Začouzená cena

Edgar Wallace

I. KAPITOLA

Josephina Bradyová přiložila telefonní naslouchátko ke svému rozkošnému oušku a zavolala

“haló”. Jenom přístroj tak necitelný, jako je telefon, mohl zůstat naprosto chladný k tak půvabným rtům, které vyřkly toto krátké slovo.

“Jste to vy, slečno Bradyová?” ozval se hlas na druhém konci telefonního drátu. Byl to hlas hluboký a zvučný, ale slečna Josephina se přece jen lehce zamračila. “Ano, jsem to já, Josephina Bradyová.”

“Dobrý večer. Zde mluví Schnitzer.”

Vrásky na čele sličné dívky se prohloubily.

“Oh, a co si přejete, pane Schnitzere?”

“Promiňte, že vás vyrušuji, slečno Bradyová,” pokračoval Schnitzer. “Vím velmi dobře, že soukromá sekretářka má až po uši svého zaměstnavatele v úředních hodinách a že se proto neusmívá radostí, když se jí ozve i večer.”

Dívka nevěděla, co by na to řekla, a proto odpověděla hlasem pokud možno

nejpřívětivějším:

“Nic se nestalo, pane Schnitzere.”

“Chtěl jsem vám říci, slečno Bradyová, že mám jakési starosti,” pokračoval “a proto mne napadlo, že byste mi mohla pomoci, je to jakási korespondence, kterou jsem nemohl vyřídit v kanceláři, a přece je tak naléhavá, že bych byl velmi rád, kdybych ji mohl odeslat poštou ještě

dnes večer. Zavděčila byste se mi, kdybyste ke mně přišla”

“Odkud mluvíte, pane Schnitzere?”

“Ze svého bytu.”

“Oh!”

“Víte přece, kde bydlím, že, na Lincoln Avenue.”

“Oh ano, zajisté, vím to, ale obávám se”

“Poslyšte, slečno Bradyová,” přerušil ji. “Vím, že od vás požaduji věc poněkud neobvyklou, ale je to naléhavé. Proto vás prosím, abyste zapomněla, že jsou již skončeny vaše úřední

hodiny, a přišla ke mně napsat mi několik dopisů. Víte sama dobře, že jsem od vás dosud nic takového nepožadoval, ale opakuji, je to záležitost naléhavá, a proto doufám, že moje soukromá sekretářka bude tak velmi ochotna”

Josephina si povšimla, že hlas jejího zaměstnavatele se přiostřil.

“Zajisté, pane Schnitzere,” pospíšila si s odpovědí. “Přijdu k vám ovšem s největší radostí. Nejdéle za hodinu jsem u vás”

“Výborně!” odvětil Schnitzer. “Pošlu pro vás auto.” A než mohla Josephina prohlásit, že nepotřebuje, aby pro ni posílal svůj vůz, pan Schnitzer již

odzvonil, a tak jí nezbylo, než aby odložila naslouchátko. V zamyšlení svěsila hlavu.

“Poslyšte, holčičko,” řekla ta dívka, “pro tuto kancelář jste až příliš hezká,” a pak ze sebe vychrlila další, podrobnější poučení. Teď si Josephina Bradyová vzpomněla, že v onen den, kdy se ucházela o toto místo, se pan Schnitzer jen velmi zběžně dotazoval na její schopnosti jako stenografky a písařky na stroji, tehdy se jí to snad trochu hodilo, později však pochopila, že tato zaměstnavatelská lehkomyslnost dodávala zvláštního, docela určitého zabarvení všem pověstem, které kolovaly o Johnu P. Schnitzerovi, to jest, že nikdy nekladl zvláštní váhu na rychlost a

přesnost v umění těsnopiseckém, jako spíše na hezké tváře a zvláštní ochotu svých písařek. Ale Josephina byla již předtím zaměstnána v četných jiných kancelářích, bylo jich mnohem více, než se hodilo jejím vzpomínkám, a věděla ze zkušenosti, že v tomto ohledu není pan Schnitzer jediným zaměstnavatelem na celém světě. Již dávno si zjistila, že soukromá sekretářka, je-li jen trochu k světu, nemusí se právě honosit nejpřesnějším pravopisem, dokonce že se jí promine, zamění-li někdy při sčítání dolary a centy, a proto ji nelekala špatná pověst, které se těšil pan Schnitzer v obchodním světě. Byla pevně

přesvědčena, že je schopna vypořádat se s každou situací, které by musela někdy čelit v jeho kanceláři.

Ona dívka s tupým nosíkem ji také nezanechala v pochybnostech, jaká by to asi mohla být situace, a prorokovala jí docela určitě, že jednoho dne ji pan Schnitzer pozve, aby s ním šla na večeři, což by mohlo být docela v pořádku, pravila ta dívka, kdyby jí dovolil, aby s sebou vzala také nějakého mladého přítele, který se honosí atletickými svaly, ale, dodala, “tito Schnitzerové zpravidla nestojí o takové mladé přátele svých hezkých písařek”, a proto jí

pravděpodobně nezbude nic jiného, než aby si vybrala: buď s ním jít na večeři sama, nebo navždy opustit jeho kancelář. “Tomu druhému,” prohlašovala ta dívka, “bych rozhodně dala přednost.”

Poučovala Josephinu také, že jednoho krásného dne, ale pravděpodobně až večer, ji pan Schnitzer pozve, aby ho navštívila v jeho bytě a tam mu napsala několik dopisů, které

nemohly být vyřízeny v úředních hodinách v kanceláři. V takovém případě ovšem nebude moci vzít s sebou svého mladého přítele, má-li nějakého, ale může si vzít svůj vlastní

přenosný psací stroj, který, správně použit, učiní z ošklivého Schnitzerova obličeje ještě

ošklivější kaši. Ale nedoporučovala jí tuto návštěvu ani v průvodu přenosného psacího stroje. Schnitzer, pravila, má nádherný byt na Lincoln Avenue, ale květiny vadnou již ve vzdálenosti jedné míle od toho bytu, a proto, váží-li si Josephina své liliové čistoty, bude se držet hezky stranou od tohoto nebezpečného pásma. Děvče, které by někdo spatřil u dveří Schnitzerova domu, by ztratilo navždy svou dobrou pověst a nikdo by již dívce neuvěřil, že se tam šla jenom ukrýt před deštěm.

Josephina Bradyová byla ovšem vděčná za toto poučování a výstrahu a po několik prvních týdnů si dávala na Schnitzera pozor, ale čas plynul a chování jejího zaměstnavatele bylo takříkajíc čistě úřední, a proto se Josephina už začala domnívat, že pan Schnitzer je jenom obětí lidských pomluv. Ta tuponosá dívka ho patrně požádala, aby jí zvýšil plat, on odmítl a ona se mu mstí.

A teď, právě když si už byla docela jista svou bezpečností, toto telefonické pozvání! Pojednou si vzpomněla na všechny ty drobné informace, které již zvěděla o Schnitzerovi, a když si je složila pěkně dohromady, rozhodně z toho nebyl půvabný obraz. Nebyl to obraz muže, jehož

byt by mohla navštívit bez jakýchkoliv obav, i kdyby byla vyzbrojena přenosným psacím strojem. Vypadalo to zrovna tak, jako by pan J. P. Schnitzer pracoval podle přesně

vymyšleného plánu, a zdálo se, že vývoj věci bude právě takový, jak jí to předpověděla její

společnice v kanceláři. Proto si v duchu řekla, že tam nepůjde.

Ale marně si to říkala, vždyť věděla velmi dobře, že neuplyne ani hodina a již bude v bytě

pana Schnitzera na Lincoln Avenue. Vzdát se svého místa, to snad by bylo menší zlo, ale slečna Josephina měla příliš živé vzpomínky, jak dlouhé byly přestávky, když opustila místo jedno a nenalézala místo druhé, a nijak netoužila, aby se musela opět shánět za zaměstnáním a vzít zavděk prvním, které se jí nahodí. Ne, rozhodně se nechce vzdát tohoto slušného místa bez boje, odejít jenom proto, že pověst tvrdila o Johnu P. Schnitzerovi, že není tak dokonalý

gentleman, jakým by měl být. Až dosud neměla důvod, aby si na něho stěžovala, a jistě by jednala velmi pošetile, kdyby se zřekla tak dobrého místa jenom pro pouhou pomluvu. A ostatně, vždyť se ho nebojí.

Přece však, když ji velká bílá limuzína tiše odvážela k Lincoln Avenue, její předstíraný klid zvolna, ale určitě, mizel. Nebyl to vůbec příjemný pocit být sama v jeho přepychovém autě. Vzpomněla si na ty květiny, které vadnou i ve vzdálenosti jedné míle od jeho domu, a přemítala, zda snad i jeho auto není prosyceno tímto nezdravým ovzduším. Klidné, hluboké

vrčení motoru jí připomínalo Schnitzerův hlas. A také se jí nijak nelíbil ten malý japonský

šofér, který se krčil u volantu, chvílemi se ohlížel a v úšklebku na ni cenil bílé zuby. Přemítala, proč ten člověk se asi šklebí, co všechno je mu známo a zda přece jen by nebylo lépe, kdyby zaťukala na okénko, nařídila mu, aby zastavil, a pak rychle vystoupila a pospíchala, aby už byla hodně daleko. Jeden okamžik se opravdu naklonila vpřed a tiše zaťukala na okénko, které ji dělilo od šoféra, ale nestalo se nic jiného, než že se auto rozjelo rychleji a úšklebek na šoférově opičí tváři byl o něco širší a zlomyslnější než dříve. A když pak auto konečně zastavilo před Schnitzerovým nádherným domem, Japonec vyskočil od volantu a otevřel dvířka ještě dříve, než se Josephina mohla vzpřímit na sedadle. Když

vystoupila, mávl rukou k domu a v tomto pokynu byl spíše rozkaz než pozvání. V prvním okamžiku ji napadlo, aby se rozběhla a pádila po chodníku, ale měla dojem, že šofér s opičí

tváří by na ni skočil, kdyby učinila sebemenší pokus o útěk. Proto, tváříc se tak sebevědomě a klidně, jak toho jen byla schopna, vystoupila po domovních stupních a zazvonila. Po několika okamžicích potom vstoupila do Schnitzerovy knihovny a její zaměstnavatel vstal z pohodlného křesla, aby ji uvítal.

“Je to od vás, slečno Bradyová, velice hezké, že jste přišla,” pravil zvučným, lichotivým hlasem a podával jí ruku.

Josephina se na něho dívala v tuto chvíli zrakem trochu kritičtějším než jindy a řekla si v duchu, že to bylo od ní opravdu hezké, že k němu přišla, ale hezké pro něho, sotva však pro ni. Tento muž se dokonale hodil do obrazu, který si o něm vytvořila v posledních chvílích. Byl to muž statné postavy, blahobytný, asi tak padesátiletý, široká ramena, černé vlasy a červený obličej. Podle toho, co jí řekla ta tuponosá dívka v kanceláři, Schnitzer se narodil s černými vlasy, ale červenou barvu svého obličeje si získal horlivým podporováním obchodu s vínem. Jeho čelo bylo příliš nízké, nos příliš dlouhý, oči příliš malé a rty příliš plné. Pokud šlo o objem jeho pasu, Josephinina společnice v kanceláři řekla docela správně, že každá

poznámka je úplně zbytečná.

“Obávám se, že se na mne zlobíte, viďte, slečno Bradyová?”

“že se zlobím?” opakovala.

“Protože jsem vám překazil večerní zábavu. Vsázím se, že jste měla smluvenu schůzku s nějakým přívětivým mladým chlapíkem”

Stále ji ještě držel za ruku a Josephina ji teď prudce vytrhla.

“Naprosto ne,” pravila. “Neměla jsem pro dnešní večer žádnou schůzku.” Díval se na ni zpod sklopených víček a zpola se usmál.

“Tedy osamělé děvčátko? To je ovšem velmi smutné. Obávám se, že dnešní mužská mládež je úplně slepá, nechává-li tak hezká děťátka sedět doma a plést punčochy.” To je jistě jenom úvod ke svádění, pomyslela si Josephina. V příštím okamžiku ji jistě bude chtít políbit. V duchu si již vybírala místo na jeho obličeji, kam by ho mohla udeřit. Vyňala z kabelky poznámkovou knížku, usedla do křesla a s tužkou v ruce na něho tázavě

pohlédla.

“Nuže, pane Schnitzere? Řekl jste, že napíšeme jenom několik dopisů.”

“Zajisté,” odvětil. “To však nespěchá. Na dopisy je ještě dost času. Nejdříve si spolu pohovoříme a vykouříme cigaretu.”

“Děkuji, ale raději bych už psala. Velice spěchám, pane Schnitzere, musím se vrátit domů.”

“Ovšem, ovšem,” přisvědčoval. “To se rozumí samo sebou, a ujišťuji vás, že vás nezdržím ani o pět minut déle, než bude nezbytně třeba. Ale zatím co budeme čekat, můžeme si přece vykouřit cigaretu, nemyslíte?”

Nabídl jí zlaté pouzdro.

“Pravé importované egyptské,” pravil. “Ještě jsem se neseznámil s dívkou, která by odmítla pravou importovanou egyptskou cigaretu.”

Okamžik ještě váhala a pak přijala nabízenou cigaretu. Schnitzer jí podal zapalovač.

“Děkuji vám, pane Schnitzere,” pravila, “pro č však mám čekat?”

“Čekám na jisté informace, které mi má dodat můj agent, a teprve potom vám mohu diktovat dopisy,” vysvětloval. “Čekám na jeho telefonický vzkaz, ale on se mi ještě neozval. Jsem si však jist, že se ozve každým okamžikem. A potom se ihned dáme do práce.” Josephina rázně zavřela poznámkovou knížku a povstala.

“Odcházím, pane Schnitzere,” pravila, “a vrátím se až později.” Učinila krok ke dveřím, ale Schnitzer se postavil mezi ni a mezi dveře.

“Nemyslíte, že je to od vás nespolečenské chování, slečno Bradyová?” Pokrčila rameny.

“Když jste mi telefonoval, nebyla ani zmínka o tom, že bych se k vám měla chovat nějak obzvlášť společensky.”

“že ne?” usmál se. “Snad, ale to ještě nic neznamená. Takové věci se mohou vyvinout, jen kdybyste tomu tolik nebránila. Nemyslíte, že mne to musí poněkud urážet, když dívka, jako jste vy, mi řekne přímo do očí, že se raději bude procházet po ulici, než aby strávila deset minut v mé společnosti?” Položil jí ruku na rameno a donutil ji, aby opět usedla. “Jenom si pěkně sedněte, má drahá,” pokračoval, “dejte klobouček z hlavy, kuřte cigaretu a já vám zatím vyhledám někde sklenku vína.”

Josephina se k němu rázně obrátila.

“Přišla jsem k vám, pane Schnitzere, abych napsala va še dopisy, a nejste-li připraven je diktovat, tedy opakuji, že půjdu a vrátím se až později. Nerada piji víno.”

“Ale já vám pravím,” odvětil, “že byste měla vypít tu a tam malou sklenku. Jste bled á a bledost vám nesluší. Vaše krásné vlasy by vynikly ještě více, kdyby pod nimi byla trochu zčervenalá pleť. Jsem si jist, že již mnoho mladých mužů vám řeklo, že máte krásné vlasy, viďte, miláčku?”

V příštím okamžiku již neměl příčiny, aby si stěžoval na její bledost. Dívčiny tváře zrudly a její oči zažhnuly.

“Rozumějte mi, prosím, pane Schnitzere,” započala hlasem, z něhož se již ozýval zuřivý hněv,

“že jsem k vám nepřišla, abych s vámi hovořila o svých vlasech a nemáte-li, co byste mi diktoval”

“Což jsem vám již neřekl,” přerušil ji Schnitzer žalostivě, “že jenom čekám, až mi zatelefonuje můj agent? Jenom klid, drahoušku, čeho byste se bála? Takové roztomilé, půvabné děvčátko, jako jste vy”

“Odejdu,” prohlašovala rozhodně. Opět vstala a učinila krok ke dveřím, ale Schnitzer se jí

opět postavil do cesty. Jeho úsměv zmizel a rty se sevřely.

“Ovšem, odejdete, jakmile vám to dovolím!” zvolal. “Ale ani o okamžik dříve, slečno Bradyová. Platím-li své sekretářce dvacet dolarů týdně, tedy snad mohu od ní očekávat, že učiní,

co jí řeknu, jinak” pojednou se odmlčel a úsměv se mu vrátil do tváře. “Zapomeňte na to, co jsem teď řekl, má drahá,” pravil. “Někdy se ukvapím, když nejde všechno tak, jak bych si přál, ale to ještě nic neznamená. Opakuji však, že by to byla od vás velká pošetilost, kdybyste teď chtěla ode mne utéci a raději se procházet po ulici. Uráží mne to. Vždyť to vypadá, jako byste mi nedůvěřovala, a nemůže-li dívka důvěřovat Johnu P. Schnitzerovi, tedy bych rád věděl, komu by ještě mohla věřit? Ale již o tom nemluvme.” Přikročil k těžké portiéře, která místo dveří oddělovala sousední místnost, a pokynul dívce. Chvíli váhala, ale potom, když ji Schnitzer uklidňoval úsměvem, zvolna k němu přistoupila. Ostatně, jaký by v tom byl smysl, tak bez boje se vzdávat dobrého místa, jen pro pouhou domněnku? Vždyť Schnitzer je snad docela slušný člověk…

Odsunul portiéru, otočil vypínačem a elektrické světlo ozářilo místnost. Josephina se rozhlédla. Byla to jídelna, bohatý nábytek, na podlaze hustý měkký koberec, na stropě skrytá světla růžového nádechu, která dodávala jídelně ovzduší tepla něžnosti a důvěrnosti. Oválný stůl uprostřed jídelny byl prostřen k večeři. Josephina si povšimla, že je prostřeno pro dva.

“Přívětivé místečko, eh, miláčku?” zašuměl Schnitzerův hlas.

Rychle na něho pohlédla.

“Očekával jsem dnes k večeři jistého přítele,” vysvětloval, “ale ten mi odřekl právě v posledním okamžiku. Věřte mi však, že toho nijak nelituji. Co byste tedy řekla, má drahá, malé, ale dobré večeři, zatím co musíme čekat, než mi zatelefonuje můj agent?”

“Lituji, pane Schnitzere,” započala, “ale nemohu”

“A já vám pravím, že můžete!” přerušil ji ostrým hlasem.

“Raději bych”

“Již je rozhodnuto.” Postavil se mezi ni a dveře a jeho obličej byl v tomto okamžiku nesmírně

odporný. Ať už ztratí své místo u něho nebo ne, musí za každou cenu odtud, pomyslela si dívka.

“Pochopila jste, jak to myslím?”

Přikývla.

“Ano, pochopila, děkuji vám,” odvětila klidně. “A nyní bych si přála, abyste vy zase pochopil mne. Nebudu s vámi večeřet a odcházím, ihned! Odcházím, poněvadž nevěřím, že čekáte na nějaký telefonický vzkaz, nebo že jste vůbec chtěl psát nějaké dopisy, a pravím vám, že bych raději jedla suchý chléb někde na ulici, než abych zde zůstala a večeřela s vámi.” Prudce mávl rukou a uchopil ji za rameno. Pojednou se však zarazil, jako by ztuhl, a pozorně

naslouchal. Josephina slyšela nějaké kroky na chodbě. Dveře prvního pokoje se poněkud pootevřely a pak se ozvaly mužské hlasy.

“Zde není, chlapci. Ale někde jistě vězí.”

Schnitzerova ruka pustila její rameno, odvrátil se od ní a rychle prošel portiérou.

“Ahoj, chlapci!” slyšela jeho zvolání. “To jsem rád, že vás zase jednou vidím”

“To si myslíme, že jste rád,” ozývala se protáhlá odpověď. “Ruce vzhůru, Schnitzere, a jděte se postavit tam k té pohovce, protože budete potřebovat, abyste padl na něco měkkého.” Josephina se sotva odvažovala dýchat. Srdce jí divoce bušilo, když tiše a opatrně odsunula těžkou záclonu sotva o jednu píď a nahlédla otvorem. Viděla Schnitzera, stojícího na protějším konci pokoje. Tlusté, bílé ruce měl nad hlavou, chvěl se na celém těle a jeho obličej příšerně zbledl. Plné rty byly zkřiveny a oči vytřeštěné na dva muže, stojící těsně u dveří. Jeden z nich byl muž vysoké, hubené postavy, obličej jako krysa a v pravici volně držel revolver. Druhý muž, vzhledem dost podobný Schnitzerovi, měl ruce hluboko v kapsách a výsměšně a zlomyslně se díval na finančníka.

“Poslyšte, chlapci,” koktal Schnitzer, “proč to, nemáte příčiny, nikdy jsem vám neublížil, Perryfielde…”

Muž menší postavy, který, jak se zdálo, se jmenoval Perryfield, vyňal ruku z kapsy a netrpělivě jí mávl. Obrátil se ke svému společníkovi a vzal mu revolver z pravice.

“Mám větší právo než vy ho poslat na onen svět, Mike,” pravil, a potom, již s revolverem v ruce, se obrátil k Schnitzerovi. “Jsem si jist, že to budete považovat za velkou poctu, Schnitzere,” pravil. “Přišel jsem k vám osobně, nedbaje nepohodlí, abych vás poslal ke všem čertům”

“Perryfielde, pro milosrdenství boží, slyšte přece”

“Naslouchám jenom tomu, co říkají peníze!” odvětil Perryfield chladně, “a vy jste přestal platit, Schnitzere. Tak dlouho jste byl hluchý, že už je nejvyšší čas, abyste ohluchl nadobro.” Pozvedl revolver a rozvážně namířil na Schnitzera. Josephina pustila záclonu, přikrčila se ke zdi a obličej skryla v dlani.

Ozvala se přidušená rána a dívka se musela zahryznout do ruky, aby potlačila výkřik.

“Všechno je v pořádku, Perryfielde,” pravil protáhlý hlas. “A teď pojďme.” Zvuk zavíraných dveří, kroky na chodbě, a potom ticho. Dívčiny ruce sklesly. Jenom s největším úsilím se přinutila, aby odsunula těžkou záclonu a nahlédla do pokoje. Schnitzer již

nestál na místě, kde ho zahlédla ještě před okamžikem, ale vedle pohovky ležela jakási hromádka…

Josephina zvolna prošla portiérou, vkročila do pokoje a zastavila se vedle té beztvaré věci, která se dříve jmenovala John P. Schnitzer. Viděla, jak se na jeho bílé náprsence zvolna rozšiřuje rudá skvrna. Později si vzpomněla, že vykřikla, že se s ní celý pokoj zatočil ale již se

nepamatovala na nic jiného.

II. KAPITOLA

Patrick O’Regan, kapitán policie chesterského okresu, byl muž, jehož názory byly v každém směru pevné, a mezi těmito názory bylo také přesvědčení, že je povinností chesterského okresu, aby mu opatřil kancelář, v níž by mohl ve dne pohodlně pracovat, má-li on, Patrick O’Regan, známější pod přezdívkou “Trick”, pečovat o to, aby všichni občané tohoto okresu mohli klidně v noci spát. Výsledkem tohoto jeho názoru bylo, že měl v budově policejního ředitelství kancelář velmi pěknou a veselou. Tato kancelář připomínala svými vysokými okny, nábytkem skoro přepychovým a čiperně klepajícím nejmodernějším telegrafním přístrojem spíše jakýsi svatostánek úspěšného finančníka než úřední místnost, určenou k tomu, aby se v ní přemýšlelo o pronásledování zločinců, proti nimž každý finančník je pouze amatérským začátečníkem, jak to kdysi řekl Patrick O’Regan.

Seržant Jackson vstoupil do jeho kanceláře a chvíli se neklidně procházel.

“Něco by se mělo dělat,” zavrčel. “Máme teď klid jako v hrobě, a to jde na nervy.” Ser žant Geissel, ťukající na telegrafním stroji, pohlédl na svého kolegu a ušklíbl se.

“Dobrý policista nesmí mít nervy,” podotkl filozoficky. “A ostatn ě, klid není tak velký, jak bych si přál” Povstal, přikročil k oknu a zadíval se na ulici téměř liduprázdnou. “Poslyšte, Jacku,” pokračoval, “mám takový nějaký pocit, že se něco chystá.” Seržant Jackson se jen opovržlivě zachechtal. Potom bylo chvíli ticho. Jeden muž se stále neklidně procházel a druhý stál u okna a zamyšleně se díval na ulici. Pojednou se rázně

otevřely dveře a jimi vpadl muž menší, zato však zavalité postavy a širokých ramenou.

“Haló, Reile,” pozdravil ho Jackson. “Proč takový spěch?” Detektivní seržant Reil si ani nepovšiml jeho otázky.

“Kde je šéf?” zvolal.

“Patrně je na radnici,” odvětil Geissel. “A proč? Stalo se něco?” Přísný obličej detektivního seržanta Reila se zachmuřil.

“To bych řekl, že se něco stalo. Už třetí muž v jediném měsíci mi odpírá poslušnost.” Jackson si zahvízdl.

“A kdo je to?” tázal se Geissel.

“Connor.”

“Co to povídáte? To přece není možné!”

“Šéf je na radnici, pravíte? A kde je poručík?”

“Někde tu vězí,” pravil Geissel. “Jděte pro něho, Jacku.” A když Jackson již zmizel, Geissel se vážně obrátil k Reilovi.

“Connor, eh? Hm…”

Pokrčil rameny a přikročil ke stěně, na níž visel dřevěný rám a v něm několik policejních odznaků. Tam chvíli mlčky stál a zachmuřile pozoroval odznaky.

Reilův hlas ho konečně vytrhl ze zamyšlení.

“Nejraději bych vzal rákosku a pořádně mu napráskal,” zavrčel detektivní seržant. Geissel se zpola k němu obrátil a levicí ukazoval na dřevěný rám.

“Zde máte odpověď,” pravil. “Jeden, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm” počítal, ukazuje prstem.

“Ano,” přisvědčoval Reil.

“Sedm policistů, a všichni nalezeni mrtvi na ulici,” pokračoval Geissel rozhořčeným hlasem.

“To je sedm vrahů, a nikdo, jak se zdá, se o ně nestará. Zatkli jsme některého z nich? Dostali jsme ho na elektrické křeslo? Oh ne, ti vrazi žijí docela klidně a spokojeně. Pravíte, že jenom tři muži vám odepřeli poslušnost? A já vám povídám, že to můžete ještě mluvit o velkém štěstí.”

“Co se děje?” ozval se drsný, velitelský hlas.

Reil ztuhl do vojenského pozoru a zasalutoval. Policejní poručík Edwin Lavine vždy přísně

žádal, aby jeho podřízení dbali vojenské kázně. Byl to muž prostředního vzrůstu a jeho široká

ramena a celé jeho chování svědčilo o dřívějším atletickém výcviku. Ale léta, Lavine byl muž už prostředního věku, se nezastavila ani u něho, a teď jeho postava, kdysi štíhlá a čiperná, byla již náchylná k tělnatosti. Lavine sám napomáhal tomuto zubu času. Byl to labužník, rád dobře jedl a pil a výsledkem toho bylo, že pokažená játra se mstila na jeho temperamentu, což však nikomu nebylo příliš nápadné, neboť temperament vždy býval slabou stránkou policejního poručíka Lavina.

“Connor odepírá poslušnost, pane,” hlásil detektivní seržant Reil. Poručík Lavine netrpělivě mlaskl tlustými rty.

“že odpírá poslušnost?” opakoval se zaťatými zuby.

“Ano, pane. Dovedete si to představit? Policista, který je ve službě už celých dvanáct let.”

“Kde ho máte?” tázal se poručík.

“Čeká venku, pane.”

“Tak ho přiveďte!”

Když detektivní seržant Reil odešel, poručík Lavine chvíli stál zamyšleně uprostřed místnosti a jeho tlusté rty se ošklivě zkřivily.

“Connor… a zbabělý… kdo by to byl řekl!”

“Nechtěl bych tvrdit, že je zbabělý,” odvážil se Geissel námitky. Poručík se k němu však obrátil a zamračil se.

“Jak to myslíte?”

“Myslím, pane, že by nebylo správné, kdybychom říkali, že je Connor zbabělý. Pamatujete se, pane, že to byl on, jenž zachránil celou tu polskou rodinu z hořícího domu? žádný zbabělý

člověk by nedokázal, co dokázal Connor.”

Poručík opovržlivě zavrčel.

“Zde ho máme,” pravil, když se otevřely dveře a jimi vstoupili detektivní seržant Reil a policista Connor. “Co to o vás slyším, Connore?” tázal se, když se policista před ním postavil do pozoru. “Co vás to jenom napadlo? Odpírat poslušnost!”

Connor polkl naprázdno. Bylo na něm vidět mocné vzrušení a bylo také vidět, že všemožně

usiluje, aby se ovládl.

“Je to tak, poručíku” započal konečně a opět polkl naprázdno. Lavine se ušklíbl.

“Je to tak, poručíku,” posmíval se. “Co vás to jenom napadlo, člověče?” zabouřil. “Jaký jste to policista, eh? Bojíte se tmy? Je mi z vás špatně.”

Jeho opovržlivý hlas ťal do živého. Policista se napřímil a potom promluvil hlasem sice trhavým, přece však již klidným.

“Stalo se to tak, pane, byl jsem na Washingtonově kopci, tam aspoň míli dokola není jediný

dům, a tam jsem se poděsil, to je všechno. Přišel ke mně jakýsi muž, cizinec, a tázal se mne, co dělám tak daleko od místa své hlídky.”

“Oh!” přerušil ho poručík ostře. “Tedy jste nebyl na své hlídce?”

“Nebyl, na chvíli jsem se vzdálil.”

“A proč?”

“Viděl jsem nějaké muže, kteří ve vzdálenosti asi sto yardů vystupovali z auta, a šel jsem se podívat, co se tam děje. Jeden z nich ke mně přistoupil a…”

“A z toho jste dostal strach, že? Bál jste se, a to jenom proto, že nějaký muž se vás tázal, proč

nejste na místě své hlídky. Jistě vás ani nenapadlo, abyste ho vyzval, aby vám předložil svou legitimaci. Mohl to být vládní úředník.”

“Ne, byl to cizinec,” odporoval Connor zachmuřile.

Koutky poručíkových úst se zkřivily v opovržlivý úšklebek, který dodával jeho obličeji zlého výrazu. Měřil si očima nešťastného Connora od hlavy až k patám.

“Snad jste dokonce zapomněl na svůj revolver,” pravil mrazivým hlasem. “A možná že jste jej zapomněl doma, vy ubohá, zbabělá kryso! Hned se tam vrátíte!”

Policista se napřímil a oči mu zažhnuly.

“Ne, nevrátím se.”

“Oh, že ne?” Lavine se obrátil k Reilovi. “Kde jste ho nalezl?”

“Potkal jsem ho, když šel sem, pane.”

Poručík si chladně prohlížel Connora a zamračeně se na něho díval.

“A teď poslyšte, co vám povím. Vrátíte se na hlídku”

“Ne, to neudělám!” vzkřikl Connor. Teď přímo zuřil. “Na tom vrchu byli od Nového roku zavražděni již tři policisté. Byli zastřeleni jako psi, a pro nic! Sedm policistů bylo zavražděno ve třech měsících. Mám ženu a tři děti”

“Sám jste ještě jenom dítě, ubohé, uplakané, usmrkané dítě, bojíte se tmy, bojíte se” Connor k němu přistoupil a chvějící se rukou ukazoval na rám, visící na zdi.

“Nechci, aby se můj odznak dostal do toho rámu!” prohlašoval vzdorně. Poručíkovy oči zajiskřily.

“že nechcete, aby se váš odznak dostal do toho rámu?” opakoval zvolna a klidně. Potom

však zvolal v náhlém záchvatu zuřivosti: “Však se tam také nedostane!” Přikročil k němu, uchopil jeho kovový odznak a strhl mu jej z kabátu.

“Ne, nedostane se tam,” opakoval. “Váš odznak hodím do popele a vás poženu, kam patříte!

Vysvléknu vás z uniformy a posadím vás za mříže! A povím vám ještě něco jiného”

“Řekněte to raději mně!”

Lavine se zarazil a prudce se obrátil, setkal se s pátravým pohledem chladných, ocelově

modrých očí, jejichž majitel vstoupil nikým nepozorován.

O těchto chladných ocelově modrých očích kapitána Patricka Johna O’Regana se vypravovaly celé historie v zločineckém podzemí. Jak například se dostal pověstný gangster Jake Sullivan na elektrické křeslo jenom proto, že při výslechu nebyl schopen čelit pátravému pohledu těchto chladných očí a raději se vyzpovídal ze všech svých zločinů, a to do všech podrobností, a kterak Jim Woolmer, o kterém se říkalo, že žádný policista na něho nevyzraje, pojednou vyskočil a zasténal: “Pro milosrdenství boží, kapitáne, jenom se na mne tak nedívejte!” Všichni, kdo byli zavedeni svým nešťastným osudem pod pátravý pohled těchto očí, se shodovali v názoru, že člověk by se marně snažil lhát, když se O’Regan na něho dívá, neboť

Trick ví všechno už předem. Příslušníci zločineckého podzemí měli mnoho příčin, aby nenáviděli tohoto mladého muže vysoké a statné postavy, jehož modré oči byly bystré a pronikavé a spodní čelist pevná a umíněná, ale všichni museli přiznat, že jenom jeho zásluhou prořídly jejich řady a že pro nic a za nic se nestal policejním kapitánem již ve věku sotva dvaatřiceti let.

“Co se stalo?” tázal se O’Regan.

Poručík Lavine srazil podpatky, trochu váhavě, jak se zdálo, a zasalutoval.

“Policista Connor odpírá poslušnost, kapitáne. Něčeho se poděsil na Washingtonově kopci.” O’Regan prošel místností, pověsil převlečník a klobouk a usedl u psacího stolu.

“že odpírá poslušnost?” pravil konečně. “Odpírá poslušnost, v této šťastné zemi, kde jsou zabíjeni jenom policisté. To je ovšem zlé, velmi zlé.”

Vrhl na policistu rychlý pohled, pohled bystrý, plný porozumění. Zdálo se, že tímto jediným pohledem odhadl celou situaci. Connor byl po celých dvanáct let vzorným policistou a jeho kvalifikační tabulka byla bez jediné skvrny. A přece, teď zde stál, sotva schopen slov, jeho tváře byly bledé, rty se křečovitě chvěly, pěsti se svíraly a zase rozvíraly a bylo na něm vidět na první pohled, že je přímo zdrcen nějakým silným vzrušením, a muselo to být vzrušení

opravdu silné, aby policistu tak vzorného donutilo k přestupku přímo neodpustitelnému, jakým byla neposlušnost k rozkazům jeho představených a odpírání povinnosti. Kapitánův pohled ihned odhadl celý význam nápadného vzrušení tohoto vzorného policisty. O’Regan ukázal na jeho kabát.

“Musíte více dbát o svůj zevnějšek, Connore. Váš kabát je roztržený. Poznamenejte si to, Geissele.”

“To jsem učinil já, kapitáne,” vysvětloval poručík Lavine sebevědomě. “Strhl jsem mu jeho odznak,” dodal a natáhl ruku, na jejíž dlani ležel odznak Connorovy hodnosti. O’Regan povstal, přikročil k němu a vzal mu odznak z dlaně.

“To jste učinil vy, pravíte? To je velmi zajímavé, skoro bych řekl, že dramatické,” tak zněla jeho klidná poznámka. “Nu dobrá, dáme ten odznak, kam patří.” Tato slova také doprovázel činem a přišpendlil odznak na kabát udiveného policisty. “A teď, Connore, mi povíte všechno, co se stalo. Poděsil jste se něčeho?”

“Ano, pane.”

O’Regan usedl ke stolu, lokty se opřel o jeho desku a pohledem povzbuzoval policistu.

“A kde to bylo?”

“Na louce na Washingtonově kopci, pane.”

“Tam, kde byl zabit policista Leiter?”

“Ano, pane,” odpovídal Connor horlivě. “Pamatujete se na Leitera, kapitáne? Já sám jsem ho tam nalezl. Ještě žil a řekl mi, že k němu přistoupil nějaký cizí muž a tázal se ho, co dělá tak daleko od své hlídky, a potom ho zastřelil. A totéž se mne dnes večer tázal ten neznámý

člověk,” vychrlil ze sebe Connor.

“Oh, ty zbabělé krysy!” přerušil ho poručík opovržlivým hlasem. Chtěl ještě něco dodat, ale hned ho umlčel chladný pohled kapitánových očí.

O’Regan se opět obrátil ke Connorovi.

“Přistoupil k vám nějaký neznámý muž a tázal se vás, co děláte tak daleko od své hlídky, pravíte?”

“Ano, pane,” přisvědčoval Connor chvějícím se hlasem. “Je to tak, pane, v našem okrese řádí

tlupa neznámých zločinců, a nikdo neví, jaký je jejich cíl. Náš okres se jenom hemží vrahy.” Lavine ho přerušil drsným smíchem.

“Vrazi! To se rozumí,” zvolal poručík. “Jak by ne, vrazi! Těm chlapíkům postačí, aby se na policistu jenom podívali, a naši hrdinové už umírají bázní.”

O’Regan ho opět umlčel, ale tentokráte velitelským pokynem rukou.

“Nechte Connora, ať mluví, prosím,” řekl kapitán. “Pokračujte, Connore. Myslím, že vám rozumím, můj chlapče.”

“žít v tomto okrese,” pokračoval policista, “to je zrovna takové, jako by člověk žil v domě, kde straší. Jako by stále něco číhalo za člověkem, něco, co nemůžeme vidět a co nemůžeme slyšet. Nemůžeme udělat ani jediný krok, abychom neměli pocit, že na nás někdo míří zezadu revolverem.”

“Hm,” zamručel O’Regan. “Viděl jste tam pouze jediného muže?”

“Ne, pane. Byli čtyři. Vystoupili z auta, nedaleko louky.”

“A komu patří ta louka?”

Byl to poručík Lavine, jenž teď odpověděl.

“Myslím, že patří panu Perryfieldovi.”

“Děkuji vám,” přikývl kapitán. Potom se obrátil ke Connorovi a pokračoval: “A pravíte, že jste se poděsil?”

Policista přikývl.

“Ano, pane. Jistě si o mně pomyslíte, že jsem bídný zbabělec” O’Regan ho přerušil.

“Ne, nic takového si nemyslím, ujišťuji vás. Prostě jste se něčeho poděsil, a to je možné

pochopit. Pokud jde o mne, ještě jsem nikdy nepoznal, co je to strach, a přece vím, že strach existuje, snad i já se s ním jednoho krásného dne seznámím. Vždyť jsem také ještě nikdy nebyl na Měsíci, a přece vím, že Měsíc existuje.” Chvíli seděl hluboce zamyšlen, bradu opíraje do dlaní. Potom se obrátil k poručíku Lavinoví: “Connora dáte vystřídat,” nařizoval, “a pošlete ho na hlídku do jižní čtvrti.”

Poručík Lavine údivem vytřeštil oči. Ani nebyl schopen uvěřit tomu, co slyší. Jakže, zde stojí

policista, který se provinil nejhroznějším přestupkem, jakého se může dopustit člen policejního sborn, a kapitán O’Regan říká prostě, že ho má dát vystřídat!

“Pravil jste, že ho mám dát vystřídat, kapitáne?”

“Zajisté.”

“Tedy ho nevyženete ze služby?”

O’Regan povstal, odklepl si prstem neviditelný prach z lokte a odvětil:

“Ne, nevyženu ho ze služby. Doufám, že nemáte nic proti tomu?”

“Dobrá, pane.” Poručíkův hlas byl zachmuřilý a jeho pokrčení rameny bylo téměř urážlivé. Potom se obrátil ke Connorovi. “Pojďte se mnou!” nařizoval drsně.

“Ještě malý okamžik,” zadržel ho O’Regan. “Rozuměl-li jsem vám dobře, Connore, ty čtyři muže jste předtím ještě nikdy neviděl?”

“Ne, kapitáne, jakživ jsem je neviděl. Řekl jsem poručíkovi, co si o tom myslím…”

“Eh, co vy si o tom myslíte!” zavrčel Lavine. “A čím vy vlastně myslíte, co?” Kapitán O’Regan odpověděl za policistu:

“Myslí svým mozkem, a chybělo jen málo, a tento mozek mu mohl být dnes večer vystřelen z hlavy.” Přikročil k policistovi a pravil uklidňujícím hlasem: “Všechno je v pořádku, Connore, a teď můžete jít.”

Lavine a policista se zastavili u dveří, aby uvolnili místo muži, který právě vstupoval. Přikročil k psacímu stolu, u něhož O’Regan opět usedl, a pohodil hlavou za odcházejícím párkem.

“Nějaké starosti, pane?” tázal se.

O’Regan přikývl. Měl rád tohoto vysokého plavovlasého poručíka Spellmana, svého zástupce ve velení v policejním ředitelství, měl ho rád nejen pro jeho známou hospodárnost v slovech, nýbrž také pro jeho osvědčenou věrnost, a počestnost. Věděl, že se na něho může ve všem spolehnout a opravdu, mladý, hezký poručík Spellman mu již několikrát dokázal, že se v něm nemýlí.

“Odepřel poslušnost,” vysvětloval O’Regan.

Poručík Spellman si tiše zahvízdl.

“Tak,” pravil. “Tedy ještě jeden. A kde se to stalo?”

“Opustil hlídku, kterou měl v sousedství Washingtonova kopce.”

“Tam, kde nám odstřelili již tři muže,” připomínal Spellman.

“Ano, zrovna tam, a všechny tři z téhož důvodu, zahlédli tam lidi, kteří se domnívali, že by naši policisté je později mohli poznat.”

“A tři jiní policisté dobrovolně odhodili své odznaky,” pokračoval poručík Spellman zadumaně. “Vypadá to krásně v tom našem chesterském okrese.”

Kapitán O’Regan se unaveně zvedl a přikročil ke stěně, kde visel rám a v něm sedm odznaků.

“Podívejte se na to, Spellmane,” pravil. “Tyto hvězdy náležely kdysi sedmi mužům, sedmi živým mužům, kteří měli své teplé postele, měli co jíst, kteří večer chodili do biografu, když

neměli službu, a všichni měli svá lidská přání, snad všichni, aby se z nich stali milionáři, přinejmenším jako je Rockefeller. A teď jsou všichni mrtvi! O posledním svátku ještě všichni žili, jedli svého krocana a umlouvali si dostaveníčka s děvčaty.”

Poručík Spellman zachmuřile přikývl.

“Je to smutné, kapitáne,” pravil. “Ale takový je světa běh.” Kapitán se k němu prudce obrátil.

“A proč by to mělo být takové?” zvolal. “Čím si ti ubozí chlapci zasloužili náhlou smrt?

Konali jenom svoji povinnost, hlídkovali, kam jsme je poslali, a hlídali domovy svých spoluobčanů. Sedm policistů povražděno ve třech měsících,” pokračoval, zpola jen k sobě. “A já jsem dnes byl na radnici a tam jsem přijímal blahopřání od Ligy občanů, že se mi podařilo zabránit, aby se v našem okrese neuhnízdil zločin!” Posměšně se zasmál. “Ano, snad si ti dobří občané myslí, že to vůbec není žádný zločin zastřelit policistu. Prý zde nemáme gangsterůjako by vůbec nebylo žádné gangsterství odpravit sedm policistů v tak krátké

době! Není to báječné, jak ti lidé o tom soudí?”

Obrátil se ke dveřím, jimiž se právě vrátil Lavine.

“A co vy tomu říkáte, Lavine?” tázal se.

“Nu, kapitáne, co já tomu říkám?” odpovídal Lavine. “Říkám jenom tolik, že Chester je slušné

město a žijí v něm slušní lidé.”

