To jsem si oddechl,” usmíval se detektiv. “Už jsem měl strach, že musím oběhnout celý Londýn, než najdu místo, kde byla koupena, a zatím jsem to vyhrál hned napoprvé! Kolik klíčů jste dodali?”

“Dva,” odpověděl tázaný. “Jeden pro jeho lordstvo a druhý pro pana Remingtona.”

“Byl v těch klíčích nějaký rozdíl?”

“Žádný. Byly jen různě označeny. Máte u sebe jeden z těch klíčů?”

Detektiv jej vytáhl z kapsy, ale když prodavač vztáhl ruku po klíči, zavrtěl hlavou a usmál se.

“Ne, nechám klíč u sebe, nemějte mi to za zlé. Mám k tomu zvláštní důvody,” řekl. “Snad mi můžete to označení popsat.”

“Podívejte se na vnitřní stranu rukojeti,” vysvětloval ředitel. “Uvnitř kroužku je vyryta malá jednička a dvojka. Číslo jedna bylo pro lorda Claythorpa a dvojka pro pana Remingtona. Čísla byla vyryta na lordův popud, aby se tím zamezila záměna. Stávalo se často, že bylo užíváno obou klíčů současně, a bylo vysloveno přání, aby se klíče nepomíchaly.”

Petr se podíval na vnitřní stranu ouška klíče, zahlédl číslo, vstrčil klíč opět do kapsy a nepatrně se usmál.

“Děkuji vám. Myslím, že jste mi řekl všechno, co jsem potřeboval vědět,” řekl. “Jste si jist, že nebyly tři klíče?”

“Zcela určitě byly jen dva klíče,” pronesl tázaný důrazně. “A navíc nebylo možné dát si klíče přidělat jinde než výhradně u naší firmy.”

Petr Dawes se vrátil do Scotland Yardu, kde už na něj čekal telegram. Byl dán na poštu ve Falmouthu představeným policejní strážnice a zněl:

“Jamieson Steele je zde. Mám jej zatknout? Máme nezvratné důkazy, že poslední noc strávil ve Falmouthu u své ženy.”

“U své ženy?” opakoval detektiv v rozpacích. “Nevěděl jsem, že je Steele ženatý. Dobrá, to by tedy nepřicházel v úvahu, pokud se týká vraždy. Je otázka, mám-li ho přiskřípnout za zfalšovaný podpis?”

Poradil se se svým přítelem inspektorem a inspektorova rada ohledně uvěznění pro obvinění z podvodu byla velmi důrazná.

“Nechej ho na svobodě,” řekl tento prozíravý muž. “Neposloužilo by nám, kdybychom ho zatkli, nejsme-li si jisti, že ho usvědčíme. Jediný přečin, jehož se Jamieson Steele dopustil, je, že bláhově utekl, když bylo třeba, aby podal důkazy o své nevině a plně se obhájil. Mluvil jsem s ředitelem banky bezprostředně po obvinění z podvodu a ředitel banky přísahal, že podpis nebyl padělán - že je to pravý podpis lorda Claythorpa. S takovýmhle svědectvím bys sotva někoho usvědčil před soudem nebo porotou, milý příteli!”

Petr ještě chvilku o věci rozmlouval a konečně se rozhodl a požádal telegraficky Steelea, aby ho navštívil, že by s ním rád mluvil.

Noviny byly naplněny povídáním o Čtvercové Jeny a posledních policejních výsledcích. Senzační zločiny dosáhly vrcholu. Noviny se rozepisovaly o její povaze, o jejích výstřednostech, podrobně vypočítávaly její četná provinění. Vyskytovali se svědci, kteří viděli tajemnou ženu spěchající po St. James’ Street ve čtvrt na dvě v noci, v době, kdy byl zřejmě spáchán zločin. Jiní zase s největší určitostí zahlédli zahalenou ženu vstupovat do auta na konci St. James’ Street. Vskutku nastala úroda zpráv a svědectví, ale žádné z nich nemělo pro policii nejmenší cenu.

Odpoledne navštívil detektiv lorda Claythorpa. Našel ho ve velmi důvěrné poradě s váženým mr. Lewinsteinem. Ke cti tohoto bodrého židovského finančníka nutno říci, že jeho obchody byly naprosto poctivé, ať už se zdály jeho plány do budoucna jakkoliv optimistické. Dnešní vážnost v chování pana Lewinsteina vyvolalo podezření, které se poprvé vloudilo do jeho mysli - že totiž jeho obchodní společník a přítel lord Claythorpe není tak čestného charakteru, jak se o něm vždy domníval.

Uvítali detektiva - jeho lordstvo podezřívavě a trochu rozčileně, Lewinstein se zřejmým ulehčením.

“Nuže,” zeptal se Claythorpe, “vypátral jste něco?”

“Dost věcí,” odpověděl Petr. “Můžeme částečně rekonstruovat zločin a také máme důkaz, že mr. Steele byl v době, kdy byl spáchán zločin, ve Falmouthu.”

V bledě žluté tváři lorda Claythorpa se mihl stín.

“Jak to můžete dokazovat, když ani nevíte, kde je?” zeptal se lord.

“Jeho pobyt jsme vypátrali zcela přesně,” odpověděl Petr spokojeně.

“Doufám, že jste ho uvěznili?” zeptal se lord. “Myslím za ten podvod.”

Tázaný se usmál.

“Upřímně řečeno, lorde Claythorpe, vážně si přejete, abychom zatkli Jamiesona Steelea, i když jeho výpověď podpírají pádné důkazy, že jste mu dal šek sám a že byl podepsán vámi?”

“To je lež!” křičel lord Claythorpe a udeřil pěstí do stolu.

“To může být lež,” pronesl Petr Dawes klidně, “ale je to lež, které uvěří porota, a nemůžu říct, že by rozsudek takové žaloby přinesl vašemu lordstvu kýžený výsledek.”

Claythorpe zmlkl. Náhle pohlédl na Lewinsteina a setkal se s jeho očima. Lewinstein kývl hlavou.

“S tím docela souhlasím,” řekl vážně tento gentleman. “Nikdy jsem nevěřil, že by bylo proti mladému Steelemu něco vážného. Byl to dobrý hoch. Pánbůh ví, proč se zalekl a uprchl.”

Claythorpe stočil rozhovor od věci, která pro něj začínala být nepříjemná.

“Vypátral jste ještě něco?”

“Nic. Jen tohle,” řekl Petr, vytáhl klíč z kapsy a položil jej na stůl před lorda Claythorpa. “Byl byste tak laskav a ukázal mi svůj klíč?”

Claythorpe se zadíval na tazatele a celou minutu ho zpytoval.

“Zajisté,” pronesl po chvíli. Odešel z místnosti a vrátil se se svazkem klíčů v ruce. Vybral z něj kopii klíče, ležícího na stole.

Petr vzal podávaný klíč a prohlížel si jej. Podíval se na vnitřní stranu oválu a při jeho počínání splynul ze rtů lorda Claythorpa bezděčný výkřik.

“Zatracený zub!” zamumlal lord. “Nuže, co jste vypátral?”

“Zjistil jsem, že jsou vaše klíče trochu pomíchány,” odpověděl Petr. “Vy máte Remingtonův klíč a klíč, nalezený v kanceláři po vraždě, je váš!”

“To není možné!” řekl lord Claythorpe.

“Je to jedna z nemožností, která se opravdu stala,” pronesl Petr klidně.

“Pak - se to dá lehce vysvětlit,” začal Claythorpe, ale Petr ho zarazil.

“Ovšem, všechno se dá vysvětlit,” řekl. “Je tisíc vysvětlení a všechna můžou uspokojit. Předpokládám, že oba klíče ležely vedle sebe na stole a nějak se přehodily nebo přemístily - nebo tak nějak - a vy jste si toho nevšiml. Nepochybuji, že byste to nedovedl vysvětlit. Já spíše zdůrazňuji skutečnost záměny, která není pro tuto chvíli v nijakém vztahu k našemu případu, nebo snad v nepatrném.”

Lewinstein vyšel spolu s detektivem z domu. Lord Claythorpe dlouho přecházel po pracovně. Pak se posadil k psacímu stolu a dal se do psaní. Ze zásuvky stolu vytáhl dvě velké plátěné obálky a do jedné z nich vložil do čtverce složený cenný papír. Než jej vložil do obálky, pozorně si jej prohlédl. Byl to dlužní úpis od North American Smelter Corporation, znějící na pět set tisíc dolarů. Měl jistě zvláštní důvod proto, aby tento cenný a důležitý doklad nepřechovával ve svém bytě. Na obálku s cenným obsahem napsal svoji londýnskou adresu. Podškrtl ji modrou tužkou a z psacího stolu vyňal skříňku, obsahující nepoužité známky. Ale nebyly to britské známky, nýbrž koloniální, australské, africké, indické a z britské Číny. Nalepil dvě australské koloniální známky na obálku a pak ji vložil do jiné, větší obálky. Tuto adresoval řediteli Tasmanské banky, s nímž byl v obchodním styku. Současně mu napsal dopis, v němž oznamoval, že bude asi v Austrálii, až dopis dojde na místo svého určení.

“Ale,” pokračoval dopis, “kdybych snad nemohl z nějakého důvodu přijet do Austrálie a vyžádat si vrácení tohoto balíčku do jednoho týdne po jeho dojití, nebo kdybych vám nepodal telegrafickou zprávu, abyste jej zadržel u sebe pro mne, vraťte jej doporučené na udanou adresu.”

To bylo dobře uděláno, myslel si, když pečetil obálku. Aspoň bude usvědčující dokument nejméně tři měsíce mimo Anglii. “Měl bych jej poslat doporučené?” Poškrábal se v pochybách na bradě. Doporučené, to znamená zápis, a zápis, to není nic příjemného. Kdyby policie vyšetřovala, co všechno posílal poštou, nebylo by nesnadné vyšetřit nejen to, že poslal dopis, ale věděla by hned i komu. Ne, celkem bude lepší, pošle-li dopis obyčejnou cestou jako psaní. Oblékl si kabát, nasadil klobouk, vzal dopis a donesl jej sám na nejbližší poštovní úřad. Při návratu z pošty mu komorník ohlásil návštěvu.

“Slečna Wilberforceová!” zvolal lord překvapeně. “Já jsem si myslel, že je na venkově!”

“Přišla několik minut po vašem odchodu, mylorde!”

“To je výborné!” řekl Claythorpe. Ted už mu nevadilo, že se s ní shledá, a zhluboka si oddechl. Kdyby přišla o chviličku dříve, bylo by to trapné shledání. Rozhodně to však byla zajímavá shoda, že přišla právě toho rána.

Stála u jeho stolu, když vešel. Přijal ji s otevřenou náručí.

“Má drahá Joyce,” řekl, “co tě sem přivádí?”

“Dostala jsem telegram o té loupeži,” odpověděla. Teprve teď si uvědomil, že se vůbec ani nesnažil, aby podal zprávu o loupeži osobě, která byla nejvíce postižena.

“Kdo ti telegrafoval?”

“Policie.”

Její odpověď ho uvedla do náramných rozpaků.

“Ale přece ti nemohl dojít telegram před jedenáctou,” řekl. “U všech všudy, jak ses sem dostala?”

Zcela klidně se usmívala.

“To je úplné dobrodružství. Mezi Falmouthem a Londýnem je spojení letadlem.”

Mohl na ni nechat oči.

“To byl od tebe odvážný kousek, Joyce.”

“Radši mi povězte,” řekla, “zda jste mi taky telegrafoval o té loupeži?”

“Dosud ne. Čekal jsem na podrobnosti, než bych podal zprávu,” vysvětloval lord Claythorpe ochotně. “Víš, miláčku, nechtěl jsem tě děsit ani uvádět do rozčilení. Snad je přece jen nějaká naděje, že ta prokletá ženská vrátí cenné papíry, až pozná, že pro ni nemají cenu, anebo že mi dá možnost, abych je od ní odkoupil.”

Přisvědčila.

“Dost možná,” řekla. “Pak ovšem nemůžu nic dělat?”

Lord zavrtěl hlavou.

“Naprosto nic.”

Joyce se nerozhodně ušklíbla. “Mohla bych si napsat dopis?” zeptala se. “Prosím, jen se posaď - posaď se, drahé dítě!” rozplýval se lord. “Papír a obálka je v této zásuvce.”

V jedenáct hodin v noci bylo na poštovním úřadě číslo 2 v jihozápadní čtvrti velmi rušno. Poštovní dostavníky, vozy s koňským potahem i motorové byly naplňovány u zvýšené podezdívky u výpravny a dvanáct zřízenců bylo zaměstnáno podáváním balíků, zásilek i dopisů, adresovaných do nejrůznějších končin světa. Vozy s místní poštou už odjely do různých městských okresů, jen poslední vůz, tažený jedním koněm a vezoucí zahraniční poštu na hlavní poštovní úřad, dosud čekal. Řídil jej vozka prostředního věku jménem Carter. Z nádvoří vyjel ve čtvrt na dvanáct.

Té noci se opakovalo počasí předešlé noci. Jihovýchodní vítr neustále fičel a déšť se spouštěl v bouřlivých poryvech větru. Kočí, zahalený až po bradu, šlehal koně bičem, aby jej donutil k jízdě proti větru. Cesta na hlavní poštu vedla nejopuštěnějšími ulicemi jihozápadního okrsku - a ještě pustějšími v této bouřlivé noci. Jedna z hlavních tříd, kudy měl jet, byla pro dopravu uzavřena, protože byla opravována. Zahnul tedy do postranní ulice, aby vyřazenou část ulice objel. Když zajížděl do druhé postranní úzké ulice, rovnoběžné s hlavní třídou, zpozoroval, že světla v uličce nesvítí. Připisoval to síle větru. Byl v nejtemnější části ulice, když přímo před ním zazářila červená lampička. Strhl koně stranou.

“Co je?” zeptal se a skláněl se k postavě, držící červené světlo. Místo odpovědi ho do očí udeřil oslepující paprsek světla z kapesní svítilny, a než si uvědomil, co se stalo, vylezl kdosi po kole a ocitl se po jeho boku, přičemž se držel obruby zábradlí na střeše vozu. Cosi chladného a tvrdého se přitisklo na jeho šíji.

“Ani slůvko, jinak jste synem smrti!” nařídil mužský hlas.

Čtvrt hodiny poté se všechna zákonná londýnská moc vzrušeně sháněla po nízké motorce a Petr Dawes, který seděl na okraji postele v pyžamu, se chtivě dotazoval mladších policistů telefonem.

“Vyloupena pošta? - To není možné! Jak se to stalo? - Zadržel je někdo? - Přijdu do deseti minut.”

Vklouzl do šatů, zapjal si knoflíky u nepromokavého pláště a vkročil do divoké noci. Jeho byt byl naproti stanovišti taxíků a za necelých deset minut byl ve Scotland Yardu.

“… vozka vyprávěl, že se věc seběhla tak rychle, že neměl možnost vystřelit. A kromě toho mu ten chlapík, který u něj stál, hrozil zastřelením.”

“Co ukradli?”

“Pouze jeden pytel, pokud mohlo být zjištěno. Asi dobře věděli, za čím jdou, a když to našli, tak zmizeli. Strážník na druhém konci ulice zaslechl, že vozka vystřelil, a přiběhl právě včas, aby zahlédl zahýbat za roh motorku.”

Později Petr vyslýchal kočího, který byl vyděšen na smrt, na stanovišti poštovních vozů na nádvoří, kde byly koňské stáje. Kočí byl ve službách státní královské pošty deset let a jezdil cestou, kterou jel dnes v noci, skoro celou tu dobu. Ovšem s výjimkou postranních ulic, které musel tentokrát použít. Jinak jezdil vždy hlavními ulicemi.

“Viděl jste ještě někoho jiného - kromě muže, který seděl u vás a ohrožoval vás?” zeptal se Petr.

“Ano, pane,” odpověděl kočí. “Viděl jsem, jak se mi zdálo, dívku v plášti z voskového plátna. Odešla dozadu za vůz.”

“Kde je ten vůz? Je tady?” zeptal se Petr. Ukázali mu menší čtyřkolový vůz, krytý, který měl vzadu dvoukřídlové dveře, uzavírající se ocelovou závorou a přívěsným zámkem. Visací zámek byl ukroucen a dveře teď byly pootevřeny.

“Přebrali, pane, všechny pytle, aby prohlédli, co šlo poštou.”

Petr si posvítil do vnitřku vozu lampou a pečlivě zkoumal podlahu i boční stěny. Nenašel nejmenší stopu, dokud nezačal hledat na vnější straně dveří. Právě uprostřed se na něj šklebila povědomá nálepka.

“Tak zase Čtvercová Jeny?” řekl Petr a tiše hvízdl.

7. KAPITOLA

“Hluboce lituji, že jsem byla donucena porušit bezpečnost pošty Jeho Veličenstva. V jednom poštovním pytli byl dopis - pro mne velmi kompromitující - a bylo nutné, abych se jej zmocnila. Dovoluji si vrátit ostatní dopisy, které jsou, jak vidíte, neporušeny a nedotknuty!”

Tento dopis s ručně kresleným znakem Čtvercové Jeny byl doručen na hlavní poštovní úřad současně s velkým poštovním pytlem. Zásilku doručil hoch z okresního doručovacího úřadu, jenž ji přivezl taxíkem. Nemohl podat žádnou zprávu o osobě, která ho poslala. Řekl pouze, že to byla slečna, zahalená do těžkého závoje. Pozvala ho do známého hotelu a sešla se s ním ve vestibulu. Najala auto á jeli spolu. Na rohu Clarger Street přikázala zastavit auto. Objevil se muž, nesoucí balík, který vložil do auta, a zase jeli dál. Za chvilku přikázala znovu zastavit, dala chlapci jednolibrovou bankovku a vystoupila. Hoch mohl říci jen to, že byla mladá a nepochybně ve smutečním.

To byl nový olej do plamenů vzrušení, které vyšlehly po Remingtonově vraždě. Jeden den loupežná vražda, která vynesla, možno-li věřit pověstem, čtvrt miliónu liber, a druhého dne za touto tragédií následuje loupež královské pošty. Ve všem má ruce tajemná žena, jejíž jméno skoro zdomácnělo - to všechno nehledě k dřívějším zločinům stačilo zásobit nejen Londýn, ale celou Anglii látkou k rozhovorům.

Lord Claythorpe slyšel tyto novinky o loupeži s jistou nevolností. Dotázal se na místním poštovním úřadě a odpověď ho do jisté míry zbavila úzkostí. Bylo mu řečeno, že ztracený pytel byl částí pošty, určené do indické kolonie. Australská pošta byla prý vypravena na hlavní poštovní úřad už dříve, hned večer, povozem, který opouští poštovní úřad v devět hodin. Pro jeho duševní klid bylo dobře, že nevěděl, jak mylně byl informován. Pozval Joyce na snídani a nechal ji čekat, zatímco sháněl zprávy na poštovním úřadě, protože si v posteli přečetl o loupeži a ihned spěchal na poštu.

“Tohle je nejúžasnější kousek ze všech,” řekl dívce a podával jí noviny. “Podívej se.”

“Už jsem to četla! - Ubohá Jeny Briglowová!” povzdychla Joyce.

“Proč zrovna Briglowová?”

Dívka se usmála.

“Matka stále tvrdí, že je pachatelkou všech těchto loupeží. Ve skutečnosti je však Jeny, jak jsem se dozvěděla, v dobré službě v severní Anglii.”

Claythorpe na ni překvapeně pohlédl.

“Opravdu?” zeptal se nedůvěřivě. “Víš, i já jsem začínal svoji domněnku s touto dívkou.”

“Tak ji teď vynechte,” řekla Joyce a nabírala si zavařeninu.

“Jsem zvědav, zda vrátí ten poštovní pytel,” uvažoval lord Claythorpe. “V novinách o tom nic není.”

“Zdá se to velmi nepravděpodobné - aspoň myslím,” odpověděla Joyce a sbalovala ubrousek. “Přál jste si dnes ráno se mnou mluvit,” řekla.

Lord přisvědčil.

“Ano, Joyce. Přemýšlel jsem o mnoha věcech. Stále mi přichází na mysl mladý Steele. Je mi teď líto, že jsem byl proti němu tak zaujat.”

Dívka ani nedutala.

“Ani teď si nejsem jist, že byl vinen tím, z čeho jsem ho podezříval,” pokračoval Claythorpe. “Víš přece, jaké jsem měl tehdy starosti, a je zcela možné, že jsem ten šek ve spěchu podepsal a přehlédl jsem to. Měla jsi Steella hodně ráda?”

Joyce přikývla.

“Nuže,” pronesl lord Claythorpe srdečně, “nechci ti stát déle v cestě.”

Upřeně se mu zadívala do očí.

“Tím chcete říct, že souhlasíte s mým sňatkem?”

Přisvědčil.

“Proč ne?” zeptal se.

“Proč ne, podívejme se!” řekla poněkud trpce. “Chápu, že moje štěstí už není vázáno, vdám-li se podle vašeho přání, nebo ne - od té doby, kdy nemám žádné jmění.”

“Je to velmi žalostné,” řekl lord Claythorpe vážně. “Skutečně, pociťuji mravní zodpovědnost. Je to nejúžasnější tragédie - ale udělám pro tebe všechno, co budu moct, Joyce. Nejsem nikterak bohatý, ale přece jsem se rozhodl, jestliže se ti nadále zdá, že se nemůžeš vdát za mého syna a raději bys dala přednost sňatku s mr. Steelem, že ti dám dvacet tisíc liber jako svatební dar.”

“To je od vás velmi hezké,” řekla dívka zdvořile. “Ale uznáte, že nemůžu uznat vaše ústní dovolení. Byl byste tak laskav a dal mi toto své prohlášení písemně?”

“S největší radostí svého života,” zvolal lord Claythorpe, vstal a přikročil k psacímu stolu. “Opravdu, Joyce, jsi na svůj věk velmi rozumná,” ušklíbal se.

Vyňal ze zásuvky arch papíru a namočil pero.

“Kolikátého dnes je?” zeptal se.

“Dnes je devatenáctého,” odpověděla Joyce. “Ale napište prvního tohoto měsíce.”

“Proč?” zvolal překvapeně.

“No, mám pro to několik důvodů,” pronesla dívka zvolna. “Nerada bych, aby si lidé například mysleli, že jste si oblíbil mr. Steela až teprve po dni, kdy jsem přišla o svůj majetek.”

Podíval se na ni ostře, ale nepohnul ani svalem.

“To je od tebe velmi prozíravé,” řekl a pokrčil rameny. “Konečně je to úplně jedno, napíšu-li prvního, nebo jedenadvacátého. Tím se přece nic nezmění.”

Psal rychle, vysušil inkoust pijákem a podal list děvčeti. Joyce si jej přečetla, složila a vložila do kabelky.

“Bylo to opravdu jen pro ten důvod, že jsi chtěla, abych napsal starší datum?” zeptal se zvědavě.

Zavrtěla hlavou.