“Ano, a slušní policisté v něm umírají jeden po druhém,” odpověděl kapitán. Pohodil hlavou k rámu s policejními odznaky a dodal: “na to nezapomínejte, Lavine!” Poručík Lavine pokrčil rameny.

“Myslíte-li, kapitáne, že je to práce gangsterů, tedy odpovídám jenom tolik, že jsme na ně

dost silni.”

“Ovšem, dost silni,” řekl kapitán O’Regan. “A v Chicagu jsou na ně také dost silni, i v New Yorku, ale gangsterství tam stále kvete. Lidé v Chicagu platí sto milionů ročně za takzvanou ochranu. Neexistuje ani jediné obchodní odvětví, které by nemělo svou gangsterskou ochranu

- Svaz pro ochranu řezníků, Svaz pro ochranu pekařů, všichni musí platit za členství, nebo jednoho krásného dne jejich krámy vyletí do povětří. Celý svět si stěžuje, že hrstka bolševiků

tiskne k zemi sto milionů lidí, ale já vám povídám, že Rusko je proti Spojeným státům pouhou školou pro nedospělá děvčata.”

“Oh, tak zlé to přece není,” odporoval Lavine. “Aspoň Chester je čistý. Už léta jsme zde neměli loupežnou vraždu.”

O’Regan pozvedl obočí.

“Ano, to je pravda,” přisvědčoval. “Ale od posledního státního svátku bylo zavražděno sedm policistů, a kromě nich také John Harvey.”

“Harvey?” Lavine svraštil čelo, jako by si usilovně vzpomínal. “Oh ano, již vím, ale do toho byla zapletena žena.”

“To nikdo nemůže tvrdit,” ozval se Spellman od svého stolu v koutě kanceláře.

“Ne, žádná žena do toho nebyla zapletena,” prohlašoval O’Regan. “John Harvey byl zavražděn, protože nechtěl platit vyděračům. A tomu říkám gangsterství. Někdo v tomto okrese si vymáhá hrozbami, aby se mu platilo.” Kapitánova pravice pohrozila neviditelnému nepříteli. “A toho člověka musím dostat do začouzené cely odsouzenců k smrti, a dostanu ho tam, i kdybych měl sám padnout a můj odznak se octnout v tomto rámu,” pohodil hlavou ke stěně.

“Rád bych věděl,” přemítal Spellman hlasitě, “proč zdejší boháči si nejdou stěžovat k vám, kapitáne? Čeho se přitom bojí?”

“Odpověď je snadná,” pravil O’Regan. “Bojí se prozrazení, že udávali policii. A z toho následuje, aspoň pro mne, že všichni boháči, kteří k nám nepřišli, platí gangsterům.”

“A proč?”

“Protože platit musí, chtějí-li zůstat naživu. To je ten velký plán, a ta tlupa, která jej provádí, nestrpí vedle sebe tlupu jinou. Proto je náš okres čistý od zločinu, jak se říká. Již dlouho jsem tušil, že to jednou přijde. Kapitalizují strach, to je jádro toho plánu. Nemusejí platit daně, žádná činže za kanceláře a obchodní místnosti, žádné starosti se zbožím. Strach má velkou cenu a vynáší mnoho peněz. Strach před smrtí! I vy, Spellmane, byste jistě raději platil, abyste nemusel zemřít. Ale já ne, to mi věřte. Smrt pro mne nic neznamená, to už je v naší rodině.” Kapitán Trick O’Regan vyřkl toto vychloubání způsobem tak přirozeným, že muselo být přijato jako prosté vyhlášení pravdy, a také to pravda byla, jak věděli všichni členové

policejního sboru.

“Ale kdo by to mohl být, kapitáne?” naléhal Spellman. “V našem městě není gangsterů, to bychom již o nich museli vědět.”

Trick se usmál.

“A dejme tomu, že nežijí v našem městě. Dejme tomu, že přijedou jenom tehdy, když zde mají vykonat určitou práci. Kdo je může zjistit? Naši policisté? A co nám o nich mohou oznámit, že přijeli nějací cizinci, kteří vypadají podezřele. To je všechno.” Na okamžik se odmlčel a jeho obličej nesmírně zvážněl.

“A ti naši lidé, kteří nám o tom mohli podat zprávu, jsou všichni mrtví, všech sedm… Co je, Geissele?”

Ve dveřích se objevila seržantova hlava.

“Vražda v domě číslo 203 na Lincoln Avenue, pane!” hlásil chraptivým hlasem. “Nějaký

Schnitzer, John P. Schnitzer. Střelen přímo do srdce.”

“Schnitzer?” opakoval nahlas kapitán. “A kdo je to, ten Schnitzer?”

“Byl to dost bohatý finančník,” vysvětloval Spellman. “Kdysi jsme ho tajně pozorovali, vyprávěly se o něm všelijaké podivné věci… děvčata!”

“To je pravda,” přisvědčoval Geissel. “A také teď v tom vězí nějaké děvče. Telefonoval Byrne

- převzal zatím pátrání, říká, že ji přivedou sem. Jak se zdá, byla při tom, když se ta vražda stala.”

III. KAPITOLA

První dojem, který se vrátil, skoro jen vklouzl do vědomí Josephiny Bradyové, bylo hučení v uších a pocit hrozné únavy. Sebemenší duševní nebo tělesná činnost se zdála úkolem tak ohromným, že se nemohla ani odvážit, aby se o něj pokusila. Měla nejasnou, mlhovitou představu, že se stalo něco velmi nepříjemného, a čím déle mohla odkládat okamžik, kdy si na to vzpomene poněkud jasněji, tím bylo pro ni lépe. V hlavě jí vířilo a cítila v ní bodavou bolest.

Pojednou se ozval pronikavý zvuk. Již poznala, co to je, bylo to zatroubení automobilové

houkačky. A to hučení, které se jí ozývalo v uších, i to teď poznávala jako hučení motoru. Počínala chápat, že sedí v autě. Ale komu toto auto náleží a kam jede? Vzpomínala si, že usedla do auta, eh ano, již to ví, Schnitzerovo auto a řídil je ten podivný Japončík s opičím obličejem. Měla napsat některé dopisy, které jí Schnitzer nemohl nadiktovat v kanceláři. Ale při tomto namáhavém vzpomínání se jí zdálo, že opravdu již byla ve Schnitzerově bytě, ano, musela tam být, vždyť si docela jasně vzpomíná na jeho pokoj. Ale dopisy nepsala, tím si byla docela jistá. Vzpomínky jí opět mizely jako v mlze a musela vynaložit všechnu svou vůli, aby je opět soustředila. Objevilo se jí před duševním zrakem něco, co se podobalo velké, těžké

zácloně. Vzpomínala si, že stála těsně vedle té záclony, že ji opatrně odsunula stranou, a nahlédla otvorem…

A teď se jí paměť vrátila jako bleskem a viděla všechno docela určitě: pan Schnitzer v hrozném poděšení stojí s rukama nad hlavou, dva muži stojí u dveří, přidušený výstřel, a potom ta beztvará hromádka na podlaze a rudá skvrna, pomalu se rozšiřující na bílé

náprsence…

Zachvěla se a chtěla otevřít oči, ale nesvedla nic jiného kromě toho, že víčka chabě

zamžikala. Věděla však, že musí otevřít oči a že si musí za každou cenu zjistit, kde právě je a co se s ní děje. Ovšem, je v autě, to již věděla, a také poznávala, že auto ujíždí velmi rychle, a cítila vůni tabáku, doutník, pomyslela si.

“Už se z toho probírá, Mike.”

Tento hlas přímo dívkou otřásl a vrátil jí vědomí. Tento hlas by poznala všude na celém světě

- už nikdy nezapomene na tento hlas… “Mám mnohem větší právo než vy, poslat ho na onen svět…” Ten muž, menší přitloustlé postavy, který mířil revolverem na Schnitzera… Pennyfeld nebo Perryfield či tak nějak.

A pak zaslechla jiný hlas a poznala v něm hlas toho muže vysoké, hubené postavy s obličejem jako krysa.

“V takových věcech jsem pro největší lidskost, Perryfielde,” pravil tento hlas. “Skončete to s ní, než se vzpamatuje.”

“Není naspěch,” zavrčel Perryfield.

“Až se z toho probere docela a uvid í revolver, dá se do křiku, a má hlas, že by ho odtud slyšeli až na policejním ředitelství.”

“Za ten její hlas jí můžeme být jenom vděčni,” odvětil Perryfield. “Kdyby nebyla vykřikla, nebyli bychom věděli, že je tam a že viděla, co se stalo, a viděla příliš mnoho, abychom ji mohli nechat ležet někde, kde by ji nalezla policie.”

“To se rozumí samo sebou. Musíme to s ní skončit co nejrychleji, a pak ji necháme ležet tam, kde ji policie hned tak nenajde.”

“Učiním to ve vhodnou chvíli!” odsekl Perryfield.

“A jestliže vy na to tak vzpomínáte, proč to neuděláte sám?”

“Já přece řídím vůz a mám jen dvě ruce.”

Chvíli bylo ticho a potom se opět ozval Perryfieldův hlas:

“Poslyšte, Mike!”

“Co je?”

“Je to hezké děvče.”

“To se ví, v tom se můžete na Schnitzera zcela spolehnout.”

“Snad bychom ji ani nemuseli”

“že ne? Co se to dnes s vámi děje, Perryfielde? Snad jste se do ní nezamiloval? Sám jste to řekl, ta holka ví příliš mnoho a nesmíme jí dovolit, aby šla na policii a tam všechno vyžvanila. Hledáte-li nějaké hezké děvče, aby vás těšilo ve vaší samotě, jenom v tom pokračujte, protože jste je dosud nenašel, tahleta to není.”

“Hm,” zavrčel Perryfield.

“Tím chci říci jenom tolik, abyste se vzdal té bláznivé myšlenky, že s ní pojedete někam na líbánky, protože tahle holka má před sebou cestu někam jinam.”

Oba muži zmlkli a Josephina Bradyová opatrně, velmi opatrně pootevřela oči, jenom tolik, aby se poočku mohla podívat na temnou postavu, která seděla vedle ní. Poznávala v tomto muži Perryfielda. Dívala se na rudý konec jeho doutníku a když špička doutníku zažhnula jasněji při prudším zadýmání, dívka spatřila při této červené záři druhou ruku tohoto muže, spočívající na jeho koleně. Až dosud tedy neměl v ruce revolver, ale dívka již přesto věděla, že má být zastřelena. Bylo to podivné, ale byla to pravda, její zděšení nebylo příliš velké, ani zpola tak velké jako tehdy, když viděla pana Schnitzera, stojícího s rukama vysoko vztyčenýma nad hlavou. Jestliže tito dva muži ji chtějí opravdu zastřelit, tedy se jim prostě

nemůže bránit. Marně by se o to pokoušela, marně by křičela. Jsou teď někde na venkově, auto jede velmi rychle, nikdo by ji neslyšel a kromě toho, kdyby vykřikla, tím spíše by ji zastřelili…

Povšimla si, že auto zmírňuje rychlost. Konečně se zastavilo a dívka slyšela, že muž, který

dosud seděl u volantu, povstává a otvírá dvířka. Viděla obrysy jeho hlavy a ramen. Srdce jí

počalo divoce bušit. Teď se to stane, pomyslela si. Marně by se pokoušela o odpor. Kdyby se bránila, ti lidé by ji ještě ztýrali. Zůstane tiše ležet a zavře oči

“Co je, co se děje?” tázal se Perryfield.

“Na to se ptám já vás,” odvětil Mike. “Myslím, že jsem čekal už dost dlouho, Perryfielde. To vím, to by se vám líbilo, držet ji za ruku a hladit jí vlasy, ale takové věci já nemám rád.

Nemůžete-li se k tomu odhodlat, udělám to sám”

Josephina zahlédla rychlý pohyb Perryfieldovy ruky, pojednou se v jeho ruce ocitl revolver. Jenom letmo se vzduchem zablýskla kovová hlaveň a již dívka věděla, že Perryfieldova bílá

ruka svírá pažbu,

“Jděte k čertu s takovými nápady!” Perryfieldův hlas měl pojednou řezavý zvuk. “že to uděláte sám, povídáte? Takové nesmysly si vypusťte jednou provždy z hlavy! Kdo zde poroučí, já, nebo vy? Vy ne, Mike Oslere, a čím dříve to pochopíte, tím lépe bude pro vás. A teď zpátky k volantu a jedem!”

“Poslyšte, Perryfielde, to přece nemyslíte vážně”

“Ať to myslím vážně nebo ne, střílet se nebude, rozumíte? Celou tu práci jsem si vymyslel já

a já ji také řídím, a to podle svého způsobu, a jestliže se vám to nelíbí, tedy z toho můžete odejít.” Revolver v jeho ruce se pozvedl. “Ale odejdete z toho jak já budu chtít, rozuměl jste?” Mike stál na silnici u otevřených dvířek auta, ale nehýbal se.

“Poslyšte, Perryfielde,” řekl opět, “vždyť je to hrozný nesmysl, modré oči a zlaté vlasy, hloupost, povídám, nemá to žádnou cenu. Nemůžete přece dovolit, aby ta holka šla žvanit Trickovi O’Reganovi”

“Však ona nebude!” odsekl Perryfield. “O to se u ž postarám. Podle mého názoru by měla pro Tricka O’Regana větší cenu mrtvá než živá, a dopustili bychom se velké hlouposti, kdybychom mu podali ještě jeden důkaz. Vy takovým věcem nerozumíte, Mike, a vaší

největší chybou je, že si nedovedete nic představovat. Nemáte ani kouska obrazotvornosti. Nebýt mne, Trick O’Regan by vás už dávno dostal do svých spárů, a vy to dobře víte. O’Regan se pustí jako lovecký pes po Schnitzerově stopě, ale ta ho nikam nepovede, dokud toto děvče dýchá. Ale jestliže jí zarazíme dech… zkrátka, Mike, vy máte špatný mozek v hlavě. Ještě nechápete, že by to byla nová stopa pro O’Regana? A ty dvě stopy by se jednou zkřížily, ať už dříve nebo později, a na tom místě, kde by se zkřížily, by Trick O’Regan nalezl oba, mne i vás.”

Mike ještě váhal.

“Nikdy jsem netvrdil, že nejste chytrý, Perryfielde”

“To vím i bez vás.”

“Ale já také nejsem docela hloupý a vím aspoň tolik, že ženským se nikdy nesmí věřit. Když

nic jiného, měl byste jí aspoň dát šátek do úst, aby nemohla křičet, až uvidí prvního poldíka.”

“To se může stát,” odvětil Perryfield.

Josephina zahlédla bílý kapesník a pochopila, že Perryfield vzal šátek z kapsy a teď jej drží na klíně. Věděla docela jistě, že by se nemohla ubránit výkřiku, kdyby jí chtěl Perryfield uvázat kapesník okolo úst, a kdyby vykřikla, Mike by ji jistě zastřelil. Poočku zahlédla, jak se k ní

Perryfield naklání, a viděla, že se k jejím ústům blíží bílý kapesník.

“Je to zbytečné, pane Perryfielde,” pravila klidně. “Ujišťuji vás, že nebudu křičet.” Perryfield se vzpřímil na sedadle.

“Slíbím-li, že nebudu křičet, nemusíte mi svazovat ústa, že, pane Perryfielde?”

“Hm,” zavrčel Perryfield. “Tedy jste byla při vědomí?”

“Co jsem vám povídal!” křičel Mike rozčileným hlasem. “Měl byste ji” Perryfield ho umlčel mávnutím rukou.

“Poslyšte, slečno Bradyová, jste přece slečna Bradyová, že ano?” tázal se. “A jste Schnitzerovou sekretářkou?”

“Byla jsem,” odvětila Josephina významně.

“Nu, o nějaké slovo se nebudeme přít. Teď jde o to, abyste dobře naslouchala tomu, co vám povídám, protože kdyby se náhodou stalo, že byste zapomněla na nějakou maličkost z toho, co vám teď povím, mohlo by se snadno stát, že byste si nemusela vzpomínat už na nic jiného. Byla jste v Schnitzerově bytě dnes večer, eh?”

“Ano, přišla jsem mu tam napsat několik dopisů,” vysvětlovala. “Pan Schnitzer mi telefonoval, požádal mne, abych k němu přišla, a poslal pro mne auto…”

“Hlavní věcí je, že jste tam byla a že o tom ví několik lidí, kupříkladu jeho šofér, a v takovém případě by bylo úplně marné, kdybyste to zapírala. Tedy dobrá, bude-li se vás na to někdo tázat, kupříkladu policie, odpovíte, že ano, že jste tam byla, zkrátka řekněte totéž, co jste právě řekla mně. Rozuměla jste?”

“Ano, pane Perryfielde.”

Perryfield se zamračil.

“A kde jste vlastně vězela, eh?”

“V jídelně za záclonou.”

“A když jste byla za tou záclonou, viděla jste něco?”

“Ano, viděla,” přisvědčila Josephina.

“Můžete mluvit docela otevřeně, slečno Bradyová. Co jste viděla?” Josephina nabrala zhluboka dech.

“Viděla jsem, viděla jsem vás, jak jste zastřelil pana Schnitzera.”

“U všech čertů!” zvolal Perryfield. “Naslouchejte pozorně, slečno Bradyová, a já vám povím, co jste tam viděla. Neviděla jste tam nic, pranic, rozumíte? Slyšela jste nějaké hlasy, zaslechla jste výstřel, a když jste vstoupila do toho pokoje, už tam nikdo nebyl, jenom Schnitzer, který

ležel mrtev na podlaze. Mne jste neviděla, ani Mika a vůbec nikoho. Je vám to docela jasné?”

“A, no, pane Perryfielde.”

“A já se nejmenuji Perryfield,” pokračoval. “To jméno jste vůbec nikdy neslyšela, rozumíte?

Nikdy jste neslyšela o člověku, který se jmenuje Perryfield. Kdyby se vás někdo tázal, tedy nevíte nic jiného než to, co jsem právě řekl. Omdlela jste, rozumíte? A potom si už

nevzpomínáte na nic jiného než na to, že když jste procitla z mdloby, ležela jste na trávě

někde vedle silnice.”

Josephina dýchala již o trochu klidněji. Tedy nebude zastřelena, tito muži ji vysadí někde na silnici…

“Vyžeňte si jednou provždy z hlavy ten pošetilý nápad, že byste mne mohla přelstít,” dodal Perryfield. “Nikdy by se vám to nepodařilo, rozumíte? Všechno se včas dozvím. Nerad bych, aby se s vámi stalo, co se stalo se Schnitzerem, ale věřte mi, že tomu neujdete, řeknete-li jenom jediné slovo více, než co jsem teď povídal. Dáme si na vás dobrý pozor a budeme vás hlídat. O’Regan se vás snad bude ptát, ale jenom si nemyslete, že nevypátráme, co jste mu povídala, dozvíme se každé slovo, které mu řeknete, a zmíníte-li se mu třeba jenom o jediné

maličkosti, kterou jsem vám zakázal, tedy vás nezachrání ani tucet takových policejních kapitánů. Pamatujte si, ať budete kdekoliv, třeba na policejním ředitelství, že někde velmi blízko je namířený revolver, a nejste-li si jista, že dovedete držet jazyk za zuby”

“Dovedu” přerušila ho se zatajeným dechem. “Můžete se na mne spolehnout, čestné slovo “

“Snad mohu, snad ne,” pravil Perryfield. “Ale nechci se na vás spoléhat, a proto vás budu

stále hlídat, a se mnou vás bude hlídat také můj revolver. Budu v každou chvíli vědět, kam si mám pro vás přijít. Na to nikdy nezapomínejte, slečno Bradyová, pokuste se, abyste si to pevně vryla do paměti. A teď jděte, máte před sebou dlouhou cestu.” Dívka rychle vyskočila z auta a téměř současně muž, který se jmenoval Mike, skočil k volantu a auto se již v příštím okamžiku rozjelo.

Josephina stála chvíli na silnici, ani se nehýbala, strnulá jako socha, a upřeně se dívala na rudé

zadní světlo auta, které rychle mizelo v dálce. Byla jako omámená a v hlavě jí bolestně

hučelo. Tolik toho zažila v tento večer, na nic z toho se nedovedla upamatovat dost jasně. To hlavní však bylo, že byla ještě před několika okamžiky v těsném sousedství smrti a že jí

unikla jako zázrakem. Chybělo jen málo a byla by teď ležela někde v příkopu u silnice a vypadala právě tak, jak vypadal Schnitzer. Zachvěla se a rozhlédla. Neměla ani potuchy, kde se to vlastně ocitla, a věděla pouze to, že za každou cenu musí co nejrychleji odtud. Perryfield by se mohl rozmyslet a vrátit, ale ne, nesmí nikdy zapomenout, že se ten člověk nejmenuje Perryfield, nesmí ho tak nazývat ani v duchu. Nezná jeho jméno, nikdy ho neviděla, neviděla vůbec nic a nikoho. Kdyby se zapomněla jenom trochu, jistě by spustil ten revolver, který

stále bude někde vedle ní. Věděla dobře, že to není pouhá hrozba, jak častokrát se už udály takové věci v Americe!

Obrátila se a znovu se rozhlížela po silnici. Teď byla daleko před ní mdlá záře na obloze a z toho dívka poznala, že tam v tom směru je město. Vykročila a potom kráčela rychleji a rychleji, až konečně začala utíkat.

Utíká už několik minut, chvílemi se zastavuje, aby si trochu oddechla, ale vždy jenom na dvě

tři vteřiny. Stále měla pocit, že ji někdo sleduje, buď vpravo, nebo vlevo od silnice, a že proto musí co nejrychleji domů. že nebude bezpečna, dokud nebude ve svém pokoji a nezavře za sebou dveře na klíč i závoru.

Pojednou se za ní objevilo oslnivé světlo, vrhlo její stín daleko na silnici a již v příštím okamžiku proletělo okolo ní velké auto, rychle ujíždějící k městu. Zarazila se. Ale ne, nebyl to Perryfíeldův vůz, Perryfieldovo auto bylo černé a tento vůz je zelený. Ale to ještě nic nedokazovalo, vždyť to mohl být někdo z Perryfieldových lidí s vlastním vozem. Znovu vykročila, ale zastavila se již v příštím okamžiku. Velké zelené auto stanulo v malé

vzdálenosti před ní, z něho vystoupil jakýsi muž a vracel se k ní. Napadlo ji, aby se obrátila a prchala opačným směrem, včas si ještě vzpomněla, že to nesmí učinit, že nesmí nikomu ani naznačit, že se jí přihodilo něco neobyčejného a že se něčeho bojí. Musí se chovat docela přirozeně a normálně, nechce-li, aby ji lidé z něčeho podezírali a kladli jí dotěrné otázky. Jistě

to dokáže, vždyť byla dost klidná v tom hrozném autě, kde vedle ní seděl Perryfield s revolverem v ruce…

Neznámý muž přišel až k ní.

“Něco se vám stalo?” tázal se.

“A proč?”

“Nu, jenom mne to tak napadlo. Vid ěl jsem, že běžíte, a pomyslel jsem si, že se vám něco stalo. Kam vlastně jdete?”

“Domů,” odvětila.

“Kde to je?”

Řekla mu svou adresu a muž se usmál. Pomyslela si, že je to úsměv dost příjemný.

“To je daleko.”

“Mám dobré nohy,” zasmála se.

“Věřím,” pravil, “ale dvacet mil”

“Dvacet mil? To přece nemyslíte vážně?”

“Neslevím ani půl míle,” pravil. “Nevěděla jste to?”

“Ne, to jest, nemyslela jsem, že je to tak daleko. Víte”

Zaváhala a muž se opět usmál.

“Ano, jen přemýšlejte, abyste si vymyslela něco hodně chytrého,” radil jí. “Protože já se nedám tak snadno napálit. Jsem si jist, že se vám něco stalo. Dvacet mil za městem v lakových střevíčcích a hedvábných punčochách! Nenamluvíte mi, že to mělo být tělesné

cvičení, abyste se zbavila zbytečné tloušťky. Nuže, ven s tím, co se vám stalo?”

“Ne, nic se mi nestalo,” odporovala váhavě, “jenom, zkrátka, vyjela jsem si se svým přítelem a on, chtěl se ke mně chovat opovážlivě a já, nedovolila jsem mu to a on řekl, že mu tedy nestojím za to, aby kvůli mně utrácel benzin a”

“Vysadil vás na silnici?”

Přikývla.

“To je ovšem ošklivé,” usmál se. “Pojďte si sednout ke mně, zavezu vás až do města.” Pozorně si ho prohlížela. Zdálo se jí, že má vzhled muže docela počestného. A kromě toho, dvacet mil!

“Jste velmi laskav, děkuji vám,” pravila.

Po celou jízdu až do města skoro ani nepromluvili, a když pak auto zastavilo před jejím domem, Josephina rychle vyskočila.

“Ještě jednou vám děkuji, jsem vám velmi vděčná.”

“Posloužil jsem vám s největší radostí,” ujišťoval. “Ale rád bych se také někdy setkal s tím chlapíkem, který byl tak nestydatý, že vás vysadil v noci na silnici.” Usmála se.

“Vždyť ho neznáte.”

“Neznám, to je pravda, ale rád bych ho poznal, protože bych si s ním chtěl chvilku pohovořit a říci mu několik laskavých slovíček. Jak se jmenuje?”

“Jak se jmenuje?”

Přikývl.

“Ano, jak se jmenuje, pro případ, že bych se s ním někdy setkal.”

“Smith,” pravila rychle. “A teď dobrou noc!”

Obrátila se, vyběhla po domovních stupních, rychle otevřela dveře a již za několik okamžiků

byla ve svém pokoji. Odhodila klobouk na stůl, těžce sklesla do křesla a tam seděla dlouho a dlouho, tváře sevřeny v dlaních a prsty tisknouc ke spánku. Nechtěla přemýšlet, nechtěla si vzpomínat, a přece se před jejím duševním zrakem znovu a znovu odehrával každý jednotlivý

výjev z toho, co zažila v tento hrozný večer, výraz v Schnitzerově obličeji, když učinil poznámku o jejích hezkých vlasech, dotyk jeho ruky, když ji uchopil za rameno, jeho postava, zhroucena na podlaze, rudá špička Perryfieldova doutníku, revolver, který se mu zableskl v ruce, jeho velitelský hlas, když jí oznamoval podmínky, za jakých jí bude dovoleno, aby zůstala naživu, a konečně ten cizí mladý muž s přívětivým úsměvem, který jí nabídl na silnici pomoc. Všemožně se snažila, aby všechny tyto vzpomínky zapudila z mysli. Vždyť je všechno zase již překonáno, je už zase doma, bezpečná ve svém pokoji.

Zapálila si cigaretu a přinutila se k úsměvu. Čeho by se ještě bála, vždyť se jí již nemůže nic stát. Aspoň zde v tomto pokoji ji Perryfield nemůže hlídat a pozorovat. Ne, zde není jeho revolver, aby mohl spustit každým okamžikem. Perryfield to jenom tak mluvil, aby ji postrašil. Snad by učinila nejlépe, kdyby si telefonicky zavolala policejní ředitelství a řekla všechno, co zažila. Ano, jistě by to mohla učinit. A Perryfield by se o tom nikdy nedozvěděl. Již přistoupila k

telefonu, ale zaváhala. Perryfield řekl, že ji bude pozorovat i na policejním ředitelství. Ovšem, snad to bylo jenom vychloubání, aby ji tím zastrašil, ale, Pojednou sebou prudce trhla, neboť do ticha jejího pokoje se ozval zvonek telefonu. Ruka se jí chvěla, když uchopila naslouchátko.

“Haló!”

“Jste to vy, slečno Bradyová?”

“Ano.”

“Chtěl jsem vám říci jenom tolik, slečno Bradyová, že jste si dnes večer počínala správně.”

“Kdo-kdo je to?”

“Na jménu nezáleží, ale myslím, že jste na mne ještě nezapomněla. Vezl jsem vás dnes večer domů.”

“Oh!”

“Ta povídačka o tom chlapíkovi, který vás vysadil na ulici, protože jste nechtěla trpět jeho dotěrnost, to se vám povedlo. Pan Smith se jmenuje ten gentleman, že ano? Jenom zůstaňte při tom, slečno Bradyová, protože to bude mnohem moudřejší, než kdybyste prozradila něco z toho, co jste zažila, věřte mi, slečno Bradyová, nebylo by mne překvapilo, kdyby se pojednou ozval revolver.”

“Nerozumím”

“Však vy mi rozumíte,” odpovídal hlas na druhém konci drátu. “Ten gentleman, kter ý vás dnes večer zavezl tak daleko, vám naznačil, co by se stalo, kdybyste povídala zakázané věci. Bude patrně velmi rád, až mu řeknu, že jste už všechno zapomněla.” Zatajila dech. Tedy ten muž s přívětivým úsměvemposlal ho Perryfield, aby ji vyzkoušel, chtěl se přesvědčit, zda jí může důvěřovat.

“Co, proč jste mi telefonoval?”

“Chtěl jsem jenom, abyste pochopila, že vás stále pozorujeme, miláčku, nic jiného. A budeteli moudrá, nestane se vám nic zlého. A teď dobrou noc!” Zaslechla, jak zavěsil naslouchátko. Učinila totéž, mračíc se v hlubokém zamyšlení. Potom se rázně obrátila a odběhla ke dveřím, aby se přesvědčila, zda jsou zamčeny na klíč. IV. KAPITOLA

V okamžiku, kdy Lavine vstoupil do kanceláře, poručík Spellman stál u telegrafního přístroje a jeho prsty probíhal úzký proužek papíru. Lavine se zastavil těsně u dveří, chvíli tam stál mlčky a zamračeně se díval na Spellmana.

“Poslyšte, Spellmane,” pravil konečně.

“Co se děje?” tázal se Spellman, aniž by se k němu obrátil.

“Chtěl jsem se vás zeptat, proč jste vlastně tak chladný k panu Perryfieldovi?” Spellman pokračoval ve čtení telegrafických značek na dlouhém proužku papíru.

“že jsem k němu chladný?” tázal se. “A jak se mám k němu chovat? Není to přece můj mladší

bratr.”

Lavine netrpělivě mávl rukou.

“Není, ovšem,” pravil, “ale to ještě není důvod, abyste se k němu choval odmítavě.” Spellman se k němu konečně ohlédl přes rameno.

“Myslel jsem, že je to váš chráněnec, Lavine,” pravil, “ale to ještě není důvod, aby se pan Perryfield stále potuloval v těchto místnostech, mohlo by se říci, že se k nám přestěhoval, ovšem jenom v těch chvílích, kdy není přítomen kapitán.”

“A co na tom?” tázal se Lavine útočně. “Mám se snad tázat o dovolení, koho si mám zvolit za přítele? Mám napsat seznam kandidátů svého přátelství a předložit jej vyšším instancím ke schválení?”

Spellman pokrčil rameny a opět soustřeďoval svoji pozornost k telegrafickým značkám.

“Volte si své přátele kde chcete a odkud chcete, Lavine,” pravil, “ale postarejte se, aby se mi nestavěli do cesty. To je všechno, víc od vás nepožaduji. My dva, jak se zdá, si nerozumíme.”

“Hm,” zavrčel Lavine. “Nebo mi ho snad závidíte?”

“Perryfielda?” Spellman zavrtěl hlavou. “Jen si ho ponechte, Lavine. Náleží vám a jenom vám.”

“Chtěl jsem vám jen poskytnout docela pěknou příležitost”

“Jak jste laskav.”

“Zkrátka, chtěl jsem vás posadit někde blízko peněz,” dodal Lavine. Spellman se hlučně zasmál.

“Sedím už dost blízko vedle nich,” pravil. “Bydlím totiž v těsném sousedství velké banky.”

“Nu dobrá, nechme toho,” pravil Lavine. “Domníváte-li se, že můžete spokojeně žít ze svého platu, tedy je to jen vaší věcí, ale já vám říkám, Spellmane, že je to ukrutné bláznovství.”

“Možná,” usmál se Spellman. “Ale doufám, že takových ukrutných bláznů je ve Spojených státech ještě mnoho. Jsou to lidé, kteří chtějí žít jenom z toho, co si mohou počestně vydělat. Podivínství, že ano? A možná že je to také dost nepřirozené, eh. Lavine? Lidé, kteří

nepřijmou peníze od nikoho, nemohou-li je přijmout veřejně a před celým světem. Ještě jste neslyšel o lidech tohoto druhu? Nuže, dobrá, představuji vám právě teď jednoho z nich, jsem to náhodou já sám. Mnoho ovšem nemáme a snad to také nikam nepřivedeme, ale jsme zde a zde zůstaneme.”

“Ano, jste zde a nikam se nehnete,” ušklíbl se Lavine. “Jste-li však spokojen se svým osudem

-“

Pojednou se odmlčel, neboť se otevřely dveře a jimi vstoupil Perryfield, dobromyslně se usmívaje.

“A hleďme, pan Spellman!” pravil přívětivým hlasem. “Již jsem se obával, že se mi vyhýbáte.”

“Pan Spellman má teď chvilku času, pane Perryfielde,” pravil Lavine a odešel, vrhnuv na Spellmana významný pohled.

Perryfield vyňal doutník z úst a mávl jím k telegrafnímu přístroji.

“Nudný život v poslední době v Chesteru, že ano, pane Spellmane?” pravil. “Pro člověka vaší

energie to musí být vskutku k zoufání.”

“Myslím, že zdejší život nebyl příliš nudný, kupříkladu včera večer pro Schnitzera, že, pane Perryfielde?”

“Oh, ano, Schnitzer!” přisvědčil Perryfield. “Znal jsem ho, ale jenom zdaleka. Podle toho, co jsem o něm slyšel, jsem přesvědčen, že za tím vězela nějaká ženská. Nic jiného už nemáte na práci?”

Spellman zavrtěl hlavou.

“Ne, nic jiného,” pravil. “Ostatně, od Harveyova případu jsme nezažili nic, co by nás mohlo trochu vzrušit.”

“To byla smutná událost,” pravil Perryfield. “Večeřel jsem s ním toho večera, kdy byl zastřelen. Doprovodil mne až na ulici, a když se vracel, byl zastřelen. Vrah, pokud vím, nebyl vypátrán.”

“Vrazi,” opravil ho Spellman. “Zastřelili ho kulometem.”

“Oh, ano, již si vzpomínám. Právě jsem mluvil s policistou, hlídkujícím na rohu ulice, když se to ozvalojako když jede motocykl plnou rychlostí.”

“Také ten policista byl zastřelen,” dodal Spellman. Prošel kanceláří a zastavil se u stěny, na níž visel dřevěný rám. “Vidíte to, pane Perryfielde?” pravil. “To jsou odznaky v šech policistů, kteří byli letos zastřeleni ve službě.” Mávl rukou k druhému rámu. “A to jsou odznaky policistů, kteří byli zastřeleni od zakončení světové války.”

Perryfield přikročil až k němu a zadíval se na rámy.

“Je jich dost,” podotkl.

“Ano, je jich dost,” souhlasil Spellman. “Jak rád bych vám řekl, pane Perryfielde, že všichni vrazi, kteří zavinili, že zde visí tyto odznaky, se dostali do začouzené cely, ale nemohu to tvrdit, bohužel.”

“Do začouzené cely?” tázal se pan Perryfield udiveně. “Míníte tím, celu odsouzenců k smrti?”

Spellman přikývl.

“Ještě jste nikdy neslyšel o začouzené cele?”

“Ne. To je pro mne úplnou novinkou,” ujišťoval pan Perryfield. Spellman se na něho chvíli zamyšleně díval.

“To znamená, že máte spokojený život, pane Perryfielde,” pravil. Perryfield se šťastně zasmál a zadýmal z doutníku.

“Začouzená cela,” pravil. “To je velmi barvitý výraz. A všichni obyvatelé té začouzené cely skončili na elektrickém křesle?”

“Ne, pane,” odvětil Spellman a zamračil se. “Jeden z nich obdržel milost v posledním okamžiku a trest smrti mu byl změněn v doživotní káznici. Ale již po pěti letech byl v čele velké vyděračské tlupy v Los Angeles. Takový je život!”

Perryfield se odvrátil od stěny.

“Ano, takový je život na tomto hříšném světě, Spellmane,” pravil filozoficky. Potom se na chvíli odmlčel, sáhl do kapsy pro zlaté pouzdro a nabídl Spellmanovi. “Cigaretu?”

“Děkuji, nekouřím.”

Perryfield pozvedl obočí.

“Co to pravíte! ženatý?”

“Ne, pane.”

“Ale rád byste se oženil, což?” zasmál se Perryfield. “Jsem přesvědčen, že jste si už připravil své milostné hnízdečko.”

“To ano, pane.”

Perryfield přikývl.

“Jsem si jist, Spellmane, že je to těžké žít pouze z platu, který dostává policejní poručík. Ovšem, to se týká jen vás, dokud jste svobodný, ale jinak bude, až se oženíte. Než se nadějete, bude třetí, malá osobička ve vaší domácnosti, a co pak?” Vyňal doutník z úst a zamyšleně se díval na jeho rozžhavený konec. “Poslyšte, Spellmane,” pravil, “kdybyste se náhodou ocitl v nesnázích, tedy jenom přijďte ke mně a pohovoříme si o tom.”

Spellman na něho rychle pohlédl a na jeho rtech se objevil lehký úsměv. Perryfield se stále zamyšleně díval na doutník.

“Na nějaké tisícovce mi příliš nezáleží, Spellmane.”

“To jste šťastný člověk,” pravil poručík. “Ale pamatuji-li se dobře, řekl jste mi to již jednou.”

“Vyloučeno to není,” pravil Perryfield a lhostejně mávl rukou. “Vy chlapci od policie se mi líbíte a mám vás rád. Ale nelíbí se mi, že jste tak špatně placeni.”

“Mně to postačí.”

Perryfield se usmál.

“Ano, postačí vám to, dokud jste sám. A možná že vám to postačí ještě nějakou chvíli, dokud budete jenom dva,” pravil. “Pro každý případ, nezapomeňte, co jsem vám dnes řekl. Člověk nikdy neví, co se může stát. Ale teď něco jiného, slyšel jsem, že prý zde máte za mřížemi nějakého gangstera? Prý se sám udal? Řekl mi to Lavine.”

“Petersena?”

Perryfield přikývl.

“Ano, tak se jmenuje ten chlapík. Prý nutil majitele prádelen, aby platil nějakému novému ochrannému svazu, tak aspoň říká Lavine. Jistě měl mnoho pomocníků. Již jste všechny pochytali?”

“Ne, ještě ne.”

“Hm,” zavrčel Perryfield. “Vůbec nechápu, jak to, že ti dnešní obchodníci se tak snadno podrobují tak nestoudnému vyděračství? A jaký je to vlastně člověk, ten Petersen? Rád bych se na něho podíval.”

“Lituji, ale to není dovoleno.”

“Nu, jen se na něho podívat, v tom přece není ještě nic zlého” V tomto okamžiku vstoupil Lavine a Perryfield se k němu obrátil.

“Haló, to jste vy, Edwine?” pravil. “Právě jsem říkal panu Spellmanovi, že bych se rád podíval na toho gangstera, kterého zde máte za mřížemi.”

“Zajisté,” souhlasil Lavine ochotně. “Není to ovšem žádný krasavec, ale podívat se na něho můžete, chcete-li.”

“Petersen je v samovazbě. Lavine,” pravil Spellman.

“A proč? Tropil snad povyk?”

“Ne.”

“Proč ho tam tedy posadili?”

Spellman pokrčil rameny a odcházel ke dveřím.

“Napadlo mne, že to bude tak nejlépe.”

“Máte klíč?”

“Ano,” odpověděl Spellman, poklepávaje si na kapsu. “A ponechám si jej.” Když poručík Spellman za sebou zavřel dveře, Perryfield za ním pohodil hlavou.

“Ten váš přítel je trochu drzý, Edwine,” pravil.

Lavine přikývl.

“Je mladý,” odvětil. “To všechno se časem změní.”

“Chce se oženit a žít jenom ze svého platu.”

“Však on si to rozmyslí, až to chvilku zkusí. To říkají všichni, zpočátku.” Rychle se rozhlédl.

“Poslyšte, Perryfielde, rád bych s vámi zítra mluvil.”

Perryfield se od něho odvrátil, přikročil k rámu s odznaky a pozorně si je prohlížel.

“Jak si přejete, Edwine,” pravil klidně. “Zítra ve tři na Washingtonově kopci.”

“Ano, to se mi hodí.”

“Kolik budete potřebovat?”

“Kdyby to mohla být tisícovka”

Pan Perryfield se rychle ohlédl, neboť se otevřely dveře a Perryfield viděl, že Spellman čeká s rukou na klíče.

“Jen vstupte, slečno Bradyová,” pravil Spellman.

Josephina zvolna vstoupila. Byla bledá a bledost jejích tváří byla ještě zvyšována temnými kruhy pod očima. Spellman si ji pozorně prohlížel a v duchu si řekl, že se dívka něčeho poděsila, ale že je pevně odhodlána ničím to neprozradit. Zastavila se těsně u dveří, rychle se

rozhlédla, a když její pohled spočinul na Perryfieldovi, dívka strnula a Spellman zpozoroval, že náhle sevřela pěsti a že se jí zuby zahryzly do spodního rtu.

“Nic se nebojte, slečno Bradyová,” uklidňoval ji. “Kapitán se vás chce na něco zeptat, ale znovu vás ujišťuji, že se nemusíte ničeho obávat.”

Obrátila se k němu a přikývla.

Potom znovu pohlédla na Perryfielda. Dobromyslně se na ni usmíval a vyšel jí vstříc, když

dívka kráčela k židli, kterou pro ni Spellman přisunul.

“Jakže, to je přece slečna Bradyová,” pravil Perryfield a uchopil ji za ruku. “Jak se daří, slečno Bradyová?”

Josephina rychle ucukla rukou a Spellman se zamračil.

“Pan Perryfield je vaším přítelem, slečno Bradyová?” tázal se.

“Ovšemže, jsem jejím přítelem,” řekl Perryfield rychle. “Jsme staří, dobří přátelé, že ano, slečno Bradyová?”

Josephina se na něho udiveně dívala. Co zde Perryfield dělá, zde, v budově policejního ředitelství? A proč tvrdí, že jsou staří, dobří přátelé? Snad vyzvěděl, že je předvolána k výslechu na dnešek dopoledne, a rozhodl se, že sem přijde sám, aby se přesvědčil, že ona nic neprozradí…

“Vzpomínáte si přece na mne, že ano, slečno Bradyová?” pokračoval Perryfield a pohled v jeho očích jí říkal zcela určitě, jaká musí být její odpověď.

“Oh ano, já, vzpomínám si” zakoktala.

“Jak byste si také nevzpomínala,” pravil. “Vždyť mne vám představil sám pan Schnitzer.” Úsměv zmizel z jeho tváří a Perryfield si smutně povzdechl. “To musí být pro vás hrozná

rána, slečno Bradyová. Chudák Schnitzer. Kdo by si to byl pomyslel, že člověk, jako byl on, může mít na světě smrtelného nepřítele. A byla jste prý při tom, když se to stalo?”

“Nemusíte vůbec odpovídat na otázky pana Perryfielda, slečno Bradyová,” pravil Spellman klidně. “A vy se na nic neptejte. To přísluší pouze kapitánovi, Perryfielde!” Perryfield pokrčil rameny.

“Opakuji jenom to, co je v novinách, Spellmane,” pravil. “Nic zlého jsem tím nemyslel. Všechny noviny tvrdí, že Schnitzerova sekretářka byla v jeho bytě, když byl zastřelen.” Obrátil se k Josephine a poklepal jí na rameno. “Nic se nebojte, má drahá,” pravil. “Řekněte policii prostě pravdu a policie vám jistě neublíží. Je to tak, Spellmane?” Spellman přikývl.

“A především si musíte pamatovat,” pokračoval Perryfield, “že nesmíte popustit uzdu své

obrazotvornosti, to je to nejhorší při každém policejním výslechu.”

“Snad abychom slečnu Bradyovou zde ani nezdržovali, Spellmane?” pravil Lavine. “Kdo ví, kdy kapitán přijde. Předložím jí několik otázek a pak může jít”

“Kapitán chce mluvit se slečnou Bradyovou sám, Lavine.”

“To se rozumí samo sebou, kdo by nechtěl mluvit s tak hezkou mladou dámou?” usmál se Perryfield. “Ale kapitán zde není, pane Spellmane, a policejní kancelář není vhodné místo pro ustrašené dívky. Dovolíte-li tedy, pozvu ji na šálek kávy a cigaretu a potom se může vrátit”

“Oh ne, raději ne!” přerušila ho Josephina. “Raději zde zůstanu, promiňte, pane Perryfielde, ale teď nemám na kávu chuť”

“Nejste přece zatčena,” zasmál se Perryfield. “A pokud chcete na chvíli odejít na procházku, nikdo vám v tom nemůže bránit.”

Dívka se instinktivně přiblížila ke Spellmanovi.

“Děkuji, ale raději počkám zde,” pravila.

Perryfield k ní přikročil a položil jí ruku na rameno.

“Poslyšte, slečno Bradyová,” pravil, a dívka, ačkoliv se na ni usmíval, zpozorovala v jeho očích ošklivý a zlý pohled, “to by přece nemělo smysl čekat bůhvíjak dlouho v policejní

kanceláři. Zbytečně byste se tím jenom rozčilovala. Buďte přece rozumná a pojďte se mnou…”

Dveře se otevřely a vstoupil O’Regan.

V. KAPITOLA

O’Regan se zastavil u dveří jenom na krátký okamžik, jeho zrak zaletěl od Perryfielda k Josephině a potom zase zpátky k Perryfieldovi. Kapitán potom zvolna přikročil ke svému psacímu stolu, odhodil klobouk a usedl.

“Je zde slečna Bradyová, kapitáne,” pravil Spellman. “Byla včera večer u Schnitzera, právě v té chvíli, kdy byl zastřelen.”

Josephina pohlédla na kapitána a její zrak se setkal s pohledem dvou ocelově modrých očí, které si ji vážně a pátravě prohlížely. Chtěla se usmát, ale nepodařilo se jí to. Zrak jí zatékal sem a tam a konečně sklopila oči. Pomyslela si, že si musí dávat na sebe velmi dobrý pozor, až kapitán O’Regan započne se svými otázkami. Lhát, když se na ni dívají tyto oči, to nebude tak snadné, a ještě nesnadnější přinutit ho, aby jí věřil. Snad by přece jen bylo nejlépe, kdyby mu řekla celou a čistou pravdu. Jenom kdyby k tomu měla dost odvahy! Kéž by mohla sebrat všechnu odvahu, aby mu celou tu pravdu mohla říci právě teď, v tomto okamžiku, kdy je zde i Perryfield! A proč ne? Vždyť je přece v kanceláří policejního ředitelství a zde jí nehrozí

docela žádné nebezpečí! Snad se jí již nikdy nenaskytne tak dobrá příležitost, aby se dostala jedním rázem ze sítě, v níž se ocitla svou včerejší návštěvou u Schnitzera. Postačilo by jí, aby řekla těchto několik slov: “Vím, kapitáne O’Regane, kdo zavraždil pana Schnitzera, je to Perryfield! Viděla jsem ho.” A celá ta ošklivá věc by se aspoň pro ni tím skončila jednou provždy.

Učinila váhavý krok a přitom se nervózně ohlédla na Perryfielda. Viděla, že ji pozoruje, že se přitom usmívá. A když se jejich zraky setkaly, Josephina Bradyová viděla také, že jeho ruka se lehce pohnula ke kapse kabátu, a nejen to, zahlédla i zlý, ošklivý pohled v jeho očích. Zaváhala. Revolver bude vždy v její těsné blízkosti, řekl jí, dokonce i na policii. Ano, jistě má

v kapse revolver. A kdyby řekla třeba jen jediné slovo…

“Mám vyslechnout slečnu Bradyovou, kapitáne?” tázal se Lavine. “Zbytečně byste se tím zdržoval. Ona nám toho mnoho asi nepoví.”

O’Regan na něho pohlédl a zamračil se.

“Sám vyslechnu slečnu Bradyovou!” pravil úsečně a potom dodal, pokynuv hlavou k Perryfieldovi: “Kdo je to?”

“Je to pan Perryfield, kapitáne,” pravil mu Lavine. “Prováděli jsme ho zde trochu a ukazovali mu, jaké zde máme moderní zařízení. Přál si, aby se mohl seznámit i s vámi”

“Zajisté,” přerušil ho Perryfield, přívětivě se usmívaje. “Již často jsem o vás slyšel, kapitáne.” Kapitánovy tváře byly vážné a chladné a jeho pohled se pátravě upíral na Perryfielda.

“O mně už slyšelo mnoho lidí,” pravil.

“A vždy jsem si přál, abych se s vámi mohl seznámit osobně.”

“To si až dosud přálo jen velmi málo lidí, pane Perryfielde.”

“To můžete mít pravdu,” zasmál se Perryfield. “Ale já nejsem z těch, kteří se vám musejí

vyhýbat. Podle toho, co jsem až dosud o vás slyšel, musíte být znamenitý chlapík, kapitáne”

“Pošlete mi to písemně a já si to dám za rámeček,” přerušil ho O’Regan, obrátil se k Spellmanovi a dodal: “Doprovodíte pana Perryfielda, ano, Spellmane.”

“A proč tak naspěch, kapitáne?” pravil Perryfield. “Rád bych si s vámi trochu pohovořil”

“Nelze. Mám mnoho práce. Musím teď mluvit se slečnou Bradyovou.” Spellman přikročil ke dveřím a otevřel je, ale Perryfield se dosud nehýbal.

“Nemáte-li nic proti tomu, kapitáne,” pravil Perryfield, “tedy bych zde rád zůstal, protože

jsem ještě nikdy nebyl přítomen policejnímu výslechu, a jistě by mne to zajímalo.”

“A sám jste také ještě nebyl vyslýchán, pane Perryfielde?” tázal se kapitán. “To je ovšem pro vás smutné, ale nepozbývejte naděje. Poručík Spellman čeká, aby za vámi zavřel dveře.”

“Dobrá, dobrá, kapitáne,” odvětil Perryfield. “Doufám, že mi dovolíte, abych vás zase někdy navštívil? Těšilo mne, že jsem se s vámi mohl seznámit.”

Vrhl na Josephinu krátký pohled a odcházel se Spellmanem. Lavine přikročil ke dveřím a zavřel je.

“Slečna Bradyová byla včera večer v Schnitzerově bytě, kapitáne,” započal Lavine. “Ale neviděla”

“Neřekl jsem, že sám vyslechnu slečnu Bradyovou, Lavine?”

“Ovšem, ale chtěl jsem jenom podotknout”

“A vyslechnu ji o samotě,” přerušil ho O’Regan.

“Vždyť už jdu,” zavrčel Lavine a bouchl za sebou dveřmi.

O’Regan pohlédl na Josephinu a pokynul jí na židli u protější strany psacího stolu.

“Prosím, usedněte, slečno Bradyová,” zval ji.

Zvolna přikročila a usedla. Ačkoliv měla sklopeny oči, přece jen si byla vědoma, že O’Regan se na ni pátravě dívá. Sama se však nedovedla přinutit, aby se mu podívala do očí. Usedla se sklopenýma očima, ruce sepjaté v klíně, strachujíc se okamžiku, kdy k ní kapitán promluví a ona mu bude muset odpovědět. Cítila, že by se marně snažila ho oklamat, a byla si již předem jistá, že na ní kapitán pozná, kdy mluví pravdu a kdy se pravdě vyhýbá. Přesto však věděla, že ani zde, v této kanceláři, kdy je s ním sama a nikdo ji neslyší, se neodváží povědět mu celou a čistou pravdu. Perryfieldova návštěva zde jistě nebyla jenom náhodnájistě sem přišel s určitým účelem, a dívka nijak nepochybovala, co tím asi zamýšlel. Nedůvěřuje jí a přišel sem jenom proto, aby se přesvědčil, zda chce a dovede plnit slib, který mu dala, a po případě aby provedl hrozbu, kdyby poznal, že ho oklamala. Chtěl zde zůstat dokonce i při jejím výslechu, a to, že ho O’Regan odtud vypudil, ji ještě nemohlo nijak uklidnit, neboť Perryfield jistě není

odtud daleko. Nějakým záhadným způsobem se dozví všechno, co ona bude odpovídat na kapitánovy otázky, a bude-li v jejích odpovědích celá pravda, tedy by marně doufala, že se odtud dostane domů. Někde na ulici bude na ni někdo čekat…

“Nuže, slečno Bradyová?”

Přinutila se, aby pozvedla oči, a tu viděla, že se na ni O’Regan usmívá.

“Jak se daří vašim špičkám?”

“Mým špičkám?”

“Špičkám vašich nožek, na kterých jsem nedávno tančil ve Společenském klubu. Jenom mi, prosím vás, neříkejte, že jste na to už zapomněla.”

Usmála se.

“Ne, kapitáne O’Regane. Nezapomněla jsem a dobře se na to pamatuji.”

“Zlo, způsobené lidmi, žije i po jejich smrti, to je stará moudrost,” pravil O’Regan. “Obávám se, že jsem zanechal na vašich nohách mnoho vzpomínek na sebe. Chtěl jsem vám poslat nový pár plesových střevíčků, ale neznal jsem vaši adresu. Při taneční zábavě bych měl vždycky jenom sedět, ale doufám, že se na mne nezlobíte?”

“Teď už ne,” pravila.

“To tedy jistě znamená, že jste se tehdy na mne zlobila?”

Přikývla.

“Ano, protože jste mi měl říci, že tančím s proslulým kapitánem Trickem O’Reganem. Neměla jsem o tom ani potuchy a zjistila jsem si to jenom náhodou, když jsem viděla vaši fotografii v novinách. Tvrdil jste mi, že se jmenujete Smith”

“Ano,” doznával, “ale je to tak, jde-li policejní úředních na taneční zábavu, obyčejně

neukazuje svou legitimaci a odznak. Mnohé mladé dámy mají předsudek proti policistům, a tak by se snadno mohlo stát, že ten ubožák by si nenalezl ani jedinou společnici k tanci.” Josephina oddechovala již mnohem klidněji a volněji. Kapitán O’Regan si ji pamatuje a mluví

s ní docela přátelsky. Snad tedy výslech bude jenom krátký. Ano, byl to tehdy krásný večer. Tančili téměř jenom spolu a on jí řekl, že si zase pro ni přijde, ale pojednou zmizel a už

nepřišel. Překvapilo ji to, ale později tomu porozuměla, když spatřila jeho podobiznu v novinách a poznala ho. Patrně byl odvolán v úřední věci. Přece však měla tehdy pocit jakéhosi zklamání a pomyslela si, že neměl odcházet, aniž se jí zeptal, kde bydlí, nebo kde by se s ní

mohl zase sejít.

A teď je ona zde, sedí v jeho kanceláři a on, jak se zdá, ji zde rád vidí, čeho by se tedy měla bát? Zbytečně by se poddávala nervozitě. Kapitán patrně přijme všechno, co mu řekne jako dobrý přítel, a nebude na ni naléhat nepříjemnými otázkami.

“Toto okolí zde není tak příjemné, jako když jsme se viděli spolu naposledy, že ano, slečno Bradyová?” pravil. “Obávám se, že policie dbá pramálo či vlastně pranic o pohodlí svých hostů, a proto musím vyslovit své politování, že jsem byl nucen vás předvolat, abyste mi odpověděla na několik otázek. Jistě však chápete, slečno Bradyová, že v této kanceláři se nejmenuji Smith. Zde se jmenuji kapitán O’Regan a”

“Myslíte, že bych snad dala přednost panu Smithovi?” usmála se. “To vám povím až později, až skončíte s tím trápením.”

“Doufám, že to nenazvete trápením, až s tím skončím, slečno Bradyová,” pravil. “Lidé, kteří

mluví pravdu, se nemusí nic obávat ani mne, ani kteréhokoliv jiného policejního úředníka.” Přátelský úsměv opustil jeho tváře, která zvážněly a ztvrdly. “Ale přijde-li sem někdo s úmyslem, že zde bude lhát, Bůh mu pomoz! Kdyby na té židli, na které teď sedíte, seděla moje vlastní matka, musela by mluvit pravdu, nebo převzít důsledky.” Několik okamžiků mlčel a pátravě ji pozoroval. S největším úsilím se jí podařilo podívat se mu přímo do očí.

“Nuže, kapitáne O’Regane, co chcete vědět?”

“Kdo zavraždil Schnitzera?”

“To vám nemohu říci.”

“Ani to netušíte? žádné podezření?”

“Pražádné.”

“Nemůžete mi říci, zda osoba, která ho zastřelila, byla vysoké, nebo malé postavy, tlustá, nebo hubená, stará, nebo mladá?”

Zavrtěla hlavou.

“Tedy mi nemůžete říci pranic?”

“Pranic.”

“To je ovšem pro mne velmi smutné,” pravil O’Regan. “Ale já vám mohu říci, slečno Bradyová, že ta osoba, kterou podezíráme z vraždy, byla spatřena, když s vámi vstupovala do Schnitzerova bytu”

“Se mnou tam nevstoupil!” přerušila ho. “Přišla jsem tam sama.” O’Regan se usmál.

“To vím,” pravil. “To jsme si už zjistili.”

“Proč jste tedy říkal”

“Hned vám to povím, chtěl jsem vám dokázat, že jsem poznal, že jste se dopustila určité

nepřesnosti, když jste mi tvrdila před okamžikem, že mi nemůžete říci pranic. On tam s vámi nevstoupil? Tedy to byl muž? A vy víte aspoň to, že ano?”

“Ohjá ano, to vím,” zakoktala. “Či aspoň tuším, že to byl muž” O’Regan ji přerušil.

“Poslouchejte, co vám teď povím, slečno Bradyová,” pravil.

“Byla jste včera večer ve Schnitzerově bytě. Neptám se vás, proč jste tam šla, protože na tom nám teď nezáleží. Není to ovšem místo, o kterém bych rád slyšel, že tam chodí moje mladší

sestra”

“Přijela jsem tam, abych napsala panu Schnitzerovi n ěkolik dopisů. Byla jsem u něho zaměstnána jako sekretářka a stenografka, a on mi zatelefonoval, že mne naléhavě potřebuje. Nevěříte-li mi”

“Věřím vám,” přerušil ji. “Zjistili jsme si, že Schnitzer telefonoval z bytu do sv é kanceláře.”

“Ale nevěřil byste mi, kdybyste si to nemohl zjistit?”

Mírně se usmál.

“Pan Smith by vám patrně věřil, ale ne kapitán O’Regan, slečno Bradyová. Takový je asi rozdíl mezi těmito dvěmi osobami, a v této místnosti je jenom kapitán O’Regan. Teď však pokračujme, byla jste ve Schnitzerově bytě včera večer právě ve chvíli, kdy byl Schnitzer zastřelen, a tvrdíte-li mi, že mi o tom nemůžete nic povědět, tedy vás musím žádat jako Trick O’Regan, abyste si to rozmyslela ještě jednou. Musela jste něco spatřit”

“Nic jsem nespatřila. Byla jsem v sousedním pokoji, když se to stalo, a nic jsem nespatřila, dokud všechno nebylo skončeno a dokud jsem nevkročila a nenalezla pana Schnitzera, ležícího na podlaze.”

“A také jste pranic neslyšela? To všechno se událo za hrobového ticha?”

“Ano, zajisté, zaslechla jsem tlumený výstřel,” doznávala.

“Pouze výstřel? Nic jiného? Nikdo nic neříkal?”

“Oh ano, zaslechla jsem, po výstřelu, jejich hlasy. Zaslechla jsem, jak říkali, že musí

okamžitě odejít”

“Jejich hlasy? Tedy tam bylo několik lidí? Postupujeme, jak vidíte, slečno Bradyová, sice jen zvolna, ale jistě. Už víme, že Schnitzera zavraždil muž a nikoliv žena a že tam nebyl u něho sám. Kolik lidí tam s ním bylo, jeden, dva, tři?…”

“Již jsem vám řekla, že to nevím, kapitáne O’Regane, že jsem je neviděla, jenom jsem slyšela hlasy, mužské hlasy”

“A ten člověk, který ho zastřelil,” přerušil ji O’Regan klidně. “Jaké byl asi postavy? Silná

postava, nebo slabá? Velká, nebo malá?”

Josephina vyskočila.

“To jsou zcela zbytečné otázky!” zvolala hněvivě. “Již jsem vám řekla, že jsem nikoho neviděla, ale vy stále a stále na mne naléháte a nutíte mne, abych si aspoň něco vymyslela.”

“Nezlobte se, slečno Bradyová,” uklidňoval ji O’Regan. “Chtěl jsem pouze trochu pomoci vaší

paměti. Nuže dobrá, nikoho jste neviděla. A teď si zase pěkně sedněte a povězte mi toto: Co jste učinila, když jste nalezla Schnitzera, ležícího na podlaze?”

Dívka opět usedla.

“Omdlela jsem.”

Kapitán přikývl.

“To vám věřím na slovo, slečno Bradyová,” pravil. “A potom?” Nervózně pohlédla ke dveřím. Kéž by si mohla být jista, že mu smí povědět pravdu, že nikdo nenaslouchá, že se nemusí obávat, že se pojednou otevřou dveře a…

“A potom, slečno Bradyová?”

“Oh, já, potom jsem zase procitla ze mdlob. Nevím ovšem, jak dlouho jsem byla v bezvědomí, ale vím jenom tolik, že jsem spěchala ze Schnitzerova domu, jakmile jsem se trochu

vzpamatovala.”

“A kam jste spěchala?”

“Já, měla jsem smluvenu schůzku s jedním ze svých přátel. Měl mne vzít na projížďku autem, a proto jsem spěchala, neboť jsem se už dost zpozdila.”

“Rozumím,” pravil O’Regan. “Tedy jste nezavolala policii? Nenapadlo vás, že byste měla volat policii, jakmile jste zjistila, že byl Schnitzer zavražděn?”

“Příliš mne to poděsilo a nevěděla jsem, co vlastně dělám. Byla to pro mne hrozná rána a ztratila jsem přitom hlavu.”

“Ano, ale přece jste si vzpomněla, že máte smluvenu schůzku se svým přítelem. A co bylo dále?”

“Ještě jsem ho zastihla a potom jsem s ním jela za město.”

“Líbilo se vám to? Včera byl krásný večer pro projížďku autem, že ano?”

“Ne, nelíbilo se mi to,” odpovídala. “Pohádali jsme se, ovšem, až za jízdy, a já, přinutila jsem ho, aby zastavil, protože jsem chtěla vystoupit. Vím, že to bylo ode mne pošetilé, protože jsme byli už dost daleko a hrozilo mi nebezpečí, že se budu muset vrátit pěšky… Ale na těchto podrobnostech vám přece nezáleží, že ano, kapitáne? Nijak to nesouvisí s panem Schnitzerem.”

“A musela jste domů pěšky?”

“Já, ne. Měla jsem štěstí, svezlo mne neznámé auto. Zastavilo a šofér mi řekl. že viděl, jak utíkám”

“Oh, tedy jste domů utíkala? Byl nějaký zvláštní důvod, abyste utíkala, místo abyste kráčela klidně a pohodlně? Ovšem, snad jste si vzpomněla, že pan Schnitzer byl zavražděn, a proto jste pospíchala zpátky do města, abyste to mohla zatelefonovat policii? Proč jste tedy netelefonovala, nebo proč jste nepřišla osobně? Jistě jste pochopila, slečno Bradyová, že první, co jste měla učinit, když jste zjistila, že je Schnitzer mrtev, bylo, abyste”

“Již jsem vám řekla, že jsem nevěděla, co dělám,” přerušila ho zoufale. “Počínala jsem si jako bezhlavá. Teď ovšem vím, co jsem měla učinit. Což však nedovedete pochopit, že žena, která

viděla”

“Slyšela,” opravil ji. “Nikoho a nic jste neviděla”

“Viděla jsem pana Schnitzera, to jsem tím myslela. Viděla jsem ho mrtvého na podlaze. Bylo to hrozné, příšerné, nedovedete si představit, jak mi bylo. Měla jsem jenom jedinou myšlenku, co nejrychleji se dostat z toho hrozného domu”

“A dostavit se ještě včas ke schůzce a na smluvenou vyjížďku autem. Ale dobrá, slečno Bradyová, prozatím toho nechme. Lituji, že jsem vás musel obtěžovat, jistě však uznáte, že policejní úředník má svoji povinnost a nebudete se na mne proto zlobit.” Josephina čiperně povstala.

“Naprosto ne, kapitáne O’Regane,” usmála se. “Chápu vaši povinnost a jsem přesvědčena, že to není povinnost příjemná, muset se dotazovat lidí a pochybovat o každém jejich slovu.”

“Není to povinnost příliš příjemná pro pana Smitha.”

Josephina se usmála.

“Smím odejít?”

“Zajisté,” pravil. “Ale počkejte… mám ještě jednu otázku.”

“Nuže?”

“Jak se znáte s Perryfieldem?”

“S Perryfieldem?”

“S tím člověkem, který zde byl ještě před malou chvílí a chtěl zde také zůstat a být přítomen vašemu výslechu.”

“Já, nevím”

“On vás zná, slečno Bradyová. Mluvil s vámi a zahlédl jsem to, když jsem otvíral dveře.”

“Ano, to je pravda. Ale já ho neznám, neznám ho dost dobře”

“Ale setkala jste se s ním již dříve, že ano?”

“Oh, to ano,” doznávala, “Jednou nebo dvakrát, v kanceláři pana Schnitzera. Tu a tam k němu chodíval a pan Schnitzer mne představil.”

Přikývl.

“Máte ho ráda?”

“A proč si myslíte, že bych ho měla mít ráda, kapitáne O’Regane?” Pokrčil rameny.

“Byl to Perryfield, kdo v ás pozval na tu projížďku autem?”

Musela se ovládnout, aby sebou netrhla. Přinutila se k úsměvu.

“Kdyby mne pan Perryfield někdy pozval na projížďku autem,” pravila, “jistě bych onemocněla.”

“To tedy znamená, že není vaším přítelem? Nikdy jste se s ním nesetkala mimo Schnitzerovu kancelář?”

“Nikdy!” ujišťovala. “A také po tom netoužím.”

O’Regan povstal a podával jí ruku.

“Váš vkus rozhodně není špatný, slečno Bradyová,” pravil. “A teď sbohem.” Přijala jeho pravici a potom odešla ke dveřím.

“Doufám, že je to sbohem pro kapitána O’Regana,” pravila.

O’Regan jí otevřel dveře.

“A co pro pana Smitha?” tázal se.

“Pro pana Smitha jenom au revoir,” pravila a potom odešla.

VI. KAPITOLA

O’Regan se v zamyšlení vrátil k psacímu stolu. Nepochyboval, že mu dívka nepověděla pravdu, aspoň ne pravdu celou. Bylo to něco, co si jenom s velkou neochotou doznával o Josephine Bradyové, protože se jeho myšlenky od onoho tanečního večera před několika týdny stále a stále vracely jenom k ní a byly to myšlenky rozhodně příjemné. Vinou Josephiny Bradyové se O’Regan již několikrát přistihl při myšlenkách, které podle jeho názoru rozhodně nepatřily do kanceláře policejního úředníka, a také dnes, když ji zde tak náhle zahlédl, měl jakýsi podivný pocit, který až dosud znal jenom z poslechu a o němž se domníval, že je proti němu důkladně obrněn jednak svou policejní hodností, jednak svým osvědčeným chladem k ženám. A kromě toho právě dnes zjistil, čemuž jenom ztěžka mohl uvěřit, že dívka, jejíž oči jsou tak něžné jako jsou oči této Josephiny Bradyové, dovede také

klamat či dokonce být nějakým způsobem v tajném styku s takovými lidmi, jako je tento Perryfield nebo tento nebožtík Schnitzer.

Ano, snažila se mu něco zatajit. I když vzal v úvahu ten velký duševní otřes, který musela včera utrpět, přece jen ani nemohl uvěřit, že když viděla, nebo aspoň slyšela, jak byla spáchána vražda, odešla ze Schnitzerova domu, aniž komu co řekla, a dokonce že odešla na schůzku se svým přítelem. Ne, ani ty její něžné, trochu zavlhlé oči ho nemohly přinutit, aby přijal jako pravdu, co mu povídala. Ale ještě méně mohl uvěřit tomu, co mu vypravovala o pozdější události, proč kupříkladu utíkala, ačkoliv to jediné, co měla učinit, bylo, aby klidně

čekala na silnici, zastavila si první auto, které pojede okolo ní, a požádala jeho majitele nebo řidiče, aby ji zavezl do města? Před čím vlastně utíkala? Co ji tolik postrašilo, nebo, lépe řečeno, kdo ji tolik postrašil?

O’Regan se zamračil. Za tím vším jistě vězí Perryfield. Neměl sice rozumného důvodu pro takové podezření, přece však to bylo podezření docela jasné a určité. Perryfield znal Josephinu Bradyovou, která byla Schnitzerovou sekretářkou, a Schnitzer se znal s Perryfieldem

někde musí být nějaký spojovací článek. Jenom kdyby dovedl vypátrat, kde to asi je.

Jeho myšlenky byly přerušeny Spellmanovým a Lavinovým návratem.

“To děvče je postrašeno, kapitáne,” pravil Spellman.

“Velmi mnozí lidé jsou postrašeni, když odcházejí z policejního ředitelství, Spelle,” pravil O’Regan. “Ale tentokrát mne nemusíte kárat, protože jsem se k ní choval asi tak hrubě jako holoubek.”

“Chtěl jsem říci, že to děvče je postrašeno něčím, co vůbec nesouvisí s policií,” pravil Spellman. “Byla velmi rozčilená a požádala mne, abych uložil některému policistovi, aby ji doprovodil domů. Poslal jsem s ní Jenningse.”

O’Regan přikývl.

“Přepjaté nervy,” pravil. “Jistě to nebyla pro ni příjemná podívaná na zastřeleného Schnitzera.”

“Řekla vám něco, kapitáne?” vyzvídal Lavine.

“To se rozumí. Řekla mi kupříkladu, že včera večer si vyjela autem se svým přítelem.” Lavine se zamračil.

“O Schnitzerovi neřekla pranic?” tázal se. “Vždyť jistě byla při tom, když byl zastřelen.”

“Oh ano, o Schnitzerovi mi toho napovídala hodně. Řekla mi, že už byl mrtev, a to, myslím, je to nejdůležitější, pokud jde o Schnitzera, eh, Spelle?”

“Aspoň pro Schnitzera by to bylo nejdůležitější, kdybychom se ho mohli na to otázat,” ušklíbl se Spellman.

“Schnitzer je mrtev,” opakoval O’Regan. “A nemusíme se tázat, proč musel zemřít, protože to už víme, nebo to aspoň můžeme tušit. Zemřel, protože nechtěl platit, aby mohl žít. Již jsem vám řekl, Spelle, že v tomto městě pracuje vyděračská tlupa. Schnitzer je její obětí. Nechtěl platit, nebo platit nemohl, a proto ho zastřelili, aby ukázali těm, kdo platit mohou, že bude pro ně nejlépe, dostojí-li ujednaným podmínkám. Již jsem to očekával dlouho a dlouho, a teď je to konečně zde, největší vyděračství, jaké jsem kdy poznal.”

Spellman přikývl.

“Otázka, kdo zavraždil Schnitzera, je již jenom podružná,” pokračoval O’Regan. “Mohl to být pomocník druhého nebo třetího či dokonce desátého řádu. Chester se teď jenom hemží vrahy, ale to jsou jenom bezvýznamní lidé, kteří učiní, co je jim poručeno, a za to přijímají svoji odměnu. Musíme vypátrat člověka, který jim rozkazuje, a já ho vypátrám. Bude to boj velkého zločince s O’Reganem, a já chci zvítězit a také zvítězím.” Kapitán zmlkl a chvíli si tiše prohlížel listiny na svém psacím stole. Lavine ho zamračeně

pozoroval a potom k němu přistoupil.

“Chtěl jsem s vámi mluvit o Perryfieldovi, kapitáne,” započal. O’Regan však od svých listin nevzhlédl.

“A co je s tím Perryfieldem?”

“Mrzelo ho trochu, jak jste s ním zacházel. Řekl mi, že očekával, že s člověkem jeho významu se bude zacházet zdvořileji, když navštíví budovu policejního ředitelství.”

“Jeho významu? A jaký je ten jeho význam?”

“Nu, je to člověk velmi bohatý, kapitáne. Má nádherný dům nedaleko Washingtonova kopce a lidé odhadují jeho jmění na několik milionů dolarů”

“To tedy znamená, že jeho význam spočívá pouze v jeho penězích, Lavine? Nu dobrá, řekněte mu tedy, že lituji, jestliže jsem se ho dotkl. Nevěděl jsem, že je tak citlivý.”

“Jednal jste s ním poněkud úsečně, kapitáne. Přišel jako náš přítel, řekl mi, že přišel jenom proto, aby se s vámi seznámil, a jeho vliv je velký”

O’Regan mávl rukou.

“Perryfield, kdo to vlastně je? Vídávám ho dost často, jak řídí své nádherné auto, vím o něm, že má diamantovou jehlici v nákrčníku a že kouří doutníky v ceně jednoho dolaru za kus. Ale to není pro mne ještě důvod, abych před ním smekal až k zemi. Pozdraví-li mne slušně, tedy mu slušně poděkuji, ale to je také všechno.”

“Neměl byste zapomínat, kapitáne,” pravil Lavine, “že Perryfield se zná se všemi hlaváči v našem státě.”

“Já také. Ale to ještě nic neznamená, ani pro mne, ani pro něho.”

“Není v tom žádný smysl dělat si nepřítele z tak významného muže, jakým je Perryfield…” O’Regan odložil své listy.

“Poslyšte, Lavine,” pravil, “vy to snad nepochopíte, ale vy jste docela všední člověk. Já však nejsem všední člověk, neboť kdybych byl všední člověk, nebyl bych nyní nejúspěšnějším policejním úředníkem v tomto státě. Jednoho krásného dne se stanu guvernérem státu New York, nebo snad dokonce i prezidentem,” usmál se. “Ne, o to bych příliš nestál, a co vy, Spelle?”

Spellman se jenom ušklíbl.

“Chtěl jsem vám říci jenom tolik, Lavine,” pokračoval O’Regan, “že se vyznám v lidech, vždyť je to mým povoláním. Ale tím se nijak nedejte vyrušovat z klidu. Zkrátka, Perryfieid se mi nelíbí.”

Lavine se zamračil.

“Nic mu přece nemůžete vytýkat, kapitáne?”

“Ne, pranic.”

Lavine okamžik mlčel.

“Chtěl jsem říci jenom tolik, kapitáne, že Perryfieid by se s vámi rád lépe seznámil. Povídal, že vás zase navštíví”

“To abychom dali vyzvánět!”

“Věřte mi, kapitáne,” naléhal Lavine, “že ho budete mít rád, až ho lépe poznáte. Je to upřímný

člověk, nemám pravdu, Spellmane?”

“Na to se mne netažte,” odpověděl Spellman. “Já ho neznám.”

“Přispívá na všechny policejní sportovní podniky,” pokračoval Lavine, “a podporuje tak é

dětský útulek a vůbec všechno.”

“Výborně,” pravil O’Regan. “Ale kdysi jsem sly šel o předsedovi jedné dobročinné

společnosti, který namíchal své ženě do čaje arzenik.”

“Přijmete ho, jestliže vás zase navštíví, kapitáne?”

“Zajisté. Přijmu ho zítra o desáté hodině dopolední, chce-li se mnou opravdu mluvit. Udržujte Chester v čistotě, tak zněl nápis na standartě na radnici při poslední schůzi Ligy občanů, a právě k tomu jsme zde. Ano, promluvím si s tím panem Perryfieldem. Nemůžeme přece udržovat nějaké místo v čistotě, nevidíme-li, kde je špína.”

“Poslyšte, kapitáne,” odporoval Lavine, “Perryfield je opravdový gentleman.”

“A čím byl dříve, než se stal tím opravdovým gentlemanem? žije v Chesteru teprve tři léta, a to je všechno, co o něm víme, kromě toho, že má mnoho peněz a nepracuje. Perryfield, gentleman? Můžete mi věřit na slovo, Lavine, že člověk, který má peníze a nepracuje, je buď

pěkný darebák, nebo hraje na peněžní burze. U některých není vyloučeno obojí. Ale o Perryfteldovi jsem přesvědčen, že si jakživ nekoupil ani jediný cenný papír.”

“Dosud jste o něm nikdy nemluvil takovým způsobem, kapitáne.” O’Regan povstal a chvíli se procházel kanceláří.

“Až dosud byla docela jiná situace,” pravil. “V posledn ích dvou letech nebyl spáchán v našem okresu ani jediný vážnější zločin, nepočítám-li ty zastřelené policisty. Nápadné bylo

jenom to, že význační lidé našeho města přestali docházet do této kanceláře.”

“Tomu nerozumím,” pravil Lavine.

“Ne, tomu vy nikdy neporozumíte!” odsekl O’Regan. “Ale je to tak. Dříve sem všichni chodívali, všichni ti Van Zylové, Robertsové, Leeové, každou chvíli sem někdo z nich přišel, aby se mne aspoň zeptal, jak se mi daří. Máme v našem městě padesát velmi bohatých rodin, a z těch k nám přicházel každou chvíli někdo, jak jsem již řekl, až nám to někdy překáželo. Ale teď už sem nechodí nikdo. Poslední, kdo k nám přišel, byl John Harvey, a ten byl už

příštího dne zastřelen, odstřelili ho jako psa. A proč? Jenom proto, že k nám přišel. A právě

proto už k nám nikdo nechodí. Všichni se něčeho bojí, všichni se bojí jedné a téže věci.”

“Perryfield je také velmi bohatý, kapitáne,” připomenul mu Lavine, “a přece sem chodí dost často.”

“Zajisté,” souhlasil O’Regan. “Perryfield se nebojí. Je to jediný bohatý muž v tomto okresu, který se nebojí. Přemýšlel jste už někdy, jaká je toho asi příčina?” Lavine pokrčil rameny a odcházel ke dveřím.

“Jak vidím, vy ho nenávidíte, kapitáne,” řekl zachmuřile. “Chtěl jste mluvit s

Petersenem?” O’Regan přikývl.

“Jděte pro něho, Spellmane,” pravil.

Spellman odešel a Lavine se obrátil k O’Reganovi.

“Kdo by slyšel, jak se mnou zacházíte, kapitáne,” započal hněvivým hlasem, “musel by si pomyslet, že mně nedůvěřujete.”

“To vás nemuselo překvapit, Lavine.”

Lavine se zahryzl do spodního rtu.

“Chcete, abych zůstal při výslechu toho kriminálníka?”

O’Regan opět usedl k psacímu stolu.

“Raději ne,” pravil.

“Je pro to nějaký zvláštní důvod, kapitáne, proč bych neměl” O’Regan pohlédl do jeho zamračené tváře.

“Řekl jsem, že raději ne!” odsekl.

“To jsem slyšel, vždyť mám uši,” zavrčel Lavine a odešel.

VII. KAPITOLA

Po několika minutách se opět otevřely dveře a jimi se vloudal Petersen provázený

Spellmanem, který mu kráčel těsně v patách. Byl to muž vysoké, hubené postavy, obličej jako liška, těkavé oči se zarudlými víčky a jeho ruce neznaly klidu. Učinil několik rychlých kroků, zastavil se s pokleslými rameny, rty se mu škubaly a nepozorná očka těkala z kouta do kouta. Náhle se prudce obrátil k Spellmanovi.

“Pro milosrdenství boží, zavřete ty dveře,” započal. Byl to tenký, křehký hlas, příliš slabý na tak vysoké tělo a spíše jenom sténal. Spellman zavřel dveře a Petersen učinil dva tři kroky, ale opět se zastavil.

“Kapitáne!”

O’Regan povstal a přistoupil k němu.

“Záclony, kapitáne!” sténal Petersen a chvějící se rukou ukazoval k oknu. “Nemohl byste je nechat stáhnout?!”

Na kapitánův pokyn Spellman stáhl záclony, ale Petersenův nepokojný pohled stále ještě těkal po kanceláři, až konečně utkvěl na druhých dveřích.

“Vedle nikdo není, kapitáne?”

“Jsou to pouze dveře na chodbu,” vysvětloval O’Regan, “a chodba vede přímo na dvůr.”

“Jsou zavřeny?” tázal se Petersen nervózním hlasem.

Spellman přistoupil ke druhým dveřím a otevřel je, ale jakmile to učinil, Petersen pojednou klesl na kolena a rukama si zakryl hlavu, jako by si ji chtěl chránit.

“Všechno je v nejlepším pořádku, Petersene,” uklidňoval ho Spellman. “Podívejte se, zavřu na klíč.”

Otočil klíčem v zámku a klíč ukazoval Petersenovi.

“Nikdo sem nemůže přijít?”

“Nikdo,” ujišťoval Spellman. “Vždyť jsem vám to již řekl.” O’Regan přisunul židli, ukázal mu na ni a Petersen se naposledy rozhlédl a ztěžka na ni dopadl.

“Bojíte se, Petersene?” tázal se O’Regan. “A proč?”

“Já?” odvětil Petersen. “Ne, nebojím se, kapitáne. Čeho bych se měl bát?”

“Pracoval jste v tomto městě, vyděračství, že ano?”

Petersen přikývl. “Ano,” pravil.

O’Regan vzal ze stolu listinu a chvílí ji pročítal.

“Založil jste zde vlastní vyděračskou organizaci, Společnost pro ochranu majitelů prádelen, a vybíral jste deset dolarů na hlavu od každého, kdo chtěl platit, a tomu, kdo platit nechtěl, jste dal tu hlavu rozbít. Je to tak?”

“Ano.”

“Měl jste vlastní tlupu?”

Petersen opět přikývl. “Tři chlapce, kapitáne.” O’Regan se znovu zadíval na listiny.

“Kdy jste je viděl naposledy, Petersene?”

“Kdy jsem je viděl naposledy?” opakoval Petersen. “Myslím, že to bylo v pondělí.”

“Tak poslyšte, co vám povím,” pokračoval O’Regan. “Modré zavřené auto bylo nalezeno opuštěné na Dlouhé Avenue. Uvnitř byli tři mrtví muži. V jednom z nich byl poznán Bunny Lane, známý gangster z Bronxu. Byli to ti vaši chlapci?”

“Myslím, že ano, kapitáne.”

“Byli ve městě v pondělí večer a v úterý ráno již byli mrtvi?”

“Tak to vypadá.”

“A ve středu ráno jste sám přišel na policejní strážnici a sám jste se udal?”

“Tak jest, kapitáne.”

“A proč?”

“Hleďte, kapitáne,” odpovídal Petersen žalostným hlasem, “nyní mne napadlo, docela z ničehož nic, že tím vyděračstvím vlastně ubližuji svým spoluobčanům”

“Nepovídejte!” přerušil ho O’Regan ostře. “Zde se mluví jenom pravda, rozumíte? Povím vám, proč jste se připlížil do policejní strážnice a sám jste se udal. Ne proto, že jste pojednou nalezl bolavé místo ve svém svědomí a chtěl jste si je vyléčit. Ne, bylo to něco mnohem vážnějšího, něco, co by vám přineslo větší utrpení, než jsou pouhé výčitky svědomí. Udal jste se policii, protože jste zahlédl ve městě někoho, komu byste se nejraději vyhnul na sto honů.”

“Ne, pane”

“A já vám pravím, že ano,” pokračoval O’Regan. “Zahlédl jste někoho ve městě a toužil jste, aby on nezahlédl vás.”

“Ne, ne, pane,” opakoval Petersen tvrdošíjně. “Nikoho jsem neviděl.”

“Nějaký velký chlapík, eh?”

“Ne, pane. Já, já žádného velkého chlapíka neznám. Lem Petersen nelže, kapitáne, to si pamatujte.”

“Ne, Petersenové jistě nikdy nelžou,” pravil O’Regan. “Zkrátka, tři vaši kamarádi byli odstřeleni a vy jste se ihned rozběhl na policii, aby vás vzala do své ochrany, protože jste se bál

a na ty lidi, kteří odstřelili vaše kamarády, jste si již ani nevzpomněl.”

“že ne?” rozčiloval se Petersen. “Já, kapitáne? Tak se mnou nesmíte mluvit, kapitáne. Ten člověk, který to udělal, dostane za to, co mu patří.”

“Ano, dostane za to zlatou medaili,” ušklíbl se O’Regan. “A nyní dále, Petersene, abychom si konečně vysvětlili, proč jste se sám udal policii. Poznal jste, že jste se dopustil velké chyby. Začal jste s vyděračstvím a narazil jste na organizaci mnohem větší, a proto jste běžel k policii, abyste se z toho dostal aspoň se zdravou kůží. Ne proto, že jste pojednou poznal, že ubližujete svým spoluobčanům. Seděl jste v káznici v San Quentinu?”

“Ano.”

“A v káznici v Canyon City?”

“Ano.”

“Kteří velcí chlapíci tam s vámi seděli?”

“Poslyšte, kapitáne,” pravil Petersen místo odpovědi, “jenom si nemyslete, že se nechci vypořádat s tím člověkem, který poslal mé tři chlapce na onen svět. Ale jinak máte pravdu, kapitáne. Jsem jenom nepatrný vyděrač, a teď mne odhodili stranou a už se k tomu nemohu vrátit.”

Ale kapitána O’Regana ani nenapadlo, aby se dal odvrátit od své otázky. “S kterým velkým chlapíkem jste seděl v San Quentinu?” opakoval.

“Se žádným.”

“Tedy v Canyon City? A kdo to byl?”

Petersen upíral na něho umíněný zachmuřilý pohled a neodpovídal.

“S kým jste seděl v Canyon City?”

“Nu ano,” doznával Petersen. “Tam jich bylo mnoho, ale nezapomínejme, kapitáne, tím ještě

neříkám, že mezi nimi byl někdo, koho vy myslíte.”

“Ovšem, ovšem,” odpověděl kapitán. “Nezapomenu, a teď ven s tím, kdo to byl?” Tak kupříkladu tam byl Harry Pawler, který vybílil banku v Denver City, nebo Joe Lacross, který pracoval v Coloradu.”

“A dále?”

“Ještě tam byl Ben Guinney. Ten měl svou tlupu na západě, velká tlupa, osm vrahů. Ale neříkám, že Ben Guinney je ten člověk, o kterém mluvíte”

“V čem pracoval?” tázal se O’Regan.

“Ve všem, k čemu se dá použít osm vrahů,” odvětil Petersen. “Říkalo se, že vydělává hrůzu peněz…”

Pojednou vyskočil, poděšeně se rozhlížel a mávl rukou ke dveřím, kterými před chvílí

vstoupil.

“Někdo je za dveřmi,” šeptal postrašeně. “Slyšel jsem ho, kapitáne. Někdo tam špehuje a slyšel každé moje slovo.”

Spellman rychle, ale tiše přikročil ke dveřím a otevřel je tak prudce, že Lavine div neupadl dovnitř. Ale ihned se vzpamatoval a klidně vstoupil.

“Co si přejete?” tázal se O’Regan.