“Ne,” pronesla ledově. “Vdala jsem se za Steela minulý týden.”

“Vdala!” žasl. “Bez mého svolení!”

“S vaším svolením,” zdůrazňovala a prstem ťukala na kabelku.

Lord na okamžik pocítil mrazení v zádech, ale pak vybuchl v hlučný smích.

“No dobrá, dobrá,” smál se, “To se ti ale povedlo! Jsi velmi svéhlavé děvče, Joyce! Ví o tom matka?”

“Maminka o ničem neví,” odpověděla dívka. “A ještě o jedné věci bych s vámi ráda mluvila, lorde Claythorpe, a ta se týká vyloupení pošty dnes v noci.”

V tom okamžiku byl ohlášen Petr Dawes.

“To je detektiv,” vysvětloval Claythorpe a trochu ho zamrazilo. “Nechceš se s ním setkat?”

“Naopak, jen ať přijde, protože to, co vám chci říct, ho bude velmi zajímat,” odpověděla.

Claythorpe pokynul komorníkovi a za několik okamžiků vešel do místnosti Petr Dawes. Uklonil se dívce a potřásl si rukou s lordem Claythorpem.

“To je moje neteř - či spíše ne docela moje neteř,” usmál se Claythorpe, “ale neteř mého velmi drahého přítele a ve smutné skutečnosti to je slečna, která byla nejvíce poškozena strašnou tragédií v St. James’ Street.”

“Opravdu?” řekl Petr s úsměvem. “Myslím, že už slečnu znám od vidění.”

“Právě mi chtěla sdělit něco velmi zajímavého, když jste byl ohlášen,” řekl Claythorpe. “Snad bys to mohla říct, drahoušku, před mr. Dawesem?”

“Chtěla jsem jen říct, že jsem dnes ráno dostala tohle.” Nesáhla však do kabelky, ale za ňadra, odkud vytáhla složený papír. Rozevřela jej a rozložila na stůl. Claythorpe zbledl jako stěna, protože před ním ležel dobropis na pět set tisíc dolarů, který včera odeslal do Austrálie. “Tak si vzpomínám,” řekla dívka, “že tento cenný papír je částí mého dědictví - víte přece, že jste mi dal seznam cenných papírů, které jste pro mne spravoval.”

Lord Claythorpe si olízl suché rty.

“Ano,” pronesl chraplavě. “Je to část tvého dědictví.”

“Jak se to k vám dostalo?” vyzvídal Petr Dawes.

“Nalezla jsem to dnes ve schránce na dopisy,” odpověděla dívka.

“Byl u toho dopis?”

“Ne, nic,” odpověděla. “Z mnohých důvodů jsem si tento nález vysvětlovala ve spojitosti s vyloupením poštovního vozu a myslela jsem si, že jste tento cenný papír zaslal poštou vy - a že jste se ve svém dopise zmínil, že dopis patří mně - a tak mi byl vrácen.

“To je nemožné,” řekl klidně Petr Dawes, “protože, je-li pravda, co uvádíte, pak měl být tento papír mezi těmi, které byly ukradeny v téže noci, kdy byl zavražděn Remington. Je to tak, lorde Claythorpe?”

Claythorpe přisvědčil.

“To je v tom zrovna božská prozřetelnost, Joyce,” řekl lord chraptivě. “Nemám nejmenší ponětí, jak se to k tobě dostalo. Pravděpodobně Remingtonův vrah věděl, že ti to patří, tak ti to vrátil.”

Dívka přikývla.

“Tím zlodějem byla ovšem Čtvercová Jeny, co myslíte?” řekl Petr Dawes a zadíval se lordovi upřeně do očí.

“Přirozeně, kdo jiný?” řekl Claythorpe. “Byla to nepochybně její práce a taky na vnější straně nedobytné pokladny byla její značka.”

“To je pravda,” připouštěl Petr. “Jenže je v tom pozoruhodný háček, protože jsme na té nálepce něco přehlédli.”

“Ale jděte, copak?”

“Že už byla jednou použita,” odpověděl Petr zvolna. “Byla to stará nálepka, která už byla na něčem nebo někde přilepena, protože na ni byly znát známky dřívějšího nalepení, když jsem ji sňal z pokladny. Skutečně, jen na několika místech zůstalo trochu gumy, která ještě lepila.”

Ani dívka, ani lord Claythorpe nespouštěli oči z detektivových úst.

“To je opravdu podivné,” řekl pomalu lord Claythorpe. “Co z toho odvozujete?”

Dawes pokrčil rameny.

“Nic. Snad kromě toho, že možná někdo vzal jméno Čtvercové Jeny nadarmo,” řekl. “Někdo, kdo se mohl zmocnit jedné ze starých nálepek z jejích předchozích darebáctví. Můžu se posadit?” požádal, protože dosud nebyl vyzván, aby usedl.

Claythorpe krátce přisvědčil a Dawes odstavil židli od stolu a posadil se.

“Představil jsem si obraz celého zločinu,” řekl. “Ale přece mne jedna nebo dvě věci matou. Především si jsem bezpečně jist, že v noci, kdy byl spáchán zločin, nebyla ve vaší kanceláři žádná žena.”

Lord Claythorpe zvedl v údivu obočí.

,.To snad ne!” řekl. “Přece mi strážník, který vstoupil do kanceláře jako první, vyprávěl, že cítil zcela zřetelně silnou vůni - druh voňavky, které ženy s oblibou užívají. I já jsem ji pozoroval, když jsem vstoupil do kanceláře.”

“Já jsem ji cítil také,” řekl Petr. “A právě to mne přesvědčilo, že Čtvercová Jeny nemá s tímto případem nic společného. Chladná, vypočítavá žena, jako Čtvercová Jeny, je zcela určitě zjevem nadprůměrné inteligence a neobyčejného chování. Ta není tak hloupá, aby se rozhodla pro silnou voňavku, aby tím zdůraznila, že se zločinu dopustila žena. A pak je přece zjištěno, že ani v jednom případě, který je spojen s jejím jménem, nebyla nejmenší stopa po voňavce. To mne tím více utvrzuje v přesvědčení, že se zločinu dopustil muž, který rozprášil po podlaze voňavku, aby vzbudil dojem, že původcem byla Čtvercová Jeny.”

“Jak myslíte, že se to tedy stalo?” zeptal se po chvíli lord Claythorpe.

“Myslím, že Remington přišel do kanceláře s úmyslem přezkoumat obsah nedobytné pokladny,” pronášel Petr rozvážně. “Myslím, že měl všechny obálky na stole a některé už otevřel, když byl překvapen někým, kdo vešel do kanceláře. Jeho počínání bylo asi důvodem, pro nějž byl zastřelen.”

“Myslíte, že vetřelec byl zločinec?” zeptal se lord Claythorpe a tvářil se velmi rozpačitě, ale Petr zavrtěl hlavou.

“Ne,” odpověděl. “Ten muž si otevřel dveře do kanceláře klíčem. Zámek ve dveřích nebyl poškozen, ani na něm nebyly znát stopy po paklíči. A navíc byl příchozí asi dobře obeznámen s kanceláří, protože po vraždě zhasl světla a vytáhl rolety, které Remington spustil, aby z ulice nebylo vidět světlo. Víme, že byly spuštěny, protože strážník, který konal službu na druhé straně ulice, nespatřil ani paprsek světla. Rolety jsou důkladné a skutečně nepropouštějí světlo. A teď dávejte pozor: muž, který spáchal vraždu, se vyznal v místnosti velmi dobře, protože mohl vypnout světlo, v úplně temnotě došel k oknům a vytáhl všechny tři rolety v oknech. Já sám jsem ty rolety zkoušel a shledal jsem, že je jejich mechanismus značně složitý.”

Znovu nastala delší přestávka.

“Dovoluji si říct, že je to velmi fantastická teorie,” řekl lord Claythorpe, “a vůbec nevypadá jako názor soudného, zdravého rozumu, který bych od Scotland Yardu očekával.”

“Může být,” pronesl Petr klidně. “My u Scotland Yardu míváme dost často romantické teorie.”

Zahleděl se na cenný papír, dosud rozložený na stole.

“Předpokládám, že po té nešťastné zkušenosti uloží vaše lordstvo tento cenný papír do banky,” řekl.

“Ano, ano,” odpověděl krátce lord Claythorpe a Petr se obrátil k dívce.

“Dovolím si vám blahopřát k nalezení části vašeho majetku,” řekl. “Pokud je mi známo, musí to být uschováno do opatrovnictví do té doby, než budete provdána.”

Lord Claythorpe zuřil.

“Než bude provdána! I podívejme se!” Detektiv zachytil dívčin usmívající se pohled. “To znamená, že teď, nemám pravdu?” řekl.

“Do té doby,” zdůraznil Claythorpe, “než sňatek schválím já!”

“Myslím, že už jste jej schválil,” řekla Joyce a vnořila ruku do kabelky.

“Tvůj majetek ti bude formálně předán zítra,” řekl příkře lord Claythorpe.

Petr Dawes vyšel z domu společně s dívkou a kráčeli spolu kousek cesty mlčky.

“Dala bych za to mnoho, kdybych věděla, co si teď myslíte,” řekla Joyce.

“A já bych dal mnoho za to, kdybych věděl, co víte vy,” usmíval se Petr a po této tajuplné výměně slov se rozešli.

Ten večer přijímal mr. Lewinstein velkou společnost v hotelu Ritz Carlton. Joyce byla pozvána už před měsícem, ale ani nepomyslela na to, že tam půjde. Až teprve teď, když se vrátila do hotelu, kde se ubytovala.

Hezky oblečený muž povstal, když vešla do haly, a kráčel jí s úsměvem vstříc. Nabídl jí rámě a kráčeli zvolna chodbou, vedoucí ke zdviži.

“Tak to je tedy mr. Jamieson Steele?” pronesl Petr Dawes, který ji stopoval k hotelu, a zamyšleně hleděl směrem, kde oba zmizeli.

Vyšel z hotelu a navštívil mr. Lewinsteina v bytě. Finanční magnát ho přijal s velikým doutníkem v ruce.

“Slyšel jsem, že jste pověřen vyšetřováním případu Čtvercové Jeny, mr. Dawesi,” řekl. “A pomyslel jsem si, že by nebyl špatný nápad, kdybych vás pozval k dnešní slavnostní večeři.”

“Je vaše pozvání úřední, nebo přátelské?” zeptal se Petr s úsměvem.

“Obojí,” odpověděl pan Lewinstein upřímně. “Řeknu vám pravdu, a já nedělám s pravdou žádné okolky. Při mém zaměstnání je velmi nutné, abych udržoval styky s nejlepšími lidmi z Londýna. Čas od času pořádám večírky a sejde se u mne smetánka společnosti, nadaná hmotnými i duševními statky.

Obyčejně se tyto večírky konají v mém vlastním domě, ale dožil jsem se trpké zkušenosti,” řekl zachmuřeně a Petr, který znal událost s loupeží Čtvercové Jeny, s porozuměním přikývl.

“Ostatně - víte dost. Ale přece bych vám chtěl říct několik slov o Čtvercové Jeny,” řekl Lewinstein. “Buďte tak laskav a podívejte se, jsou-li dveře zavřeny!”

Petr vyhlédl ven a pak pečlivě zavřel dveře.

“Nenáviděl jsem ty řeči, které jsem slyšel v různých společnostech,” pokračoval Lewinstein. “Ale v té loupeži u mne bylo několik zajímavých shod. Je vám známo, že Čtvercová Jeny kradla skoro vždy jen dary, které dal Claythorpe? Claythorpe je poněkud veselý ptáček a vyzná se v tlačenici. Dlouhá léta rozhazoval peníze plnýma rukama. Ovšem, možná, že má velké jmění, a možná taky ne. Já vím jen o tom, co vydělá v Londýně. V noci, kdy byla u mne spáchána loupež, prošla ta dívka všemi světnicemi a vzala si předměty, které byly při různých příležitostech darovány Claythorpem. Například zmizela věc, kterou dal kdysi mé ženě. Několik knoflíčků do manžet - Claythorpův dárek pro mne - zmizelo také. Nemyslíte, že je to trochu podivné?”

“To se shoduje s mojí domněnkou,” přisvědčoval Petr, “že má Čtvercová Jeny jediného nepřítele na světě, a tím je lord Claythorpe.”

“Já se domnívám totéž,” řekl Lewinstein. “Dnes večer budu mít velkou společnost, jak jsem vám už řekl. Bude u mne mnoho žen - a ty ženy jsou od poslední krádeže velmi polekány. Bude tam zase spousta skvostů a nejvíce mne znervózňuje, že Claythorpe naléhal, aby byla pozvána Lola Laneová.”

106

“Tanečnice Lola Laneová?” zeptal se Petr překvapeně a Lewinstein přisvědčil.

“Je velkou přítelkyní lorda Claythorpa - myslím, že je vám to známo? Její poslední vystoupení ho stálo spoustu peněz, ale nejlepší na té věci je to, že je starý pán do ní zblázněn jako nějaký student.” Lewinstein zamyšleně kouřil z velkého doutníku.

“Víte, mr. Dawesi, nejsem pokrytec, rozumějte mi dobře,” pokračoval. “Nic mi do toho není, jak se kdo baví. Claythorpe je dost vlivný člověk a nemohl jsem odmítnout jeho žádost. Tak, jak jsou dnešní společenské styky, není námitek proti pozvání lidí toho druhu, jako je Lola Laneová, a já sám sotva předělám morálku vyšších deseti tisíc. Jen se obávám toho, že bude od hlavy až k patě pokryta skvosty.”

Mocně zadýmal z doutníku, a než promluvil, podíval se na detektiva. Pak dodal. “Které jí dal lord Claythorpe.”

“To je pro mne ovšem novinka,” řekl Petr.

“Byla by to novinka pro hodně lidí,” řekl Lewinstein, “protože Claythorpe platí v hlavním městě za veliký vzor mravnosti.” Lewinstein se ušklíbl, jako by se mu povedl dobrý vtip. “A ještě něco vám chci povědět. Tanečnice Lola vyprávěla svým přátelům - mezi jinými i jednomu mému příteli - že se chystá asi na půl roku do Argentiny. Můj přítel se jí ptal, zda s tím lord Claythorpe souhlasí. Je vám známo, že lidé od divadla jsou velmi otevření a nemilují tajnosti. Odpověděla, že ano.” Znovu se podíval na detektiva.

“To znamená, že Claythorpe pojede také,” řekl Petr a Lewinstein přisvědčil.

“To jsou opravdu novinky,” pronesl Petr Dawes.

“Děkuji vám a přijímám vaše pozvání k dnešní večeři.”

“Výborně,” zvolal Lewinstein a zářil radostí. “Nemáte-li nic proti tomu, posadím vás vedle Loly Laneové.”

Toho večera se Petr nenápadně vmísil mezi hosty do prostorného přijímacího sálu, který si mr. Lewinstein pronajal místo své soukromé jídelny. Petrovy oči bloudily po přítomných a hledaly tanečnici. Znal ji od vidění, viděl její fotografii v ilustrovaných listech. Nebylo nesnadné poznat její smělé, vyzývavé rysy, a kdyby ji nepoznal podle obličeje, musel by ji poznat podle odvážných šatů, které měla na sobě, protože Lola Laneová byla proslulá dáma, jejíž jméno bylo úzce spojeno s dvěma nechutnými skandály.

Hlavně však pozoroval velký smaragdový náhrdelník na jejím ztepilém hrdle. Byl z velkých zelených kamenů, které v tlumeném světle jiskřily, a byl to téměř nejpozoruhodnější skvost mezi přítomnými. Samozřejmě, že Lewinstein vysvětlil Claythorpovi příčinu, proč pozval detektiva, protože jeho lordstvo ho přijalo s roztomilostí a nerozpakovalo se usadit obyčejného detektiva vedle dámy, jejímž byl dokonalým otrokem.

Když byl Petr uveden do společnosti, čekalo ho velké překvapení, neboť zahlédl slečnu Joyce Wilberforceovou.

“Ani jsem se nenadal, že vás dnes opět uvidím,” slečno Wilberforceová,” řekl.

“Ani já jsem se nenadála, že sem vůbec přijdu,” odpověděla dívka. “Ale můj manžel - víte, že jsem provdána?”

Mr. Dawes přisvědčil.

“To je jedna z věcí, o kterých bych měl vědět,” zasmál se.

“Můj manžel je dnes zaměstnán a domlouval mi, abych se sem šla pobavit. Co soudíte o smaragdech?” zeptala se zlomyslně. “Domnívám se, že jste zde proto, abyste nad nimi bděl přátelskýma očima.”

Petr se usmíval.

“Jsou opravdu skvělé, že? Tím ovšem neříkám, že obdivuji i jejich nositelku,” pokračovala paní Steeleová.

Petr diskrétně mlčel. Nabídl tanečnici rámě a uvedl ji do jídelny. Během hovoru shledal, že je to málo inteligentní, tupá osoba, která se dobře vyznala jen v oboru módy, šatů a slabostí svých kolegyň v divadle. Večeře byla v plném proudu, když Joyce Wilberforceová, sedící téměř naproti detektivovi, náhle vykřikla a skrčila se v křesle.

“Myš, myš!” křičela a ukazovala prstem na podlahu. “Pozor!”

Petr se naklonil přes stůj a zahlédl malý šedý stín, utíkající po parketách. Žena, sedící vedle něho, vykřikla a vytáhla nohy k okraji židle. To bylo poslední, co viděl, protože v tom okamžiku zhasla všechna světla v sále. Zaslechl výkřik tanečnice.

“Můj náhrdelník! Můj náhrdelník!”

Nastal zmatek, v němž bylo slyšet hluk hlasů. Kdekdo dával rozkazy, které si vzájemně odporovaly, a nechyběly ani rady a různá upozornění. V největším zmatku rozškrtl Petr sirku. V třepetavém světle zahlédl tanečnici Lolu, jak si tiskne ruce kolem krku.

Smaragdový náhrdelník zmizel!

Trvalo pět minut, než kdosi opravil pojistky a světlo znovu zazářilo.

“Nikdo nesmí ze sálu!” vzkřikl Petr rozkazujícím tónem. “Každý bude bez výjimky prohledán a -“

Náhle padl jeho pohled na stůj před něj, kde ležel papír vizitkového formátu, jenž na stole předtím nebyl. Nebylo jej ani třeba otáčet. Věděl předem, co jej očekává na druhé straně. Výsměšně se na něj zašklebily čtyři čtverce s písmenem “J” uprostřed.

8. KAPITOLA

Petr Dawes ze Scotland Yardu měl velmi těžkou hlavu. Zdálo se mu, že zachytil jakousi stopu, ale nemohl si vše dobře ujasnit. Obrovským úsilím vůle soustředil mysl na všechny příhody, které se seběhly bezprostředně před krádeží smaragdového náhrdelníku tanečnice. Nejdříve si vzpomněl na Joyce Wilberforceovou, která nepochybně uviděla myš, běžící po podlaze, a zdvihla nohy na židli charakteristicky ženským způsobem. Pak zahlédl tanečnici, jak rovněž skrčuje nohy a rukama si tiskne sukni k lýtkům - tak, jak to ženy obyčejně dělávají.

Co vlastně ještě zahlédl? - Pak, už si vzpomíná, uviděl mezi sebou a ženou po levici číšníkovu ruku. Na té ruce bylo něco zvláštního, co upoutalo jeho pozornost, a chystal se otočit hlavu, aby si prohlédl tvář majitele ruky, když výkřik slečny Joyce odvrátil jeho pozornost jinam.

Co bylo na té ruce zvláštního? Soustředil znovu všechnu svou mysl k této nepatrné věci, neboť si instinktivně uvědomoval, že v tom znamení několika vteřin možná vězí vyřešení záhady. Vzpomíná si, že to byla dobře pěstěná ruka. To bylo u číšníka pozoruhodné. Na ruce nebyly skvosty ani prsteny, což nebylo nic zvláštního. Toho si všiml zbytečně. Pak mu jakoby bleskem vstoupila na mysl podrobnost, na kterou marně vzpomínal. Uvědomil si, že malíček na ruce byl znatelně kratší, než bývá obvykle. Lámal si hlavu, aby uvedl toto znetvoření do souvislosti s něčím, co už o té věci slyšel dříve. Opustil vyšetřovací oddělení, kam byl povolán, najal si taxík a jel přímo do hotelu, kde bydlela Joyce Steeleová se svým manželem.

“Paní Steeleová není doma, ale pan Steele právě přišel,” hlásil hotelový úředník. “Mám vás ohlásit?”

“To je zbytečné,” řekl detektiv a ukazoval svou legitimaci. “Půjdu do jeho pokoje bez ohlášení. Které má číslo?”

Úředník mu sdělil číslo dveří a sluha ho dovedl až ke dveřím. Detektiv otočil bez zaklepání klikou a vstoupil. Jamieson Steele seděl před malým krbem a kouřil cigaretu. Pohlédl na příchozího a klidně zvolal: “Haló, mr. Dawesi.”

“Jakže, vy mne znáte?” zeptal se Petr. “Rád bych si s vámi promluvil několik slov.”

“Nejen několik, ale kolik budete chtít,” odpověděl Steele. “Prosím, posaďte se. Není to zrovna špatný pokojík pro rozmluvu, jen tu je trochu průvan. Co vás ke mně přivádí? Trvá snad náš povedený strýček na žalobě pro zfalšovaný podpis?”

Petr Dawes se usmál.

“Ani ho nenapadá, že by chtěl žalovat,” odpověděl. “Přišel jsem proto, abych se podíval na vaše ruce.”

“Na moje ruce?” zeptal se Jamieson Steele překvapeně. “Chcete mi snad udělat manikúru?”

“To sotva,” pronesl Petr suše, když před něj Steele rozložil ruce. “Co se vám stalo s malíčkem?” zeptal se po prohlídce.

“Není dost veliký, že?” smál se Steele. “Myslím, že je to zadržený vzrůst. Je to jediná vada na jinak dokonalém těle.”

“Kde jste byl dnes v noci?” zeptal se Petr klidně.

“Byl jsem na různých místech, včetně Scotland Yardu!” zněla zarážející odpověď.

“Ve Scotland Yardu?” opakoval Petr nedůvěřivě a Jamieson Steele přisvědčil.

“Je pravda, že jsem s vámi potřeboval mluvit o zvláštní žalobě, kterou čas od času vytahuje lord Claythorpe na boží světlo, a pocítil jsem, že vám bude nutné něco vysvětlit, když jste byl pověřen případem, který se těsně dotýká mé ženy, a také abych vám vysvětlil důvody, proč jsem utekl, když proti mně vznesl Claythorpe obvinění pro zfalšovaný podpis.”

“V kolik hodin jste opustil Scotland Yard?”

“Asi před půl hodinou,” řekl Steele.

Petr na něj zpříma pohlédl. Byl oblečen do obyčejného vycházkového obleku a měkké košile. Ruka, kterou zahlédl nad stolem, byla určitě v černém rukávě a v tvrdé, škrobené manžetě.