“Zdálo se mi, že jste mne volal, kapitáne”

“Ne, nevolal.”

“Tedy promiňte,” pravil Lavine. Obrátil se a odešel.

“Zavolejte někoho, Spellmane, a postavte ho na chodbě k našim dveřím,” nařizoval O’Regan a Spellman odešel, ale za okamžik se již vrátil.

“Sedněte si,” pravil O’Regan Petersenovi. “Teď se už nemusíte bát, nikdo už tam nebude

naslouchat. Mluvili jsme o Benu Guinneyovi, kolik let dostal?”

“Doživotí.”

“Tedy tam ještě sedí?”

“Ne, kapitáne,” odvětil Petersen, “už tam nesedí. To neznáte Bena Guinneye. Jeho lidé mu pomohli ven. Povídám, kapitáne, to je člověk, ten se dostane z každého kriminálu.”

“Sešel jste se s ním od té doby, co jste byl propuštěn?”

Petersen poněkud váhal, mračil se na podlahu a nervózně kroutil prsty.

“Já, nu, ano,” pravil konečně. “Zahlédl jsem ho v San Francisku, to bylo pro mne překvapení. Div jsem do něho nevrazil na ulici. Sko čil jsem do taxíku, dal jsem se odvézt na nádraží a odjel jsem prvním vlakem.”

“A později? Kdy jste ho viděl naposledy?”

Ale v Petersenově obličeji se opět objevil umíněný výraz.

“To už je všechno, nic jiného už vám nemohu říci,” zamručel.

“Musíte mi říci všechno, na co se vás ptám,” pravil O’Regan přísně. “Kdy jste viděl Bena Guinneye naposledy? A kde?!”

“Už vám nic nepovím, kapitáne. Beztoho jsem už mluvil víc, než jsem měl.”

“Za co dostal doživotní káznici?” tázal se O’Regan chladně. “Byla to vražda?”

“Vražda, jistě,” přisvědčoval Petersen. “Vražda prvního stupně. Poslyšte, kapitáne, setkáte-li se náhodou s Benem Guinneyem, vystřelte první, rozumíte? Povídám, kapitáne, vystřelte první a nepřestaňte střílet.” Odmlčel se a potom pokračoval žalostným hlasem, “ti moji tři chlapci, velmi mnoho pro mne znamenali, kapitáne. A nemuseli je hned odstřelit. Mohl jenom

-“

“Kdo?” vzkřikl O’Regan.

“No, ten člověk, který je dal odstřelit nebo je sám odstřelil. A já mám vědět, kdo to byl? Ale nemuselo to být. Mohl jim jenom říci, koukejte, ať jste hodně daleko odtud, a oni by byli zmizeli. Ale to ne, ti lidé znají jenom jednu medicínu na všechny nemoci. Buď zabít, nebo nic. Jenom si ale nemyslete, kapitáne, že vím, kdo to udělal. Opakuji vám, že o tom nic nevím

-“

“Ovšem, samozřejmě, nic o tom nevíte,” uklidňoval ho O’Regan. “Ale zůstaňme teď u Bena Guinneye. Jak je tomu už dávno, co jste ho potkal v San Francisku?”

“Už tři roky, kapitáne.”

“Poznal byste ho teď?”

“Ne!”

“Dejme tomu, že bych přivedl Bena Guinneye sem, do t éto místnosti, tvrdíte, že byste ho nepoznal?”

Petersen vyskočil, rty mu škubaly a prsty se zaryly do kabátu.

“Pro živého Boha, kapitáne!” zvolal. “Snad mi tu nechcete něco provést? Já o Guinneyovi nic nevím, rozumíte? Nic o něm nevím, pranic, a marně mne s tím trápíte.”

“Tázal jsem se vás, Petersene,” pokračoval O’Regan klidně, “zda byste poznal Guinneye, kdybych vám ho sem přivedl”

“Poslyšte, vy!” vzkřikl Petersen vášnivě. “Vy jste policejní úředník a vás hlídají vaši poldíci. Ale kdo bude hlídat mě, až odtud vyjdu?”

Sklesl na židli, chvíli seděl schýlen, lokty na kolenou, obličej v dlaních, a potom opět vzhlédl k O’Reganovi.

“Chcete vědět, kapitáne, jak to se mnou stojí?” pravil. “Umírám hlady. Sedím u vás už tři dny a snědl jsem jenom kousek sucharu, který jsem si vyžebral od žalářníka. Proto jsem tak podrážděný.”

“Nedostával vězeňskou stravu, kapitáne, protože mu bylo posíláno jídlo z hostince,” vysvětloval Spellman.

“To je pravda,” přisvědčoval Petersen, “ale já jsem to ani neochutnal a hodil jsem to všechno do popela. Nějaký můj přítel mi posílal jídlo, a víte, kde bych teď byl, kdybych to jedl? Ležel bych teď na prkně jako ti tři moji chlapci. Se mnou u ž je konec, povídám, kapitáne, se mnou už je konec.”

“Dobrá,” pravil O’Regan, “m ůžete ho odvést, Spellmane,” dodal a obr átil se opět k Petersenovi. “Povězte mi, Petersene, sn íte, co vám přinesu?”

“To se rozumí, kapitáne,” ujišťoval Petersen horlivě. “Vy jste přece počestný člověk.” O’Regan přikývl. “Ujednáno. Přinesu vám jídlo sám. A teď ho můžete odvést, Spellmane, a Lavinoví řekněte, aby sem přišel.”

Spellman odvedl Petersena. O’Regan usedl za psací stůl, ale již po několika okamžicích vstoupil Lavine. Tvářil se přátelsky a přitom velmi sebevědomě.

“Už jste ho vymačkal, kapitáne?” tázal se.

“Míníte tím Petersena?” řekl O’Regan. “Ano, už o něm vím všechno, co jsem chtěl vědět.”

“Proč je v samovazbě?”

“Protože jsem nařídil, aby ho tam dali. Je tam v bezpečí.”

“Něčeho se bojí?”

“Dokud je u nás a zavřený v samovazbě, dotud s ním nemůže nikdo mluvit, a kdyby začal mluvit on, nikdo ho neuslyší. A co vy, slyšel jste toho hodně, když jste naslouchal venku za dveřmi?”

Lavine zrudl hněvem.

“Takto se mnou nesmíte mluvit, kapitáne” započal, ale O’Regan ho přerušil.

“Až budete příště naslouchat, Lavine,” pravil O’Regan, “usly šíte něco, co vás bude hrozně

mrzet. Osobně!”

Lavine přistoupil k jeho stolu.

“Máte-li něco proti mé osobě, kapitáne,” pravil, “tedy myslím, že mám právo žádat od vás, abyste mi to řekl přímo.”

O’Regan se mu pevně podíval do očí.

“Jak si přejete, Lavine, povím vám to. Nedávno jsem se setkal s vaší ženou na závodišti v Pimlico.”

“Je snad nějaký důvod, proč by se žena policejního úředníka nesměla jít podívat na dostihy?”

“Ne, takový důvod není,” odvětil O’Regan, “ovšem s podmínkou, že její muž k tomu má dost peněz. Ale náhodou se trochu vyznám v kožešinách”

“Nerozumím vám, kapitáne”

“Vaše žena měla na sobě kožešinový plášť aspoň za tři tisíce dolarů a na rukou měla šperky, že byste je nekoupil, ani kdybyste je platil deset let.” Odml čel se a jeho obličej ztvrdl. “Chci vědět, odkud jste vzal na to peníze.”

Lavine se usmál.

“Vysvětlení je docela snadné, kapitáne,” pravil vesele. “Hrál jsem trochu na burze.” O’Regan přikývl. “V takovém případě tedy samozřejmě chci, abych měl zítra ráno na tomto stole výpis od vašeho bankéře.”

Lavinův úsměv náhle zmizel. Přece však pokrčil rameny.

“Jak si přejete,” pravil po chvíli zachmuřile. “Je to už všechno?”

“Ano, myslím, že už je toho dost.”

Lavine zaťal pěsti a výhružně se opřel o stůl.

“Poslyšte, kapitáne,” pravil zuřivým hlasem, “já vím, co zde znamenáte, ale přesto vám povídám, že se mnou nesmíte zacházet jako se psem. Rozuměl jste?”

O’Reganovy úzké rty se mírně usmály.

“Nikdy bych s vámi nezacházel jako se psem, Lavine,” pravil. “Protože jsem přítelem němé

tváře.”

Lavine se vzpřímil a okamžik se vyjeveně díval do jeho usmívající se tváře. Potom se obrátil a mlčky odešel. O’Regan otevřel desky s listinami na stole a chvíli je pročítal. Potom se opřel do křesla a zamračil se v zamyšlení. Schnitzer, Petersen, Perryfield, Lavine, Guinney nebo některý jiný velký zločinec v pozadí, ti všichni, to cítil, nějak spolu souvisejí, jenom kdyby dovedl pochopit, jak, kde a čím. Také Josephina Bradyová. Pěkná poklona pro Josephinu Bradyovou, že ji dává do společnosti takových, ale marně by si popíral, že ona s nimi nějak souvisí. Všechny ty lži, které mu vyprávěla, proč by mu povídala tak zřejmé nepravdy, neníli zapletena do nějaké špinavé věci a teď se bojí mluvit pravdu? Někoho chtěla krýt svými nepravdami, snad sebe. Nebo snad to nějak souvisí se Schnitzerem a ona nechce, aby to vyšlo najevo. Schnitzer měl velmi špatnou pověst, pokud jde o ženy, a ona byla ten večer v jeho bytě, sama…

O’Regan netrpělivě mávl rukou. Touto cestou se nikam nedostane. Vyzná-li se aspoň trochu v lidské povaze, tedy byla Josephina Bradyová v bytě asi tak doma, jako by byl Schnitzer v klášteře některé přísné mužské řehole. Aspoň tato část jejího vypravování byla rozhodně

pravdivá.

Schnitzer jí telefonoval a ona ho musela uposlechnout. Přece však O’Regan cítil, že Josephina Bradyová by mu mohla prozradit, kdyby chtěla, kdo zavraždil Schnitzera. Ledaže je přespříliš

postrašená, postrašená? Ano. To by mohlo být vysvětlení, je postrašená tím, co by se jí

mohlo stát, kdyby mluvila.

Pojednou si uvědomil, že příliš mnoho přemýšlí o dívce, která hraje v celé záhadě úlohu přece jen poměrně nepatrnou. Ale tu si v duchu řekl, že od té chvíle, co Josephina Bradyová se nějakým způsobem zapletla do neobjasněné vraždy, myšlenky na ni mohou být právem označeny jako “věc úřední” a on se jimi může zabývat dokonce i v úředních hodinách. Asi za čtvrt hodiny pootevřel seržant Geissel dveře, nahlédl jimi a viděl kapitána O’Regana, jak leží v křesle, jeho hlava spočívá na opěradle a na tvářích má blažený úsměv, jaký u něho ještě nikdy neviděl. Seržant Geissel tiše, opatrně zavřel dveře a potom vysvětloval svému kolegovi, seržantu Jacksonovi, že kapitán usnul a že se mu asi zdá něco o nebi a o andělích. VIII. KAPITOLA

“Mám nejasné tušení, Spelle,” pravil kapitán O’Regan poručíku Spellmanovi, “že zde řádí

nejlepší tlupa vyděračů, jaká kdy pracovala ve východních státech.” Spellman pokrčil rameny.

“Nemyslím, kapitáne,” pravil. “Petersen je jediný vyděrač, kterého můžeme považovat za usvědčeného.”

“Petersen byl v našem okrese pouze týden, Spelle, a již se přišel sám udat na policii. To přece něco znamená. Proč by se nám udával? Aby ulehčil svému svědomí? Protože pochopil, že křivdí svým spoluobčanům? To by ho nenapadlo ani ve snu. Začne-li takový vyděrač

přemýšlet o své duši, Spelle, tedy můžete na to klidně vsadit celý svůj roční plat, že se bojí

toho, co by se mohlo stát s jeho tělem.”

Spellman přikývl. “Ano, to jsem také poznal, že je Petersen postrašen,” doznával.

“A myslím, že k tomu má velmi dobrý důvod,” pokračoval O’Regan. “On je jen malý ubohý

vyděrač a ví dobře, že žádný malý had nemůže žít dlouho v blízkosti hadů velkých. To znamená, že někde zde je velký had, a toho hada musíme vypátrat, Spelle. Ale kdo to je? Nu, mám již o tom jakousi představu. Jak by se vám líbil kupříkladu Perryfield jako kandidát?”

“Perryfield?” Poručík Spellman svraštil obočí v zamyšlení.

“Ano, ten se mi k tomu hodí,” pokračoval O’Regan. “Důkladně jsem o tom přemýšlel. To je člověk takového druhu. Také má mnoho peněz, přímo se válí v penězích, a nikdo neví, odkud je má a jak si je získal. Přišel znenadání, koupil si nádherný dům, teď žije jako gentleman a celý Chester ho přijímá, jak on sám se oceňuje. Je to snadné opatřit si takovou vážnost, můžete-li vyhazovat peníze okny, jak to dělá Perryfield.”

“Ale nemáme proti němu nic určitého, kapitáne,” upozorňoval Spellman.

“Ano, nemáme nic tak určitého proti němu, abychom mohli zakročit zpříma,” doznával O’Regan. “Přece však mám něco, co mne úplně přesvědčuje. Již jsem vám řekl, jaká je podstata takového vyděračství, lidé musí platit, chtějí-li zůstat naživu, bohatí lidé, kteří platit mohou. A neplatí-li, zmizí ze světa. Právě proto není v našem městě ani jediný boháč, který

by se teď odvážil přijít k nám, protože všichni vědí, že by jim nebylo dovoleno učinit to podruhé. Harvey k nám přišel jenom jednou, a to, co se stalo Harveyovi, by se stalo každému boháči, který by přišel k nám, kromě jediného.”

“Perryfielda?”

O’Regan přikývl. “Je to jediný boháč, který se nebojí k nám přijít, což znamená, který se nebojí, že bude za to odstřelen. Mám takové tušení, Spelle, že Petersen se srazil s Perryfieldem, a proto se s nářkem rozběhl na policii.”

“V takovém případě,” pravil Spellman, “hlavní otázkou teď je, kdo je Perryfield?”

“Je to někdo, koho znal Petersen již dříve, a rozhodně je to někdo, koho se musí bát. Zločinec, ale zločinec velký, snad je to jeden z těch šesti velkých mužů ze západu. Zde mám jejich otisky prstů,” zaťukal nehtem na desku s listinami. “Podíváme se na to.” Spellman se sklonil ke stolu a zadíval se na papír v kapitánově ruce.

“Boston Kid,” pravil. “Ten je už mrtev, kapitáne. Zastřelili ho v New Jersey.” O’Regan odložil papír stranou a vzal do ruky jiný.

“Podívejte se, Spelle, Ben Guinney,” pravil. “Ben Guinney, již třikrát prohlašovaný za mrtvého. Bohužel, nemáme jeho podobiznu, ale zato máme jeho otisky prstů. Pamatujete si ještě, co říkal Petersen o Benovi Guinneyovi? Setkal se s ním v Canyon City, a dnes se bál jenom třeba zašeptat jeho jméno v této kanceláři. Ano, myslím, že jsme již nalezli svého velkého muže. Jsem si skoro jistý, že se nezmýlíme, představujeme-li si přítele Perryfielda jako Bena Guinneye.”

“Ale museli bychom to dokázat, kapitáne,” namítal Spellman.

“Zajisté,” přisvědčoval O’Regan, “ale ke všemu je několik cest. Tak například nám postačí

Perryfieldovy otisky prstů. Nebo bychom mohli přimět Petersena, aby prohlásil, že ho poznává, ale ne, Petersen je příliš postrašený a pochybuji, že by se k tomu odhodlal.”

“Nemohli bychom vsadit Perryfielda pod nějakou záminkou za mříže, kapitáne?” O’Regan zavrtěl hlavou.

“První věcí, kterou by učinil, by bylo, že by si zavolal svého advokáta,” pravil O’Regan, “a pamatujte si, Spelle, že v Americe můžete porušovat právo, ale musíte mít v úctě právníky.” Zaťukal na listinu, kterou m ěl v ruce. “Guinney m á pěkný seznam hříchů,” pravil. “Pětkrát vražda, třikrát rozsudek smrti a ještě k tomu doživotně káznice. Poslyšte, co je zde o něm psáno: Je náčelníkem docela malé, ale vybrané tlupy znamenitých pistolníků, schopných všeho. Až dosud mu pomohli k útěku ze všech trestnic., Podle toho, co nám říkal Petersen o Guinneyovi, je to čistá pravda. Úřady, které ho zatknou, ho musí dát přísně střežit.” Pohlédl na Spellmana a usmál se.

“Ano, doufám, že už brzy ho budeme přísně střežit,” pravil, “nebo ať se nejmenuji Trick O’Regan. Guinney, to je ryba, která už stojí za tu trochu námahy s rybolovem” Odmlčel se a obrátil se ke dveřím, kterými vstoupil Lavine.

“Co je, Lavine?”

“Je zde pan Perryfield, kapitáne. Přijmete ho?”

“Zajisté,” pravil O’Regan. Smetl všechny listiny ze stolu do otevřené zásuvky a ušklíbl se na Spellmana.

“Budu rybařit sám, Spelle,” pravil a pohodil hlavou ke dveřím. Spellman se usmál a odešel a za okamžik vstoupil pan Perryfield.

“Máte mnoho práce, kapitáne?” zeptal se přátelsky. “Však i moje návštěva je takříkajíc úřední, a proto mi můžete s klidným svědomím poskytnout několik minut.” Několik okamžiků

mlčky dýmal z doutníku. “Je to přesně tak, kapitáne,” pravil, “bydlím na rozcestí

Washingtonovy a Brandtovy silnice.”

O’Regan přikývl. “Vím, kde bydlíte,” pravil.

Perryfield vzal doutník z úst a pozvedl obočí.

“Opravdu?” pravil. “Je to krásné místo, že? Tedy, co jsem chtěl říci, můj šofér mi včera večer oznámil, že se v sousedství mého domu potulovali čtyři cizinci. Přijeli autem.”

“Polekali ho?”

“Nu, ano,” přisvědčoval Perryfield. “Šel jsem se tedy podívat, kdo to asi jsou ti lidé. Ale byli to čtyři gentlemani, které znám. Hledali můj dům, chtěli se u mne zastavit cestou do Queenu.”

“To je pro nás velká novina,” pravil O’Regan.

“Již jste o nich slyšel?” tázal se Perryfield.

“Ano, již jsem o nich slyšel. Policista, který tam nedaleko hlídkoval, mi hlásil, že zahlédl čtyři cizince, kteří se potulovali někde nedaleko vašeho domu, a to jste mi přišel dnes říci?”

“Tušil jsem, že vám to bylo hlášeno,” vysvětloval Perryfield, “a proto jsem vám chtěl včas říci, jak to bylo, že to byli moji přátelé.”

“Jak jste mi tím ulehčil,” pravil O’Regan. “Protože teď, když už víme, že to byli vaši přátelé, nemusíme už o nich mnoho přemýšlet.”

Perryfield se na něho okamžik pátravě díval. Ale O’Regan se tvářil docela nevinně a zdálo se, že je spokojen.

“Ano, napadlo mne, že by vás to mohlo zajímat,” pravil Perryfield, “a protože má policie dost práce jinak a nebylo by jí to příjemné, kdyby si pojednou zjistila, že se zabývala docela zbytečně slušnými cizinci”

“Myslíte, že zde máme dost opravdových zločinců?” tázal se O’Regan tlumeně. “Ano, několik jich známe.”

“Opravdu?” usmál se Perryfield.

“Nepříjemné je, že obyčejně trvá dost dlouho, než je dostaneme za mříže, ale obyčejně je tam přece dostaneme. Tedy, když vám šofér podal zprávu o těch čtyřech cizincích, šel jste ven, abyste se podíval, kdo to je?”

Perryfield přikývl.

“Ihned?”

Perryfield opět přikývl.

“Tím asi chcete říci, že ihned, jakmile vám bylo zatelefonováno,” pravil, a vida, že se Perryfield zamračil, pokračoval lhostejně: “Muselo vám být telefonováno, protože když náš

policista hlásil ty cizince, nebyl jste doma, byl jste v klubu, také to nám bylo hlášeno.” Perryfieldovy oči se zúžily.

“Také to vám bylo hlášeno, eh? Poslyšte, kapitáne, co to má znamenat?”

“Nic než přirozená starostlivost o bezpečnost vynikajícího občana,” pravil O’Regan. “Pravda je, Perryfielde, že někdo vám telefonoval do klubu a řekl vám, že náš policista utekl ze služby, protože se polekal těch čtyř cizinců.”

“Co tím chcete říci, u všech čertů?”

“A vaše srdce je tak laskavé,” pokračoval O’Regan, “že jste se ihned rozjel domů, abyste se přesvědčil, kdo jsou ti lidé, a dnes jste se namáhal až k nám, abyste mne upokojil. Jsem vám za to vděčen.”

“To také doufám,” pravil Perryfield. “A myslím, že je ještě něco jiného, co vás bude zajímat. V tomto městě byl člověk, který se jmenuje Petersen. Je to vyděrač.”

“Hrozné!”

“Jak jsem slyšel, chtěl založit vyděračskou organizaci, aby mačkal peníze z majitelů prádelen. Těší mne, že jste ho posadili za mříže. Staráte se o čistotu Chesteru?”

“Pokud to jde. Znáte Petersena?”

Perryfield se opovržlivě usmál.

“Já? Eh! Takový druh smetí já neznám.”

O’Regan dal do úst cigaretu a škrtl sirkou.

“Ne?”

“Ne!”

“A jaký druh znáte, Perryfielde?”

Odhodil sirku a přívětivě se usmíval na Perryfielda, který se zamyšleně díval na rozžhavený

konec svého doutníku.

“Jaký druh smetí poctíváte svým přátelstvím, Perryfielde?”

Perryfield dal doutník do úst a ruce do kapes.

“Většinou jsou to lidé v uniformě,” pravil úsečně.

“Docela správně,” souhlasil O’Regan. “Však jsem si to hned myslel. Dříve to byla uniforma pruhovaná a teď je pěkně šedivá.”

“A tážete-li se mne na to,” zavrčel Perryfield, “tedy vám pravím, že není vůbec žádný rozdíl mezi uniformou pěkně šedivou a” mávl rukou k O’Reganově blůze, “pěkně modrou. Jedna je špatná na povrchu a druhá uvnitř.”

O’Regan se usmál. “Jen žádný osobní rozhovor, Perryfielde,” pravil.

“Souhlasím,” pravil Perryfield. Povstal a procházel se chvíli kanceláří.

“Dali vám docela pěknou místnost, kapitáne,” pravil konečně.

“Není špatná,” souhlasil O’Regan. “Ale nábytek zde máme ovšem jenom velmi skromný, není na to peněz.”

“To je jenom vaše vlastní chyba.”

“Chyba? A já jsem se vždy vychloubal, že je to moje ctnost. Ale jak se zdá, je to věcí názoru.” Perryfield pokrčil rameny a pokračoval v prohlídce místnosti. O’Regan ho stále sledoval zrakem. Perryfield se pojednou zastavil a zamračil se na čtyřhrannou dřevěnou krabici, ležící

bez víka na druhém stole.

“Poslyšte, O’Regane, co to zde máte, ke všem čertům?”

O’Regan povstal, přistoupil ke stolu a přisunul krabici nedbale k Perryfieldovi.

“Zacházejte s tím opatrně!” vzkřikl Perryfield. “To je přece puma!”

“Ovšem,” usmál se O’Regan. “Je to Stanley Lewisův ruční granát. Velmi silný.” Vzal pumu z krabice, pohlédl na ni a tvářil se, že ji chce hodit přes stůl Perryfieldovi. “Podívejte se na to.” Perryfield zděšeně uskočil.

“Pro živého Boha, O’Regane!” vzkřikl. “Zbláznil jste se, člověče? Dejte to pryč! Takové věci se zde nemají povalovat. Dejte to pryč!”

“Někdo mně to poslal poštou,” vysvětloval O’Regan, “Patrně to měl být žert, a jako žert jsem to přijal. Ale kdyby z toho náhodou vypadla tato jehla, pak by to byl žert, jaký jsem ještě

nikdy neviděl.”

Perryfield si osušoval kapesníkem čelo a jeho oči byly stále ještě vytřeštěny na pumu.

“Dejte tu zatracenou věc konečně pryč, O’Regane,” pravil chraptivým hlasem.

“Snad se toho nebojíte?” tázal se O’Regan. “Pro mne je to pouze kus železa a nic jiného.” Zatřásl pumou a přidržel si ji k uchu. “Gelinet, a je ho tam tolik, že by vyletěl do povětří celý

tento dům.”

“Pro živého Boha, dejte to pryč!” opakoval Perryfield.

“Odnesu si to domů, aby si s tím tady nehrály žalářníkovy děti.” Položil pumu dost nedbale do krabice. Ale úsměv mu zmizel z tváří. “Používal jste někdy takovéto hračky, Perryfielde?”

“Ne, nikdy,” odpověděl Perryfield důrazně. “To není moje představa, jak si má člověk vydělávat na živobytí.”

“Ne? A čím si tedy vyděláváte na živobytí?”

“Ničím.”

“živobytí k vám přichází samo?”

“Ano. Vyd ělal jsem na z ápadě mnoho pen ěz.”

“Na západě New Yorku, nebo na živých pláních Hollywoodu?”

“V západní Kanadě,” odvětil Perryfield. “Tam se ještě dají vydělat peníze.”

“Farmařil jste?”

“Ne, spekuloval jsem s pozemky.”

“Rozumím. V Britské Kolumbii, v Albertě, v Manitobě?”

Perryfield mávl doširoka doutníkem.

“Tam všude.”

“Rozumím,” opakoval O’Regan. “Můžete mi označit někoho v Kanadě, ať už východní či západní, s kým jste byl v obchodním spojení?”

Perryfield se zamračil.

“Poslyšte, kapitáne,” pravil drsně, “snad tím nechcete říci, že mne považujete za lháře!”

“Oh, ne.”

“Jak to tedy myslíte?”

“Jsem jenom zvědavý,” pravil O’Regan, “odkud máte tolik peněz na přepychový dům, na dostihové sázky, můžete-li prohrát za jeden den třeba pět tisíc dolarů.”

“To znamená, že jste mne sledoval?”

O’Regan přikývl.

“Ano, nějakou chvíli,” pravil. “To jste ovšem nemohl vědět, protože ten člověk, který vám přináší zprávy z této kanceláře, o tom sám nevěděl.”

Perryfield se na něho okamžik díval jako vyjevený, zuřivost v očích a rty se mu křečovitě

škubaly. Potom pokrčil rameny, usmál se a dal doutník do úst.

“A co jste vypátral?” zasmál se. “Odkud mám své peníze? Snad byste mi to mohl říci, víte-li o mně už tak mnoho.”

“Ano, mohu vám to říci,” pravil O’Regan. “Tedy poslyšte, Perryfielde, bohatí lidé v tomto okresu platí, aby zůstali naživu. Jakási vyděračská organizace jim poskytuje ochranu, která

pro ně znamená život. U nás zde je to vyděračství úplně nové, ale vždy jsem tušil, že přijde. A teď je tady. Sotva padesát procent boháčů by bylo ochotno platit, aby se vyhnuli nebezpečí, že bude vytaženo na světlo něco z jejich špinavé minulosti, ale devětadevadesát

procent platí, aby si zachránili svůj život.”

Perryfieldovy tváře byly nyní smrtelně bledé. “Harvey vám” započal zuřivě, ale včas se zarazil.

“Jenom to dopovězte,” naléhal O’Regan. “Harvey mi řekl…?”

“Eh! Máte zde horko, a to vám jde na mozek,” zvolal Perryfield. “Varuji vás, O’Regane. Mám v tomto okrese jistou moc.”

“To vím. Vůdci gangsterů mívají všichni jistou moc. A mám vám říci, jaká je to moc? To jsou ti chlapci s pistolemi v kapsách, kteří se potulují venku na ulici a čekají na vás, vaši najatí

vrazi.”

“Věříte-li tomu, kapitáne, tedy se divím, že se nebojíte.”

O’Regan zavrtěl hlavou.

“Bojíte se jen vy, Perryfíelde,” pravil. “A máte k tomu důvod. Jste-li ten člověk, za kterého vás považuji, tedy jste již zaznamenán pro začouzenou celu.”

Perryfield se rozchechtal.

“Opravdu?” smál se. “To byste musel mít úplně všechny trumfy v ruce, bez nich mne tam nedostanete, O’Regane.”

“To ne,” pravil O’Regan, “ale mohu vás dostat ven.” Stiskl knoflík zvonku a za okamžik vstoupil Lavine. “Vyprovoďte pana Perryfielda, Lavine,” pravil mu kapitán. Perryfield odcházel ke dveřím.

“Na shledanou, kapitáne!”

“Na shledanou!”

S veselým úsměvem Perryfield odešel. Když se za ním zavřely dveře, O’Regan se vrátil ke svému psacímu stolu, usedl, vzal ze zásuvky listiny a znovu si je důkladně prohlížel.

“Ben Guinney!” mručel. “Je to on? Doufám, že ano.”

IX. KAPITOLA

Josephina Bradyová měla skvělý doprovod, neboť seržant Jennigs byl statný chlapík, přece se však nedovedla zbavit nervozity po celou cestu z policejního ředitelství. Stále se jí zdálo, že ji někdo pronásleduje a že každou chvíli se něco stane. Spěchala rychlým krokem a ohlížela se, zpola očekávajíc, že zahlédne Perryfielda nebo jeho pomocníka, Mika, či toho mladého muže, který jí nabídl na silnici své auto. Jen s největší námahou se ovládala, aby se nedala na útěk.

Přece však byla ráda, že už je zase venku z budovy policejního ředitelství, pryč z místa, kde Trick O’Regan jí prohledával duši svýma modrýma očima a mučil ji svými otázkami. Byla si jista, že poznal její klam, dokonce ho podezírala, že ví velmi dobře, co všechno se stalo, a chce ji pouze zkoušet, zda mu dobrovolně poví pravdu, a tím více jí bude opovrhovat, čím více se ona bude snažit, ač marně, aby ho odvedla od pravé stopy. Kdyby pokračoval ve výslechu ještě několik málo minut, patrně by se vzdala odporu a všechno mu pověděla. Kéž by to byla učinila! Jistě by se postaral, aby se jí nemohlo stát nic zlého. Kdyby ji vzal do své péče Trick O’Regan s celou svou policejní armádou, nikdo by se jí neodvážil ublížit. Mít tolik odvahy, aby se mu svěřila, teď by mohla mít v duši klid a spokojenost, a on, on by jí

neopovrhoval za její zbabělost, nebo ji nepodezíral, jak jistě činí, že má nějaký vlastní, osobní

zájem, aby ho odváděla od pravdy. Pojednou si však uvědomila, že je pro ni ohromně

důležité, aby Trick O’Regan jí neopovrhoval.

Říkala si v duchu, že jenom to, že se tam setkala s Perryfieldem, jí znemožnilo svěřit se O’Reganovi. Bylo to pro ni drtivé překvapení, Perryfield v policejní kanceláři. Pouhý pohled na něho ji oloupil o poslední zbytek odvahy. Pochopila, že tam přišel jenom proto, aby se přesvědčil, zda ona dovede a chce plnit slib. Revolver v jeho kapse by byl spustil, kdyby řekla O’Reganovi

třeba jen jediné slovo, kterým by se obrátilo podezření kapitánovo k němu, k Perryfieldovi. Člověk, který neváhal přijít několik hodin po úkladné vraždě přímo do policejního ředitelství, by neváhal před ničím a ničeho by se nezalekl. Ani O’Regan by ji nemohl zachránit. Nezachránil by ji ani nyní, jestli se Perryfield rozhodl, že mu od ní hrozí

nebezpečí. Vždyť O’Regan s celým policejním sborem nedovedl zabránit bídné smrti pana Schnitzera…

Spěchala po schodech do Schnitzerovy kanceláře. Již se zpozdila a musí si rychle vymyslet nějakou výmluvu. Nechtěla, aby všichni věděli, že byla na policii, a tím méně si mohla přát, aby se proslechlo, že včera večer byla ve Schnitzerově bytě. Ale všechna její naděje, že se jí

podaří zatajit svou nedobrovolnou účast na celé té ošklivé věci, se velmi rychle rozptýlila, jakmile vkročila do kanceláře. Maisie, ta dívka tupého nosíku, sedící u sousedního stolu, ji o tom poučila.

“Ahoj, dítě,” uvítala ji. “Byl tady moc hezký mladík a tázal se na vás, už tady byl třikrát a povídal, že přijde znovu.”

“Někdo se po mně ptal?” pravila Josephina nerv ózním hlasem. “Neřekl, co ode mne chce?”

“To se rozumí, že mně to řekl. Chce od vás vědět, kdo je vaší oblíbenou filmovou hvězdou, jak smýšlíte o Lásce, psáno s velkým L, máte-li raději hladké hedvábí nebo crepe de Chine, koho budete volit při příštích prezidentských volbách atakdále. Především ale chce od vás hezkou fotografii, a nemáte-li šaty s výstřihem, vzadu hodně hlubokým, máte si hned nějaké

koupit a účet poslat jeho novinám,”

“Jeho novinám?”

“Ano, Chester County Tribune,” poučovala ji Maisie. “Zkrátka, vaše fotografie bude na první

stránce, dívka, která viděla, jak byl Schnitzer zavražděn”

“Ale já to neviděla.”

“Ne? To je ovšem škoda, pro vás je to škoda, ale celkem to nevadí. Byla jste tam, v jeho bytě, když se to stalo, a jestliže jste zrovna neviděla, jak ho posílali na onen svět, tedy myslím, že Tribune vám napíše ještě větší šek, řeknete-li, že jste stála strnulá jako socha, chvěla jste se od hlavy až k patám a omdlévala a myslela na to, co by tomu řekla vaše dobrá stará matka, a zatím ten zlý, ošklivý pistolník konal svou hanebnou práci. Všechny noviny říkají, že Schnitzerova stenografka byla v jeho bytě, když byl zavražděn a, zkrátka, některá děvčata mají z pekla štěstí! Dostanete od Tribuny mnohem více, než byste si mohla vydělat zde za dvě

léta…”

Maisie povídala a povídala, ale Josephina si toho již nevšímala. Teď to tedy ví už celý svět, je to v novinách, že byla včera večer u Schnitzera. Však mohla tušit, že se to stane. Již zde byl reportér z Tribuny a teď ji bude pronásledovat nenáviděná veřejná povídavost. Ale což

nebyl-li to doopravdy reportér z Tribuny? Snad to byla pouze výmluva a byl to někdo, koho poslal Perryfield, aby se na ni podíval, vyptal se jí a vyzvěděl na ní, co všechno řekla O’Reganovi…

“Starý Schnitzer nikdy nebyl žádný anděl,” pokračovala Maisie, “a vsadím všechny peníze, že anděla z něho nemohl učinit jeden výstřel z revolveru. Je to vlastně škoda, že jste ho nezastřelila sama, dítě. Protože byste za to dostala ještě mnohem více peněz. Jen si představte, jak by to stálo v novinách, Nepsaný zákon. Mladá dívka hájí svou čest revolverem. A peníze teď budete potřebovat. Tento podnik je už odsouzen k smutnému osudu, zítra nebo pozítří to zavřeme a příští týden se můžeme živit vzduchem nebo svými nadějemi.” A opravdu, stačilo pouze několik minut a Josephina se poučila, že Maisiino proroctví se splní

do posledního písmene. Obdržela mzdu na jeden týden a s tímto skromným obnosem v kabelce spěchala domů.

Doma zůstala po celý zbytek dne, skrčená ve své velké lenošce, nebo se chvílemi neklidně

procházela pokojem a zastavovala se u stěny, kde byl přišpendlen výstřižek z novin. Malý

obrázek, fotografie, uveřejněná v deníku, a pod ní slova “kapitán Trick O’Regan”. Vystřihla si tuto fotografii z Tribuny několik dnů po oné taneční zábavě, vzrušena objevem, že tajemný

pan Smith se doopravdy jmenuje kapitán O’Regan, o němž se říká, že je nejskvělejším mladým úředníkem policie státu New York. A když se rozhodla, že teď, po poznání, že pan Smith je kapitán O’Regan, který jistě přišel na taneční zábavu pouze služebně, učiní nejlépe a nejrozumněji, nebude-li už na něho myslet, přišpendlila si jeho podobiznu na zeď, aby ji tam měla na očích stále a stále. A kdykoliv se podívala na tento obrázek, vždycky si pomyslela, vzpomínajíc si na bystré modré oči a pevnou čelist pana Smitha, že při každé nesnázi by byla mnohem raději, aby on byl s ní a ne proti ní. Teď tato nesnáz přišla a ona je při Perryfieldovi a O’Regan je proti ní, a ona se musí bát obou, Perryfielda i O’Regana. Již se šeřilo, když se ozval telefon a vyrušil ji ze zadumání. Zprvu se nedovedla přinutit, aby uchopila naslouchátko. Jistě je to Perryfield. Očekávala po celý den, že se ozve, bála se toho okamžiku, a přece si přála, aby se to už konečně stalo, aby jí Perryfield řekl všechno, co jí

chce říci, aby to měla za sebou a nemusela již na to myslet, a teď, když se ozval zvonek telefonu, srdce se jí divně rozbušilo a v hrdle jí pojednou vyschlo.

Konečně uchopila naslouchátko a přiložila je k uchu.

“Haló!”

“Jste to vy, slečno Bradyová?”

Nebyl to Perryfieldův hlas a mrak opustil její čelo, ale za okamžik se tam zase vrátil. To je přece samozřejmé, že Perryfield nebude telefonovat sám. Uloží to některému ze svých pomocníků.

“Ano, jsem to já…”

“Jak se daří, slečno Bradyová?”

“Kdo-kdo jste?”

“Jakýsi pan Smith.”

Josephina se usmála. Kapitán O’Regan jí byl vítanější než Perryfield, ale pan Smith je ještě

lepší.

“Oh, ano, pane Smithi?”

“Jistě znáte restaurant Florida, slečno Bradyová. Pan Smith tam bude čekat ve vestibulu v osm hodin dnes večer a nic by ho nemohlo více potěšit než pohled na slečnu Bradyovou, jak vstupuje otáčivými dveřmi.”

“Sama?”

“Ovšem. Nepřijde-li sama, tedy to bude znamenat, že pan Smith musí večeřet sám. Co tomu říkáte?”

“Slibujete mi, že to bude pan Smith?”

“Zajisté.”

“že to bude jenom pan Smith po celý večer?”

“Na to se můžete spolehnout.”

“Tedy dobrá,” pravila Josephina. “Slečna Bradyová vstoupí těmi otáčivými dveřmi o osmé

hodině přesně na vteřinu.”

“Výborně. Ale přineste si s sebou pokud mo žno pořádný hlad, ano?”

“Ten už mám,” ujišťovala ho.

***

A opravdu, přesně o osmé hodině večerní zaslechl O’Regan, sedící na pohovce ve vestibulu Floridy, jak zašustěly otáčecí dveře, a podíval se k nim právě včas, aby zahlédl, jak jimi vstupuje Josephina Bradyová.

Zprvu ho neviděla a zastavila se dva tři kroky a rozhlédla se. Kapitán zůstal sedět a díval se na ni, však to byl také obrázek, který by omlouval každého muže, že zůstává sedět a upřeně se dívá. Josephina Bradyová, oči zářící vzrušením, ústa lehce pootevřená, elektrické světlo, dopadající na její nádherné vlasy.

O’Regan povstal a s úměvem k ní zamířil. Ale učinil sotva krok, zastavil se a přestal se usmívat. Otáčivými dveřmi vešel muž, muž vysoké postavy v bezvadném večerním úboru. Rozhlédl se, jako by někoho hledal, potom rychle přistoupil k Josephine a dotkl se jejího ramene. Když se k němu ohlédla, O’Regan viděl, že sebou trhla a že jí úsměv zmizel ze rtů. Okamžik spolu tiše mluvili a Josephina se pak nervózně rozhlédla.

Spatřila O’Regana, ještě váhala, ale pak se rázně odvrátila a spěchala ke kapitánovi.

“Je to od vás hezké, že jste přišla, slečno Bradyová,” vítal ji O’Regan. “Ale slíbila jste, že přijdete sama”

Lehce pozvedl obočí a vrhl rychlý pohled na muže, který ji pozoroval z místa, kde ho Josephina opustila.

“Váš přítel nepřišel s vámi?”

Zavrtěla hlavou.

“Není to můj přítel,” odpovídala. “Neznám ho. Je to, zkrátka, kapitáne O’Regane, je to novinářský reportér, z Tribuny. Chtěl se mne vyptávat na pana Schnitzera, ale já nechci odpovídat na jeho otázka a, nemluvme již o něm a pojďme večeřet, ano?” Zdálo se, že zoufale touží, aby již mohla odejít z vestibulu do jídelny, ale O’Regan ještě váhal.

“Je to opovážlivost pronásledovat vás až sem,” pravil. “Půjdu k němu a zakážu mu to jednou provždy”

“Oh, ne” pravila rychle. “Slíbila jsem mu, že ho neprozradím, a ostatně, dokud jste zde, jistě

mne nebude znepokojovat.”

Položila mu ruku na rameno a chtěla ho obrátit k jídelně. Uposlechl ji, ale až po dlouhém a pátravém pohledu na muže vysoké postavy. Reportér z Tribuny. Kapitán O’Regan znal všechny členy redakce Tribuny, ale tento člověk mezi nimi nebyl. Pojednou pocítil bodavé

zklamání. Chtěl zapomenout pro tento večer na všechno podezření, chtěl přemýšlet o Josephině nikoliv jako o dívce, která byla včera večer ve Schnitzerově domě a dnes dopoledne seděla v policejní kanceláři a vypravovala mu žalostně průhledné lži, chtěl na ni myslet jenom jako na půvabnou dívku, kterou pozval na večeři, protože toužil po její společnosti. A teď, sotva se setkali, opět mu lhala a jediným rázem přivolala opět všechna jeho podezření. Ano, ona se toho neznámého muže bojí, kapitán viděl v jejích očích strach, když jí ten člověk sáhl na rameno, ale jestliže je tomu tak, proč se nesvěří O’Reganovi a proč by mu nemohla povědět pravdu? Proč se snažila odlákat ho od stopy povídáním, že je to reportér, který si na ní chtěl vynutit rozhovor? Pokazila mu tím celý večer.

Ale potom, když spolu usedli u stolu v jídelně, napadlo ho, že jí snad křivdí. Snad se ten člověk opravdu vydával za reportéra a ona mu uvěřila. Proč by měl dopustit, aby mu pouhé

podezření pokazilo večer, když je pevně přesvědčen, že přece jen vypátrá celou pravdu, ať,

už

dříve, nebo později?

Při večeři se snažil vpudit tuto věc ze svých myšlenek, a když seděl proti ní a naslouchal jejímu švitoření, které znělo docela přirozeně, díval se jí do očí nebo na její vlasy, jak se jí

roztomile vlní okolo oušek, tu shledal, že je to pro něho docela snadné zapomenout, že se jmenuje O’Regan a že tato dívka přece jen není ve všem taková, jak vypadá. Ale také si nemohl nepovšimnout, že se Josephina chvílemi nervózně, rychle rozhlíží restaurantem a že se snaží mluvit o něčem jiném, kdykoliv se rozhovor zatoulal někam blízko k Schnitzerovi. Teprve když pojedli, odvážil se přímé zmínky o této věci.

“Schnitzerův podnik je tedy už zavřen, slečno Bradyová?” pravil. Usmála se.

“Je na světě vůbec něco, co ještě nevíte?”