“Proč, co se stalo?” zeptal se Steele.

“Dnes v noci byla v Ritz Carltonu spáchána krádež,” vysvětloval Petr. “Muž, převlečený za číšníka, ukradl smaragdový náhrdelník.”

“A vy samozřejmě podezříváte mne,” řekl Steele ironicky. “Prosím, můžete prohledat můj příbytek.”

“Směl bych vidět vaše šaty?” zeptal se Petr.

Místo odpovědi ho tázaný vedl do ložnice a ukázal mu svoje šaty, pečlivě složené a vykartáčované na dně kufru.

“A teď,” řekl Petr, “nemáte-li nic proti tomu, bych si rád prohlédl byt, jak jste nadhodil. Víte dobře, že k tomu nejsem oprávněn a můžu to udělat jen s vaším svolením.”

“Dávám vám své svolení,” řekl Steele. “Chápu, že jsem podezřelá osoba. Tak se do toho pusťte. Ujišťuji vás, že mne to neuráží.”

Petr skončil prohlídku, ale nenalezl nic důležitého.

“To je ložnice mé ženy,” řekl Steele. “Snad byste si ji také rád prohlédl?”

“Zajisté,” odpověděl Petr Dawes bez váhání, ale jeho prohlídka vyšla opět naprázdno.

Otevřel okna, jedno po druhém, a hledal podél okenních rámů tkanici, provázek nebo nit, na nichž by mohl být zvenčí zavěšen smaragdový náhrdelník. Je to starý trik, upevnit ukradený předmět na černou nit a tu pak přilepit papírem k oknu. Ale opět nic nenašel.

“Ted byste měl ještě prohledat mne,” řekl mladý muž vesele.

“Když dovolíte, abych už to vzal všechno,” schvaloval Petr a jeho ruce znalecky přejely po těle Jamiesona Steela.

“Tak co - nevinen?” řekl Steele, když skončil. “Tak. A nyní se posaďte a já vám povím o lordu Claythorpovi něco, co vás bude zajímat. Zajisté víte, že Claythorpe žil na pokraji bankrotu. Nechtěl byste se posadit?” znovu vyzval Petra a ten uposlechl. “Vezměte si doutník, uklidní vám nervy.”

“Nemůžu se dlouho zdržet,” řekl Petr, “ale rád bych slyšel konec vaší povídky na pokračování.”

Přijal nabízený doutník a ukousl konec.

“Jak vám povídám,” pokračoval Steele, “Claythorpe žil dlouhá léta na pokraji bankrotu. Je to člověk, který se od mládí spoléhal na svou zchytralost. Svůj dřívější život strávil způsobem, který je v slušných knihách nazýván nevázaný nebo prostopášný. Věřím, že byly časy, kdy byl tak na mizině, že spával na nábřeží.”

Petr přisvědčil. Něco podobného už o něm také slyšel.

“To všechno bylo ovšem dříve, než se domohl titulu. Je to chytrý a bezohledný člověk a ve společnosti dobře zapsaný. Věděl však, že mu to nevynese mnoho, a proto začal vyhledávat vlivné přátele. Jedním z nich byl strýc mé ženy - dobrák od kosti, bezúhonný muž, který získal obrovské jmění v Jižní Africe. Jsem přesvědčen, že mu Claythorpe značně pustil žilou, a možná, že by ho vykrvácel k smrti, kdyby starý brach nezemřel přirozenou smrtí. Zanechal kupu odkazů svým přátelům a zbytek jmění mé ženě. Claythorpe byl ustanoven vykonavatelem vůle a pověřen značnou pravomocí. V majetku, který moje žena zdědila - či spíše měla zdědit v den své svatby, byl malý uhelný důl na severu Anglie, který byl toho času řízen velmi skvělým mladým inženýrem, jehož jméno mi skromnost nedovoluje prozradit.”

“Pokračujete,” řekl Petr s úsměvem.

“Když Claythorpe zjistil, že má v moci tak nesmírné bohatství, dal se do zlepšování jmění. První věc, která ho napadla, bylo, že utvoří akciovou společnost z mého dolu - říkám z mého a vždy jsem jej jaksi z duševního stanoviska považoval za svůj - akciovou společnost na asi šestkrát větší obnos, než byla jeho cena.”

Petr pokývl.

“Aby se to uvedlo do všeobecné známosti, bylo třeba sestavit prohlášení stran množství uhlí v dole, rozlohu jeho slojí a tak dále. Byl jsem pověřen, abych připravil velmi vzletné a přesvědčivé prohlášení, které mělo uvolnit šňůrky u měšců lidem investujícím peníze. Claythorpe mi navrhl plán a já jsem řekl své ,Ne’. Stejně jsem mu řekl,” pokračoval mladý muž a pečlivě vybíral slova, “že kdyby založil takovou společnost, že bych musel ve sloupcích finančního tisku také něco říct. Tak od té věci upustil, ale nikdy mi to nezapomněl. Pak se stalo, že jsem pro něj dělal jistou práci mimo úřední hodiny, a tehdy si mne zavolal do své kanceláře v St. James’ Street a dal mi šek. Současně jsem zpozoroval, že šek zněl na mnohem větší obnos, než jsem očekával, a myslel jsem si, že se mi snaží jeho lordstvo zavděčit. Stejně jsem si všiml, že obnos napsaný na šeku vypadal jako změněný a že podpis jeho lordstva byl poněkud nezvyklý. Vzal jsem šek a za několik dní jej předložil bance. Byl jsem zavolán do kanceláře, kde jsem byl označen jako podvodník,” vyprávěl Steele, zamyšleně vyfoukl do vzduchu prstenec kouře a pokračoval: “Víte, takové udání vám způsobí velmi směšný pocit v žaludku. Jedině správné, přímé a rozumné jednání bylo stát na svém, jít před soud, promluvit velkou obhajovací řeč, která by vyvolala potlesk a souhlas u soudců i poroty, a v triumfu hrdě odejít od soudu. Ale člověk udělá za takových okolností málokdy správnou věc. Byl to Remington - dnes je už mrtev - jenž mi vnukl myšlenku na útěk, a já prchal jako blázen. Jediná osoba věděla, kde jsem, a to byla Joyce. Nemusím vám o své ženě nic říkat, protože pravděpodobně víte vše, co stojí za vědění. Chci vám jen říct, že jsem ji dlouhá léta miloval, a moje city byly opětovány. Často mne nutila, abych se vrátil do Londýna a dostavil se k soudu, ale já jsem to přikládal její dětské nevinnosti - muž je vždy nakloněn věřit, že není tak chytrý, když přijímá rady od ženy. To je celá moje historie.”

Petr čekal.

“A teď, mr. Steele,” řekl, “byste mi snad také vysvětlil, proč jste byl dnes v noci v hotelu Ritz Carlton přestrojen za číšníka.”

Steele se podíval na detektiva s potutelným úsměvem.

“Myslím, že bych to dovedl vysvětlit, kdybych tam byl,” řekl. “Nebo chcete, abych tvrdil něco, co není pravda?”

“Já jsem si jist, že jste tam byl,” řekl Petr, “jako že tady sedím před vámi. Ale vím dobře, že by bylo téměř nemožné dokázat, že jste tam byl.” Povstal ze židle. “Jdu zpátky do hotelu,” řekl, “přestože neočekávám, že by některý náš slídící pes našel náhrdelník.”

“Vezměte si ještě doutník,” řekl Steele a nabízel otevřenou skříňku.

Petr zavrtěl hlavou.

“Děkuji, nechci,” odpověděl detektiv.

“Prosím, bez urážky, vezměte si jich plnou hrst - přijdou vám k chuti.”

Petr s úsměvem odmítl.

“Myslím, že jsem s vyšetřováním Čtvercové Jeny skoro hotov,” řekl detektiv. “A jsem si také zcela jist, že mi to nevynese ani odměnu, ani povýšení.”

“Já si taky myslím, že to nebude ani tak, ani onak,” prohodil Steele. “Je to prapodivný případ.”

Petr zavrtěl hlavou.

“Podivný případ, ale já jsem rozluštil záhadu Čtvercové Jeny. Vím, kdo to je a proč okrádá Claythorpovy přátele.”

“Vy to víte - opravdu?” řekl Steele zamyšleně a Petr přisvědčil.

Jamieson Steele počkal, až za sebou detektiv zavřel dveře, a pak čekal dalších pět minut, než povstal a zavřel dveře na závoru. Pak zamkl oboje dveře u bytu, vzal skříňku s doutníky a postavil ji na stůl. Ponořil do ní ruku, vyndával doutníky hrst po hrsti a nakonec vyňal cosi třpytícího se a jiskřícího ve světle žárovky - velký smaragdový náhrdelník, který položil na stůl. Díval se na něj zamyšleně, pak jej zabalil do hedvábného kapesníčku a zastrčil do kapsy. Vložil doutníky zpět do skříňky a vstoupil do ložnice. Oblékl si dlouhý tmavomodrý převlečník a na hlavu si nasadil měkký plstěný klobouk.

Chvilku přemýšlel, než sňal ze dveří závoru, rozepjal svrchník, vytáhl z kapsy u kabátu kapesníček, obsahující smaragdový náhrdelník, a vstrčil jej do boční kapsy svrchníku. Kdyby v tom okamžiku otočil hlavu a pohlédl k polootevřeným dveřím své ložnice, mohl by spatřit kradmý pohled postavy, která ho celou tu dobu pozorovala.

Petr Dawes nepřišel sám a do bytu, který manželé Steeleovi obývali, byly tři vchody.

Pak Jamieson Steele vykročil tak rychle, že v čase, kdy byl špeh na chodbě, už zmizel ve zdviži, která náhodou zrovna sjížděla. Muž, který ho stopoval, se řítil dolů, přičemž bral tři schody najednou, a zastavil se až v prvním patře na širokém mramorovém balkónu, z něhož byl rozhled po hale. Když pohlédl dolů, spatřil čekajícího Petra Dawesa. Dal mu rukou významné znamení a v témže okamžiku dospěla zdviž do přízemí a Jamieson Steele vystoupil.

Byl na poloviční cestě napříč schodištěm, když se srazil s detektivem.

“Počkejte na okamžik, mr. Steele, potřebuji vás,” řekl Petr.

V té době vykročila z otáčecích dveří hlavního vchodu Joyce Steeleová.

“Potřebujete mne?” zeptal se Steele. “Pročpak?”

“Půjdete se mnou do vazby pro podezření z účasti na loupeži dnešní noci,” odpověděl detektiv.

“Jste blázen,” řekl Steele a v jeho tváři se nepohnul ani sval.

“Do vazby? Ne, to není možné!” zvolala dívka užaslým hlasem a vzápětí se vrhla ke svému muži a objímala ho. “To není pravda, to není pravda!” vzlykala.

Steele ji velmi něžně odstrčil.

“Jen nás nech, miláčku! Jdi klidně domů. Zde pro tebe není místo,” řekl. “Mr. Dawes udělal velkou chybu, jak brzy pozná.”

“Má zbožíčko, sire,” řekl pomocník detektiva vítězně. “Hlídal jsem ho. Náhrdelník byl v doutníkové krabici. Má jej v kapse.”

“Zvedněte ruce,” nařídil Petr a v okamžiku měl na nich Jamieson Steele pouta.

“Můžu jít s vámi?” zeptala se dívka.

“Bude lépe, když nepůjdete,” odpověděl Petr. “Možná, že se vašemu manželovi podaří dokázat nevinu. Každopádně však nemůžete nic dělat.”

Zanechali ji stojící v předsíni jako obraz bez-útěšného bolu a svého zajatce odvezli do Cannon Row.

“A teď laskavě dovolíte, abychom vás prohledali,” požádal Petr.

“Beze všeho,” odpověděl Steele chladně.

“Kde říkáte, že má ten náhrdelník?”

“V kapse u svrchníku,” odpověděl zvěd.

Petr prohledal kapsy u svrchníku.

“Nic v nich není,” konstatoval.

“Že v nich nic není?” žasl tajný. “Vždyť jsem viděl, jak jej vstrčil do kapsy. Nejdříve jej měl v boční kapse u kabátu a pak jej přendal…”

“Dobrá, podíváme se do kapes u kabátu. Svlékněte svrchník, Steele.”

Mladý muž uposlechl a Petrovy zručné prsty přejely po Steeleově těle, ale opět bez výsledku. Oba detektivové na sebe pohlédli v nepříjemném překvapení.

“Stala se vám chyba, milý příteli,” řekl Petr kolegovi a dodal. “Je mi líto, že jsme vám způsobili tuto nepříjemnost.”

“Podívejme se dovnitř drožky,” navrhoval tajný a Petr se usmál.

“Nemyslím, že by jej odhodil. Měl na rukou pouta a po celou dobu jsem z něho nespustil oči. Můžete si prohledat drožku, chcete-li, čeká dosud u dveří.”

Ale ani prohlídka vozu nepřinesla žádný výsledek.

Náhle projel hlavou Petra Dawese nápad, kterému se upřímně a dlouze zasmál.

“Skončíme prohlídku,” řekl. “Opravdu, mr. Steele, jsem příliš důvěřivý - jako malé dítě.”

Jejich oči se setkaly a oběma se přivřely v úsměvu.

“Všechno je v pořádku,” řekl Petr. “Můžete jít, jste volný.”

“Volný?” opakoval druhý detektiv s nechutí.

“Ano, nemáme jediný důkaz proti tomuto pánovi a bylo by velmi nevhodné, kdybychom ho déle zdržovali.”

Petr Dawes si totiž v krátkém čase uvědomil způsob, kterým byl znovu oklamán. Viděl jasně jako v denním světle, co se stalo se smaragdy, a věděl, že teď by každá snaha znovu je nalézt vedla k dalšímu zklamání.

“Nemáte-li nic proti tomu, mr. Steele, jel bych rád s vámi zpět do hotelu. Doufám, že ke mně nechováte zášť?”

“Vůbec ne,” odpověděl Steele. “Vaším úkolem je, abyste mne chytil, a mým úkolem je -” na chvilku se odmlčel.

“Copak?” zeptal se Petr zvědavě.

“Mým úkolem je dát se chytit nějak nápadně,” prohodil Steele se smíchem.

Pak už spolu nemluvili, až teprve v drožce při zpáteční cestě do hotelu.

“Bojím se, že je tím má ubohá žena velmi rozrušena.”

“Z toho nemám obavy,” řekl Petr suše. “Steele, myslím, že jste moudrý muž, a jako takový nebudete neochotný přijmout dobrou radu od člověka, který zná vaši hru ,od A do Z’.”

Steele neodpověděl.

“Já vám radím, abyste se odtud co nejdříve ztratil a vzal svou ženu s sebou,” řekl Petr. “Pamatujte na staré přísloví, že se chodí tak dlouho se džbánem pro vodu - nemusím snad pokračovat.”

“Dejme tomu, že bych vám řekl, že vám nerozumím,” odpověděl Steele.

“Nebudete přece říkat něco tak banálního,” řekl Petr. “Říkám vám, že znám vaši hru, a proti vám se hrozivě staví vyloupení poštovního dostavníku. V mých očích to je váš jediný špatný čin a jen pro ten bych pracoval ve dne v noci, abych vás vydal spravedlnosti.”

Znovu nastalo ticho.

“Vím dobře, že z pošty nebylo nic ukradeno,” pokračoval Petr. “Všechno bylo vráceno. Ale vaše největší provinění je, že jste poděsil úctyhodného služebníka Jeho Veličenstva tak, že dostal nervový záchvat. Ať je to jak chce, je to podlý čin velmi vážného druhu a vynesl by vám dvacet let, kdybychom proti vám měli důkazy. Ohrožoval jste královskou poštu nabitým revolverem -“

“To právě nemůžete dokázat,” smál se Steele. “Nemuselo to být nic víc než kus plynové trubky. Konec konců zatvrzelý kriminálník, kterým podle vašeho mínění asi jsem, má v hlavě ještě tolik mozku - to mi snad taky přiznáte - aby znal zákon natolik, že by s sebou nenosil smrtící zbraň.”

“Mluvíme tu spolu beze svědků,” řekl Petr.

“Tím si nejsem jist,” přerušil ho Steele rychle. “Myslel jsem si, že s vámi ve své světničce mluvím taky beze svědků.”

“Každopádně si můžete být jist, že tady nemám žádného svědka,” usmíval se Petr, když drožka zahýbala do ulice, kde byl hotel. “Ptám se vás důvěrně jako muž muže, můžete-li mi dát nějakou zprávu o vraždě v St. James’ Street.”

Steele chvilku přemýšlel a pak řekl:

“Nemůžu. Je pravda, že jsem byl v té době ve Falmouthu, jak víte. Nade vší pochybnost to nebylo dílem dámy, která si říká Čtvercová Jeny, protože můj dojem o této rozkošné ženě je ten, že by byla při pohledu na revolver k smrti vyděšena. Navštívenka, nalezená v ruce zavražděného -“

“Jak to víte?” zeptal se Petr rychle.

“Taková věc se roznese,” odpověděl tázaný bez rozpaků. “Napadlo vás, že v tu noc bylo vlhko, že vrah byl asi rozehřátý, snad zpocený děsem, a že na proužku papíru by mohly být otisky prstů?”

“To mne napadlo,” odpověděl Petr. “Ve skutečnosti to byla první věc, na kterou jsem pomyslel. A může-li vás to zajímat, můžu vám říct, že na navštívence byl otisk prstu, a dosud se pokouším, abych -” nedořekl. “Zde jsme u vašeho hotelu. Ve vás je ztracen dobrý detektiv, Steele.”

“Ztracený není, ale zkušenější,” odpověděl prostořece. “Dobrou noc… Nešel byste ke mně na doutníček?”

“Ne, děkuji,” odsekl Petr nakvašeně.

Vrátil se do Scotland Yardu.

Bylo to zvláštní, úžasně zvláštní, že se Steele zmínil o té navštívence. V úřadovně Scotland Yardu bylo dost živo, přestože už doba značně pokročila. Byla tam důležitá policejní konference a všichni vedoucí departamentů byli shromážděni v místnosti, naplněné tabákovým dýmem. Urostlý, tělnatý pán pokynul Petrovi, když vstoupil.

“Měli jsme s tím pekelnou práci, Petře, ale podařilo se nám to.” Před ním ležela navštívenka, nesoucí jméno Jamiesona Steeleho. Skoro uprostřed byl fialový otisk prstu. Otisk prstu nebyl prostým okem viditelný - až když byl zpracován složitou chemickou cestou, a jeho nynější stav byl výsledkem trpělivé práce tří nejlepších chemiků Scotland Yardu.

“Dostal jste také druhé otisky?” zeptal se Petr.

“Tady jsou,” odpověděl tělnatý pán a ukázal prstem na pruh papíru, na němž byly otisknuty dva černé prsty.

Petr srovnával oba otisky

“Dobrá,” řekl. “Každopádně je tajemství rozluštěno. Jak jste to zařídil?” zeptal se a ukázal na proužek s dvěma otisky.

“Navštívil jsem ho a potřásl jsem mu rukou,” vyprávěl tlouštík s úsměvem. “Byl strašně překvapen a uražen, že si dovoluji takovou důvěrnost. Pak jsem mu podal čtvrtku papíru. Za chvilku, když položil ruku na psací podložku, zjistil, že má dlaň i prsty černé, a myslím, že to byl nejudivenější muž, kterého jsem kdy spatřil.”

Petr se zasmál.

“Soudím, že si nevšiml, že byla vaše ruka pečlivě natřena lampovou černí?”

“To sotva,” odpověděl tlouštík.

Petr znovu srovnával oba otisky.

“Je nepochybné, že je to stejný otisk,” řekl.

Podíval se na hodinky. “Půl jedné. To není zlý čas. Vezmu s sebou Wilkinse a Browna a přejdeme rovnou k věci. Bude z toho hodně zmatku. Dostal jste už zatykač?”

Tlustý pán otevřel zásuvku u stolu a podal mu list papíru. Petr si jej přečetl.

“Děkuji vám,” řekl prostě.

Lord Claythorpe byl ve své pracovně. Popíjel silnou whisky se sodou, když byl ohlášen detektiv.

“Nuže?” zeptal se. “Nalezl jste osobu, která ukradla smaragdový náhrdelník?”

“Ne, mylorde,” odpověděl Petr. “Ale našel jsem muže, který zastřelil Remingtona.”

Tvář lorda Claythorpa se změnila v barvu jasanového dřeva.

“Co tím chcete říct?” pronesl sípavě. “Co tím chcete říct?” opakoval.

“Tím chci říct, že vás vezmu do vazby pro úmyslnou vraždu, a varuji vás, protože co od této chvíle řeknete, bude použito proti vám jako důkaz.”

9. KAPITOLA

Ve tři hodiny ráno poslal lord Claythorpe, obyvatel cely ve věznici Cannon Row, pro Petra Dawese. Petr byl uveden do cely a zjistil, že se už Claythorpe vzpamatoval z prvního dojmu. Ze zdrceného a beznadějného, jak ho opustil, se stal opět klidný a normální muž.

“Chtěl jsem vás vidět, Dawesi,” začal, “abych vám objasnil několik věcí, které mám na svědomí.”

“Ovšem, je vám známo,” řekl Petr, “že všechny vaše výroky -“

“Vím, vím,” přerušil ho lord netrpělivě. “Ale já vám to musím říct.” Přecházel po malé cele se založenýma rukama za zády. Pak se náhle posadil vedle detektiva. “Především - nechte mne vypravovat, jak jsem zabil Donalda Remingtona. Je to dlouhá historie, která vedla k vraždě, ale přísahám vám, že jsem neměl v úmyslu mu ublížit.”

Petr vytáhl z kapsy zápisník a tužku a svým zvláštním těsnopisem zapisoval, co lord vypravoval. Obyčejně měl tento způsob za následek, že vyslýchaný, jehož slova byla zapisována, umlkal, ale Claythorpe se zdál, že si toho ani nevšímá.

“Když mne strýc Joyce Wilberforceové učinil vykonavatelem své vůle, měl jsem vždy v úmyslu, že budu jednat poctivě,” pokračoval. “Ale pak jsem utrpěl velké ztráty na trhu v Kaffiru a postupně jsem začal utrácet její jmění. Cenné papíry, které byly v zapečetěných obálkách, byly jeden po druhém vybírány a použity. Do obálek jsem vkládal čisté archy papíru a znovu jsem je zapečetil. Když se udála ta loupež, zbývalo jen sto tisíc liber. Tento cenný papír najdete v tajné zásuvce mého stolu. Myslím, že Remington, který byl mým důvěrníkem - až na tyto věci - mne už dlouho podezříval. Když jsem vyzdvihl cenné papíry z banky, zamýšlel jsem, že sám vyloupím svoji kancelář a zanechám tam nálepku Čtvercové Jeny, abych převedl podezření na jinou stopu. Vrátil jsem se do kanceláře v noci v jedenáct hodin, ale Remington tam už byl přede mnou. Otevřel nedobytnou pokladnu svým klíčem a ukojil svou zvědavost, pokud se týkala obsahu obálek. Vyhrožoval mi, že mne udá, protože už poznal, že obálky neobsahují nic důležitého.