“Nu, je toho ještě dost,” odvětil. “Musíte si hledat nové místo?”

“Myslím, že ano. Ale dnes večer o tom nechci přemýšlet.”

“Chtěl jsem vám jenom říci, že bych vám snad mohl pomoci. Znám mnoho lidí, kteří mají

vlastní kanceláře, a jistě bych vás někde brzy usadil. Postačí, abyste mi řekla, že souhlasíte.” Položila dlaň na jeho ruku.

“Jste velmi laskav, kapitáne O’Regane,” pravila. “Jistě, musím si vyhledat nějakou práci, ale myslela jsem, napadlo mne, nu, zkrátka, ráda bych odtud odjela. Víte,” Zaváhala.

“Vím,” pravil O’Regan.

Překvapeně mu pohlédla do očí.

“Vím, proč chcete odtud odjet. Nemus íte mi to povídat. Bojíte se.” Odvrátila zrak a dívala se jinam.

“Nechápu, jak si můžete představovat”

“Nic si nepředstavuji,” přerušil ji. “Vím, že se bojíte. A mám vám říci, čeho nebo koho se bojíte? Bojíte se Perryfielda.”

Nemohla se ubránit lehkému trhnutí.

“Proč bych já” započala, ale O’Regan ji přerušil.

“Poslyšte, co vám řeknu,” započal vážným hlasem. “Bojíte se Perryfielda, ačkoliv se to snažíte zatajit. Nevím ještě, proč se ho bojíte, ale právě to bych chtěl vypátrat. Pozval jsem vás dnes večer”

“Abyste mne vyslýchal a obviňoval mne, že vám lžu, jako jste to učinil dnes odpoledne? Bylli to váš jediný důvod”

“Nebyl.”

“Slíbil jste mi přece,” připomínala mu, “že zde budu dnes večeřet s panem Smithem a ne s kapitánem O’Reganem.”

“Ano, to jsem vám slíbil,” doznával, “a proto večeříte jenom s panem Smithem, a pan Smith si upřímně přeje, abyste ho považovala za opravdového přítele, který by byl šťasten, kdyby vám mohl kdykoliv nějak a něčím pomoci. Ocitla jste se v jakési tísni, a proto vás prosím jako přítel, abyste mi řekla, co to je, a dovolila mi, abych se podíval, zda a jak bych vám z ní mohl pomoci.”

Zavrtěla hlavou.

“Pouze si to představujete, kapitáne O’Regane,” pravila. “Jenom proto, že jsem byla včera večer náhodou ve Schnitzerově bytě, a pochopitelně jsem se tam hrozně poděsila, se teď

obíráte myšlenkou, že mám nějaké strašlivé tajemství.”

“Někde v tom vězí Schnitzer,” přerušil ji. “A také Perryfield. O tom jsem pevn ě přesvědčen. Z

nějakého důvodu se bojíte Perryfielda, a tato myšlenka je mi velmi odporná. Není třeba,

abyste se někoho bála. Budeteli se mnou zacházet jako s přítelem a svěříte-li se mi, tedy vám slibuji už teď, že se nikdy nebudete muset bát, ať Perryfielda, nebo někoho jiného.” Povzbuzoval ji úsměvem, ale dívka se vyhnula jeho zraku a neodpovídala. Naklonil se k ní a položil dlaň na její ruku.

“Mluvte přece, slečno Bradyová,” naléhal. “Nikdo neuslyší, co mi teď povíte, a nikdo o tom neví. Čím je vám ten Perryfield?”

“Již jsem vám řekla, není mi ničím.”

“Proč se ho tedy bojíte?”

“Nebojím se ho.”

Zavrtěl hlavou.

“Obávám se, že vaše důvěra k panu Smithovi není příliš velká,” pravil.

“Oh, ano,” odpověděla. “Důvěřuji vám,” dodala vážně, “ale nemohu, chci tím říci, že je to všechno směšné. Prohlašuji, že si to všechno jenom představujete, a vy mi nechcete uvěřit. Mluvme přece o něčem rozumnějším, ano?”

Pátravě ji pozoroval.

“Kdybych vám řekl,” pravil a zadíval se za ni, “že v tomto okamžiku sedí Perryfield přímo za vámi”

Pocítil, že její ruka na jeho dlani náhle ztuhla, a viděl, že dívka vrhla rychlý, nervózní pohled přes rameno.

“Vidíte?” Usmál se. “A vy že se nebojíte? Ale teď se opravdu bát nemusíte, on zde není. Přece však, slečno Bradyová, když jste se už prozradila, nechtěla byste říci panu Smithovi, proč pouhá domněnka, že za vámi sedí Perryfield, vás tak poděsila, že jste div nevykřikla?” Ale dívka se již zase vzpamatovala.

“Tedy jednou provždy, mýlíte se, kapitáne O’Regane,” pravila. “Nebojím se pana Perryfielda a nejsem v žádné tísni, kromě toho ovšem, že jsem ztratila své místo”

“A jak ho znáte, toho Perryfielda?” naléhal. “Pouze náhodné seznámení? Jak často jste se s ním stýkala?”

“Nikdy jsem se s ním nestýkala,” odvětila. “Aspoň ne úmyslně. Jestliže se s ním setkám náhodou, jako například dnes dopoledne u vás, tomu přece nemohu zabránit. Ale není mým přítelem, na mou čest ne, a celkem jsem ho viděla až dosud jenom třikrát nebo čtyřikrát. Nemůžete-li mi uvěřit”

“Věřím vám,” přerušil ji. “Lituji, že jsem vás tím zneklidňoval, ale měl jsem takový dojem a musel jsem se o tom přesvědčit. Zapomeňte na Perryfielda. Půjdeme tančit, nebo zůstaneme zde a budeme jenom hovořit?”

“Raději zůstaneme zde.”

Usmál se.

“Je to bezpečnější pro špičky vašich střevíců, že ano? Dobrá, jak si přejete. O čem budeme hovořit?”

“Jistě víte mnoho zajímavých věcí, které mi můžete vypravovat, kapitáne O’Regane.”

“To se rozumí,” souhlasil. “Tak například vám mohu vypravovat, že máte řasy tak dlouhé, jaké jsem dosud neviděl, a že nad levým ouškem máte roztomilou kučeru a, je to dost zajímavé, nebo raději půjdeme tančit?”

Blaženě se usmála.

“Již jsem řekla, raději zůstaneme zde.”

Potom celou příští hodinu O’Regan hovořil s Josephinou a téměř si ani nevzpomněl na Perryfielda, a jestliže se v jeho hlavě objevila tato myšlenka, rychleji zase zapudil. Z komára se nesmí dělat velbloud, říkal si v duchu. Josephina ho ujistila, že se Perryfielda nebojí, že ho zná

jenom náhodou a nikdy se s ním nestýkala. A on jí to věřil. Byla to jenom jeho podezíravá

povaha, která zavinila jeho pochybnosti o ní, a potom, dříve ji neznal tak dobře jako nyní. Není-li Josephina Bradyová dívka, které by mohl muž věřit na slovo, komu by se ještě mohlo věřit?

***

Zavezl ji autem domů a potom s ní vyjel výtahem do třetího poschodí. Zastavila se na chodbě

před svými dveřmi.

“Poskytl jste mi dnes nádherný večer, kapitáne O’Regane,” pravila vděčně. Usmál se.

“Totéž jsem chtěl říci i já vám,” pravil.

Položila mu ruku na rameno a zadívala se mu vážně do očí.

“A věříte mi?” tázala se. “O Perryfieldovi?”

“Ano, věřím.”

“Dříve jste mi však nevěřil.”

“Nu, snad jsem vám nevěřil,” doznával, “zdálo se mi však, že mi něco zatajujete, poněvadž se něčeho bojíte, a ta myšlenka, že byste se měla něčeho bát, se mi rozhodně nemohla líbit. Teď

vám však věřím.”

“V takovém případě,” zasmála se, “máte-li chuť na šálek černé kávy a na cigaretu, tedy můžete vstoupit.”

Otevřela dveře. V jejím pokoji bylo světlo. Zamračila se údivem a vstoupila do předsíně, ale pojednou se zarazila a zatajila dech. V křesle seděl Perryfield a usmíval se na ni. Několik vteřin stála jako socha, neschopna slov, a pak její pohled zatékal k O’Reganovi. Také on se mračil a upřeně se díval na Perryfielda, a když se obrátil k Josephině, jeho tváře byly ztuhlé a v jeho očích byl opět onen tvrdý, ocelový pohled, který v nich spatřila již jednou, když ji vyslýchal ve své kanceláři.

“Raději půjdu, slečno Bradyová,” řekl chladně, “neboť jak vidím, máte zde hosta.”

“Oh ne, prosím, neodcházejte,” žadonila. “Raději bych, chci říci, že uvařím teď trochu kávy a musíte u mne vypít aspoň šálek, a jsem si zcela jista, že pan Perryfield”

“Na mne nedbejte, O’Regane,” usmál se Perryfield a vstával. “Jen jsem se zde zastavil, abych si trochu pohovořil se slečnou Bradyovou, a napadlo mne, že bych na ni mohl počkat, než se vrátí. Snad nebude mít slečna Bradyová námitky, když ji požádám, aby uvařila kávu pro tři.”

“Oh ano, zajisté,” pravila Josephina se zatajeným dechem. “Hned to bude.” Odvrátila se a odešla. O’Regan ještě okamžik váhal a pak odešel za ní.

“Přece bych raději odešel” započal.

Zaryla mu prsty do ramene.

“Ne, zůstaňte, prosím!”

“Tedy požádám Perryfielda, aby odešel.”

“Oh ne, nesmíte, chci tím říci, že nedovedu být k nikomu hrubá a nemohu urazit ani jeho. Ale zůstaňte a vypijte trochu kávy”

“Tedy se přece jenom něčeho bojíte? Pro milosrdenství boží, slečno Bradyová, řekněte mi pravdu! Učiním všechno, abych vám pomohl, nechcete-li se však svěřit mně”

“Chcete-li mi nějak pomoci,” přerušila ho, “vraťte se a mluvte s panem Perryfieldem, než

připravím kávu, a už se mne na nic neptejte.”

“Myslím, že mám právo na několik otázek, mám právojako váš přítel, požadovat od vás vysvětlení. Řekla jste mi teprve před několika minutami, že Perryfield není vaším přítelem, že se s ním nestýkáte, a teď ho zde nalézám, ve vašem bytě, kde si počíná jako doma, a vy ode mne požadujete, abych se vás na nic neptal! Není to asi poprvé, co je u vás, že? Patrně sem přichází

kdykoliv je mu libo? Má svůj vlastní klíč, eh? Můj Bože, Perryfield! A já jsem si myslel”

Ale zpozoroval zděšený pohled v jejích očích a pojednou se odmlčel.

“Promiňte,” pravil. “Vím, že nemám právo, abych tak mluvil. Ale dobrá, zůstanu.” Odvrátil se od ní a zvolna odcházel do pokoje. Josephina vstoupila do své kuchyňky a začala připravovat kávu. Perryfield zde, v jejím bytě! Díky Bohu, že pozvala Tricka O’Regana na šálek kávy. Kéž by jenom měla tolik odvahy, aby se mu se vším svěřila! Ale ne, to nesmí

učinit, Perryfield by to vypátral. Vždyť on ví všechno. Ten člověk, dnes večer, ve vestibulu restaurantu. Ihned ho poznala. Byl to ten muž, který ji zavezl včera večer domůjeden z Perryfieldových pomocníků, a hlídal ji a oznámil to Perryfieldovi. “Měla byste raději večeřet se mnou, slečno Bradyová,” pravil, a poněvadž nalezla v tomto okamžiku dost odvahy, aby se od něho odvrátila a odešla k O’Reganovi, Perryfield byl o tom hned informován, a proto přišel sem, žádat od ní vysvětlení, zjistit si, co všechno už řekla O’Reganovi, a pak se rozhodnout, zda ji ještě může nechat naživu. Jak by se tedy mohla svěřit O’Reganovi? Postačilo by, aby Perryfield jenom tušil něco takového a již by ji stihl trest, kterým jí hrozil za zradu. Dala šálky na podnos a odcházela z kuchyně. Dveře k jejímu obývacímu pokoji byly otevřené. Kráčela tak tiše po hustém koberci na chodbě, že oba muži ji neslyšeli, a tak se stalo, že zahlédla Perryfielda, stojícího u křesla, a O’Regana, který stál zády k němu a díval se oknem. Na Perryfieldově obličeji byl ošklivý úšklebek, a když se Josephina na okamžik zastavila, ještě zaslechla jeho poslední slova:

“… to by musel být někdo jiný než O’Regan, aby mne dostal do začouzené cely.” O’Regan nato pouze pokrčil rameny a stále se díval oknem.

“Doufám, že se mi to podaří, Perryfielde,” pravil.

Viděla, že z Perryfieldových tváří zmizel ten ošklivý úsměv, viděla, jak jeho pravice vklouzla do kapsy kabátu, zahlédla i záblesk hlavně revolveru, a Perryfield již mířil do kapitánových zad.

“Kapitáne O’Regane!” vzkřikla.

Byl to zděšený výkřik a O’Regan se prudce obrátil. Ale současně vklouzl revolver do kapsy kabátu a Perryfield se dobromyslně usmíval.

“Co se stalo, slečno Bradyová?” zvolal O’Regan.

Postřehla Perryfíeldův pohled a přinutila se k úsměvu.

“Rychle!” zvolala. “Podnos, vylila jsem si vřelou kávu na prsty a teď to pálí!…” O’Regan od ní rychle přijal podnos a postavil jej na stůl.

“Ukažte mi to,” pravil, přistoupil k ní a uchopil ji za ruku. “Není to nic vážného,” ujišťoval.

“Ne,” souhlasila, “ale mohlo to být vážné, kdybyste se nebyl obrátil.” Popíjeli kávu v tísnivém tichu. Perryfield pak odložil šálek a uchopil klobouk.

“Půjdu, slečno Bradyová,” ohlašoval. “Ve společnosti dvou bývá někdy třetí na překážku, eh?”

“Doprovodím vás,” pravil O’Regan rychle.

Perryfield se usmál.

“Jde-li o roztomilé způsoby, není nad zdejší policejní úředníky,” pravil. “Ale doufám, že mne doprovodí slečna Bradyová?”

Tázavě pohlížel na dívku.

“Zajisté, pane Perryfielde.”

“A ten můj zamýšlený rozhovor s vámi odložíme až na jindy,” dodal. “Snad vás navštívím už

zítra a pozvu vás na večeři v Monaku. Je to tam krásné, Florida se tomu nemůže rovnat. Přijdete?”

“Oh ano, zajisté…”

Perryfield se ušklíbl na O’Regana.

“Na shledanou, kapitáne,” pravil.

O’Regan pouze přikývl.

“Zapamatujete si, co jsem vám dnes řekl, eh?” tázal se Perryfield uštěpačně. O’Regan neodpovídal a Perryfield odcházel za Josephinou.

Vrátila se již za několik okamžiků a úzkostlivě se zadívala do kapitánovy tváře. Zdálo se, že ještě nikdy nebyla tak přísná.

“Již odešel?”

Přikývla.

“Tedy doufám, že mohu odejít i já.”

“Nechcete-li vypít ještě trochu kávy”

Přerušil ji v dalším hovoru netrpělivým mávnutím rukou.

“Nemáte nic jiného, co byste mi řekla? Vysvětlení všech těch lží?”

“Kapitáne O’Regane”

“Ano, či ne?”

Zavrtěla hlavou.

“Nemohu, nemohu nic vysvětlovat”

“Co si tedy mám o tom myslet?”

Svěsila hlavu a odvrátila se od něho.

“Ne, nemohu nic vysvětlovat,” pravila. “Ať si o tom myslíte, cokoliv.” Uchopil klobouk.

“Dobrou noc,” pravil a odešel.

Za okamžik zaslechla Josephina přibouchnutí vnějších dveří a skryla obličej v poduškách pohovky.

X. KAPITOLA

Kapitán O’Regan se vracel do budovy policejního ředitelství v hlubokém zamyšlení. V jakém záhadném, tajemném spojení je Josephina Bradyová s tím Perryfieldem? Nedalo se přece popírat, že mezi nimi něco je, k čemu se Josephina nechce přiznat. Tvrdila, že zná Perryfielda jenom povrchně, jenom z jeho občasných návštěv u jejího zvěčnělého zaměstnavatele Schnitzera, ale toto její tvrzení bylo jako mnohá jiná, zřejmě nepravdivé. Perryfield na ni čekal dnes večer v jejím bytě. Co to může znamenat? přemítal O’Regan. Uvědomoval si přitom, že touží po této dívce mnohem více, než po čemkoliv kdy toužil v celém svém životě, mnohem více, než by ho mohlo napadnout třeba jenom ve snu. Toužil také, aby jí mohl uvěřit, ale to stálé vetřelectví

Perryfieldovo do jejích záležitostí mu to prostě

znemožňovalo.

Přemítal o svém dnešním večerním rozhovoru s Josephinou a vzpomínal si, že každou chvíli se mu zdálo, že se mu dívka již chce se vším svěřit, ale kdykoliv chtěla promluvit, vždy jako by spatřila duševním zrakem něco hrozného, jako by nějaká neviditelná bytost, které se smrtelně strachuje, ji přinutila, aby mlčela. Jistě to musí být neobyčejná síla, dovede-li ji donutit, aby mu zamlčovala pravdu.

Nu dobrá, musí tedy zkusit něco silnějšího. Až dosud používal přátelství, mírnosti a láskyplných slov. Zítra vyhledá Josephinu a přinutí ji, aby mu řekla pravdu. Musí zvědět celou pravdu. Nejen proto, aby se mu vrátil klid mysli, ale také proto, aby mohl posadit Schnitzerova vraha kam patří, za pevné mříže.

Vstoupil pomalu a rozvážně do své kanceláře, usedl k psacímu stolu s rukama hluboko v kapsách kalhot, s nezapálenou cigaretou v ústech. Teprve až když vstoupil Spellman, vyrušil se ze svého hlubokého zamyšlení, které mu vyrylo vrásky na čele a prohloubilo rýhy u koutků

jeho úst.

“Ahoj, Spelle,” pozdravil svého poručíka. “Mluvil jste se Steinbergem?”

“Ano.”

“Vysvětlil vám, proč nám telefonoval a proč chtěl, abychom mu poslali policistu?”

“Ne.”

“Nebo proč si to rozmyslel, když s ním promluvil Lavine?”

“Ne,” odpovídal Spellman vážně. “Ten člověk je velice rozčilený, kapitáne. Mluvil jsem s ním telefonicky, a když slyšel, že s ním mluvím z policejního ředitelství, skoro jsem viděl, jak dostal záchvat. Nechtěl mne přijmout ve svém bytě. Jeho auto na mne čekalo za městem a odjeli jsme pak ven.”

“Řekl vám něco?”

“Pranic.”

“Hm! Stále stejná historie. Steinberg je bohatý a něčeho se bojí. Tak si teď počínají všichni zdejší boháči. Potkáme-li někoho z nich na ulici, jenom letmo pozdraví a hned hledí, aby zase zmizel. Ano, takové je to vyděračství, promluv, a zemřeš!”

Spellman se zamyšleně díval před sebe.

“Ano, Steinberg se něčeho asi bojí,” souhlasil. “Před chvílí jsem mluvil s Connorem. Mám o něho starost.”

“A proč, zná ho?”

“Ano. Steinbergův dům je v Connorově hlídkovém obvodu a Connor tvrdí, že Steinberg je něčím poděšen až k smrti. Zabarikádoval se ve svém domě, jako by očekával nepřátelské

obléhání.”

Kapitán O’Regan nevrle zavrčel. Již chtěl opět promluvit, když se otevřely dveře a v nich se objevil Geissel.

“V Grantově parku se střílelo, kapitáne,” ohlašoval. “Telefonoval nám to hlídkující policista. Říkal, že spatřil černé sportovní auto, ujíždějící do města plnou rychlostí. Zaslechl rachot kulometu, a myslí, že někdo chtěl odstřelit šoféra.”

“A odstřelil ho?”

“Ne, pane. Aspoň si myslím, že ne, protože auto odjelo.”

“Jakmile přijde nová zpráva, hned mi ji hlaste.”

A když Geissel zmizel, O’Regan se obrátil k poručíkovi.

“Co tomu říkáte, Spelle?” tázal se klidně.

Spellman okamžik přemítal a pak mlčky zavrtěl hlavou.

“Tak vám povím, co tomu říkám já,” pravil O’Regan pomalým a důrazným hlasem. “Je to ten člověk, o kterém jsme právě mluvili, Steinberg! Vím, že má černé auto, a jeho směr k nám vede Grantovým parkem.”

Spellmanovy oči se rozšířily.

“Neměl bych,” pravil rozčileně, “mu poslat naše auto vstříc?”

“Ne. Jede-li přímo k nám, musí zde být za dvě tři minuty… Slyšte!” Zdálky se ozvalo pronikavé zapísknutí. “Policejní píšťalka, upozorňuje na nedovolenou rychlost. Jděte a přiveďte ho sem,” nařizoval. “Co je, Geissele?” tázal se, když se Geissel opět vynořil z telefonního kabinetu.

“Hlídka číslo čtrnáct hlásí, že to černé auto projelo okolo ní směrem do města, a to prudkou rychlostí,” oznamoval.

“Jel někdo za ním?”

“Ne, pane.”

V tomto okamžiku se rozletěly dveře a objevil se cizí muž, provázený Spellmanem. Byl to

muž ještě velmi mladý, oblečený do těžkého automobilistického pláště, jehož límec měl zdvižen až k uším. Bledost jeho tváří, stejně jako nervózní potrhávání rukama, bylo výmluvným svědectvím o jeho velkém vzrušení. Jeho pravice trochu krvácela. Když prošel dveřmi, vrhl rychlý a poděšený pohled za sebe, jako by se obával, že jeho pronásledovatelé

jsou mu těsně v patách.

O’Regan postřehl situaci jediným pohledem.

“Jen dále, pane Steinbergu,” zval ho. “Zavřete dveře, Spellmane, a usedněte u nich. Nechci být vyrušován. Usedněte, prosím,” zval mladého muže, který se všemožně snažil, aby se ovládl. “Jste raněn?”

Host dopadl těžce do křesla u kapitánova psacího stolu.

“Oh, to nic není,” pravil a pohlédl na ruku. “Kulka mne švihla přes klouby… stříleli na mne kulometem… ale nemohli mířit, byla příliš tma… Mohl bych dostat trochu vody?” Těžce oddechoval a zajíkal se při řeči jako člověk, udýchaný prudkým během.

O’Regan nalil do sklenky trochu vody z láhve, stojící na jeho stole, a podal sklenku mladému muži, který ji přijal a pil žíznivě dlouhými doušky.

“Cigaretu?” nabízel O’Regan.

“Děkuji.”

Steinberg po několik okamžiků mlčky kouřil. O’Regan konečně ticho přerušil sám.

“Nuže, co se stalo, pane Steinbergu?” tázal se, “zde vám nehrozí nebezpečí, to mi můžete věřit. Nebojte se a mluvte.”

Mladý muž se rozhlédl a zdálo se, že se v tomto okolí již uklidňuje.

“Bylo to tak, kapitáne,” započal. “Dnes ráno, či vlastně včera ráno,” opravil se, když pohlédl na hodiny, “mne někdo telefonicky zavolal z Bostonu. Pravil mi, že potřebuji důkladnou ochranu a že ji mohu mít za tisíc dolarů měsíčně. Znal všechny mé příjmy do posledního centu. Také pravil, že budu zabit, obrátím-li se na policii, jako byl zabit HARVEY. Zasmál jsem se tomu, ale on pravil: Nic se nesmějte. Co jsem řekl, to také dokážu., A ještě to snad ani nedořekl a již kulka proletěla oknem, minula mne sotva o čtvrt metru a zaryla se do dřevěného ostění.”

Steinberg se při této vzpomínce zachvěl a zmlkl.

“Toho přívětivého střelce jste neviděl?”

Steinberg zavrtěl hlavou.

“Ne,” odvětil. “Jistě mně uvěříte, kapitáne, že mi to otřáslo nervy. Ale ten člověk na druhém konci telefonního drátu ještě čekal, to byla jenom ukázka, pravil.”

“Kam jste měl poslat peníze?”

“Na adresu v Brooklynu.”

“Poslal jste?”

“Ne, pane. To bych raději zemřel,” pravil Steinberg důrazně. “Chci zůstat naživu, ale za svůj život nebudu nikomu platit.”

“Platíte už přece mně a platíte také bůhví kolika tisícům jiných poldíků, a my musíme za plat odevzdat práci.” O’Regan povstal z křesla, stál vzpřímen, jeho rty se proměnily v tenkou, přímou čáru a v jeho očích byly bojovné jiskry. “Zůstanete u nás, dokud nerozdrtím celou tu bandu! Kdo je to, Spelle?” tázal se, neboť se ozvalo naléhavé klepání na dveře. Spellman pootevřel dveře a na chodbě se ozval Lavinův hlas.

“Musím s vámi mluvit, kapitáne,” volal Lavine. “Je to nutné.”

“Hned,” odvětil kapitán a uchopil Steinberga pod paží a odváděl ho ke dveřím v pozadí

místnosti, které otevřel. “Vstupte sem,” pravil tiše, “a klidně zde počkejte, potrvá to jenom chvíli.”

Tiše zavřel dveře a vrátil se k psacímu stolu.

“Teď ho sem můžete pustit, Spelle,” pravil.

A když se dveře otevřely a v nich se objevil Lavine, kapitán na něho ostře pohlédl.

“Co je, Lavine?” tázal se.

“Týká se to toho ptáčka v samovazbě, kapitáne,” pravil Lavine. “Je nemocen.”

“že je nemocen? A jak to víte?”

“Slyšel jsem ho, jak naříká.”

“To jste slyšel? Těmi tlustými dveřmi?”

“Kdybyste mi dal klíč, podíval bych se k němu.”

“Nedám. Podívám se tam sám.”

“Poslyšte, kapitáne…” zvolal Lavine.

V tomto okamžiku Lavinova ruka, dosud spočívající volně na opěradle židle, sebou trhla jako v záchvatu hněvu a židle se s povykem skácela na zem.

“Promiňte,” omlouval se, zvedl židli a odešel.

O’Regan ho pátravě sledoval zrakem.

“To je zvláštní,” zamručel. “Proč to asi učinil?”

Ale měl to poznat již velmi brzy. Přistoupil ke dveřím v pozadí místnosti a otevřel je.

“Pojďte sem, pane Steinbergu,” pravil.

žádná odpověď.

“Pane Steinbergu!” zvolal: “Pojďte sem.”

Opět žádná odpověď. Ticho za otevřenými dveřmi. O’Regan jimi rychle prošel, a jediný

pohled mu řekl všechno.

“Můj Bože!” vzdychl. “On zde nen í!” Obrátil se ke Spellmanovi, kter ý k němu přišel:

“Rychle, telefonujte všem našim stanicím, Steinberg zmizel.” Spellman se rozhlédl, něco spatřil na podlaze v pološeru malé místnosti a zvedl to.

“A neodešel dobrovolně, kapitáne,” pravil a ukazoval zakrvácený klobouk. “Podívejte se na to!”

XI. KAPITOLA

Policejní motocyklista, hlídkující asi patnáct mil za městem, spatřil auto, stojící na okraji pusté venkovské silnice a rozjel se k němu. K jeho překvapení bylo auto prázdné. Proč, to zjistil, když obešel vůz. Na okraji příkopu ležela jakási temná hromádka. Postavil svůj motocykl tak, aby jeho velké světlo dopadalo na tu věc, které se kdysi říkalo člověk, a sklonil se k ní.

Krátký pohled do mrtvého obličeje, policista ještě položil raku na místo, kde dříve tlouklo srdce, a opět se vzpřímil.

“Můj Bože!” zašeptal a z jeho hlasu se oz ývalo zděšení a hrůza.

***

“Dobrá, jeďte tam zpátky, přijedu nejdéle za dvacet minut,” volal O’Regan do telefonu, odpovídaje na policistovo hlášení.

Když odložil naslouchátko, Spellman na něj upřel tázavý pohled.

“Na Washingtonově kopci byl nalezen zastřelený muž. Nepochybuji, že je to Steinberg,” vysvětloval O’Regan. “Ano, to jsme museli očekávat. Zavolejte doktora a dva muže, Spelle.” Auto se zastavilo prudkým trhnutím vedle čekajícího motocyklisty, který zasalutoval

O’Reganovi, který první vyskočil z vozu.

“Nalezl jsem ho zde pře půlhodinou,” hlásil policista.

“Jiné auto jste nepotkal?”

“Ano, pane, velkou limuzínu, odjížděla k západu. Projela okolo mne bez světel.” O’Regan poté rychle pohlédl na beztvarou hromádku u okraje příkopu.

“Mrtev?”

“Mrtev, pane,” ujišťoval policista. “Dlouho žít nemohl po tom, co s ním udělali.” O’Regan pokynul policejnímu lékaři:

“Prohlédněte ho, doktore, ano?”

Lékařova prohlídka byla stejně krátká jako dříve policistova. Povstal a výmluvně pokrčil rameny.

“Zde se už nedá nic dělat, kapitáne,” pravil krátce.

“Je to Steinberg?” tázal se Spellman.

“Ano, je to Steinberg, či aspoň to, co z něho zbylo,” odvětil O’Regan divoce. “Vyvlekli ho z mé předsíně a odvezli ho v jeho vlastním autě!”

“Ještě mladý člověk,” podotkl doktor.

O’Regan prohlížel s nohou na stupátku a pomocí elektrické svítilny vnitřek auta. Spatřil v něm těžký automobilistický plášť mrtvého muže, zvedl jej a položil na Steinbergovo tělo.

“Ano,” souhlasil,, ještě mladý člověk. Kdyby to byla mladá dívka, byli by s ní naložili stejně. Ti lidé nemají ani tolik soucitu jako rozzuřená gorila.” Zamyslel se a dodal ti še: “Nejhorší je, když s gangsterem pracuje ruku v ruce ničemný a svedený policista.” Z jeho ocelově modrých očí sršely jiskry a rty se zkřivily stěží potlačovanou zuřivostí. Spellman si pomyslel, že ho ještě nikdy neviděl v tak velkém rozčilení.

“Vyvlekli ho z mé předsíně, Spelle,” pravil O’Regan zoufale. “Přímo před očima Tricka O’Regana!”

Sklonil zrak k nehybnému tělu a tak mlčky stál po několik okamžiků. Konečně promluvil a jeho hlas se chvěl lítostí.

“Já jsem vás zabil, můj chlapče,” šeptal. “Příliš mnoho jsem mluvil a v nevhodnou chvíli. Ale aspoň vás chci pomstít, to vám slibuji, můj chlapče.”

***

Po celou dobu zpáteční jízdy k policejnímu ředitelství Trick O’Regan seděl skrčen v koutku auta, brada skleslá k hrudi, čelo zbrázděné a v očích žhnoucí oheň. Přemýšlel hluboce a soustředěně. Tato poslední událost, tento poslední čin zločinecké bandy, pracující přímo před jeho očima, jím otřásl. Již to bylo dost zlé, že vyděrači měli tak velkou moc a vládu nad klidnými občany, že ti jim raději platili velké peníze za výsadu, že nebudou od nich rozstříleni. To jsou poměry, které ničí vážnost policie.

Jsou-li klidní, ale bohatí lidé ohrožováni následky tak strašlivými, že raději před policií mlčí, tedy je už nejvyšší čas, aby někdo v tom něco učinil. Je to snadné namítat, jak on sám namítal, že právě toto mlčení ohrožovaných boháčů znesnadňuje, dokonce úplně maří, úkol policie. V

hloubi srdce věděl, že to není omluva pro policejního kapitána, který má úctu sám k sobě. A nikdo, znal-li ho aspoň trochu, nemohl a nesměl pochybovat o jeho sebeúctě. Ale teď se zdá, že ti bídáci jsou si tak jistí slabostí policie, že ve své nestoudnosti přenesli svou činnost přímo do jejího hlavního stanu a násilím odvlékli svoji poslední oběť z těsného sousedství kapitána Tricka O’Regana. Zavraždili ubohého Steinberga! Ten chudák měl dost odvahy, aby přišel a pověděl policii, čím se mu hrozí, a Trick O’Regan, rozradostněn, že konečně má něco přesnějšího, na čem může zahájit svou práci ke zkáze zločinců, mu zaručil bezpečnost. A Steinberg je teď mrtev.

Tiše, hněvivě se zasmál. Zaručil mu bezpečnost! Bylo by to opravdu až příliš směšné, kdyby to nebylo tak tragické.

Teď ovšem již věděl, jak to všechno bylo uspořádáno. Tak podezřelá Lavinova neobratnost, když převrhl židli, byla již vysvětlena, takový hluk byl nutný, aby zakryl šramot, způsobený

odvlečením Steinberga za zavřenými dveřmi z malé předsíňky u kapitánovy kanceláře. Má nyní jediný úkol: zmocnit se t ěch lidí, a nesmí spočinout, dokud nebude jejich v ůdce sedět v začouzené cele, na elektrickém křesle. Nesmí spočinout, i kdyby jeho policejní odznak měl odejít onou cestou k ostatním do dřevěného rámu.

Lavine je v tom až po uši, o tom se již nedá pochybovat. Dobrá, započne tedy s ním. Pro nepočestné policisty není místo ve sboru, kterému velí Trick O’Regan, a poručík Edwin Lavine to pozná již velmi brzy.

Vrátil se do své kanceláře, usedl do křesla u psacího stolu a tam seděl po několik minut, s rukama hluboko v kapsách kalhot, jak bylo jeho zvykem, a díval se do prázdna. Stále se mu vracel do myšlenek pohled na bezduché tělo ubohého Steinberga, proděravěné střelami, zohavené k nepoznání, ležící na okraji příkopu.

Konečně se napřímil, stiskl knoflík elektrického zvonku a tázal se policisty, který vstoupil na jeho zavolání:

“Poručík Lavine ještě neodešel?”

“Myslím, že neodešel, pane.”

“Řekněte mu, že s ním chci mluvit.”

Policista odešel, O’Regan povstal a neklidně se procházel. Za okamžik vstoupil Lavine a choval se sebevědomě jako vždy.

“Volal jste mne, kapitáne?” tázal se Lavine.

O’Regan se zadíval do jeho masitých, spokojených tváří a pod kapitánovým pohledem Lavinovo sebevědomí zakolísalo. Neklidně přestoupil z nohy na nohu.

“Volal jste mne, kapitáne?” opakoval.

O’Reganovy oči se ani nepohnuly.

“Petersen neměl záchvat, to snad už víte,” pravil.

“Ale vypadalo to tak, kapitáne” započal Lavine.

“Nepřeji si vědět, jak to vypadalo!” přerušil ho O’Regan netrpělivě. “Postačí, vím-li, jak vypadáte vy. Poznal jsem už mnoho nepočestných policistů, vy však jste ze všech nejhorší. Snad mi však chcete vysvětlit, proč jste vpadl do této místnosti, ztropil zde povyk a převrhl židli právě v okamžiku, kdy ti ničemní vyděrači odvlékali Steinberga z vedlejší předsíně?”

“To jsem přece nevěděl, kapitáne,” omlouval se Lavine. “A jak jsem měl vědět, že on je tam?”

“Však vy jste to věděl. Telefonoval jste si s n ěkým právě okamžik předtím, než jste sem vpadl.”

“To je pravda,” přisvědčoval Lavine. “Přijímal jsem hlášení.” O’Regan se ušklíbl.

“Ne, žádné hlášení jste nepřijímal, přijímal jste rozkazy od svého ničemného přítele Perryfielda!”

“Poslyšte, kapitáne”

“Nic nechci slyšet!” pravil O’Regan unaveným hlasem. “Slyšel to Geissel, byl připojen a slyšel, jak vám Perryfield nařizuje, abyste se dal do toho.”

“Ujišťuji vás, kapitáne, že se hrozně mýlíte. Perryfíeld je slušný člověk, choval se ke mně

vždy přátelsky a je to člověk přímý”

“Ano, vím, že se choval vždy přátelsky,” odpověděl O’Regan. “To mi přesně dokazují vaše mimořádné příjmy. A přímý je asi tak, jako vývrtka na zátku.”

“Poslyšte, kapitáne” započal Lavine opět.

O’Reganův hlas byl chladný a opovržlivý, když ho přerušil.

“Opakuji, že nic nechci slyšet. Nejste dost chytrý, abyste si mohl vymyslet něco slušnějšího. Divím se jenom, že ti darebáci se spojili právě s vámi… Víte už,” pokračoval, “že

Steinberg byl dnes zavražděn?”

“Ne, to nevím”

“Zavražděn!” opakoval O’Regan. “A vy sám jste jedním z jeho vrahů, zrovna tak, jako byste ho sám zastřelil.”

Lavine zrudl.

“Teď už toho mám dost!” zvolal. “Tak se mnou nesmíte mluvit”

“Mluvím s vámi, jak chci,” odvětil O’Regan. “Bohužel, nemám ještě dost důkazů, abych vás mohl posadit na elektrické křeslo, ale doufám, že si je opatřím. Svému příteli Perryfieldovi můžete říci, až se s ním sejdete, že jeho na ni posadím docela jistě.”

“Myslíte?” tázal se ho Lavine, předstíraje klid, který však necítil. “A já zase myslím, O’Regane, že se vám to nepodaří. Perryfíeld je chytrý.”

“Tak chytrý, jako je přímý?” tázal se O’Regan. “To je starý omyl všech darebáků. Ještě nežil ani jediný zločinec, od obyčejného kapesního zloděje až po úkladného vraha, aby si o sobě

nemyslel, že je chytřejší než policie. Ale právě proto jsou přeplněny všechny naše trestnice. Opravdu chytrého zločince jsem ještě nikdy nepoznal, a myslíte-li si, Lavine, že tvoříte výjimku, tedy vám říkám, že jste nejhloupější ze všech. Člověk opravdu chytrý by se nikdy nedal na zločineckou dráhu, protože každý zločinec je už odsouzen předem. Pamatujte si to, Lavineje odsouzen už předem a my ho konečně přece jenom dostaneme. Řekněte to také

tomu přímému a chytrému Perryfieldovi, až se s ním zase sejdete.”

Stiskl knoflík elektrického zvonku a nařídil policistovi, který vstoupil:

“Požádejte poručíka Spellmana, aby sem přišel.”

Potom se opět obrátil k Lavinoví:

“Ano, řekněte to Perryfieldovi,” opakoval. “Řekněte mu to, až se s ním sejdete, a v budoucnosti se s ním můžete scházet, kdykoliv vám bude libo.”

Spellmanovi, který v tomto okamžiku vstoupil, potom pravil:

“Vezměte mu jeho odznak, Spelle! Je propuštěn. Vyprovoďte ho odtud a potom otevřete všechna okna.”

Oči poručíka Spellmana se zaleskly uspokojením.

“Ano, kapitáne,” pravil. “Nebylo by však lépe, kdybychom si ho zavřeli?” O’Regan zavrtěl hlavou.

“Ne,” pravil. “Je to ovšem ničema, ale je tak hloupý, že podle mého názoru nám bude mnohem prospěšnější venku než za mřížemi.”

XII. KAPITOLA

Josephina probděla téměř celou noc sedíc v křesle. V hlavě jí vířilo a na spánek nebylo ani pomyšlení. Nemohla za žádnou cenu zapudit ze svých myšlenek obraz kapitána O’Regana, jak zde stál, přísně se na ni díval a pravil: “Co si mám o tom myslet, slečno Bradyová?” A pokaždé, kdykoliv spatřila tento obraz, vždy se jí sevřelo srdce. Řekla mu, že mu nemůže nic vysvětlovat a že si on o tom má myslet, co sám chce, a věděla, co si on o tom myslet musí. Přinejlepším si o ní myslí, že je lhářka, a i kdyby pochopil, že mu lhala jenom proto, že se mu bála povědět pravdu, musí ji odsoudit za její ubohou, žalostnou zbabělost. Ano, Trick O’Regan jistě opovrhuje zbabělostí. Zahlédla hněvivé jiskry v jeho očích, když jí úsečně přál dobré noci a pak se rázně obrátil k odchodu. To nejlepší, v co ještě mohla doufat, bylo, že jeho hněv platí pouze její zbabělosti.

A teď, co má učinit? Chápala, že tato noc ji zavedla na rozcestí a že se teď musí rozhodnout. Pro ni už není střední cesty: buď Perryfield, nebo O’Regan! Buď se vzepře Perryfieldovi a bude mu vzdorovat až po to nejhorší, vyzpovídá se ze všeho O’Reganovi, důvěřujíc v jeho ochranu, nebo obětuje O’Reganovo přátelství. Nazývala to přátelstvím, věděla

však jasně, že je to něco mnohem hlubšího, uvědomila si v tomto okamžiku, kdy se zastavila na chodbě

před otevřenými dveřmi a zahlédla v Perryfieldově ruce revolver, namířený na kapitánova záda. Okamžitě pochopila, že musí vzkřiknout a varovat ho, nechť se s ní pak stane cokoliv, i kdyby Perryfield na ni vystřelil, jen když se nestane nic zlého Tricku O’Reganovi!

V těch dlouhých hodinách, kdy po kapitánově odchodu seděla skrčená ve svém křesle, chápala stále jasněji a jasněji, jaká musí být její volba. Kdyby mohla snést, aby jí O’Regan opovrhoval a soudil o ní tak, jak ho k tomu nutila její zbabělost, pak by ovšem mohla pokračovat v tom, co činila až dosud, setrvat při své zbabělosti, protože se bojí toho, co by se jí mohlo přihodit, kdyby se odvážila říci O’Reganovi pravdu o Perryfieldovi. Byla to prostě

volba mezi její osobní bezpečností a tím, co pro ni znamenala její láska k O’Reganovi. Toužíli po jeho lásce, a třeba jen po jeho úctě, musí se vzdát té bídné ochrany, kterou jí

poskytovala její zbabělost.

Jakmile to všechno viděla tak zřetelně, již se jí pojednou zdálo, že volba je rozhodnuta. Již

věděla, co musí učinit a v čem jí už nemůže zabránit nikdo a pranic. Musí mu říci všechno, všechno vysvětlit, a spoléhat se, že on jí uvěří a pochopí. Na ničem jí už tolik nezáleželo jako na tom, aby z jeho očí zmizel hněvivý pohled, aby se na ni opět tak usmíval, jak se usmíval dnes při večeři, kdy k ní mluvil o jejích dlouhých řasách a o jejích kučerách. Rozhodla se, že ihned ráno půjde na policejní ředitelství, a jakmile se tak rozhodla, rázně povstala, ještě

několik okamžiků stála, usmívajíc se na podobiznu z novin přišpendlenou ke zdi a potom šla spát a ihned usnula.

O deváté hodině příštího dopoledne odešla ze svého bytu a zamířila k policejnímu ředitelství. Kráčela sebevědomě a říkala si v duchu, že již není, čeho by se musela bát, a tvrdošíjně se vzpírala okamžitým nápadům, aby se ohlédla, zda ji někdo nesleduje. Ostatně, vždyť přece nemůže žít v hrozném myšlenkovém stavu, v jakém žije už od své návštěvy ve Schnitzerově

bytě, obávat se, že někoho potká na ulici, strachovat se každého kroku na chodbě, strachovat se dokonce i telefonu. A již za několik minut bude v bezpečí u Tricka O’Regana. Jestliže ji opravdu někdo sleduje, jistě se neodváží jít za ní až do budovy policejního ředitelství, a tam už bude zachráněna, zachráněna aspoň na chvíli, osvobozena od toho hrozného pocitu, že ji stále někdo pozoruje a že v malé vzdálenosti od ní je namířený revolver!

Když před sebou konečně spatřila budovu policejního ředitelství, zachtělo se jí, aby se tam rozběhla, ale jen zrychlila krok, říkajíc si přitom v duchu, že už je téměř u svého cíle a že teď

už se jí nemůže stát nic zlého, a právě v tomto okamžiku se jí někdo dotkl na rameni, dívka se ohlédla a zarazila se. Za ní stál muž, který ji oslovil včera večer ve vestibulu Floridy. Smekl a usmál se, “Dobré jitro, slečno Bradyová!” Odvrátila se od něho a učinila dva tři kroky, “Raději zůstaňte, slečno Bradyová.” Nemohla pochybovat o jeho výhružném hlasu. Nerozhodně se zastavila.

“Co ode mne chcete?” tázala se. “Neznám vás a”

“Než půjdete na policii, slečno Bradyová,” přerušil ji, “pan Perryfield by si s vámi rád promluvil.”

Vzdorně se mu podívala do očí. “Řekněte panu Perryfieldovi, chce-li se mnou mluvit…” Zahlédla, že jeho ruka vklouzla do kapsy.

“Pan Perryfield mi uložil, abych vám řekl,” pravil, “že budete patrně nucena odložit svou návštěvu u policie na neurčito, neodložíte-li ji aspoň na tak dlouho, dokud on si s vámi nepromluví.” Pohodil hlavou k velké limuzíně, stojící u chodníku. “Radím vám, slečno Bradyová, abyste tam vstoupila.”

Josephina váhala, ale tu se již otevřela dvířka limuzíny a z nich jí velitelsky pokynula

mužská

ruka. Opět ji zachvátil strach a uposlechla., Uvnitř seděl Perryfield a kouřil doutník.

“Jen dále, slečno Bradyová, a usedněte,” zval ji a ukazoval na místo vedle sebe. “Vyjedeme si trochu ven, podívat se na zelená pole, eh?”

Usedla, neodpovídajíc. Muž, jenž ji zastavil na chodníku, již seděl u volantu a auto se rozjelo. Chvíli nikdo nepromluvil. Pak se Josephina obrátila k Perryfieldovi.

“Co ode mne chcete?” tázala se.

“Jen si s vámi pohovořit,” pravil vesele. “Jsem poněkud zvědav na jednu nebo dvě věci. Kapitán O’Regan je tedy vaším přítelem? A pozval vás včera na večeři, eh?”

“Je snad nějaký důvod, proč by mne neměl pozvat na večeři?”

“To se rozumí, že není,” pravil Perryfield. “A když se na vás dívám, musím si říci, že je to docela pochopitelné. Ale jsem tak trochu zvědav, o čem jste spolu hovořili.” Podíval se na ni a jeho hlas, dosud přívětivý, náhle ztvrdl. “Co jste mu řekla?”

“Nic jsem mu neřekla.”

“Opravdu? Mluvíte-li s kapitánem O’Reganem, musíte být velmi opatrná. Chcete-li mu něco zatajit, můžete vsadit svůj poslední měďák, že on to tuší, a vymáčkne z vás všechno a nebudete ani vědět jak. Takový je O’Regan. Kdybych se musel obávat, že z vás něco dostal…”

“Nic jsem mu neřekla,” opakovala.

“Hm!” zavrčel Perryfield. “Dobrá, chci vám prozatím věřit a myslet si, že nelžete. Nic jste mu neřekla. Ale dnes ráno jste šla zase k němu?”

“Ano, pane Perryfíelde.”

“Proč?”

Pokrčila rameny.

“Kapitán O’Regan je mým přítelem a mám právo”

“Nic nemáte!” přerušil ji. “že máte právo navštěvovat ho na policejním ředitelství? Což jsem vám před okamžikem neřekl, že z vás vymáčkne všechno, co bude chtít, a nebudete ani vědět jak? A vy ještě sama za ním běháte! Jak mám vědět, co jste u něho chtěla? Jak si mám být jistý, že jste k němu neběžela, abyste mu všechno vy-žvanila? Jak mám vědět, že nepracujete proti mně, ruku v ruce s ním, jak mám vědět, že mne nechlácholíte sliby po celou tu dobu, co mne již zrazujete? Vy ženy nemáte svědomí, nemáte ani potuchy, co je to správná hra. Zradíte člověka, když vás to napadne, a muž, který vám věří, zasluhuje svůj osud.” Chvíli seděl mlčky, kouřil a zachmuřile se díval oknem. Pak se k ní opět obrátil.

“Poslyšte, slečno Bradyová,” pravil. “Musíte s ním přerušit všechny styky, a to jednou provždy a úplně. Vím, že je to ode mne zatracené bláznovství, že vám důvěřuji, ale dokud nemusím, nechci vám ublížit. Nežádám od vás nic jiného, než abyste mi ihned slíbila, že se s ním přestanete stýkat.”

“Kapitán O’Regan je můj přítel, pane Perryfíelde”

“Ale není přítelem mým,” přerušil ji. “A vůbec bych nemohl klidně spát, kdybych si musel představovat, že s ním chodíte večeřet, zvete ho do svého bytu a navštěvujete ho v jeho kanceláři. Musíte s ním přerušit všechny styky.”

“A odmítnu-li?”

Perryfieldovy oči se zúžily.

“že odmítnete?” zasyčel. “Chcete tedy odmítnout! Věřte mi, slečno Bradyová, že na to není

ani pomyšlení. Řekl jsem vám, že s ním musíte přerušit všechny styky, a vy to učiníte. Nemůžete se rozhodovat zda ano, nebo ne, A vůbec, takovým způsobem se mnou nesmíte mluvit, rozumíte! Rozkazuji, a vy posloucháte. Tak je to, a hleďte, abyste na to nikdy nezapomněla.”

Přiblížil obličej až k ní a Josephina před ním ucouvla do kouta.

“Přeji si, abyste konečně pochopila, slečno Bradyová,” prohlásil, “že ze mne si nikdy nebudete tropit blázny. Učiníte vždycky, co vám nařídím, a ne-li, nu, však jste sama viděla, co se stalo Schnitzerovi. A proč se mu to stalo? Povím vám to, protože nechtěl dělat, co jsem mu nařídil, a myslel si, zrovna tak, jako vy si myslíte, že mu nemám co poroučet, protože si vzal do hlavy myšlenku, že nejsem tak chytrý, jako je on, a že se nikdy neodvážím učinit, čím jsem mu hrozil. Ano, to si myslel, a víte sama, co se mu za to stalo, a totéž očekává i vás, budeteli se po něm opičit, a tisíc takových O’Reganů vás před tím nezachrání.” Josephina od něho odvrátila tvář. Na malou chvíli ji ovládla divoká myšlenka, aby pojednou otevřela dvířka a vyskočila ven. Její pohled zatékal ke klice a již napjala svaly, aby vyskočila, ale Perryfield, jako by to tušil, ji uchopil pevně za loket.

“Musíte si uvědomit, slečno Bradyová,” pravil, “že pro mne nic neznamenáte, ale pranic. Jenom si nemyslete, že kvůli vaší hezké tvářičce bych s vámi nezatočil, jako jsem zatočil se Schnitzerem. Možná že by se vám stalo ještě něco horšího…”

Pojednou zmlkl a pohodlně se opřel o sedadlo.

“Možná že to jsou jenom zbytečně řeči,” řekl s úsměvem. “Snad se dokonce ani nemýlíte, slečno Bradyová. Možná že bych vůči vám toho nebyl schopen. Tak tedy o tom ani nemluvme.”

Josephina na něho upřela překvapený pohled. Perryfield v mírné náladě byl pro ni ještě

nebezpečnější.

“Poslyšte, co vám teď povím,” pokračoval. “Jste roztomilé děvčátko a je mi vás líto. Jsem citlivý člověk, k tomu se přiznávám, a nelíbí se mi, že tak hezké děvčátko se něčím trápí.” Uchopil ji za ruku. Josephina se ovládla s velkým úsilím, aby se mu nevytrhla. “Pravda je, slečno Bradyová,” pokračoval, “že vás mám velmi rád. Není na světě mnoho žen, které by se tím mohly chlubit, ale o vás mám zvláštní zájem a pro vás bych učinil skoro všechno. Proto vám chci pomoci.”

“Mně, pomoci?” tázala se udiveně Josephina.

“Zajisté,” přikývl. “Nechci, abyste měla nějaké starosti. Hledáte si nové místo, že ano? Dobrá, mám znamenitý nápad.”

Josephina na něj tázavě pohlížela, ale mlčela. Srdce jí divoce bušilo. Poznala, že teď jí hrozí

smrtelné nebezpečí, tak smrtelné, jako když seděla poprvé v Perryfieldově autě. Ale dost podivné, ve chvíli, kdy se k ní nebezpečí přiblížilo, její mysl byla chladná a sebevědomá.

“Zkrátka, slečno Bradyová,” pokračoval Perryfield. “Vím, že u Schnitzera zavřeli, a proto jsem vám opatřil nové místo, ve svém domě. Už dávno potřebuji dobrou sekretářku a vy se mi budete hodit ze všech nejlépe. Začneme ještě dnes, ihned, pojedeme k vám, složíte si své

věci”

“že si složím své věci?”

Přikývl.

“Ovšemže,” pravil. “Potřebuji sekretářku, která bude u mne bydlet. Budete mít roztomilý

příbyteček, mnoho práce nebude a pro mne to bude velkým potěšením, že vás budu mít u sebe. Někdy se mi stýská, a budu-li mít ve svém domě roztomilé děvčátko, které mám rád…” Josephina vytrhla svou ruku z jeho dlaní.

“Ne!” zvolala.

Perryfield se usmál.

“Ale ano, jen tomu věřte, slečno Bradyová,” pravil přívětivě.

“Nepůjdu.”

Úsměv mu zmizel z obličeje.

“Jste si docela jistá, že nepůjdete, slečno Bradyová? Mýlíte se, protože zcela jistě půjdete!

Pojedeme nyní rovnou k vám, seberete své věci”

“Nechci!” zvolala zuřivě. “Můžete mluvit, co chcete, pane Perryfielde, můžete mi hrozit, ale já nepůjdu.”

“Opakuji, že se mýlíte. Půjdete, a budeteli s tím tropit příliš velký povyk”

“Můžete učinit, co budete chtít,” přerušila ho. “Je mi to jedno. Nep ůjdu do vašeho domu. To bych dříve raději zemřela.” Překonala první rozčilení a mluvila již klidněji. “Myslíte, že mne očekává jistá smrt, budu-li se zdráhat, že, pane Perryfielde? Dám tomu přednost, raději zemřu hned, na tomto místě, než abych šla do vašeho domu. Odmítám, odmítám co nejrozhodněji.”

“Rozmyslel bych si to být vámi.”

Pohodila hlavou.

“Odmítám,” opakovala. “Můžete mne zastřelit, chcete-lijako jste chtěl zastřelit kapitána O’Regana včera večer.”

Usmál se.

“Ano, chybělo jenom málo a byl by to dostal,” pravil. “O’Regan může mluvit o velkém štěstí, že jste náhodou přišla právě v tom okamžiku. Patrně jste ani netušila, jakému jste se vystavila nebezpečí.”

“Oh ano, věděla jsem to,” pokračovala klidně.

“Kdybych se byl trochu rozčílil, mohla jste si to odpykat vy.” Pokrčila rameny.

“Na tom by vám nezáleželo, eh, jen když by byl Trick O’Regan zachráněn? Tak hrozně ho máte ráda?”

Neodpovídala, ale tvářejí zčervenaly.

“Ano, máte,” pokračoval Perryfield. “Proč jinak byste se kvůli němu vystavovala tak velkému nebezpečí? A jeho obrázek jste si přišpendlila na zeď, povšiml jsem si toho. Jsem citlivý, sentimentální člověk, slečno Bradyová, a hrdlo se mi sevřelo, když jsem viděl ten obrázek.”

“Zůstaňme raději při věci, ano, pane Perryfielde?” pravila Josephina. “Rozhodně odmítám přestěhovat se do vašeho domu., Nuže, co nyní učiníte? Zastřelíte mne snad?” Několik okamžiků se mračil v zamyšlení.

“Zdá se mi, že jsem si vymyslel něco mnohem lepšího,” pravil. “že odmítáte? Ujišťuji vás, že příliš dlouho odmítat nebudete. Ale nemusíte se obávat střelby, naše střely nejsou určeny pro vás. Právě jsem si vzpomněl na mnohem lepší terč, kdybychom chtěli uspořádat malé cvičení

ve střelbě.”

Rychle na něj pohlédla.

“Je to Trick O’Regan,” pravil.

Mimoděk sevřela pěsti.

“Trick O’Regan?” vydechla. “Toho se nikdy neodv ážíte…”

“že ne? To byste mne měla lépe znát, děťátko. Viděla jste to přece včera večer. Vypadal jsem, jako bych se to bál udělat? O bázni raději nikdy nemluvte, mluvíte-li o mně. Když si něco umíním, tedy to také udělám, rozumíte?”

Bylo na něm vidět, že se ho zmocňuje zuřivost.

“Nikdy na to nezapomeňte,” pokračoval poté. “Říkám vám docela otevřeně, že neučiníte-li, jak jsem vám nařídil, a to už bez jakéhokoliv odporu, nepůjdete-li teď rovnou do mého domu a nezůstanete tam tak dlouho, jak budu chtít, prostřílím Tricka O’Regana, že bude vypadat jako řešeto, i kdybych měl jít k němu, do jeho kanceláře. že se neodvážím? Viděla jste, co jsem učinil se Schnitzerem, a to jsem učinil i s jinými. A když si to umíním, nemine to ani Tricka O’Regana.”

Seděla ztuhlá, zledovatělá a tvářejí smrtelně zbledly.

“Vy, vy ničemo!” vydechla.

“Možná že jsem ničema, ale nejsem zbabělý, a na to nikdy nezapomeňte,” odpověděl Perryfield. “Máte ráda Tricka O’Regana? Raději byste sama zemřela, než abyste se musela dívat, jak umírá on? Dobrá, děťátko, to záleží jenom na vás. Učiňte, co od vás žádám, a já mu neublížím. Na to vám dávám své slovo, a když někomu dám své slovo, tedy se mu musí věřit. Budeteli se však ještě zdráhat, tedy vám radím, abyste dnes poslouchala rozhlasové zprávy, dozvíte se z nich něco pěkného, co se stalo O’Reganovi.” Usmál se a pohodlně se opřel na sedadle. “Nemyslete si o mně, že jsem hloupý, slečno Bradyová,” pravil sebevědomě. Josephina se upřeně dívala na své ruce, bezvládně ležící v klíně. Byla poražena. Jakmile Perryfield vyslovil O’Reganovo jméno, již pochopila, že je pro ni boj skončen. Perryfield by splnil, čím hrozil. O tom nemohla pochybovat. Mluvil jenom pravdu, když se vychloubal, že není zbabělý. Nezbývají než ono rozhodnutí, které učinila pouze instinktivně a neváhajíc včera večer, když zahlédla, že Perryfieldův revolver je namířen na muže, kterého ona miluje. Tentokrát však musí volit zcela klidně a rozvážně mezi sebou a O’Reganem. Ale jaká volba?

Vždyť ho miluje.

Vzhlédla a její zrak se setkal s Perryfieldovýma očima, s jeho výsměšným, zlomyslným pohledem.

“Volba, jak se zdá, je pro vás těžká, eh, slečno Bradyová?” tázal se.

“Těžká?” zavrtěla hlavou a usmívala se. “Učiním, jak jste řekl, pane Perryfielde.” Naklonil se vpřed, dal řidičovi krátký rozkaz a auto se již za deset minut zastavilo před domem, v němž měla Josephina svůj malý byt.

Perryfield otevřel dvířka a pokynul jí.

“Jděte si nyní pro své věci, slečno Bradyová,” pravil. “A nezanechávejte tam svou novou adresu.”

Josephina vystoupila z auta a okamžik zaváhala, jako by ji něco napadlo.

“Na to ani nemyslete, má drahá,” pravil Perryfield. ,,O’Reganovi byste neposloužila, kdybyste mu chtěla telefonovat. Čekám, ale nerad bych čekal příliš dlouho.” Obrátila se a spěchala do domu.

Za půl hodiny se vrátila, položila svůj ruční vak do auta, vstoupila a usedla vedle Perryfielda. Perryfield pokynul řidiči a auto tiše odjíždělo.

XIII. KAPITOLA

Nebylo třeba ani tak velkého bystrozraku, jakým se honosil seržant Geissel, aby se zpozorovalo příštího dopoledne v policejním ředitelství, že kapitán O’Regan je velmi zamyšlený. Geissel si povšiml, že čelo O’Reganovo je náramně často zbrázděno vráskami, povšiml si také, kdykoliv se ho odvážil oslovit, že mu šéf odpovídá nezvykle úsečně, a z toho všeho usoudil, že “Steinbergův případ mu jde moc na nervy”.

V jistém smyslu a do jisté míry byl úsudek seržanta Geissela docela správný. Steinbergův případ se dotkl O’Regana mnohem více, než chtěl sám přiznat. Ohavná surovost toho zločinu ho rozzuřila, a nestoudnost, s jakou byl spáchán únos, ho naplňovala zoufalstvím. Zde byla uražena jeho hrdost a pýcha policejního úředníka. Cítil, že ten vpád do budovy policejního ředitelství a odvlečení Steinberga jemu přímo pod nosem bylo zamýšleno jako důkaz síly těch lidí a současně také jako důkaz jeho slabosti. Nechť to řídil kdokoliv, a také případ Harveyův a Schnitzerův, luskl prsty přímo do očí O’Reganovi, výsměšně se na něho ušklíbl a potom klidně odešel, a to byla urážka, která se dala těžko strávit.

Ovšem, sám to zavinil, aspoň zčásti. Únos by se nemohl zdařit bez Lavinový pomoci. Měl ho vyhodit už dávno. Nikdy mu nevěřil, podezíral ho už dlouho, vždy podezíral, kdykoliv selhala

policejní mašinérie, a to se stalo v posledních několika měsících až příliš často, že to byl Lavine, který hodil hrst písku mezi kolečka policejního stroje, aby se nemohla pohybovat. Ale Lavine byl koneckonců jen malý ničema, nepatrná ještěrka, a kdesi v trávě se skrývá velký

had, a dokud tento had je na svobodě, dotud hrozí nebezpečí, že bude ještě více takových zločinů, jako bylo zavraždění Harveye, Schnitzera a Steinberga.

Ale kdo je to, ten velký had, který to všechno řídí? Ben Guinney? Perryfield? Je-li Perryfield a Ben Guinney jedna a táž osoba, tedy již není třeba pátrat dále, a kapitán O’Regan tušil, že odpověď na tuto otázku bude dána již velmi brzy. Byl již plně připraven, jak uvítá Perryfielda při jeho nejbližší návštěvě na policejním ředitelství, a měl bezpečný pocit, že Perryfield svou návštěvu nebude odkládat. Měl-li Perryfield opravdu prsty v zavraždění mladého Steinberga, jistě se zde objeví již co nevidět. Taková drzá dotěrnost je součástí jeho metod. Ale myšlenky kapitána O’Regana se po větší část odpoledne zabývaly Perryfieldem jen nepřímo. Neustále se vracely k Josephině Bradyové, takže se konečně vzdal marného odporu a dívce věnoval všechnu svou pozornost. Včera večer, když ji opouštěl, byl pevně rozhodnut, že se s ní už nikdy nesetká. Vždyť skutečnosti, jichž byl svědkem, se nedaly popírat, a jestliže je seřadil jednu vedle druhé, tvořily dohromady hroznou obžalobu.

Josephina byla Schnitzerovou sekretářkou, a to samo o sobě již úplně postačovalo, aby každý, kdo znal Schnitzera aspoň trochu, se na ni díval jen s největším podezřením. Sama doznala, že večer, kdy byla spáchána vražda, byla v jeho bytě, a potom, když přišla na policejní ředitelství, jak umíněně tehdy lhala! A včera večer, když byli spolu ve Floridě, jak ho ujišťovala, že Perryfield pro ni nic neznamená, že ho sotva zná, a již o hodinu později zastihl Perryfielda v jejím bytě a Perryfield si tam počínal, jako by již dávno s ní byl v důvěrném styku. Tedy nová lež, dokonce ještě něco mnohem horšího než pouhá lež. Netrpí-li jeho mozek měknutím, nesmí o ní přemýšlet již jinak, než jako o dívce, která mluví jen samé

lži a je v důvěrném styku s Perryfieldem, pravděpodobně s Benem Guinneyem. Ale potom, když si na ni vzpomněl, jak proti němu seděla při večeři, tu opět zakolísal, začal o ní přemýšlet znovu a znovu. Snad byla něčím poděšena, snad někoho chránila, a bála se mluvit pravdu. Snad všechno, co mu řekla o Perryfieldovi, je skutečně čistá pravda. Vždyť se zdálo, alespoň na okamžik, že je překvapena, když zastihli Perryfielda v jejím pokoji, a snad nehrála pouhou komedii. Rozhodně ji nesmí odsuzovat ukvapeně. Vždyť sám o sobě ví, že jako policejní úředník je vždy náchylný podezírat lidi, třeba i nevinné. Alespoň si s ní

promluví ještě jednou, znovu se jí zeptá, aby se přesvědčil, snad aby jí zatelefonoval a požádal ji, aby k němu přišla…

Několikrát během tohoto dopoledne jeho ruka zamířila k telefonu, ale O’Regan vždy zaváhal. Konečně se však přece odhodlal, zvedl naslouchátko a vyvolal si její číslo.

“Rád bych mluvil se slečnou Bradyovou.”

“S kým?” tázal se ženský hlas.

“Se slečnou Josephinou Bradyovou.”

“Tady je paní Glauberová. Co si přejete?”

O’Regan si povzdychl.

“Hleďte, paní Glauberová,” pravil trpělivě, “ve vašem domě bydlí slečna Bradyová, ve druhém poschodí. Rád bych s ní mluvil. Prosím, spojte mne s ní, ano?”

“Se slečnou Bradyovou? Ta zde není.”

“A kdy se asi vrátí, paní Glauberová?”

“Vůbec se nevrátí. Vzala si všechny své věci a odstěhovala se. Ale činži mi zaplatila.” O’Regan se zamračil.

“Zanechala u vás svou novou adresu?” tázal se.

“Ne.”

“Kdy odešla?”

“A kdo vy vlastně jste?” tázala se paní Glauberová podezíravým hlasem. “Nejsem přece povinna odpovídat na vaše otázky”

“Zde je policejní ředitelství.”

“Policie, eh? Tak tedy poslyšte, co vám povím: S policií nechci pranic mít. Mám už dost svých vlastních starostí i bez policie. O slečně Bradyové nic nevím. Odstěhovala se, zaplatila činži a po ostatním mi pranic není.”

Na druhém konci drátu cvaklo, jak paní Glauberová zavěsila naslouchátko. Josephina tedy odešla ze svého bytu, náhle, snad již v noci…

Otevřely se dveře a objevil se Spellman.

“Co je, Spellmane?”

“Měl jste pravdu, kapitáne, on přišel.”

“Perryfield?”

“Ano, on sám. Rád by s vámi mluvil.”

O’Regan se usmál.

“Tentokrát ho nenecháme dlouho čekat, Spelle,” pravil. “P řiveďte ho sem.” Perryfield vstoupil sebevědomě jako vždy a na tvářích měl přívětivý úsměv. Jestliže je to opravdu ten proslulý Ben Guinney, pomyslel si O’Regan, tedy jeho zločinecká minulost nemůže nikoho překvapit. Jaké je to sebevědomí a jaké jsou to báječné nervy! Perryfield by jistě vstoupil do této kanceláře stejně klidně a sebevědomě, i kdyby věděl, že O’Regan si už

zjistil důkazy o jeho totožnosti s Benem Guinneyem, které mu otevřou dveře do začouzené

cely, vstoupil by sem stejně sebevědomě, i kdyby věděl, že odtud neodejde jako svobodný

člověk. Byla to odvaha, a kapitán O’Regan se nemohl ubránit obdivu, neboť odvahu vždy považoval za jednu z hlavních ctností muže.

“Nuže, zde mne opět máte, kapitáne,” započal Perryfield. “Patrně jste mne neočekával tak brzy, že? Doufám však, že je to pro vás překvapení dost příjemné, eh?”

“Mne to nepřekvapuje, Perryfielde,” odvětil O’Regan.

“Ovšem, jak jinak. Zapomněl jsem, že policie ví vše, a to mnohdy ještě dříve, než se to opravdu stane. Škoda, že my dva nejsme společníky, kapitáne. Mohli bychom spolu vydělat pěkné peníze při sázkách na dostihové koně.”

“Vždy se spoléhám jenom na vlastní úsudek a věděl jsem předem, že vás zde uvítám již velmi brzy.” Obrátil se k Spellmanovi. “Nemus íte se zde zdržovat, Spelle,” pravil. “Zazvon ím, budu-li vás potřebovat.”

Spellman přikývl a odešel a kapitán ukázal na židli. “Usedněte, Perryfielde,” zval svého hosta.

“Doufám, že nespěcháte.”

“Nu, nespěchám, ale venku na mne čeká můj advokát.”

“Tak ho tam nechte čekat,” odvětil O’Regan.

Perryfield usedl a několik okamžiků se díval k oknu.

“Obávám se, že jsem byl poněkud rozčilen, když jsme se viděli naposledy, kapitáne,” pravil potom. “Ale toho si nemusíte vůbec všímat. Někdy se rozčílím, to je pravda, ale vždy na to zase zapomenu.”

“Všechno je v nejlepším pořádku, Perryfielde,” ujišťoval O’Regan přátelsky. “Přišel jste, abyste mi něco řekl? Snad se zase nějací záhadní cizinci potulovali okolo vašeho domu a děsili tam policisty a šoféry?”

Perryfield zavrtěl hlavou.

“To ne,” pravil. “Ale poslyšte, kapitáne, to, co se stalo tomu ubohému Steinbergovi, je přece jenom hrozné.”

O’Regan povstal z křesla a usedl na okraj stolu.

“Ano, pro něho to bylo hrozné,” souhlasil.

“Ti vrazi ho odvezli autem a zastřelili, že ano?”

“Ano, takový je jejich zvyk,” pravil O’Regan. “Kdysi, to jsem byl ještě pouhý seržant, jsem byl sám svědkem, jak to dělají. Ti vrazi odstřelili svou oběť sekaným olovem a já jsem ležel v příkopě, musel jsem se na to dívat a nemohl jsem pomoci. Nebyla to hezká podívaná, ujišťuji vás. Ten chudák před nimi klekl na silnici, ale oni ho odstřelili, jako by to byl kus hovězího dobytka na jatkách.”

“Hm,” zavrčel nenávistně Perryfield. “A k čemu tady vlastně jste vy policisté? Myslel jsem, že jste to překazili už dávno?”

“Ne, ještě jsme to nepřekazili,” odvětil O’Regan. “V této zemi, kdo má vliv, zmůže skoro všechno.”

Zapálil si cigaretu a upřeně se díval do Perryfieldova obličeje. Ale Perryfieldovy oči se ani nezachvěly.

“Přejete si, kapitáne?” tázal se.

“Nic, jenom se na vás dívám. Máte něco proti tomu?”

“Ne, jenom se dívejte, chcete-li, poslouží-li to vašim očím.”

“A dovolil byste mi, Perryfielde, abych se vás na něco zeptal?”

“Ptát se můžete. Ale o odpovědi rozhoduji jenom já.”

“Byl jste někdy v Kalifornii?”

Perryfield se usmál.

“To se rozumí,” pravil. “Je to krásná země.”

“V Denver City?”

“Tam i jinde.”

“Znáte trestnici v Canyon City?”

“Aspoň jsem o ní slyšel.”

“A kdo o ní neslyšel?” usmál se O’Regan. “Ale, viděl jste ji?”

“Zvenčí, ovšem.”

“A což trestnici v San Quentinu?”

“Ano, také zvenčí.”

O’Regan sklouzl ze stolu, přikročil k oknu a chvíli se zamyšleně díval na ulici. Perryfield ho pozoroval, vesele se usmíval a spokojeně si pokuřoval doutník. Také O’Regan se mírně

usmíval, bylo to jeho zvykem, kdykoliv jeho myšlenky usilovně pracovaly, jako v tomto okamžiku. Již byl pevně přesvědčen, že Perryfield a Ben Guinney jsou jedna a táž osoba. Sedí

teď zde několik kroků od něho, usmívá se v sebevědomí, úplně klidný, on, jeden z největších vrahů ve Spojených státech, třikrát odsouzený k smrti, a bůhví kolik má na svědomí vražd, které mu nikdy nemohly být dokázány… A kdyby Perryfield teď povstal a chtěl odejít, O’Regan by mu v tom nemohl bránit.

Ale právě taková situace se vždy O’Reganovi docela zamlouvala. Tak nebo onak, musí

zabránit, aby Ben Guinney odtud neodešel se sebevědomým a spokojeným úšklebkem na obličeji. Dokud se může Perryfield volně pohybovat, dotud mnohým mužům, kteří nechtějí

platit, aby mohli žít, hrozí nebezpečí, že se jim stane, co se stalo Harveyovi, Schnitzerovi a Steinbergovi. A snad i ženám. I na ně by došlo, ženy těch mužů, dcery, sestry. Vzpomněl si na Josephinu Bradyovou a úsměv mu zmizel z tváře.

“Perryfielde!”

“Ano, ještě jsem zde, kapitáne.”

“Kde je slečna Bradyová?”

Perryfieldův úsměv se rozšířil.

“Myslím, O’Regane, že znáte její adresu právě tak dobře, jako já.”

“Znal jsem její adresu dřívější, a rád bych znal její adresu novou. Telefonoval jsem teprve před chvílí do domu, kde bydlela, ale řekli mi, že odešla a nesdělila, kde teď bydlí. Kam odešla?”

“Proč se mne na to ptáte, O’Regane?”

“Protože myslím, že to víte.”

“Zajímáte se o ni, O’Regane? Jen se k tomu přiznejte, vím, že se o ni zajímáte, a kdo by vás za to káral! Je to velmi roztomilé děvčátko, ta Josephina Bradyová. A jsem si jist, že dokonce O’Regan má někde v srdci citlivé místečko. Povšiml jste si už jejích očí, kapitáne? Rozkošné, nevinné modré oči, eh?”

O’Regan se stále upřeně díval oknem, ale Perryfield viděl, že jeho ruce složené za zády se zaťaly v pěsti.

“Na to se však ale nikdy nemůžete úplně spolehnout, O’Regane,” pokračoval

dobromyslně.

“Rozkošné, nevinné modré oči ještě pranic neznamenají, a vy, jak myslím, byste měl zcela zvláštní požadavky na ženu, kterou jste pojal do svého srdce. Vaše názory by jistě byly tak trochu úzkoprsé, kdybyste jimi chtěl vážit ženskou ctnost. Proto vám radím, O’Regane, přestaňte se zajímat o Josephinu Bradyovou. Ona není pro vás, oh ne, pane.”

“Jak to vlastně myslíte, Perryfielde?”

“Jsem člověk, který se vyzná ve světě,” pokračoval Perryfield. “A moje názory nejsou úzkoprsé. A myslím, že Josephina Bradyová v tom se mnou souhlasí. Chcete vědět, jak to myslím? Tedy vám to povím, což jste ještě nepochopil, že její názory musí být tak trochu volnější, když mohla přijmout místo u Schnitzera? Nezapomínejte, O’Regane, že byla po několik měsíců jeho sekretářkou a že byla sama v jeho bytě toho večera, kdy ho odstřelili, a teď, myslím, už tomu rozumíte.”

O’Regan se rázně odvrátil od okna a několika kroky byl u něho.

“Nebudete-li hned mlčet, Perryfielde…” započal hněvivě, zarazil se však a opět se ovládl, ačkoliv jen s největší námahou.

“Tázal jsem se vás, Perryfielde,” pokračoval, “kde je slečna Bradyová, a chci to vědět.” Perryfield se na něho nestoudně usmíval.

“A já jsem vám odpověděl, O’Regane, že po Josephině Bradyové vám pranic není. Zapomeňte na ten svůj pošetilý zájem o to děvčátko. Přestaňte snít o Josephině Bradyové jednou provždy

- je už zadána.”

“Varuji vás, Perryfielde. Bude-li jí ublíženo”

“Ublíženo? Blázníte, O’Regane. Nikdo jí neublíží, ani já, ani nikdo jiný. Je to roztomilé

děvčátko a já ji mám hrozně rád”

“Kde je?” tázal se policejní kapitán opět.

“Nu, proč bych vám to vlastně neřekl,” odpověděl Perryfield. “Bylo mi jí líto, O’Regane, poněvadž po Schnitzerově smrti ztratila své místo. Prostě jsem nesnesl myšlenku, že tak roztomilé dítě by mělo pobíhat samo po světě, kde k ní není nikdo ani trochu laskavý. Mám měkké srdce, to přece víte, O’Regane, a tak jsem si pomyslel, že bych nejednal správně, když

mám velký dům a všechno, po čem mohu toužit, kdybych jí nenabídl”

“Je tedy u vás?”

“Ovšem.”

O’Regan potlačil drsné zaklení.

“Josephina Bradyová je teď mou sekretářkou, O’Reganejako byla dříve u Schnitzera. Ale já

nejsem jako byl on. Mám ji hrozně rád a chci se s ní oženit. Doufám, že to bude nádherná

svatba, O’Regane…”

Trick O’Regan se vrátil k oknu.

Perryfield se zachechtal.

“Jak se zdá, jste trochu zklamaný, eh, O’Regane?” pravil. “A také překvapený, že? Ale na takové věci se musíte vždy dívat z ženského hlediska. Jen se zeptejte sám sebe, koho byste si zvolil, kdybyste byl dívkou: Tricka O’Regana, policejního kapitána, který žije bídně ze svého platu, nebo Perryfíelda, mne, který má nádherný dům a krásné auto a tolik peněz, že jí může koupit všechno, co bude chtít, třeba každý den nové šaty a”

O’Regan ho přerušil mávnutím rukou. Opět se mírně usmíval, chladným, tvrdým úsměvem, který by jistě otřásl Perryfieldovým sebevědomím, kdyby Perryfield dovedl pochopit jeho význam.

“Jste příliš skromný, Perryfielde,” pravil O’Regan. “Jsem si jistý, že slečna Bradyová neklade na tyto hmotné výhody tak velkou váhu, jak se domníváte. Připoutal ji k vám váš osobní

půvab, váš řecký profil. Jen se na sebe podívejte v zrcadle, Perryfielde, podívejte se dobře, a budete se muset divit, jak to, že jste zůstal svobodný tak dlouho.” Perryfield si urovnával vázanku.

“Nu, ošklivý nejsem, to vím,” pravil. “Může být něco pravdy na tom, co říkáte. Aspoň jsem na ni nemusel příliš naléhat, aby se přestěhovala ke mně.”

“Která dívka by vám odolala?” usmál se O’Regan. “Slečna Bradyová je tedy u vás?”

“A tam také zůstane, O’Regane. Zapamatujte si to, ano? A také byste se zbytečně namáhal, kdybyste ji chtěl navštívit. Protože ona vás nepřijme. Nechce vás už ani vidět. Nic pro ni neznamenáte. Ona je má, rozumíte? Mám ji a ponechám si ji. A kdybyste se pokoušel…” Náhle zmlkl. “Bah! Vždyť vy nejste nic, ale vůbec nic, Tricku O’Regane! Nemáte ani tolik ceny jako toto” a luskl prsty.

“Nemám,” souhlasil O’Regan. “Ale teď už přestaňme mluvit o slečně Bradyové. Hovořili jsme přece o trestnici v San Quentinu. Řekl jste mi, že jste tam byl”

“Řekl jsem, že jsem ji viděl, zvenčí.”

“Slyšel jsem, že zvenčí je na ni nejlepší pohled,” pravil O’Regan. “Povězte mi, Perryfielde, setkal jste se někdy s člověkem, který se jmenuje Guinney?”

O’Regan se mu pozorně díval do obličeje, ale Perryfieldova tvář nic neprozrazovala.

“Nemohu si na něho vzpomenout,” pravil Perryfield lhostejně.

“Ben Guinney.”

“Ne, pane.”

“Velký pistolník, a velký vrah.”

“Oh ne. Takové lidi neznám.”

“Hm,” pravil O’Regan zamyšleně. “Víte, proč mi lidé říkají Trick O’Regan, Perryfielde?

Protože znám všelijaké triky, šalebné kousky.”

“Opravdu?” tázal se Perryfield protáhlým, lhostejným hlasem.

“A tušil jsem, že vás zde uvidím co nejdříve.”

“To tedy musíte mít dar takzvaného druhého vidění, kapitáne, myslíte-li však, že mě polekáte svými záhadnými řečmi, to se tedy mýlíte, protože nemám příčiny, abych se něčeho lekal.”

“Není ve vaší minulosti nic, Perryfielde, co byste nerad vyhrabával?”

“Nic.”

“Váš život byl tedy tichý a čistý jako lilie. Nu, však ještě uvidíme. Setkal jste se někdy se Steinbergem?”

“Ne, pane.”

“S Johnem Harveyem?”

“Poslyšte, O’Regane,” řekl Perryfield, “už mám dost těch vašich otázek a na nic vám už

neodpovím.”

O’Regan lhostejně pokrčil rameny a chvíli se procházel místností. Pak se zastavil za Perryfieldovou židlí a zamyšleně se mu díval na temeno hlavy. Perryfield si ještě několik okamžiků pokuřoval docela klidně, ale pak sebou zavrtěl, prsty zabubnoval na kolena a konečně se obrátil a zadíval se do kapitánovy zamyšlené tváře.

“Co je, kapitáne?”

O’Regan se opět procházel kanceláří.

“Nic, jenom jsem trochu přemýšlel.”

“To vím, vy stále jenom přemýšlíte. A o čem jste přemýšlel?”

“Přemýšlel jsem, proč, nemáte-li, co byste tajil ze své minulosti, si děláte tak velké nepohodlí, že nosíte paruku.”

“Paruku?”

“Ovšem, paruku,” přikývl O’Regan. “Je to dobrá paruka, ale přece jenom paruka.”

“Nesmysl. Já a paruku? Jakživ jsem neměl paruku na hlavě. Já to nepotřebuji, já ne, pane.”

“Poznám přece paruku,” odporoval O’Regan. “Řekl jste slečně Bradyové, Perryfielde, že nosíte paruku? Protože by to jinak bylo úmyslné zatajování a”

“Už jsem vám řekl, že paruku nenosím,” zvolal Perryfield rozčileně. “Zbláznil jste se, O’Regane? Já vůbec nic nezatajuji, rozumíte? Jsem přímý, počestný člověk, a ostatně, můžete se o tom přesvědčit sám,” zaťukal si na hlavu.

O’Regan se usmál.

“Dovolíte?” pravil, a když Perryfield přikývl, kapitánovy prsty vjely do jeho vlasů.

“Ano, je to dílo matky přírody,” pravil. “Mýlil jsem se. Ale vypadalo to příliš elegantně, a proto jsem nemohl uvěřit, že je to pravé.”

“Nu, elegantní jsem, to jsem nikdy nezapíral,” pravil Perryfield sebevědomě. “Pečuji o svůj zevnějšek.”

“Dvakrát týdně masáž obličeje, horké ručníky a tak dále a samozřejmě také manikúra?”

“Ano, mám znamenitou manikérku,” pravil Perryfield a hrdě se díval na nehty.

“Dovolíte, abych se podíval?”

“A proč ne?” odvětil Perryfield a nastavil ruku, aby si ji O’Regan mohl prohl édnout. O’Regan si položil Perryfieldovu ruku hřbetem do své dlaně a prohlížel si jeho prsty.

“Jednoho dne vás asi požádám, abyste mne představil své manikérce,” pravil, spouštěje jeho ruku. “Musím se vám omluvit, Perryfielde,” pokračoval. “Mýlil jsem se o vaší paruce, a z toho pro mne vyplývá, že snad jsem se mýlil i ve všem ostatním,” odmlčel se a s přátelským úsměvem se díval na Perryfielda. “Mluvme teď o něčem veselejším. Řekl jsem vám, že znám všelijaké triky a že právě proto mi říkají Trick O’Regan, nechcete, abych vám něco ukázal?”

“Chcete-li mi ukázat, jak se z prázdného klobouku tahají dolary”

“Ne, něco mnohem lepšího,” odvětil O’Regan. “Dávejte pozor!” Přistoupil ke stolku u zdi a uchopil jej za jeden konec.

“Pomozte mi, Perryfielde,” žádal, “a ukážu vám něco, co jste jakživ neviděl.” Perryfield přikývl, uchopil stůl za druhý konec a spolu pak odnesli stůl doprostřed pokoje.

“Kouzelnické představení, O’Regane?”

“Řekl jsem vám, že něco lepšího,” pravil O’Regan. Usedl ke stolu a otevřel zásuvku. “A teď

dávejte dobrý pozor. Vidíte to?” Vyňal ze zásuvky malou lahvičku a ukazoval ji Perryfieldovi. “Je v tom tuha v prášku. A zde máme štěteček. A toto” ukazoval kousek papíru. “Ale to musíte sám uhádnout, Perryfielde.”

“Dobrá,” usmál se Perryfield. “Je to výstřižek z novin.” O’Regan zavrtěl hlavou.

“Ne, je to něco mnohem zajímavějšího,” pravil, “a také něco mnohem spolehlivějšího. Jsou to otisky prstů Bena Guinneye.”

Viděl, že Perryfieldovy prsty náhle sevřely doutník, ale jinak bylo sebeovládání tohoto muže dokonalé.

“Bena Guinneye?”

“Bena Guinneye,” opakoval ještě jednou O’Regan. “Muže třikrát odsouzeného k smrti, muže, který zavraždil Harveye, Schnitzera, Steinberga a Bůh sám ví, kolik jiných lidí, ale který

půjde do začouzené cely na elektrické křeslo, jako že se jmenuji Trick O’Regan, a dovedu různé triky. Teď vám ukážu svůj nejlepší trik, Perryfielde.”

Sklonil se ke stolu a z jeho spodní strany odšpendlil dlouhý pruh papíru.

“Teď zde máme otisky vašich prstů, Perryfielde,” pravil. “Tohle by vás nikdy nenapadlo, eh?” Perryfield se mračil a rychle dýmal z doutníku. O’Regan se vrátil ke svému psacímu stolu a položil pruh papíru před sebe.

“Mastnota,” pravil. “Používáte příliš mastnou pomádu na vlasy. Mastnota se dostala z vašich vlasů na mou ruku a z mé ruky na vaše prsty a z vašich prstů na tento pruh papíru. Jsem opravdu rád, že nenosíte paruku. To ostatní je už velmi jednoduché.” Perryfield odhodil doutník a dal obě ruce do postranních kapes kabátu.

“Dávejte teď pozor,” pokračoval O’Regan. “Na papír, tam, kde se ho dotkly va še pomaštěné

prsty, nasypeme trochu prášku, takto, potom jej lehce smeteme štětečkem, takto, a už to máme, Perryfielde!” Pozvedl papír ze stolu. “Vidíte ty otisky prstů? Jsou nyní pěkně zřetelné, že ano? A možná že jsou to otisky prstů Bena Guinneye.”

“Možná že jsou, O’Regane,” odvětil Perryfield. “Ale musíte to napřed dokázat. Nemůžete mne zatknout, dokud to nedokážete.”

O’Regan uložil papír do zásuvky, zavřel ji a povstal.

“Dokážu-li, že jste Ben Guinney, Perryfielde,” pravil, “už vás odtud nepustím. Uvidíme.” Stiskl knoflík elektrického zvonku a téměř okamžitě vstoupil Spellman, přiváděje Petersena, kterého držel pevně za loket. Když spatřil Perryfielda, Petersen se zarazil, díval se na něho vytřeštěnýma, poděšenýma očima, rty se mu chvěly a jeho ruce neklidně těkaly po těle.