Byl jsem zoufalý. Vzal jsem si s sebou pro každý případ revolver, protože jsem se chtěl v případě nezdaru zastřelit. Remington vyslovil určité požadavky, které jsem odmítl splnit. Povstal a kráčel ke dveřím se slovy, že zamýšlí zavolat policii. V té chvíli jsem ho zastřelil.”

Petr Dawes vzhlédl od svých zápisků.

“Jak to bylo s navštívenkou Jamiesona Steela?”

Lord Claythorpe přisvědčil.

“Vzal jsem ji s sebou, abych ho uvrhl do podezření, protože jsem byl přesvědčen - a ještě stále tomu věřím - že je ve spojení se Čtvercovou Jeny.”

“Řekněte mi jednu věc,” žádal Petr. “Znáte Čtvercovou Jeny - nebo máte někoho v podezření?”

Lord Claythorpe zavrtěl hlavou.

“Vždycky jsem podezříval, že by to mohla být sama Joyce Wilberforceová,” řekl, “ale nikdy jsem nemohl potvrdit své podezření. V dřívějších dobách, kdy Wilberforceovi bydleli na Manchester Square , jsem vídával Joyce a podezříval jsem ji, že donáší psaníčka mladému Steeleovi, jenž měl podkrovní kancelář na rohu Cavendish Square.”

“Kde jste tehdy bydlel vy?” zeptal se Petr rychle.

“Měl jsem pronajato poschodí na Grosvenor Square,” odpověděl lord Claythorpe.

Petr vyskočil.

“Byl v tom čase strýc děvčete ještě naživu?”

Lord Claythorpe přisvědčil.

“Tehdy ještě žil,” odpověděl.

“Kde bydlel?”

“Na Berkeley Square.”

“Už to mám!” řekl Petr vzrušeně. “To bylo v době, kdy se celá věc začala rozvíjet. Tehdy jste už tvořil plán, jak budete děvče okrádat a využívat své nadvlády nad ní. Copak ještě nechápete? Čtvercová Jeny! Na svých nálepkách užívala vždy čtyř čtverců, podle čtyř náměstí, kde žili čtyři představitelé jejích životních osudů.”

Lorda Claythorpa při těch slovech zamrazilo v zádech.

“Takovéhle řešení mne nikdy nenapadlo,” řekl dost klidně. Nezdálo se, že by ho to příliš vzrušovalo, zato však Petr Dawes byl rozčilen na nezvyklou míru. Lordova zpověď byla už krátká, a když ho Petr Dawes opustil, lehl si unaveně na pryčnu.

Petr rozmlouval nějakou dobu s velitelem stanice, když ho znovu zavolal dozorce vězňů.

“Nevím, sire, co se to s tím novým vězněm děje,” řekl, “ale když jsem se na něj před dvěma minutami díval okénkem, viděl jsem, že si odtrhává knoflíky od kabátu.”

Petrovi přejel mráz po zádech.

“Uděláte lépe, když mu dáte ústavní šaty,” řekl, “a dáte ho na pozorování.”

Oba šli s dozorcem do cely. Lord Claythorpe ležel v téže pozici, jak ho Petr opustil. Petr se k němu sklonil a dotkl se jeho tváře. Pak s výkřikem převrátil lorda na znak.

“Je mrtev!” vzkřikl.

Podíval se na jeho šaty. Jeden knoflík byl ukroucen. Pak se detektiv opět sklonil a přičichl ke rtům mrtvého muže a začal hledat po podlaze. Brzy našel, co hledal - úlomek knoflíku. Zvedl jej, čichl k němu a podal jej veliteli stanice.

“Takhle to tedy udělal,” řekl vážně. “Claythorpe na to byl připraven.”

“Co je to?” zeptal se velitel.

“Druhý knoflík shora na jeho kabátě byl zřejmě zhotoven zvláště pro něj. Byl vyplněn kyanidem draselným a zbarven stejně jako ostatní knoflíky. Stačilo jej jen rozlomit a část obsahu spolknout. Vzápětí přišla smrt.”

Tak odešel ze světa lord Claythorpe, velký darebák, a zanechal svému slabošskému synovi šlechtický titul a neznámé, hysterické ženě, která nesla jeho jméno, velmi málo šťastných vzpomínek.

Petrova práce byla u konce - kromě tajemství Čtvercové Jeny, které už vlastně bylo také rozřešeno. Úkol, který si nyní detektiv vytkl, byl velmi nesnadný a toho druhu, při němž měl velmi malé srdíčko. Obdržel novou dávku zatykačů a doprovázen malou armádou detektivů, kteří střežili všechny východy, se vydal na návštěvu hotelu, kde bydlel Steele se svou ženou.

Šel přímo do jejich bytu a našel manžele u snídaně. Oba byli oblečeni. Skutečnost, že bylo připraveno několik kufrů, nasvědčovala tomu, že pomýšleli na brzký odjezd.

Petr za sebou zavřel dveře a šel zvolna ke stolu, kde snídali. Dívka ho vítala s úsměvem.

“Přicházíte právě k snídani,” řekla. “Smím vám nabídnout šálek kávy?”

Petr odmítl pokynem hlavy. Steele ho bedlivě sledoval a náhle se dal do smíchu.

“Joyce,” řekl, “tak si myslím, že přítel Dawes nás přišel odvést do vězení.”

“Můžete si myslet, co chcete. Snad nejste daleko od pravdy,” řekl Petr, sedl si a opřel se loktem o stůl. “Mr. Steele, hra je skončena. Potřebuji vás!”

“A mne také?” zeptala se dívka a zdvihla obočí.

Je nesmírně krásná, myslel si detektiv a bylo mu krušno u srdce.

“Ano, vás také, paní Steeleová,” odpověděl klidně.

“Copak jsem udělala?” zeptala se.

“Dopustila jste se několika věcí. Poslední je ta, že jste objala svého muže na schodišti hotelu ve chvíli, když jsme ho zatkli pro podezření, že má u sebe smaragdový náhrdelník, a že jste ho svým vzrušením zbavila usvědčujícího důkazu.”

Zasmála se, přičemž nakláněla hlavu dozadu.

“Ale byla to bezvadná práce, nemyslíte?”

“Velmi krásná,” odpověděl Petr.

“Máte ještě jiné obvinění?”

“Ne - kromě toho, že jste Čtvercová Jeny,” řekl Petr Dawes.

“Tak jste na to přece přišel, ale jděte!” řekla dívka. Zdvihla bez zachvění pohár ke rtům a její oči tančily čertovinou.

Petr Dawes vycítil, že by tato žena žila v dějinách jako největší z těch zvrácených bytostí, které zesměšňují zákon, kdyby byla oddána zločinnému životu - nikoliv jen kradení věcí muži, který ji ohrnoval o její vlastní jmění.

Steele vyňal z kapsy pouzdro s cigaretami a nabídl detektivovi.

“Máte pravdu, mr. Dawesi, žerty skončily,” řekl Steele, “a protože si velmi vážně přejeme, abychom se vystříhali nepříjemné scény, a pak je zde mnohem příhodnější místo ke zpovědi než v chladné vězeňské kobce, rád bych vám řekl, že celá věc s Čtvercovou Jeny byla mým nápadem.”

“To není pravda,” řekla klidně mladá paní. “Můžeš mít buď zodpovědnost, anebo důvěru, miláčku!”

Steele se usmíval, když zapaloval detektivovi cigaretu.

“Každopádně jsem vymyslel některé z našich nejchytřejších výprav,” řekl a ona přisvědčila.

“Správně, Dawesi, moje žena je Čtvercová Jeny. Snad byste rád věděl, kde vzala to jméno?”

“Vím to - nebo si alespoň myslím, že to vím,” řekl Petr. “Je to v souvislosti se čtyřmi náměstími v Londýně.”

Steele na něj překvapeně vzhlédl.

“Jste chytřejší, než jsem si myslel,” řekl. “Ale máte pravdu. Joyce a já jsme okrádali Claythorpa řadu let. Kdykoliv jsme se dozvěděli, že z něho můžeme dostat peníze, šli jsme hned za nimi. Skvosty jsme obyčejně posílali do nemocnic -“

“To všechno vím,” řekl Petr a náhle odhodil cigaretu. Podíval se na oba podezřívavě, ale nikdo z nich nesklopil oči. “A teď,” pokračoval Petr suše, “půjdeme. Čekal jsem už příliš dlouho.”

Postavil se na nohy, zapotácel se a pak zavrávoral směrem ke dveřím, ale Steele už byl za ním a spoutal ho dříve, než učinil dva kroky. Petr Dawes se cítil nesmírně slabý a bezmocný a navíc mohl mluvit jen šeptem.

“Do té - cigarety - bylo - něco - přimícháno,” blábolil ospale.

“Zcela správně,” řekl Steele. “Byl to jeden z mých neselhávajících prostředků.”

Petrovi klesla hlava na prsa a Steele ho jemně položil na zem.

Dívka se podívala soucitně na detektiva a řekla: “Je mi nesmírně líto, že jsme to udělali, miláčku!”

“Nechtěl jsem mu ublížit,” odpověděl Steele bodře. “Myslím, že si budeme muset nechat trochu soucitu pro sebe, protože jsem si jist, že je hotel obklíčen policií. Velké nebezpečí je v tom, že jeden z jeho gentlemanů čeká venku na chodbě.”

Otevřel klidně dveře, vyhlédl ven a pokývl na svou ženu.

“Vezmi jen skříňku se skvosty,” řekl. “Peníze a náhrdelník mám v kapse.”

Zavřel za sebou dveře a zamkl. Prošli chodbou, ale ne směrem ke schodišti ani ke zdvižím, nýbrž k malým schodům, kterých bylo užíváno jako nouzového východu pro případ požáru. Nepokusili se o sestup, ale stoupali o tři poschodí výše, až se vynořili na ploché střeše, ze které se naskýtal překrásný pohled na západní část Londýna.

Steele ukazoval cestu. Bylo patrné, že ji dobře znal, protože se ani jednou neocitl v rozpacích. Plochá střecha náhle končila nevysokou zdí, na kterou se vyšplhal a pomohl své ženě za sebou. Museli přejít po krátkém hřebenu šikmé střechy a pak na ně čekala mnohem nesnadnější překážka: cesta po břidlicové střeše, chráněná nízkým zábradlím pro kominíky. Opatrně po ní kráčeli, až se dostali k vikýři, který Steele zdvihl.

“Sestup dovnitř,” řekl a pomohl své ženě spustit se do podkrovní místnosti.

Zdržel se chvilku uzavřením vikýře a pak šel za ženou světnicí bez nábytku, do níž se spustili, a vyšli do předsíně.

Mezitím Petrův pomocník znervózněl, přišel až k světnici a zaklepal. Protože nedostal odpověď, vypáčil dveře a nalezl svého představeného ležícího na zemi. Byl stále při vědomí, ale bezmocný.

Detektiv na něm vyzkoušel rychlý způsob kříšení a brzy vyburcoval omámeného Petra ze spánku. Rychle přivolaný lékař ho přivedl do normálního stavu.

Byl stále jako roztřesený, když začal vyprávět celou událost.

“Nevyšli však z hotelu, na to chci přísahat,” řekl detektiv. “Hlídali jsme všechny východy i vchod pro personál hotelu. Co se vám vlastně stalo?”

Petr potřásl hlavou.