“Poslyšte, Petersene,” pravil O’Regan, “vidíte tohoto muže?” Petersen se díval upřeně na Perryfielda a mlčky přikývl.

“Znáte ho?”

Perryfield, ruce stále v postranních kapsách kabátu, se díval Petersenovi do očí.

“Jsem přesvědčen, že jste mne jakživ neviděl,” pravil klidně. Petersen zůstal němý. Jazykem si rychle přejel rty, svíral a rozvíral pěsti.

“Nic se nebojte, Petersene,” povzbuzoval ho O’Regan. “Zde vám nehrozí nebezpečí. Jenom mi povězte, zda ho znáte.”

Petersenovy oči pojednou zazářily.

“Znám ho!” vykřikl. “Znám ho!” Chvějící se rukou ukazoval na Perryfielda. “Je to Ben Guinney! Na jeho zatčení je vypsána odměna padesát tisíc dolarů a já ji požaduji.”

“Ano, vy ji požadujete,” zasyčel Perryfieldův hlas, “ale nikdy ji nedostanete.” Ozvala se přidušená rána. Petersen jako by ztuhl, a pak se zhroutil na podlahu. Spellman a O’Regan současně vykročili vpřed a pevně uchopili Perryfielda za ruce. O’Regan mu sáhl do kapsy a vyňal z ní revolver, z něhož se ještě kouřilo. Potom přikročil k místu, kde ležel Petersen, a poklekl vedle něho.

“To už je marné, kapitáne,” pravil Perryfield. “Ben Guinney se ještě nikdy neminul cíle.” O’Regan povstal a stál tiše, zatímco Spellman nasazoval Perryfieldovi ocelové náramky na ruce.

“Odveďte ho, Spelle,” pravil, usedaje k psacímu stolu. “Jděte odtud, Perryfielde.” Perryfield se nestoudně usmál.

“Již jdu, kapitáne,” pravil. “A kudy?”

O’Regan se obrátil v křesle a ukázal na zadní dveře.

“Tudy, Bene Guinneyi,” pravil, “je to přímá cesta do začouzené cely.”

“Opravdu?” usmál se Perryfield. Pak pohodil hlavou a odcházel sebevědomým krokem, jako vždy.

XIV. KAPITOLA

Za jízdy k Perryfieldovu domu Josephina mlčela. Krčila se v koutku auta a byla Perryfieldovi vděčná, že se nepokouší o rozhovor. V hlavě měla zmatek, ale jednou věcí si byla jista, že učinila to nejrozumnější, co mohla učinit. Věděla, že by Perryfield splnil, čím hrozil, a zastřelil by Tricka O’Regana, kdyby mu odpírala poslušnost. A nebylo by nesnadné zastřelit Tricka O’Regana, snad ještě snadnější než zastřelit někoho jiného. Jako to učinil Schnitzerovi

- přišel, vystřelil a odešel.

Teď ať se s ní stane cokoliv, jen když on, Trick O’Regan, je zachráněn. Zda se však může spoléhat, že Perryfield dostojí slovu? Může věřit člověku, jako je on? Pátravě se na něho podívala a Perryfield ji uklidňoval úsměvem, zdálo se, že čte v jejích myšlenkách.

“O nic se už nestarejte, slečno Bradyová,” pravil. “Chovejte se jako rozumné děvčátko a Tricku O’Reganovi se nic nestane. Když dám slovo, tak to platí.”

Odvrátila od něho hlavu a zadívala se oknem. Musí se spolehnout na jeho slovo, nic jiného jí

nezbývá. Musí se přetvařovat, že se chce chovat jako “rozumné děvčátko”, a zatím čekat na první šťastnou náhodu, která jí pomůže, aby měla opět svou svobodu. Nic jiného už od budoucnosti nežádala.

Auto konečně projelo branou ve vysoké zdi a za chvíli se zastavilo před domem. Josephina následovala Perryfielda do prostorné haly. Černoška nesmíme šířky, obličej samý úsměv, se jim přikolébala vstříc.

“To je naše Sarah,” vysvětloval Perryfield. “Bude se o vás starat, když já tu nebudu. Budeteli něco potřebovat, řekněte to Sarah a ona vám všechno opatří.” Obrátil se k černošce, “Slyšíte, Sarah? Slečna Bradyová zde zůstane jako moje sekretářka. Opatříte jí všechno, oč vás požádá, rozumíte?”

“To se rozumí, že rozumím,” ujišťovala Sarah. “Budu se o ni starat, jako by to bylo moje vlastní dítě.”

Perryfield přikývl a odvedl Josephinu do velkého, vzdušného pokoje, kde byl přepychový

nábytek.

“Počínejte si jako doma, slečno Bradyová,” pravil. “Mám dnes dopoledne ještě něco na práci ve městě, a proto vám nemohu ukázat dům, musíte sama podniknout tu výzkumnou cestu. Máme zde krásnou zahradu s vlastním koupalištěm, nejhezčí v celém okrese, ale nezapomeňte, že zahrada má zdi, za kterými, nu, zkrátka, za kterými není příliš zdrávo. Doufám, že jste mi porozuměla.”

“Úplně, pane Perryfielde,” pravila Josephina. “Jinými slovy, jsem zde vězněna.” Přikročil k ní a položil jí ruku na rameno.

“Poslyšte, slečno Bradyová, ale proč bych vám stále říkal slečno Bradyová? To už přece nemusím, a poněvadž Josephina, ačkoliv je to hezké jméno, přece jen zní trochu obřadně, budu vám říkat prostě jenom Jo.”

Josephina neodporovala. Bylo jí lhostejné, jak jí bude pan Perryfield říkat.

“Tak tedy poslyšte, Jo,” pokračoval Perryfield, “proč byste mluvila o nějakém věznění?

žádám vás jen, abyste neodcházela ze zahrady, a moje zahrada je velká.”

“Na světě jsou však také velká vězení, nemyslíte, pane Perryfielde?”

“Snad jsou,” odvětil, “ale můj dům není pro vás vězením. Chtěl bych, abyste mne považovala za svého přítele, protože vás mám rád, Jo, hrozně vás mám rád, a přál bych si, abyste i vy mne měla ráda. Snad to přece jen nebude pro vás tak těžké, eh.”

Josephina neodpovídala a Perryfield ji objal okolo ramene. Chtěla se mu vytrhnout, ale on ji držel pevně.

“A jaká to máte rozkošná ústa, Jo,” pravil. “Doufám, že mi neodpovíte záporně, když se vás zeptám, zda vás smím políbit?”

“Ne, nedovolím vám to, pane Perryfielde,” odvětila.

“V takovém případě,” usmál se, “vás ovšem musím políbit i bez dovolení.” Přitiskl ji k sobě a již se k ní sklonil, ale dívka se mu pojednou vytrhla a její zaťatá pěst dopadla na jeho ústa. Trhl sebou, ucukl a v zuřivosti div nevycenil zuby. Ale ještě se včas ovládl, pokrčil rameny a dobromyslně se usmál.

“Jste statečné děvče, Jo,” pravil, “tak se mi líbíte. Budu vás muset trochu zkrotit, ale to bude pro mne ta nejpříjemnější zábava, jakou si dovedu představit. Zatím na shledanou, miláčku!

Nenechám vás na sebe čekat příliš dlouho.”

Odešel a Josephina, stojíc u okna, ho již za několik okamžiků zahlédla, jak vstupuje do auta a potom jak odjíždí zahradní branou. Stála tam dost dlouho a zamyšleně se dívala oknem. Ano, tušila již od prvního okamžiku, kdy ji Perryfield vyzval, aby s ním šla do jeho domu, co od ní

asi bude požadovat. Snad se dopustila pošetilosti, když ho udeřila. Jak však uviděla jeho odporný obličej, jak se k ní naklání, nemohla se již ubránit. Ale příště musí být mnohem opatrnější. Musí s ním jednat jinak, protože nesmí nikdy zapomenout, že stále jde o Trickův život, a život kapitána O’Regana teď pro ni znamenal všechno.

Opustila okno a vydala se na prohlídku domu. Bylo to nádherné sídlo, zařízené s vybraným přepychem. Sarah odnesla její vak do prvního poschodí a tam jí ukázala její pokoj, pokoj velmi pěkný, a Josephina si pomyslela, že by si nemohla přát nic lepšího, jenom kdyby to byl pokoj v jiném domě.

Uspořádala své věci z vaku a pak usedla u otevřeného okna. Vyhlídka byla do zahrady a Josephina mohla oknem vidět na silnici za vysokou zdí. V zahradě nikdo nebyl a po silnici chvílemi projelo auto. Po chvíli se odvrátila od okna a tu zahlédla telefonní přístroj na malém stolku, stojícím v koutě pokoje. Pohled na telefonní přístroj ji trochu uklidňoval a zdálo se jí, že zde přece není tak úplně opuštěná. Postačilo by, aby si telefonicky zavolala policejní

ředitelství a požádala O’Regana, aby si pro ni přišel. Tato myšlenka ji konečně tak ovládla, že přikročila ke stolku, tam ještě okamžik váhala, ale pojednou uchopila naslouchátko a přitiskla je k uchu. Téměř ihned se ozval mužský hlas:

“Haló! To jste vy, slečno Bradyová?”

Trhla sebou a nebyla schopna odpovědi. “Zde je domácí ústředna,” pokračoval hlas. “Chtěla jste mluvit s policejním ředitelstvím, slečno Bradyová?”

“Oh ne, oh ne, chtěla jsem”

“Lituji,” přerušil ji hlas. “Ale bohužel, nemohu vás s kapitánem O’Reganem spojit, slečno Bradyová, nebylo by to, nebylo by to zdravé ani pro vás, ani pro něho. Pan Perryfield mi dal velmi přísné rozkazy, bez jeho zvláštního povolení vás nesmím spojit vůbec s nikým.” Josephina odložila naslouchátko. Tedy je zde opravdu vězněna. Perryfield se postaral o všechno, vzpomněla si na jeho první výstrahu, že bude vždy někde blízko u ní namířený

revolver.

Přikročila ke dveřím a povšimla si, že v zámku je klíč, a dala si jej do kapsy. Potom odešla do zahrady a tam se pomalu procházela tak dlouho, dokud ji Sarah nezavolala k obědu. V jídelně byl rozhlasový přístroj, a dívka, než usedla k jídlu, otočila jeho knoflíkem. Zprvu se ozvala taneční hudba a po chvíli byly vysílány zprávy. Nevšímala si jich, ale pojednou ji vyrušila ze zamyšlení slova “policejní ředitelství”. Odložila nůž a vidličku, pozvedla hlavu a pozorně naslouchala.

“…zatčen dnes dopoledne na policejním ředitelství. Byl poznán zcela určitě jako Ben Guinney, pověstný pistolník a vrah, který byl už třikrát odsouzen k smrti, ale vždy uprchl z trestnice, než mohl být rozsudek proveden. žil po delší dobu v tomto okrese, a to pod jménem Perryfield, a byl všeobecně považován za vynikajícího občana…

Josephina vyskočila a nedůvěřivě se zadívala na rozhlasový přístroj. Ben Guinney, Perryfield

- zatčen! Ještě chvíli stála strnulá jako socha a naslouchala podrobnostem. Zvěděla, že Perryfield je podezřelý z účasti na zavraždění Schnitzera a Steinberga. Policie je o něm přesvědčena, že je náčelníkem odvážné vyděračské tlupy. Tentokrát se však zcela jistě

dostane na elektrické křeslo a bezpečnostní úřady již učinily všechny přípravy, aby byli polapeni i ostatní jeho pomocníci.

Hlas zmlkl, ale Josephina se už nevrátila k přerušenému obědu.

Místo toho spěchala nahoru do svého pokoje a začala rychle skládat svoje věci. XV. KAPITOLA

Při této práci, házejíc své věci bez ladu a skladu do vaku, byla Josephina ovládána pouze jedinou myšlenkou: Teď konečně může mluvit úplnou pravdu, Perryfield je v rukou policie, již se ho nemusí obávat, nemusí mít strach o svůj život ani o život Tricka O’Regana. Může jít přímo na policejní ředitelství, vyhledat Tricka a všechno mu vysvětlit, proč musela lhát, proč

Perryfield byl včera v jejím bytě, proč o tom odepřela jakékoliv vysvětlení a konečně, proč

přijala místo sekretářky u Perryfielda a odhodlala se žít v jeho domě. Trick jí jistě uvěří, ano, jistě jí uvěří.

Zavřela vak, dala si klobouk na hlavu a potom opatrně sestupovala po schodech. Nikoho nepotkala, jenom slyšela, jak Sarah poklízí v kuchyni, a proto již s mnohem větší důvěrou prošla halou a domovními dveřmi do zahrady. Zdálo se, že celé okolí domu je opuštěno. Rázně vykročila k zahradní bráně, ale pojednou se zastavila.

U brány se objevil jakýsi muž a již přicházel k Josephině. Zdálo se jí, že ho odněkud zná, chvíli přemýšlela, kde ho asi viděla, ale pak se usmála a znovu vykročila k bráně. Ne, tohoto muže se nemusí bát. Vždyť ho viděla na policejním ředitelstvíje to ten obtloustlý policejní

poručík, který byl v Trickově kanceláři, když tam přišla poprvé. Lavine se jmenuje, již si vzpomíná. Nepoznala ho na první pohled jenom proto, že je teď v občanských šatech a nikoliv v policejní uniformě. Požádá ho, aby ji zavedl přímo k Tricku O’Reganovi. Lavine zatím došel až k ní, mračil se a zastavil se na krok před ní.

“Kam jdete, slečno Bradyová?” tázal se.

Usmála se na něho.

“Na policejní ředitelství, a to pokud možno co nejrychleji, pane Lavine,” odpovídala. “Musím něco sdělit kapitánu O’Reganovi.”

“A máte k tomu dovolení?”

Udiveně se zamračila.

“Dovolení?” opakovala.

“Dovolení od pana Perryfielda. Vím přece, že vás přijal za svoji sekretářku”

“Ano, ale což ještě nic nevíte? Slyšela jsem to právě v rozhlasu, Perryfield byl zatčen. Rozhlas oznamuje, že je to pověstný pistolník Ben Guinney. Nebyl jste na policejním ředitelství, když byl zatčen?”

Edwin Lavine se pousmál.

“Ne, nebyl, slečno Bradyová,” pravil. “Ale již jsem o tom slyšel.”

“Policie je však přesvědčena, že zavraždil také pana Schnitzera”

“A vy nyní patrně chcete běžet na policejní ředitelství” přerušil ji Lavine, “abyste řekla policii, že se nemýlí, že? Obávám se, slečno Bradyová, že se policie bude muset obejít bez vašeho vzácného svědectví.”

Nic nechápajíc, vytřeštila na něho oči.

“Je to tak, jak vám říkám, slečno Bradyová,” poučoval ji, “už jsem se rozešel s policií a nemohu vám dovolit, abyste šla udat pana Perryfielda. Prosím, dejte mi svůj vak, ano?” Napřáhl svoji ruku, ale dívka stiskla vak ještě pevněji a chtěla rychle projít okolo Lavina. Jeho ruka však sevřela její rameno.

“Což jste mi nerozuměla, slečno Bradyová?” pravil. “Nikam nepůjdete. Hned se vrátíte, a budeteli se ještě vzpírat, pošlu vás na malou projížďku autem, ze které se již nikdy nevrátíte!”

Vzdorně mu pohlédla do očí.

“Již chápu, pane Lavine,” pravila. “Poznala jsem, že jste stejný ničema, jako je ten Perryfield ” Rázně ji obrátil a tlačil ji k domu.

“Nestarejte se, jaký jsem a jaký nejsem. Netvrdím, že jsem takový, jako je Trick O’Regan, nebo některý jiný z těch policejních svatoušků. Tvrdím jenom to, že k němu nepůjdete a nic mu nebudete prozrazovat. Však jste mu beztak prozradila už víc než dost.” Pochopila, že každý odpor by byl úplně marný. Však měla tušit, říkala si v duchu, že jí

nebude dovolen útěk tak snadný, jak si to představovala ve své ubohé pošetilosti. Teprve teď

pochopila celý význam Perryfieldových slov, když ji varoval, že třeba na policejním ředitelství bude v blízkostí namířeného revolveru. Lavine! Jistě s ním pracoval dlouho a dlouho, ruku v ruce, s Perryfieldem, s Benem Guinneyem, několikanásobným vrahem!

Vstoupili do domu. Lavine ji zavedl do jídelny a zavřel za sebou dveře. V křeslech seděli muži, kteří, jak se zdálo, očekávali jejich příchod. Dva z nich hned poznala. Byl to onen Mike, kterého zahlédla s Perryfieldem ve Schnitzerově bytě, a ten druhý, to byl onen mladý

muž, který ji zavezl autem k jejímu bytu, když ji Perryfield vysadil na silnici.Tento mladý

muž teď promluvil první.

“Těší mne, že vás zase vidím, slečno Bradyová,” pravil. “Doufal jsem po na ší příjemné

projížďce, že mi zase jednou bude popřáno toto potěšení”

“Nežvaňte, Sherriffe!“přerušil ho netrpělivě Lavine. “Nesmíme plýtvat časem. Musíme zjistit, na čem vlastně jsme, a to velmi rychle. Můžete mi věřit na slovo, že O’Regan nebude zahálet. Zatkl Bena Guinneye”

“Ben nic neprozradí,” ujišťoval Mike. “O’Regan z něho nedostane ani jediného slova.”

“Ne,” souhlasil Lavine. “A snad se o to nemusíme ani pokoušet, snad prozrazoval už

někdo jiný, a právě to si musíme zjistit.”

“Máte pravdu,” přisvědčil Sherriff. “Někdo jistě žvanil, a již tuším, kdo to asi byl. Usedněte, slečno Bradyová,” mávl rukou ke křeslu.

Josephina usedla, a když se rozhlédla, viděla, že na ni všichni upírají pátravé pohledy. Srdce jí

divoce bušilo, přece se však ovládla a klidně čelila jejich zrakům. Tak seděla tiše několik okamžiků a konečně pohlédla na Lavina.

“Nuže, pane Lavine?” pravila.

“Máme k vám několik otázek, slečno Bradyová,” pravil, “a radil bych v ám, abyste tentokrát mluvila pravdu. Především žádné hlouposti”

Mike se ušklíbl.

“Mám v kapse revolver, slečno Bradyová,” podotkl.

Josephina se k němu ohlédla.

“Oh ano, již si na vás vzpomínám,” pravila. “To jste vy, co tak r ád střílí, že ano? Chtěl jste mne zastřelit v autě, a předtím, ve Schnitzerově domě”

Mike rázně vyskočil.

“Poslyšte, vy,” vykřikl zuřivě, “zapomeňte na to, co se stalo u Schnitzera, rozumíte! Mne jste tam neviděla”

“Oh ano, viděla. Viděla jsem vás tam docela zřetelně. Měl jste v ruce revolver”

“A já vám povídám, že jste nic neviděla! O Schnitzerovi nic nevíte”

“Mlčte, Mike!” přerušil ho Lavine. “Co byste se bál”

“Bál!” vzkřikl Mike vzdorně. “Kdo se bojí? Ale myslíte-li si, že dopustím, abych se kvůli tak prolhané holce dostal na elektrické křeslo”

Lavine mu položil ruku na prsa a přinutil ho, aby opět usedl.

“Na jednom křesle už sedíte,” pravil. “A zůstaňte sedět, smím-li vám radit.” Obrátil se k Josephině. “Musíme vědět, slečno Bradyová,” pravil, “co všechno jste už

napovídala O’Reganovi. Hlavně co jste mu napovídala o Schnitzerovi.”

“Řekla jste mu, že jste mne tam viděla?” ptal se Mike. “To chci a musím vědět. Jestliže jste mu o mně řekla třeba jen jediné slovo”

“Nebojte se, nic jsem mu neřekla,” pravila Josephina.

“O mně jste vůbec nemluvila, eh?” naléhal.

“Ne,” pravila Josephina. “Mluvili jsme o mnohem příjemnějších věcech.”

“Hm!” zavrčel Mike.

“Mluvila jste s ním o Perryfieldovi?” tázal se Lavine. “Poslyšte, slečno Bradyová, někdo žvanil o Perryfieldovi. Pro nic a za nic ho nemohli zatknout, ještě včera na něho nic nevěděli. Někdo o něm žvanil, a to jste mohla být jenom vy. Řekla jste včera večer O’Reganovi, že Perryfield zastřelil Schnitzera, a v takovém případě”

“Nic jsem mu neřekla.”

Tato slova se jí vydrala ze rtů i proti její vůli, neboť zahlédla, že jeho ruka míří ke kapse. Lavine se nedůvěřivě usmál.

“A Perryfield byl přece dnes zatčen!” pravil. “To pro nás tedy znamená, že ho někdo zradil, slečno Bradyová, a jestliže jste to nebyla vy, kdo to tedy byl?”

“Já, nevím,” zvolala zoufale. “Vím pouze, že jsem to nebyla já, neřekla jsem mu ani jediného slova, o panu Perrryfieldovi jsem se ani nezm ínila, mluvili jsme jenom o tanci a, a o takových věcech, ale vůbec jsme nemluvili o Schnitzerovi. V í-li policie, že ho zastřelil pan Perryfield, rozhodně to neví ode mne”

“Ta holka lže!” přerušil ji Mike. “ženským se vůbec nesmí věřit, Lavine. Kdyby se tím

Perryfield řídil, nemusel by teď sedět za mřížemi. Měl mne nechat, abych se s ní vypořádal už

tehdy, a teď jsme mohli mít pokoj. A to se týká také vás, Lavine, nesmíte už pranic namítat, že chci tu holku odtud odvézt autem”

Lavine mávl rukou.

“Kdyby bylo vždy po vašem, Mike,” pravil, “vy byste nechal naživu pouze sebe a už nikoho jiného, a přece byste byl i potom nervózní, zrovna tak, jako jste teď.” Obrátil se k Josephine.

“S O’Reganem jste od včerejšího večera nemluvila?”

Zavrtěla hlavou.

“A také jste mu neposlala dopis?”

“Ne.”

“On tedy nemůže vědět, kde jste, nebo může?”

“Aspoň já jsem mu to neřekla.”

“A také nikomu jinému?”

“Nikomu.”

“Můžete vsadit celý svůj život, že ta holka lže” započal Mike, ale pojednou zmlkl, neboť se ozval zvonek telefonu a Mike vytřeštil poděšené oči na přístroj.

Lavine uchopil naslouchátko.

“Haló!… Kdo?… Slečna Bradyová? Ovšem, hned ji zavolám.”

Zakryl mikrofon dlaní a obrátil se k Josephině.

“Volá vás O’Regan, slečno Bradyová,” pravil, “a vy jste řekla, že neví, kde jste, že jste mu to neprozradila…”

“Ne, neprozradila,” prohlašovala. “A ví-li, kde jsem”

“Ví to a chce s vámi mluvit,” přerušil ji Lavine. “A teď dávejte pozor, co vám povím, má

mladá dámo: Daří se vám zde docela dobře, nic vám nechybí, jste zde spokojena, on se nemusí o vás starat a vůbec si nepřejete, aby vás zde vyhledával. Buďte moudrá a zapamatujte si to, až s ním budete mluvit.”

“A zapamatujte si také toto,” zavrčel Mike. “Já zde nejsem a vůbec nikdo zde není, kromě vás a Lavina. Mne neznáte, nikdy jste o mně neslyšela a” vyňal revolver z kapsy. “Zkrátka, jediné slovo, které se mi nebude líbit, a nedořeknete je, to mi věřte!” Lavine jí podal

naslouchátko, ale Josephina, než je přijala, se ještě rozhlédla a viděla, že ji všichni pozorují a že Mike má v pravici revolver.

“Haló,” zvolala do naslouchátka.

“Jste to vy, slečno Bradyová?” ozval se kapitánův hlas.

“Ano.”

“Zde je O’Regan. Nestalo se vám nic?”

“Ne, a co by se mi mělo stát?”

“Stát by se vám mohlo mnohé,” pokračoval O’Regan. “A proč tam vlastně jste?”

“Přišla jsem jako sekretářka pana Perryfielda.”

“Hm! To je krásné místo,” odpověděl. “Ale pan Perryfield již nepotřebuje sekretářku a patrně

ji nebude potřebovat už nikdy. Čím dříve opustíte jeho dům, tím lépe. Své věci tam můžete prozatím nechat, odejděte ihned!”

“že mám odejít?”

“Nesmíte odejít!” varoval ji Lavine šeptem. “Řekněte mu, že nechcete odejít.”

“Rozuměla jste mi, slečno Bradyová?” tázal se O’Regan.

“Ano, rozuměla, ale proč bych měla odtud odejít, kapitáne O’Regane? Jsem zde docela

spokojena a”

“O tom se spolu nebudeme přít,” přerušil ji O’Regan. “Není to rada, je to rozkaz, rozkaz policejního ředitelství. Musíte hned odejít, a neodejdete-li do deseti minut, učiním sám, co uznám za vhodné. Kdo je tam s vámi?”

Pohlédla na Lavina.

“Kdo je zde se mnou?” opakovala, a tu k ní Mike přikročil a něco tvrdého se jí zarylo do boku.

“Jenom já,” zašeptal Lavine. “On ví, že jsem zde.”

“Je tam Lavine, že ano?” tázal se O’Reganův hlas.

“Ano.”

“A ještě někdo?”

“Ne.”

“Lavine vás tam zadržuje násilím?”

“Ne.”

“Tedy odejděte nejdéle do deseti minut,” pokračoval O’Regan. “Na rohu na vás bude čekat policejní auto a zaveze vás přímo sem, a potom vám vysvětlím všechno ostatní. Zatím na shledanou!”

Odzvonil a dívka odložila naslouchátko a obrátila se k Lavinovi.

“Nuže?” tázal se bývalý policejní poručík. “Co vám chtěl?”

“Chtěl vědět, jak se mi daří,” vysvětlovala. “Odpověděla jsem, že docela dobře”

“To se rozumí, že se vám zde daří docela dobře,” souhlasil Mike. “Otázka však je, jak dlouho to s vámi ještě potrvá.” Pohrával si s revolverem a mračil se. “Chybujete, chybujete, Lavine,” pravil. “Neměl byste ji bránit. Jestliže ji O’Regan dostane do svých rukou, ona mu na nás poví

všechno, a proto aspoň podle mého názoru bychom učinili nejlépe, kdybychom ji odvezli autem někam hodně daleko”

“Už jsem řekl, Mike!” přerušil ho Lavine. “Možná že ji jednou pozveme na malou projížďku, ale prozatím je na to ještě čas.” Obrátil se k Josephině. “A jak to, že O’Regan věděl, že jste zde?”

Pokrčila rameny a poočku pohlédla na hodiny. Deset minut. Neodejde-li v deseti minutách, O’Regan učiní, co sám uzná za vhodné. To ji uklidňovalo a bylo to pro ni útěchou. O’Regan sem jistě přijde za ní, tím si byla jista. Neuvěřil jí, když mu tvrdila, že je zde úplně spokojena. Přijde si pro ni, snad jenom jako policejní úředník, který hledá důležitého svědka, ale i to bude pro ni vykoupením. Proto se musí vynasnažit, aby se nic nestalo, než uplyne lhůta deseti minut, musí s těmito lidmi hovořit…”

“Jak to mohl ale vědět?” opakoval stále Mike. “Protože ona mu to pověděla. Už jsem vám jednou řekl, že ta holka lže. ženským se nikdy nesmí věřit. Telefonovala mu”

“Ale ne odtud,” přerušil ho Sherriff. “To vím docela jistě, protože jsem byl stále u domácí

ústředny.”

“Odkud to tedy O’Regan ví?” tázal se Lavine a díval se na dívku.

“Nevím, sama to nedovedu pochopit,” odpověděla. “Neprozradila jsem to ani jemu, ani nikomu jinému. Snad mu to řekl pan Perryfield, nebo mne snad někdo viděl v jeho autě, když

jsme jeli sem. Máte pro mne ještě jiné otázky, nebo smím odejít?”

“Ne, nesmíte!” vzkřikl Mike. “Ale vlastně máte pravdu, odejdete, nejen z tohoto pokoje, odejdete z tohoto domu, ale ne sama! Musíme odtud všichni, Lavine. A to pokud možno nejrychleji. Ale ona půjde s námi, rozumíte? Snad se cestou umoudříte a dovolíte nám, abychom ji někde vyhodili, ale zde ji rozhodně nenechám, dokud může používat svého hadího jazyka.”

“Mike má pravdu, Lavine,” souhlasil Sherriff. “Ano, musíme odtud a to děvče musíme vzít s sebou. O’Regan ještě na nás nic neví, ale na to se nemůžeme spoléhat. Jdu připravit auto.” Lavine přikývl a Sherriff zamířil ke dveřím. Pojednou zazněl domovní zvonek. Sherriff se zarazil a ohlédl se k Lavinoví. Bývalý policejní poručík přistoupil k oknu, vyhlédl ven a rychle zase ustoupil.

“U brány stojí policejní auto,” oznamoval. “Jistě je to O’Regan.” Josephininy ruce se sevřely a dívka se musela zahryznout do rtů, aby potlačila úsměv.

“Ale z toho si nemusíme nic dělat,” dodal Lavine. “Dejte tu svou bouchačku do kapsy a trochu se seberte, člověče!” pravil Mikovi. “O’Regan nemá ještě ani jediný důvod, aby nás dal zatknout, a jenom doufá, že zde něco vypátrá, proto sem přišel. Já ho znám.” Opět se ozval zvonek.

“A pustíte ho sem?” tázal se Sherriff.

“To se rozumí,” pravil Lavine. “A proč ne? Ano, dovolíme panu O’Reganovi, aby sem vstoupil, slečno Bradyová, a spoléháme se, že mu neřeknete nic, co by nám mohlo škodit. Patrně vás požádá, abyste s ním odešla, to mu odepřete, protože se vám zde líbí a protože si nepřejete, aby se pletl do vašich soukromých věcí. Řekněte mu, že teď se o vás starám já a že my dva, vy a já, jsme velmi dobří přátelé”

“Nechci!” zvolala Josephina zuřivě. “Odmítám”

“Jen neodmítejte,” pokračoval Lavine chladně, “a dovolte, abych vám to lépe vysvětlil. Poznal jsem už, slečno Bradyová, že ho máte ráda, velmi ráda, aspoň podle toho, co mi řekl Perryfield, a proto s vámi budu zacházet zrovna tak, jako s vámi zacházel Perryfield. Řeknete-li třeba jediné nedovolené slovo, hned se začne střílet, ale ne do vás, slečno Bradyová, střílet se bude do Tricka O’Regana. Pamatujte si to i vy, Mike! Bude-li se muset střílet, terčem je pro nás O’Regan.” Pak pokynul Sherriffovi. “A teď ho sem pusťte!” pravil. Sherriff odešel a Josephina se poděšeně dívala na dveře. Pojednou měla záchvat hrozného strachu. Kéž by si to O’Regan rozmyslel a nepřišel sem. Měla pocit, že musí vykřiknout, musí

ho varovat, a již pootevřela ústa, ale nebyla schopna ani jediného slova. Zoufale se rozhlédla, viděla, že Mike má ruku v kapse, viděla také jeho pohled upřený ke dveřím a zachvěla se. Mike je postrašen, je rozčilen, a snad ani Lavine mu nebude moci zabránit, aby nevystřelil. Kéž by mohla Tricka zadržet, aby sem nepřišel! Kéž by mohla jít k němu… Již učinila krok ke dveřím, ale v tomto okamžiku se dveře otevřely a vstoupil O’Regan a těsně

za ním Sherriff.

XVI. KAPITOLA

Trick O’Regan přikročil přímo k Josephině a podával jí ruku.

“Dobrý den, slečno Bradyová.”

Odvrátil se od ní a rozhlédl se, viděl Mika, Lavina, Sherriffa a ještě dva nějaké muže a všichni seděli pohodlně v křesle a pokuřovali cigarety.

“Jak vidím, máte příjemnou společnost,” řekl s úsměvem. “Pět vybraných gentlemanů a všichni mají v kapsách revolvery. Jsou to vaši přátelé, slečno Bradyová?” Neodpovídala. Chvěla se na celém těle a zuby pevně tiskla spodní ret. Trick musí odtud, ihned, než se něco stane…

“Rozhodně jsou to přátelé vaši, eh, Lavine?” pokračoval O’Regan.

“Co zde chcete?” tázal se nevrle Lavine.

“A všichni jsou také přátelé Bena Guinneye,” usmál se. “Pět oddaných přátel, kteří se sešli, aby truchlili nad osudem ubohého Bena Guinneye. Nechcete mu poslat kytici, chlapci?

Protože bych vám v takovém případě radil, abyste mu poslali kytici konvalinek, ale velmi rychle, a to přímo do začouzené cely. Rychle, opakuji, protože ji už velmi brzy opustí, aby se odebral do teplejšího podnebí.”

“Neznám žádného Bena Guinneye,” odporoval Mike.

“A Schnitzera jste také neznal?” tázal se O’Regan.

“žádného Schnitzera jsem neznal.”

“Ani Steinberga?… Ale já znám vás, jste Mike, Perryfieldův osobní přítel. Dejte ruku pryč od revolveru, Mike! Nepřišel jsem, abych vás odvedl k vašemu příteli Benovi. Snad to učiním někdy jindy, ale ne dnes.” Obrátil se k Josephine. “Přišel jsem, abych odtud odvedl vás, slečno Bradyová,” pravil.

“Mne? A proč?”

“Ještě se ptáte? Právě jste slyšela, jak jsem říkal těmto lidem, co si o nich myslím. Nejsou to přátelé pro vás, slečno Bradyová. Jste již připravena? Jestliže ano, tedy půjdeme.” Vykročil ke dveřím, ale Josephina se nepohnula. Pohlédla na Lavina.

“Ona s vámi nepůjde, O’Regane,” pravil Lavine.

O’Regan se k němu rázně obrátil.

“To se mýlíte, Lavine,” pravil. “Slečna Bradyová se mnou půjde, a to ihned, a vás se nebude ptát o dovolení! Pojďme,” pravil dívce. “Venku na nás čeká auto.” Josephina se přinutila k řeči.

“Tedy prosím jděte sám, kapitáne O’Regane, já, nepůjdu s vámi.” O’Regan se zamračil. “A proč ne?” tázal se.

Pokrčila rameny. “Záleží vám na tom?”

“To se rozumí, že mi na tom záleží, slečno Bradyová,” odvětil O’Regan. “Jsem vaším přítelem, nebo aspoň v to doufám, a nejednal bych jako přítel, kdybych vás zde zanechal s pěti bídnými gangstery, kteří všichni mají revolvery v kapsách. Jsou to přátelé Bena Guinneye, a to už postačí, aby si každý slušný člověk zacpal nos, když se octne v jejich blízkosti. Pojďte se mnou, slečno Bradyová, někam, kde je čistší vzduch.” Neodpovídala. Proč on už odtud nejde? Copak netuší, jaké mu zde hrozí nebezpečí? Nebo na to snad nedbá? Ale ne, musí na to dbát, musí odtud, dokud má ještě volnou cestu a ona, ona ho musí přinutit, aby konečně odešel.

“Nuže?” tázal se O’Regan.

Josephina zavrtěla hlavou.

“Zůstanu zde,” pravila. “Nechápu, proč se vlastně o to tolik staráte, kapitáne O’Regane,” pokračovala, předstírajíc chladný klid, který jí byl úplně cizí v tomto okamžiku. “Mám přece vlastní svobodnou vůli, a přeji si zůstat zde.”

“Snad ne jako sekretářka Bena Guinneye?” zasmál se O’Regan. “Ale Ben Guinney je už skoro jako mrtev a už nikdy nebude potřebovat sekretářku”

“Starejte se o své vlastní věci,” přerušil ho Lavine hněvivě. “Slečnu Bradyovou přijal Perryfíeld”

“Ben Guinney!” opravoval ho O’Regan. “Ale na jménu mnoho nezáleží. Říkejte mu tedy Perryfíeld, chcete-li. Ale je jisté, ať Perryfíeld nebo Ben Guinney, v začouzené cele už nebude potřebovat sekretářku, protože bude mít co činit už jenom se svým Tvůrcem, a k tomu nemusí

mít stenografku.”

“Guinney ještě není mrtev, O’Regane!” zvolal Mike, “a o tom se ještě přesvědčím. Je to velice chytrý chlapík”

“Ovšem, je velmi chytrý,” souhlasil O’Regan. “Ale otázka teď je, zda potřebuje sekretářku.”

“Snad nepotřebuje,” pravil Lavine, “Ale já ji potřebuji. Slečna Bradyová přestoupila ke mně. Nabídl jsem jí velmi pěkné místo, ona je přijala a nepřeje si, aby se někdo cizí pletl do jejích věcí.”

O’Regan se zamračil a pohled jeho bystrých, ocelově modrých očí se zaryl do Josephininy

tváře.

“Ano, je to pravda, kapitáne O’Regane,” pravila dívka. “Zůstanu zde, jako sekretářka u pana Lavina. A teď, prosím, jděte odtud!”

Zavrtěl hlavou.

“Ne, nepůjdu bez vás”

“Oh, pro milosrdenství boží, jděte!” vzkřikla dívka. “Již jsem vám řekla, že s vámi nepůjdu. Nepřeji si nic jiného, než abyste mne nechal na pokoji, a jestliže si myslíte, že jsem vám vděčná, že jste sem přišel, abyste zde urážel mé přátele”

“Přátele? Dobrotivý Bože!”

“Ano, přátele,” pokračovala hněvivě. “Jsou to moji přátelé. Ale vy si myslíte, že je můžete urážet a chovat se hrubě k nim i ke mně a poroučet mi, a to jenom proto, že to nejsou přátelé

vaši a že o nich máte pošetilé domněnky, ale déle toho již nesnesu. Myslíte si, že jako policejní úředník máte právo a smíte mne nutit ke všemi, co se vám líbí” Pozvedl ruku, aby zarazil její výbuch.

“Ne, slečno Bradyová,” pravil zcela klidně. “Nutit vás ovšem nemohu, bohužel. Pouze vám radím, jako přítel.”

“Nepotřebuji vaše rady,” přerušila ho, “a nepotřebuji také vaše přátelství. Vy si představujete svoje přátelství tak, že mi můžete rozkazovat a já musím poslouchat, že se mnou můžete zacházet jako s dítětem a já že si nesmím volit přátele podle svého přání, ale moje představy o přátelství jsou naprosto jiné, kapitáne O’Regane. A teď, prosím, jděte! Nejste zde vítán, a máte-li ještě jenom trochu smyslu pro slušnost, odejdete odtud ihned a již nikdy se nebudete plést do mých záležitostí.”

“Obávám se, že to vám nemohu slíbit,” pravil O’Regan, “ale nutit k odchodu vás nemohu. Pět revolverů proti jednomu páru pěstí, to by přece jenom byl příliš nerovný boj. Dobrá, jak si přejete, slečno Bradyová. Přenechávám vás těmto vašim přátelům, také vašim sekretářským povinnostem.”

Přikročil pomalu ke dveřím, otevřel je, ale zastavil se a ohlédl se přes rameno.

“Nikdo nebude střílet?” tázal se. “Nu, myslím, že jednoho krásného dne budete litovat, že jste nepoužili té vzácné příležitosti, kdy kapitán O’Regan k vám stal na okamžik zády.” Opovržlivě se usmál. “Jste zbabělí, všichni jste zbabělí!”

Odešel a zavřel za sebou dveře.

***

Josephina upírala ještě několik okamžiků vytřeštěný pohled na zavřené dveře. Slyšela jeho kroky, jak se vzdalovaly chodbou, a chybělo jenom málo a byla by se rozběhla za ním. Kdyby nebyla tak zbabělá, tak příliš zbabělá, jistě by se rozběhla ke dveřím, vytrhla je, zavolala ho a pověděla mu pravdu. Ale ne, stála zde, uprostřed pokoje, a bála se.

Ale Trick O’Regan se nebál přijít si pro ni. Pět revolverů bylo v skrytu na něho namířeno, ale u něho se neobjevil ani stín strachu. Hněv a opovržení, to ano, ale ne strach, a Josephina cítila, že jeho opovržení se týkalo i jí.

Zaslechla, jak se přibouchly domovní dveře, a bezděky učinila rychlý krok, ale v témže okamžiku ji hrubá mužská ruka uchopila za rameno a prudce jí otočila a Josephina se již

dívala do výhružných očí gangstera, kterému říkali Mike.

“Nechte mne, neodvažujte se na mne sáhnout!” zvolala zuřivě. Její pohled přeletěl všech pět mužů, rozestavených v pokoji, a dokonce ani Trick O’Regan by nedovedl vložit do svého pohledu tak hluboké opovržení. “Trick měl pravdu!” volala dívka. “Všichni jste zbabělí, všichni, jeden muž proti pěti! A všichni jste se ho báli.”

“Dejte jí pokoj, Mike!” napomínal Lavine nevrle. “Na hádky teď nemáme kdy. Myslíte-li

si, že jsme dnes viděli O’Regana naposledy, tedy se hrozně mýlíte. Znám ho mnohem lépe a vím, že věc, do které jednou zaryl své zuby, nepustí. Nemyslete si, že jsme ho postrašili. Můžete mi věřit, že se odtud vrátí rovnou na policejní ředitelství a že příště, až se opět objeví, nebude už sám, a proti tomu se musíme zařídit.” Stál u dveří a otevřel je. “Pojďte, chlapci, musíme si o tom promluvit, a to, o čem se budeme radit, by snad zajímalo i tuto mladou dámu, ale ona do toho nemá co mluvit. Však ona toho ví už mnohem více, než je zdrávo jí i nám.” Odešli jeden za druhým. Lavine poslední a Josephina pak zaslechla, jak bývalý policejní

poručík otočil klíčem v zámku dveří.

Unavena usedla do křesla a dlouho tak seděla, zprvu neschopna ani myslet. Myšlenky se jí

pak vracely jen postupně, objevovaly se jako z mlhoviny, ale čím více byla schopna myslet, tím více se také uklidňovala. Ta myšlenka, která jí zprvu vládla úplně, že Trick jí bude opovrhovat, že to bylo dnes naposledy, co se s ním viděla, mizela teď kdesi v pozadí a její

místo zaujala naděje a skoro už jistota, že Trick jí neuvěřil ani jediného slova ze všeho toho, co mu řekla, a že pochopil, že ona jedná jenom z donucení, že učinila jenom to, co učinit musela, a to z jediného důvodu, který ji až dosud nutil ke všem jejím nepravdám, protože se něčeho bojí, k smrti se něčeho bojí. A s touto nadějí se objevila i naděje nová: Lavine byl přesvědčen, že se Trick vrátí odtud rovnou na policejní ředitelství a že příště, až se zase objeví

- nebude už sám. A pak si vzpomněla, co Lavine dodal: “Proti tomu se musíme zařídit.” Pochopila, co ti lidé zamýšlejí, rychle odtud uprchnout, než se Trick O’Regan může vrátit. Rozhodnou-li se, že odtud uprchnou, jistě vezmou s sebou i ji, a pak by ji Trick O’Regan snad marně hledal. Ne, musí zůstat zde, aspoň tak dlouho, aby poskytla Trickovi čas k návratu, jestliže se skutečně chce sem vrátit. Ale jak to má učinit, jestliže ti lidé se již opravdu rozhodli, že ji vezmou s sebou? Ani Trick O’Regan nemohl proti nim sám nic svést, jakou naději tedy má ona, slabá a bezbranná žena?

Zaslechla šramot klíče v zámku dveří a již v příštím okamžiku vstoupil Lavine a dveře opět zavřel na klíč. Byla ráda, že to učinil, neboť to pro každý případ znamenalo, že Mike a ti ostatní sem nemohou, a Lavina se jí snad podaří získat.