“Šel jsem k nim jako jehně na porážku,” vysvětloval a trpce se usmíval. “Slíbil mi, že se bude ze všeho zpovídat, a moje prokletá zvědavost mne zdržovala. A pak jsem vykouřil něčím napuštěnou cigaretu!” Chvilku se rozmýšlel. “Nemyslím, že by se spoléhali jen na cigaretu - nezdá se mi to pravděpodobné,” řekl. “Možná, že by to bylo mnohem nepříjemnější, kdybych odmítl kouřit.”

Za hodinu byl už tak dalece při sobě, že mohl osobně řídit prohlídku všech místností v hotelu. Prošel od sklepa až ke střeše, následován dvěma detektivy, a pokud se neocitl na střeše, nenašel jedinou stopu. Na střeše našel u zdi útržek korálkové krajky, která se paní Steeleové odtrhla při namáhavém přelézání. Přešli po hřebenu střechy a dále po břidlicové střeše podél nízkého zábradlí, až došli k vikýři, který Petr násilím otevřel.

Po sestupu dovnitř zjistil, že se ocitl v obchodním domě Backam a Boyd, výbavy pro dámy. V nejvyšším poschodí byla rozsáhlá krejčovská dílna, přeplněná dívkami, pracujícími u šicích strojů. Náhlý zjev bledého a zlostného muže přerušil jejich práci. Ani přednosta dílny, ani dílovedoucí neviděli nikoho vstupovat do dílny, a protože musel projít dílnou každý, kdo se chtěl dostat do nižších pater, Petrovi Dawesovi se to zdálo dostatečným důkazem, že uprchlíci nepoužili k útěku tuto cestu.

“Jediní lidé, kteří byli ve světnici nahoře,” zvolal dílovedoucí, “byli dva skladníci, kteří tam šli asi před dvěma minutami pro nějaké balíky.”

135

“Dva muži?” ožil Petr. “Kdo to byl?”

Ale ačkoliv svoje vyptávání rozšířil do nižších pater obchodního domu, nemohl se dozvědět, kdo byli ti dva nosiči. Nedávno bylo přijato hodně nových sil, jak řekl vedoucí, a bylo velmi nesnadné zjistit, kdo šel po schodech nahoru a kdo ne.

Také vrátný u vchodu do obchodního domu viděl vycházet dva nosiče, nesoucí na zádech jakési nemotorné žoky.

“Byly těžké?” zeptal se Petr.

“Velmi těžké,” odpověděl vrátný. “Naložili je na vozík a dosud se nevrátili.”

Nyní bylo Petrovi jasné, že Čtvercová Jeny nebyla závislá jen na pomoci svého manžela. Petr si vzpomněl, že lorda Claythorpa navštívili dva nepraví detektivové, kteří pak střežili dívku v jeho pracovně. Pravděpodobně to byli dva lidé, získaní geniálním mr. Steelem. O tom by svědčil i tento případ, o čemž se později Petr přesvědčil. A buď Steele, nebo Čtvercová Jeny umístila tyto dva muže v přilehlém obchodním domě s úmyslem, aby jim poskytli v případě útěku pomoc, což se jim také skutečně podařilo.

Petr zašel do ulic zklamán a naplněn zlostí. Pak si vzpomněl, že v tajné zásuvce stolu lorda Claythorpa je cenný papír, znějící na doručitele, ve výši pěti set tisíc dolarů. Čtvercová Jeny sotva opustí Anglii bez tohoto jmění. Jakmile ho to napadlo, vskočil do nejbližšího taxíku a největší rychlostí uháněl k domu mrtvého lorda.

Zpráva o nešťastném konci lorda Claythorpa se už rozšířila po služebnictvu a zamračený správce domu, který detektivovi otvíral, ho přivítal tak škaredě, jako by byl odpovědný za smrt jeho pána.

“Nemůžete jít do pracovny, sire,” řekl s jakýmsi uspokojením. “Byla zamknuta a zapečetěna.”

“Kým?” zeptal se Petr.

“Úředníkem vrchního soudu, sire,” odpověděl tázaný.

Petr přistoupil ke dveřím pracovny a zkoumal dvě velké červené pečetě.

Na pečeti vrchního královského soudu je cosi, co učiní mocný dojem i na zkušeného úředníka zákona. Porušení pečeti bez povolení přináší vzápětí nejnepříjemnější následky. Petr váhal.

“Byl zde ještě někdo?” ptal se dále.

“Jenom slečna Wilberforceová, sire,” odpověděl muž.

“Slečna Wilberforceová?” skoro zaskučel Petr. “Kdy přišla?”

“Skoro ve stejné době jako úředník, který zapečetil dveře,” odpověděl správce. “Ve skutečnosti byla v pracovně, když přišel. Velmi drsně jí poručil, aby odešla, sire,” řekl správce s chutí, jako by v ponížení slečny Wilberforceové spatřoval jakousi náhradu za neštěstí, které zahubilo jeho chlebodárce. “Poslala mne dolů pro slunečník, který si tu zapomněla při poslední návštěvě, a když jsem přišel, byla pryč. Úředník na něco strašně nadával.”

Petr odešel k telefonu a spojil se se Scotland Yardem. Tam však o zapečetění domu nic nevěděli a radili mu, aby se spojil s úřadovnou vrchního soudu. Tam se dozvěděl, kdo dal rozkaz a za jakých okolností se tak stalo. Jen ten, kdo zná obvyklý úřední běh a postup při dotazech, pochopí, kolik dlouhých hodin strávil nešťastný Petr v pochůzkách od Petra k Pavlu v marné snaze dozvědět se něco nového.

Vrátil se do lordova domů v půl páté odpoledne, odhodlán podstoupit všechno, co jen může vrchní soud uložit za trest pro poškození pečetí, a opět se setkal na prahu domu se správcem. Tentokrát však správce ze sebe chrlil novinky!

“Jsem nesmírně rád, sire, že přicházíte. Mám toho mnoho na srdci, co vám chci říct. Asi půl hodiny po vašem odchodu, sire, jsem uslyšel v pracovně bouchání a trhání. Šel jsem tedy ke dveřím a poslouchal jsem. Nemohl jsem poznat, co se tam děje, a proto jsem vykřikl: ,Kdo je tam?’ A kdo myslíte, že mi odpověděl?”

Petrovi se při této otázce zatajil dech.

“Vím,” odpověděl. “Byla to Čtvercová - byla to slečna Joyce Wilberforceová.”

“Ano, byla to ona,” přisvědčil správce překvapeně. “Jak jste to uhodl?”

“Domyslel jsem si to,” řekl Petr úsečně.

“Zdálo se, že tam byla jakousi náhodou zamknuta úředníkem vrchního soudu,” pokračoval správce, “a po celou tu dobu prohlížela lordův psací stůl. Hledala nějaké dopisy, které po sobě zanechal.

Ovšem, sire, každý ví, že stůl lorda Claythorpa byl nejpodivuhodnější věcí na světě. Byl plný tajných zásuvek a pamatuji se, že slečna Joyce jednou řekla, že kdyby jeho lordstvo potřebovalo něco skrýt, že by trvalo měsíc, než by se to nalezlo.”

Petr zasténal.

“Potřebovali čas - ovšem, potřebovali čas!”

Jak byl bláhový! Nebylo ani třeba, aby mu správce dopověděl konec historie, protože ho tušil. Ale správce pokračoval:

“Po chvilce jsem uslyšel, jak se v zámku otáčí klíč. Vyšla slečna Joyce a vypadala vesele jako Kašpárek. Ale měl jste viděl, jak vypadal psací stůl!”

“Tak ona rozlámala pečetě. Opravdu?” zeptal se Petr s jemnou ironií.

“Ó jé! Ona rozlámala pečetě a stůl taky!” dodal správce důrazně. “A když vyšla ven, nesla v ruce velký papír čtvercového formátu, na kterém byl tisk jako na bankovkách, sire!”

“Vím,” řekl Petr. “Byl to cenný papír.”

“Ach, myslím, že to mohl být cenný papír,” řekl správce neurčitě. “Ať je to jak chce, nesla to v ruce a řekla: ,To mi dalo práce, než jsem to našla.’ ,Slečno,’ řekl jsem, ,neměla jste z pracovny nic odnášet, dokud zákon -‘ ,Kašlu na zákon,’ odpověděla mi. Doslovně tak to řekla - kašlu na zákon, sire.”

“Vykašlala se na něj pořádně,” řekl Petr a odešel z domu. Jeho poslední nadějí bylo, že dá uzavřít přístavy, čímž by jim zamezil útěk z vlasti. Ale ani tak nechoval velkou naději, že se mu podaří chytit přelétavou dámu, jejíž unikání ho stálo tolik bezesných nocí.

Po dvou měsících obdržel Petr Dawes dopis, nesoucí známku z Jižní Ameriky. Byl od Joyce Steeleové.

“Ani nevíte, jak mi je líto, že jsem vám způsobila tolik starostí,” zněl jeho obsah. “A opravdu, celá ta vaše věc byla k smíchu - vždyť jsem celý ten čas porušovala zákon, abych si zajistila majetek, který mi podle zákona patřil. Je pravda, že jsem byla Čtvercovou Jeny. Ale také je pravda, že už Čtvercovou Jeny nejsem a že od nynějška žiji životem bez poskvrny! A skutečně, drahý pane Dawesi, vy jste si počínal mnohem lépe než ostatní detektivové, kteří šli po mé stopě. Jsem zde se svým manželem a dva přátelé, kteří nám při našich četných podnicích velmi laskavě pomáhali, jsou také v Jižní Americe, jenže hezky daleko od nás. Jsou to velmi roztomilí lidé, ale bojím se, že mají kriminální sklony, a nic mne neděsí tak jako sklon k zločinnosti. Nepochybuji, že se událo mnoho věcí, které vás dráždily a vzbuzovaly váš podiv, proč se to či ono stalo. Proč jsem například souhlasila s tím, že jsem šla do kostela s tou nemožnou figurou - Francisem Claythorpem? Částečně proto, drahý příteli, že jsem už byla provdána a příliš by mne nemrzelo, kdybych k ostatním zločinům přidala ještě bigamii. A částečně proto, že jsem pro ten případ učinila značné přípravy a věděla jsem dobře, že je sňatek nemožný. Také jsem doufala, že mi dá lord Claythorpe svatební dar určité ceny, ale ta naděje byla odsouzena k rozčarování. Zato jsem však dostala hodně velmi cenných darů od jeho četných přátel a ty jsme oba, Jamieson a já, ocenili nanejvýš vřele. Jamieson byl doktorem, který přišel náhodou k Lewinsteinovým. Byl mou pravou rukou a nejvěrnějším spojencem. Snad se, mr. Dawesi, s námi opět setkáte v Londýně, až budeme unaveni Jižní Amerikou. A snad nás, až se s námi sejdete, nebudete chtít zatknout, protože vy sám získáte mnohem laskavější názor na naše chování a snad se dokonce pokusíte o to, aby s vámi sdílela vaše lepší smýšlení o nás i zákonná moc. Jsem strašlivě šťastná - byl byste tak laskav a sdělil to mé matce? Myslím, že ji to přece potěší. Poprvé mne napadlo hrát si na Čtvercovou Jeny, když jsem slyšela naši služebnou, kterou jsme kdysi měli - jmenovala se Jeny Briglowová - že ráda mluví o hrdinských činech smyšlených osob, o nichž ráda četla. Ale chybně mne nazývali Jeny. Písmeno ,J’ znamenalo Joyce. Až budete mít prázdniny, přijďte se na nás podívat. Přijdete? Pohostíme vás s láskou.”

Dopis byl zakončen postskriptem, které vyloudilo na detektivově tváři pokřivený úsměv.

“P.S. Ale přineste si s sebou svoje cigarety!”