“Již jsme se usnesli, co učiníme, slečno Bradyová,” oznamoval úsečně. “V pěti minutách odtud vyrazíme. Chlapci už připravují auto. Vaše věci jsem dal snést dolů.” Opovržlivě se pousmála.

“Prcháte? A jak by ne! Trick O’Regan se může vrátit každým okamžikem a jistě by se na vás zaškaredil, a dost možná, že by na vás i zadupal.”

Lavine se zakousl do rtů, ale přece jenom se přinutil k úsměvu.

“Poslyšte, slečno Bradyová, vím, že máte všechny důvody si stěžovat na to, jak se s vámi zacházelo, ale na mne, doufám, se nemusíte zlobit, vždyť já jsem s vámi zacházel, jak se sluší

a patří.”

“že ano? Myslíte-li, že je to slušné zacházení, když jste mne donutil, abych Trickovi O’Reganovi lhala, donutila ho, aby si o mně myslel, že jsem zbabělá, že si nepřeji, aby se o mne zajímal a že ho již nikdy nechci spatřit”

“Nu, tomu se přece nedalo zabránit, slečno Bradyová. Sama to musíte uznat. Víte příliš

mnoho a ti chlapci by vám nedovolili za žádnou cenu, abyste odtud odešla s ním, ale nic jiného vám nehrozí, jenom učiňte, co vám řeknu, a nemusíte se nic bát. Spolehněte se na mne, ujišťuji vás, že mi můžete důvěřovat”

“Vám důvěřovat?” Okamžik mlčela, mračila se v zamyšlení a potom k němu vzhlédla s lehkým úsměvem. “A dejme tomu, že vám důvěřuji, vždyť je zde ještě Mike”

“Eh, ten! O toho se nestarejte, ten má hrozný strach a ze strachu neví, co mluví.

Spolehněte se na mne, svěřte se mi a důvěřujte mi, děťátko, a nikoho se nemusíte bát, Mika ani nikoho jiného.”

Přikročil k ní a položil jí obě ruce na ramena.

“Chcete být rozumná? Vidím, že ano. A proč také my dva bychom neměli být dobrými kamarády? Budeme se teď často vídat. Proč bychom se tedy neměli k sobě chovat, přátelsky?”

Přátelsky? Josephina chápala, co Lavine myslí tímto slovem, chápala však také, že si ho nesmí znepřátelit, že nesmí říci ani jediného slova, které by ho rozčílilo a snad i přimělo, aby s ní přerušil rozhovor. Každý okamžik byl teď vzácný.

“Kam půjdeme, pane Lavine?” tázala se.

“Vyjedeme si autem,” usmál se. “Možná že nějakou dobu budeme cestovat. Ale to vám nemusí vadit. Budeteli jen trochu rozumná, bude to pro vás velmi příjemný výlet.”

“Rozumná? A jak to vlastně myslíte? že nebudu křičet a pokoušet se o útěk?”

“Nu, ano. Ale to ještě není všechno. Chcete-li být rozumná doopravdy, musíte se chovat přátelsky, tak jsem to řekl. A víte přece, jak to myslím, eh?”

Objal ji a přitiskl k sobě. Zachvátila ji touha, aby ho udeřila, jako tehdy udeřila Perryfielda, přece jen však s ohromným úsilím toto hnutí potlačila a dopustila, odporujíc jen slabě, aby ji políbil. Zatajila dech. Chtělo se jí vykřiknout. Ale ne. Kdyby ho tak mohla zadržet, získat ještě několik drahocenných minut, aby O’Regan mohl přijít, než bude příliš pozdě. Konečně ji pustil a usmíval se do jejích zrudlých tváří.

“Tak já tomu rozumím, chovat se přátelsky,” pravil. “Nezlobíte se na mne, viďte?” Přinutila se k úsměvu a zavrtěla hlavou.

Opět ji objal, ale v tomto okamžiku zarachotila klika a někdo zuřivě bušil do dveří.

“Haló, Lavine!” volal Mike.

Lavine se nevrle zamračil, opustil dívku, přikročil ke dveřím, otočil klíčem a otevřel dveře dokořán. Vstoupil Mike a za ním Sherriff a oba se zastavili, dívali se z Josephiny na Lavina a oba se šibalsky usmívali.

“Lituji,” pravil Mike, “že musíme vyrušovat, ale teď není kdy na líbánky. Auto je připraveno a my čekáme.”

Lavine pokrčil rameny.

“Dobrá, Mike i my jsme připraveni. Pojďme, slečno Bradyová,” obrátil se k Josephině. Dívka se nehýbala.

“Nepůjdu,” ohlašovala klidně.

“Eh, co je to? že nepůjdete? Na domlouvání teď není už kdy.” Přikročil k ní a ukazoval na dveře. “Jděte, a rychle. Slyšíte?”

Josephina zavrtěla hlavou.

“Nepůjdu,” opakovala. “Můžete se mnou učinit, co chcete, ale já se odtud nehnu, dokud se nedozvím”

Mike ji uchopil za rameno a surově jí mrštil ke dveřím. Zapotácela se a téměř upadla. Když se vzpamatovala, její ruce byly uchopeny a dívka cítila, že je velkou silou vlečena ven z pokoje. Zuřivě se bránila, vykřikla a opravdu se jí podařilo vytrhnout, ale když se obrátila, aby vběhla zpět do pokoje, stál před ní Mike a v jeho pozvednuté pravici byl revolver.

“Budu se bát vystřelit, ne?” vykřikl Mike.

A tu dopadla na její čelo drtivá rána a všude okolo ní byla černá tma.

XVII. KAPITOLA

Trick O’Regan ovšem nepochyboval, že Josephina přijala místo sekretářky a přestěhovala se do Perryfieldova domu jen s odporem, a byl pevně přesvědčen, že Perryfíeld ji k tomu donutil nějakou neobyčejně silnou hrozbou, ne-li přímo fyzickým násilím, a také byl přesvědčen, že

dívka by mu mohla vše vysvětlit, všechny ty své nepravdy, i to, že zastihl Perryfielda v jejím bytě, jenom kdyby mu to vysvětlit směla, kdyby se nebála mluvit. Perryfieldovo honosné

vychloubání, že je Josephina u něho a že on se s ní dokonce ožení, mohlo jenom posílit toto přesvědčení.

Ale teď se rázem vrátilo jeho staré podezření. Neočekával nic jiného, než že dívka nejen ochotně, nýbrž i radostně s ním odejde z Perryfieldova domu. Ale ona odmítala a všemožně se namáhala, aby našla aspoň nějaký přijatelný důvod pro své odmítání, ale všechna její námaha byla úplně mamá. Nic z toho, co mu říkala, neznělo aspoň tak přesvědčivě, aby se tím mohl vážněji zabývat.

Prostě odmítla jeho pomoc, prohlásila, že s ním nepůjde, a zakázala mu vměšovat se do jejích věcí. Ale proč? Jediné přijatelné vysvětlení bylo, že je tím nebo oním způsobem spojena s Benem Guinneyem, že měla nějakou účast na jeho vyděračské organizaci, že pro něho pracovala a zcela jistě také měla podíl z jeho zisku, byť i jenom malý. To by ovšem vysvětlovalo všechno, proč byla v Schnitzerově domě, proč nechtěla nic říci o jeho smrti, proč ji Perryfield navštěvoval v jejím bytě a proč konečně ona nechtěla dnes odejít od Lavina. Všechno svědčilo proti ní a na její obranu nemluvilo pranic, kromě toho, že kapitán O’Regan se i proti své vůli musel vzpírat této myšlence a nedovedl uvěřit, že by dívka, jako je Josephina, mohla mít něco společného s Benem Guinneyem. Marně si říkal, že jenom blázen by mohl zavírat oči před důkazy tak pádnými, a večer, když do jeho kanceláře vkročil Spellman, O’Regan už zavíral oči úplně.

“Rád bych si s vámi promluvil o slečně Bradyové, Spelle,” pravil O’Regan. “Byl jste zde, když k nám přišla. Jaký na vás učinila dojem?”

Spellman se usmál.

“Mým prvním dojmem bylo, kapitáne, nu, že je to dívka, která dovede vzbudit váš zájem.”

“Je přece mou povinností, abych ji nespustil z očí,” namítal O’Regan.

“Především povinnost. Nic, jenom povinnost,” pravil Spellman. “Má hezké oči,” dodal lhostejně.

O’Regan na něj ostře pohlédl, ale Spellmanův obličej byl úplně bezvýrazný.

“A také má hezká ústa,” dodal poručík.

O’Regan přikývl.

“A jaké má hezké vlasy a elegantní ruce, povšiml jste si toho, kapitáne? Doufám, že ano.”

“Byla u Schnitzera v ten večer, kdy byl zastřelen, Spelle”

“Ano, byla tam,” přisvědčil Spellman. “A pak vám o tom napovídala nesmyslné lži.” Usmál se na O’Regana. “Myslím, že už vím, co byste ode mne rád slyšel, kapitáne,” pravil, “a nemusíte mne k tomu nutit. Je to počestné děvče.”

“A teď je mezi Guinneyovými lidmi, Spelle. Je v jeho domě, s Lavinem a těmi ostatními darebáky. A nechce odejít!”

“Vy jste tam byl?”

O’Regan přikývl.

“Máte vy to nervy, kapitáne!” obdivoval ho Spellman. “J ít mezi takové vrahy.”

“Strachoval jsem se o ni.”

“To ovšem chápu,” přisvědčoval Spellman. “A ještě se o ni strachujete, že ano, kapitáne? A máte pravdu, když ona je v takové společnosti. Ale když nechtěla s vámi odejít, jistě k tomu měla neobyčejně pádný důvod. Patrně nemohla, nemohla se odvážit. Podle mého názoru tam musela zůstat, protože nemohla jinak.”

O’Regan povstal z křesla a chvíli se neklidně procházel.

“Myslím, že máte pravdu, Spelle,” pravil. “Jistě by byla odešla se mnou, kdyby se toho

mohla odvážit. Ale postrašili ji, poděsili ji až k smrti a ona teď musí dělat, co jí přikazují. Ti lidé ji zadržují, poněvadž se obávají, že ona mnoho ví a mohla by mluvit. Jestliže z nich někdo zastřelil Schnitzera a ona to ví, tedy ji musí nějakým způsobem umlčet… Ale ne, Spelle,” zvolal, “nenechám ji u nich. Nechce-li od nich odejít dobrovolně, tedy si půjdu pro ni a odvedu ji.”

“Nechápu, jak byste to mohl učinit, kapitáne? Z moci zákona nemůžete proti těmto lidem ještě

zakročit, a jestliže slečna Bradyová od nich nechce odejít dobrovolně…”

“Tedy ji zatknu, Spelle,” přerušil ho O’Regan netrpělivě. “I kdybych musel vzít s sebou celý

policejní sbor a vzít ten prokletý dům útokem, musím ji odtamtud dostat za každou cenu. A nepůjde-li to jinak, opakuji, že ji třeba zatknu, kupříkladu pro podezření ze spoluviny na zavraždění Schnitzera. Potom se jí mohu omluvit, že jsem se zmýlil, a bude se k nim moci vrátit, bude-li ještě chtít.” Pohlédl na hodinky. “Geissele!” zvolal. Seržant Geissel se objevil ze sousední kanceláře.

“V pěti minutách ať je pro mne připraveno auto!”

“Dobrá, kapitáne.”

“A dejte mi tam také kulomet.”

“I slzné pumy, kapitáne?”

“Ano, všechno! A tři muže. Zatelefonujte na stanici u Washingtonova kopce, aby na mne jeden policista čekal na rohu Perryfieldovy zahrady, rozuměl jste?”

“Ano, kapitáne,” odvětil Geissel a odešel.

O’Regan si přitáhl opasek a uchopil čapku.

“Na shledanou, Spelle!” pravil.

“Poslyšte, kapitáne, co jsem vám vlastně udělal?” tázal se Spellman. “Pro mne nemáte pozvání?”

“A chcete?”

“To se rozumí samo sebou.”

“Tak tedy pojďte, jsem rád, že půjdete se mnou, Spelle.”

“Děkuji,” odvětil Spellman. “A to druhé pozvání, to také dostanu?”

“Jaké druhé pozvání?”

“Nu, přece na vaši svatbu,” ušklíbl se Spellman, již odcházeje za svým představeným. XVIII. KAPITOLA

Již za deset minut se zastavilo velké policejní auto před branou Perryfieldovy zahrady a z něho vyskočili O’Regan, Spellman a tři policisté. Hlídkující policista jim přispěchal vstříc.

“Hlídejte bránu!” nařizoval O’Regan. “Nikdo nesmí ven.” Kráčeli dále po přejezdu. K pravému i levému rohu postavili jednoho policistu, třetí policista byl poslán hlídat zadní východ a O’Regan zamířil se Spellmanem k hlavním dveřím. Zastavili se několik kroků před nimi a prohlíželi si dům. V hořejším poschodí bylo staženými záclonami jednoho okna vidět nejasné světlo, ale jinak byl celý dům v úplné tmě. O’Regan stiskl knoflík domovního zvonku. Čekali a naslouchali, ale nic se neozvalo. Zazvonil podruhé, opět ticho. Vrátil se na předjezd a pohlédl vzhůru k osvětlenému oknu.

“Někdo tam je, Spelle,” pravil.

“Možná že tam nechali jenom svítit.”

“Ne,” odvětil O’Regan. “Okno bylo zav řeno, když jsme přišli, a teď je zpola otevřeno.”

“To je pravda,” souhlasil Spellman. “Jist ě už nás zahlédli a zavřeným oknem se špatně střílí. Pojďme raději těsně ke dveřím, kapitáne.”

“Nebudou střílet,” namítal kapitán, “když mají světlo za zády” ale ještě nedořekl a světlo

již

zhaslo.

“To je jejich odpověď, kapitáne.”

O’Regan se vrátil se Spellmanem ke dveřím, opět zvonil, celou minutu tiskl knoflík, potom bušil do dveří oběma pěstmi, ale marně.

“Za každou cenu musím dovnitř, Spelle,” řekl O’Regan. “Někdo tam je a nechce mne vpustit, ale já”

Pojednou byl přerušen výkřikem. Ozval se jim přímo nad hlavami, ženský výkřik, vysoký a pronikavý, ozvalo se to jako zaječení, a znovu a znovu. O’Regan odběhl několik kroků ode dveří a pohlédl vzhůru k oknu, kde bylo dříve světlo. Teď tam byla tma, ale zdálo se, že se výkřiky ozývají právě z tohoto směru. Rozběhl se proti dveřím, narazil na ně plnou silou ramenem, ale dveře odolaly a nic nebyla platná ani pomoc Spellmanova.

“Oknem,” pravil Spellman, “přízemním oknem, kapitáne.” Odběhli ode dveří k jednomu z přízemních oken. Bylo to okno široké a nízké a jeho rám byl sotva metr od země. Spellman vyskočil na rám okna, ozval se úder, cinkot padajícího skla a za okamžik bylo okno otevřeno.

O’Regan následoval Spellmana dovnitř a tápaje rukama si nalezl cestu ke dveřím. Tam otočil vypínačem elektrického světla. Viděl, že jsou v pokoji, kde tohoto dne zastihl Josephinu a její

podivné společníky. Otevřel dveře a vykročil do haly. Byla tam tma a marně hledal vypínač. S

nataženýma rukama si hledal cestu, až konečně se dotkl zábradlí schodiště.

“Pojďte sem, Spelle!” zvolal. Spell se k němu připojil u schodiště a tam chvíli stáli a naslouchali. Výkřiky již zmlkly a v celém domě bylo tísnivé ticho. A tu pojednou zcela znenadání se ty výkřiky ozvaly znovu. Byl to pronikavý jekot a O’Regan s jednou rukou na zábradlí a v druhé ruce třímaje revolver se rozběhl vzhůru a Spellman jemu v patách. Zastavili se až v druhém poschodí. Výkřiky zase zmlkly. O’Regan vypátral vypínač, otočil jím a viděl na chodbě dveře ke třem pokojům. Všechny tři dveře byly zavřené, ale pojednou se za jedněmi ozval pronikavý jekot. Třikrát se O’Regan rozběhl proti dveřím, třikrát na ně dopadl celou tíhou, ale teprve když se k němu připojil Spellman, dveře najednou povolily a oba vpadli do tmy. A křik byl ještě hlasitější.

“Světlo, Spelle!” zvolal O’Regan.

Ozvalo se cvaknutí vypínače, světlo zaplavilo pokoj a O’Regan se rozhlédl a strnul. V křesle s hlavou na opěradle, s rukama složenýma do klína a očima zavřenýma seděla černoška Sarah. Ústa dokořán a křičela, co jí stačily její mohutné plíce. Pojednou otevřela oči, přestala křičet, ale když zahlédla v O’Reganově ruce revolver, divoce zakoulela očima a křičela znovu a ještě

silněji.

O’Regan pohlédl na Spellmana a viděl, že poručík se šklebí.

“Možná že ji někde něco bolí,” pravil Spellman.

“Poslyšte, vy,” vzkřikl O’Regan, “čeho se bojíte…” Zakoulela na něho očima a O’Regan jí marně domlouval, marně ji uklidňoval a marně jí

hrozil, černoška ječela čím dále tím pronikavěji.

“To musí být hrozná bolest, kapitáne,” pravil Spellman. “Nesmíme ji nechat se tak dlouho trápit. Lepší smrt než takové hrozné utrpení.”

S revolverem v ruce přistoupil k ječící černošce, ale její křik pojednou zmlkl a Sarah se poněkud vzpřímila v křesle.

“Ne, pane,” volala, “mne vůbec nic nebolí. Dejte ten revolver do kapsy, mladý muži.”

“Kde je slečna Bradyová?” tázal se O’Regan. “Víte to?”

“Ne, pane,” odvětila Sarah, “nic o ní nevím. Měla jsem křičet a nic jiného.” Opět otevřela ústa dokořán, ale než mohla vykřiknout, O’Regan jí je zakryl dlaní.

“Je slečna Bradyová zde, v tomto domě?” naléhal.

Sarah zavrtěla hlavou.

“Odešla?”

Sarah zakroutila očima, vydávala ze sebe nesrozumitelné zvuky a O’Regan pomalu oddálil dlaň od jejích úst.

“Ano,” odpovídala Sarah, “slečna Bradyová odešla a také pan Lavine odešel”

“Řekli vám, kam odcházejí?”

Sarah zavrtěla hlavou.

“Kdy odešli?”

“Dnes odpoledne, pane,” pravila Sarah. “Pan Lavine povídal, že odjíždějí daleko a možná že se dlouho nevrátí, ale já že mám zde zůstat, dokud on mi nevzkáže, a že snad přijde policie, ale z toho si nemám nic dělat a nemám nikomu otevřít, a kdyby policie vyrazila dveře, že mám jenom křičet, a dal mi za to deset dolarů a povídal, musíte křičet Sarah, co budete moci, a když půjdou nahoru, zavřete se do pokoje a křičte tím víc, protože dokud budete křičet, policie odtud neodejde a nebude se ohlížet po jiných lidech a za deset dolarů to stojí, povídal pan Lavine a proto jsem křičela”

“Ano, to vám můžeme dosvědčit,” pravil O’Regan.

“Protože jsem počestná žena,” dodala Sarah, “a když mi pan Lavine dal deset dolarů, abych křičela, tak jsem tedy křičela”

O’Regan se obrátil ke dveřím.

“Pojďme, Spelle,” pravil, “ale neodejdu odtud, dokud neprohledám celý dům.” Prohlédli celý dům od sklepa až po půdu, ale nezjistili nic jiného, než že Sarah mluvila pravdu. Dům byl prázdný, v garáži nebylo auto a také prohlídka zahrady neměla výsledek. Když se pak vraceli na policejní ředitelství, O’Regan se chvíli zamyšleně mračil na sedadle auta, ale pak mrak z jeho čela zmizel a na jeho rtech se objevil úsměv.

“Obávám se, Spellmane,” pravil, “že tady nejsem jediný, kdo si dovede vymyslet různé triky. Promarnili jsme mnoho času tím ohavným křikem a Lavine se zatím odklidil bůhví jak daleko.”

“Hm!” zavrčel Spellman. “Ale člověk tak známý, jako je Lavine, se policii nemůže ztratit…”

“Lavine? To ne,” zasmál se O’Regan. “Lavine se mi neztratí, to mi můžete věřit, Spelle.” XIX. KAPITOLA

Kapitán O’Regan uvedl v příštích dnech všechna kolečka složitého policejního stroje v čilý

pohyb, jen aby byla vypátrána zmizelá dívka, ale všechno to jeho nesmírné úsilí zůstalo úplně

marné. Věděl, že dívka je někde vězněna, a jeho mozek byl mučen děsivou myšlenkou, co se s ní stalo, co se s ní mohlo stát, a teprve teď chápal doopravdy, čím je mu Josephina Bradyová, jak ji má rád a jak po ní touží.

Také Lavine zmizel naprosto beze stopy, jako by se do země propadl, a rovněž z ostatních gangsterů nebyl vůbec nikdo vystopován. O’Regan však v žádném případě nepochyboval, že nesložili ruce do klína. Jistě se nesmířili s myšlenkou, že jejich vůdce je za mřížemi a že ho očekává elektrické křeslo, a jistě již přemýšlejí, jak by ho zachránili… Kapitán O’Regan se pojednou vzpřímil v křesle a napolo povstal. Náhle ožil a v jeho zadumaných očích se zajiskřilo. To přece bylo úplně samozřejmé, že Lavine nebo někdo jiný

z tlupy se pokusí navštívit Bena Guinneye, nebo nějakým jiným způsobem se s ním dostat do styku. A kdyby se zmocnil aspoň jednoho z nich, to by bylo, aby z něho nevymáčkl všechno, co ví o Josephine Bradyové. Na jeho obličeji se objevil výraz téměř ďábelský, když

přemýšlel, jakých použije donucovacích prostředků.

Sáhl po naslouchátku a zavolal si státní trestnici.

***

Právě tohoto dopoledne se dostavil host do státní trestnice v Chesteru. Předložil pověřovací

písemné svolení a byl uveden do hovorny, kam za okamžik přišel ředitel trestnice.

“Dobré jitro, pane, eh, Lavine,” pozdravil ho, pohlédnuv na dokument.

“Dobré jitro, pane.”

“Slyšel jsem, že chcete navštívit Bena Guinneye, je to váš příbuzný?”

“Nikoliv, není,” odpovídal Lavine, “je to pouze přítel, ale chtěl jsem ho vidět, naposledy, než… rozloučit se s ním.”

“Chápu,” přikývl ředitel. “Dříve jste byl policejním poručíkem, že ano? Nuže dobrá, Lavine, jako bývalý policejní poručík znáte všechny předpisy pro návštěvu u vězňů. Slibujete mi, že je chcete splnit do posledního písmene?”

“Slibuji,” pravil Lavine ochotně.

“Nemáte u sebe zbraň nebo nějaký omamný prostředek?”

“Nic takového, pane,” ujišťoval Lavine.

Ale ředitel k němu přikročil a podrobil ho krátké, přesto však velmi důkladné, odborné

prohlídce.

“Promiňte, ale naše předpisy jsou přísné,” řekl a dodal, obrátiv se k dozorci, který tu již čekal:

“Přiveďte Guinneye.”

Odsouzenec byl přiveden mezi dvěma dozorci, bezpečně spoután, a byl postaven do klece z ocelových tyčí, která tvořila část hovorny. Dozorce zůstal před klecí a zdánlivě úplně

lhostejně se opřel o její mříže.

“Haló, Bene,” pozdravil ho Lavine a přikročil k mříži, “jak se máme?”

“Ujde to. Děkuji vám,” odpovídal Guinney. “A co dělají chlapci?”

“Dělají, co mohou, Bene,” pravil Lavine a pevn ě se mu díval do očí, “a nechtějí nic zanedbat. Možná že jeden nebo dva z nich se přijdou na vás podívat.”

“Opravdu?” tázal se Guinney protáhlým hlasem, předstíraje, že je mu to úplně lhostejné.

“Ano,” pokračoval Lavine. “Smluvili jsme si schůzku a budeme tam na vás vzpomínat a možná”

“Poslyšte, Lavine,” přerušil ho ředitel, “mluvte hlasitěji, abych vám rozuměl, nebo toho nechte.”

“Zajisté, pane,” pravil Lavine hlasem skoro pokorným. “Všichni chlapci vás pozdravují,” pokračoval, obrácen k Benovi, “ale mají teď moc práce. Nepozbývejte naděje, Bene, do posledního okamžiku nepozbývejte naděje. Nikdo neví, co se může stát.” Guinney se sebevědomě usmál.

“O to se nestarejte, Lavine. Dokud člověk žije, dotud má naději.”

“Mám vám něco opatřit, Bene?”

“Ne, mám zde všechno, co potřebuji.”

“Již je čas,” napomínal ředitel. “Odveďte ho,” pokynul dozorci. Stalo se, ale sotva se po Lavinově odchodu vrátil ředitel do své kanceláře, již se ozval zvonek telefonu. Uchopil naslouchátko.

“Haló!”

“Jste to vy, Morgane? Tady je policejní ředitelství, kapitán O’Regan. S Benem Guinneyem je všechno v pořádku?”

“Zajisté,” odvětil Morgan. “Zítra večer usedne na elektrické křeslo, a zaslouží si to, jak jsem právě před okamžikem řekl vašemu bývalému poručíkovi Lavinoví, který odtud odcházel.”

“Lavinovi!” opakoval O’Regan pobouřeným hlasem.

“Ano, Lavinovi,” pravil Morgan. “Přišel ho navštívit, měl k tomu dovolení od guvernéra.”

“Již odešel?”

“Ano, před několika minutami. Stalo se snad něco, kapitáne O’Regane?”

“Nic se nestalo, jenom to, že v poslední době zameškávám každý vlak, všude přijdu pozdě,” pravil O’Regan trpce. “Patrně již stárnu. Na shledanou, Morgane.” O’Regan zavěsil naslouchátko a dlouhou chvíli nahlas klel. Nemohl pochopit, co se to s ním v těchto dnech děje. Napadne-li ho něco, tedy vždy až pozdě. Jako by jeho myšlenkové

schopnosti ochably. Sám si musel přiznat, že jeho kolečka skřípou při každém otočení a že je to vinou jeho lásky k Josephině. Vždyť o ničem jiném nedovede již přemýšlet, než jak by ji vypátral, jak by ji zachránil dříve, než bude pro ni pozdě. Jenom pro ni? Kapitán O’Regan zasténal. Pojednou pochopil, že jeho osud závisí na osudu jejím. Musí ji zachránit, ale jak, jenom jak?

***

Kdyby Ben Guinney věděl, jak důkladná byla učiněna opatření ten večer, kdy měl předepsaný

počet voltů vysvobodit jeho nesmrtelnou duši ze smrtelné schránky, jistě by se cítil polichocen. Byl to hold jeho pověsti jako pistolníka, trojnásobného vraha, třikrát odsouzeného k smrti, který až dosud vždy ze žaláře uprchl, byl to hold jeho pověsti jako odvážného vůdce nebezpečné tlupy. V devět hodin večer byly zdvojnásobeny všechny hlídky a kulometů bylo rozestaveno tolik, že mohly rozprášit několik pluků. Proslechlo se, že Benovi přátelé se ho chystají vysvobodit, a ředitel Morgan si umínil, že bude všemi prostředky hájit své dobré

jméno.

Uvnitř trestnice však nebylo nic, co by mohlo povzbuzovat Bena Guinneye k domněnce, že je význačnější osobou než kterýkoliv jiný vrah, odsouzený k smrti. Všechno šlo svou obvyklou cestou a ti, jejichž povinností bylo, aby provedli jeho rychlý odchod na onen svět, konali svou práci tak lhostejně, jako by ani nevěděli, že obětí elektrického proudu se má stát nejpověstnější gangster ve Spojených státech. Tak například elektromontér zkoušel svůj smrtící aparát tak klidně, jako by si ladil v bytě svůj rozhlasový přístroj, dozorce, líně se opírající o zeď, chvílemi zíval a vězeňský lékař si piloval nehty.

Otevřely se dveře a vstoupil Morgan.

“Dobrý večer, doktore.”

“Dobrý večer, Morgane.”

Morgan se podíval na hodiny.

“Ještě deset minut,” pravil, “a jestliže Ben Guinney tentokrát nedostane svou dávku elektrického proudu, tedy ji už nikdy nedostane.”

“Venku je několik novinářských reportérů, pane,” hlásil správce.

“Morová rána,” zavrčel Morgan. “Jejich listiny jsou v pořádku?”

“V úplném pořádku, pane,” prohlašoval dozorce. “Je jich šest, zde jsem napsal jejich jména,” dodal a podával řediteli papír.

“Hm!” zamručel Morgan a prohlížel si papír. “Seběhli se z celých Spojených států, tak je

sem přiveďte!”

Dozorce odešel a za několik okamžiků vstoupilo šest mladých novinářů. Seřadili se u dveří a Morgan si je prohlížel se zřejmou nechutí.

“Přečtu vaše jména, gentlemani,” pravil “a ka ždý se mi ozve. Rád bych vás poznal osobně.” Předčítal jejich jména a každého si prohlížel velmi pozorně a pátravě.

“A teď poslyšte, gentlemani,” pravil, když skončil. “Přál bych si, abyste psali jenom o tom, co zde uvidíte, a přidali k tomu ze své fantazie pokud možno nejméně, nejraději nic Fotografovat se zde nesmí, to už patrně víte. Pro větší bezpečnost budete všichni prohlédnuti a pro bezpečnost ještě větší to učiním sám. Až s tím budeme hotovi, sednete si tam,” mávl k řadě

židlí. “Kdo je první na řadě?”

Novinář přistoupil a Morganovy ruce vykonaly rychlou prohlídku. Pojednou zaslechl vzlyknutí, a když se ohlédl, viděl, že jeden reportér, mladík hubený a bledý, vystoupil z řady, kymácí se jako opilý a dlaněmi si svírá čelo. Morgan k němu přiskočil a zachytil ho právě včas, než se mohl zhroutit na podlahu.

“Co je vám?” vzkřikl.

Mladík otevřel oči.

“Promiňte,” omlouval se mladík. “Jako bych měl závraťjako bych měl omdlít”

“Zde se neomdlívá,” odvětil Morgan přísně. “Neměl jste sem chodit, nemáte-li k tomu dost pevné nervy. Podívejte se na něho, doktore,” obrátil se k lékaři.

Doktor přistoupil, uchopil mladíka pod paží a odváděl ho k židli.

“Posaďte se,” nařizoval. “A hleďte se vzpamatovat. Nic vám není, jenom malá slabost nervů. Jste poprvé při popravě elektrickým proudem?”

Mladík přikývl, opíraje se lokty o kolena a skrývaje obličej v dlaních.

“Nikdy bych si to neodpustil, kdybych zde omdlel,” pravil. “Je to moje první veliká práce.” Novináři byli zatím prohlédnuti jeden po druhém a pak usedli na židlích.

“A teď buďte všichni tiše,” nařizoval Morgan. “Nikdo ani slova, rozumíte?” Podíval se na hodinky. “Připraveno?” otázal se elektrikáře.

“Ano, pane.”

Morgan přikývl, odešel a dozorce se opět opřel o zeď a hlasitě zívl.

Čekali celou minutu, reportéři si šeptali, vrtěli se na židlích a šoupali nohama. Ale pak, když

se ozvaly na chodbě kroky, všichni strnuli a všechny oči se obrátily ke dveřím. Dveře se otevřely a jimi vstoupil Ben Guinney, mezi Morganem a ozbrojeným dozorcem. Benovy tváře byly o něco bledší než jindy, ale jinak na něm nebylo ani nejmenší známky strachu. Vešel, na okamžik se zastavil u dveří a vrhl pátravý pohled na řadu postav, tichých a jako strnulých na židlích.

A v témže okamžiku třeskla rána, Morgan se zapotácel a zhroutil se tváří k zemi. Nový výstřel, pojednou zhasla všechna světla, povyk, zmatená slova, dupot nohou, bouchnutí

dveřmi a doktorovo volání, aby někdo opatřil rezervní světlo.

Za několik vteřin žárovky opět zazářily a doktor se rozhlédl. Reportéři zmizeli a s nimi zmizel Ben Guinney. Z Morgana a obou dozorců zbyly tři beztvaré hromady na podlaze a elektrikář

ležel napříč elektrického křesla. Potom se ozvaly výstřely i venku, kulomet zaštěkal, pronikavý jekot sirény, volání a pokřik.

Právě v tomto okamžiku seskočil Ben Guinney z provazového žebříku, který se houpal na zdi, a dopadl mezi skupinu mužů, čekajících ve stínu. Jeden z nich, oblečený do uniformy policejního úředníka, mu pomohl na nohy a stiskl mu ruku.

“Oblečte se do toho, Bene,” pravil a podával mu policejní plášť a čapku.

“Děkuji vám, Lavine,” pravil Guinney a obl ékal se.

“A teď pojďme,” nabádal Lavine. “Máme zde auto.”

Guinney váhal.

“A kde jsou ti chlapci,” t ázal se, “kteří byli uvnitř? Přece je nemůžeme opustit”

“O ty se nestarejte,” přerušil ho Lavine. “Ti už jsou dávno pryč. Teď nemáte kdy na takové

starosti”

“Kde je Trick O’Regan?”

“Poslyšte, Bene, co se to s vámi děje? Zde přece nemůžeme zůstat” Ben Guinney mávl rukou ke zdi.

“Kdybych věděl, že O’Regan je za touto zdí, hned bych se tam vrátil. Musím se s ním vypořádat, musím, za každou cenu.”

“To také přijde, a snad už brzy,” ujišťoval Lavine. “Ale teď žádné bláznovství, Bene, a rychle odtud, dokud je ještě čas. V kapse máte revolver.”

Odvlekl ho k místu, kde čekala velká limuzína, posadil ho dovnitř, usedl vedle něho, pokynul šoférovi a auto přímo vyskočilo po silnici.

XX. KAPITOLA

Poručík Spellman seděl v telefonní ústředně policejního ředitelství, sousedící s kanceláří

O’Reganovou, na hlavě měl helmu s naslouchátky a zachycoval rozhovory novinářů s redakcemi. Zdálo se mu, že mozek se mu proměnil v rozbouřené moře, takový v něm byl zmatek z toho, co slyšel:… Ben Guinney uprchl… gangsteři se vloudili do trestnice, vydávajíce se za reportéry… Morgan a dva dozorci zastřeleni… elektromontér vážně zraněn… jeden gangster polapen u hlavní brány a druhý zastřelen… Guinney uprchl se svými zachránci, převlečenými za policejní úředníky… prchají ve velké limuzíně, která na ně čekala nedaleko zdi…

Ne, nemohl tomu uvěřit, všechno opatření tedy opět selhalo, a Morgan je mrtev, Vpadl O’Regan a Spellman povstal.

“Již to víte, kapitáne?” tázal se Spellman.

“Ano, již jsem se o tom dozvěděl,” odvětil O’Regan. “Ben Guinney je opět na svobodě. Jen bych velice rád věděl, kolik slušných, počestných lidí muselo zemřít, aby náš přítel Ben Guinney byl zachráněn od elektrického křesla.”

“Tři, pokud vím,” odpovídal Spellman. “Mezi nimi je tak é Morgan.”

“Chudáci! A to všechno pro takového ničemu, jako je Ben Guinney! Dal jste hl ídat všechny silnice, vedoucí do města?”

“Ano, myslím však, že Ben Guinney se Chesteru vyhne, kapit áne.”

“A já zase myslím, že se mýlíte, Spelle,” odporoval O’Regan. “Ben Guinney se odv áží všeho, a nezapomínejte, že někde ve městě ukryl všechny své peníze, nebo aspoň jejich největší část

-“

“Nová zpráva, kapitáne,” ohlašoval Geissel, který vyběhl z telefonní místnosti a mával papírem. “Guinney uprchl v uniformě policejního poručíka, provázen jiným mužem přitloustlé postavy, stejně přestrojeným,” četl.

“V policejní uniformě?” přikývl O’Regan. “Tím se ovšem vysvětluje, proč je nikdo nezadržel. A ten druhý, ten přitloustlé postavy, Lavine, kdo jiný?”

“Doufám, kapitáne, že zůstanete dnes celou noc zde, že se nevrátíte do svého bytu?” tázal se Spellman.

“Ano, právě tam se chci vrátit, a to ihned, jakmile zde budeme se vším hotovi,” pravil

O’Regan. “Bena musíme zase polapit a já budu pro něho nejlepší návnadou. Znám svého přítele Bena Guinneye.”

“Šílíte, kapitáne, že se chcete vystavovat tak velkému nebezpečí?” O’Regan se usmál.

“Pouze jednou v životě jsem se vystavil opravdovému nebezpečí, a to bylo v tu chvíli, kdy jsem se oblékl do policejní uniformy.” Pohlédl na hodinky. “Čtvrt na dvě po půlnoci,” pravil.

“Guinney se již jistě blíží.”

Ve dveřích telefonní místnosti se opět ukázala hlava seržanta Geissela.

“Volá policejní hlídka, kapitáne.”

“Přepojte mne sem,” pravil O’Regan a zvedl naslouch átko stolního aparátu.

“Haló!… Ano… ano, rozumím. A teď poslyšte, co vám povím… přiveďte nám ho sem. Spoléhám se na vás.” Odložil naslouchátko a obrátil se ke Spellmanovi. “Jak ýsi farmář ve Whitecliffu spatřil auto a v něm dva muže v policejních uniformách a měl tolik rozumu, že ihned telefonoval policejní hlídce, a ta nám teď oznamuje, že auto zastavila přímo před městem a že zatkla jeho řidiče. Ti ostatní už tam nebyli, patrně přesedli do jiného vozu. Nařídil jsem, aby nám přivedli zatčeného řidiče, a až zde bude, uvidíte, Spelle, že ho dovedu přinutit, aby mluvil. Dnes nejsem v laskavé náladě, a nebude-li chtít mluvit, tedy s ním naložím tak, že bude plakat.”

Po několik minut se neklidně procházel.

“Mám velkou starost, Spelle,” pravil kone čně.

“Chápu, kapitáne,” pravil Spellman. “T ýká se to slečny Bradyové.” O’Regan přikývl.

“Není po ní ani stopy?”

Spellman zavrtěl hlavou.

“Učinili jsme všechno, co bylo v našich silách, kapitáne,” ujišťoval, “ale všechno bylo marné. Myslím, že již opustila zdejší okres. A Lavine, také po něm není ani vidu ani slechu od té

chvíle, co se slečnou Bradyovou a těmi ostatními opustil Perryfieldův byt” Zarazil se, neboť se pojednou ozvalo pronikavé zaječení sirény. O’Regan rychle přikročil k oknu a vyhlédl na ulici.

“Policejní auto,” pravil. “Patrně vezou toho řidiče. Přiveďte ho ihned sem, Spelle, ano?” Spell jenom přikývl a již odkvapil. Vrátil se za několik okamžiků a za ním vstoupili dva policisté, kteří přiváděli mladého muže, jehož kabát byl zablácený, límec roztržený, vlasy rozcuchané a na jehož čele byla krvavá jizva.

O’Regan ukázal na židli.

“Posaďte se!” nařizoval. A mladý muž usedl a zarytě se díval na podlahu.

“Jméno?” tázal se O’Regan.

Řidič neodpovídal.

“Neslyšel jste? Jak se jmenujete?”

Mladý muž mlčel jako němý,

O’Regan k němu rychle přikročil, uchopil ho za límec, pozvedl ho ze židle a zacloumal jím tak divoce, že mu až zacvakaly zuby v ústech.

“Jak se jmenujete, a rychle!”

“Smith.”

“Vezl jste dva muže, oblečené v policejní uniformě, kde jste je vysadil?”

“Nikoho jsem nevezl, pane,” odvětil řidič umíněně. “Jel jsem ve voze sám”

“Poslyšte, vy,” přerušil ho O’Regan. “Vezl jste dva muže stíhané pro úkladnou vraždu. A nechcete-li mi to říci dobrovolně, tedy vás k tomu musím donutit, a jakým způsobem, to brzy uvidíte!”

“Nemám, co bych vám řekl, pane,” opakoval řidič a mračil se.

O’Regan se obrátil k policistům.

“Odveďte ho,” nařizoval, “a postarejte se, aby změkl!” Oba policisté uchopili řidiče, každý z jedné strany pod paží, ale než ho mohli odvléci, mladý

muž, jehož tváře smrtelně zbledly, se jim vytrhl a sepjal k O’Reganovi ruce.

“Ne, to ne, pane,” žadonil. “Nedejte mne týrat, vždyť jsem přece neučinil nic zlého, musím si těžce vydělávat na živobytí”

“Chcete tedy mluvit dobrovolně?”

“Ano, pane,” pravil řidič pokorně. “Ale mohu vám říci jenom tolik, že jakýsi člověk si mne najal, abych ho zavezl k trestnici a pak na něho čekal nedaleko řeky. To je všechno, co o tom vím, pane.”

“Kde jste je vysadil?”

“Nedaleko rozcestí nad Brandtu. Tam na ně čekalo jiné auto. Dostal jsem padesát dolarů, ale to je také vše, co o tom vím.”

“Nevíte, kdo to byl?”

“Ne, pane.”

“Neslyšel jste nic, co si povídali?”

Řidič zaváhal.

“Nuže?” vzkřikl O’Regan.

“Ano, pane, něco jsem slyšel, říkali si, že se s vámi vypořádají.”

“Kdo to říkal?” tázal se O’Regan. “Ten velký?”

“Oba, pane kapitáne. Oba říkali, že se s vámi vypořádají. A ten velký povídal, že to učiní

ihned a pak odtud zmizí.”

“Odveďte ho!” nařizoval O’Regan policistům. “Chtějí se se mnou vypořádat, a znám-li dobře svého starého přítele Bena Guinneye, tedy se to stane zde.”

“Zde, na policejním ředitelství?” tázal se Spellman udiveně. “To přece nemyslíte vážně, kapitáne?”

“A kde jinde? Nervové centrum Bena Guinneye je právě zde, Spelle. Vsadím se s vámi, že to nebude trvat příliš dlouho a již o něm opět něco zaslechneme”

“Jste volán, kapitáne,” ohlašoval seržant Geissel a pootevřel dveře od telefonní místnosti.”

“Přepojte mi to opět sem!” pravil O’Regan a uchopil naslouch átko. “Haló… Ano, ovšem… U

telefonu kapitán O’Regan.” Luskl prsty, aby připoutal Spellmanovu pozornost, a pokynul hlavou k telefonní místnosti. “Ano, jsem zde, Bene Guinneyi,” dodal a usmál se, když viděl, jak sebou Spellman trhl.

Spellman rychle přikročil ke dveřím telefonní místnosti.

“Zavolejte ústřednu, Geissele, ale rychle!” zašeptal. “A zjistěte tento hovor.”

“Ano, jsem zde,” pokračoval O’Regan, “a zde také zůstanu pro případ, že byste mne chtěl navštívit… Ano, vede se mi docela dobře. Jste velmi laskav, Guinneyi… Eh… Nu, to se rozumí

přece samo sebou. Zavedu vás opět do začouzené cely a tam vás vlastnoručně posadím na elektrické křeslo. Uvítají vás tam s největší radostí. Bene Guinneyi… Kdo? Oh, Lavine je s vámi? Roztomilý člověk, ten Lavine. Vždy jsem ho měl velmi rád. Vzpomeňte si někdy na mne, Edwine, ano!… Cože pravíte?… že se se mnou vypořádáte? To také doufám, Guinneyi!

Dopustil jste se velké chyby, a chcete, abych vám řekl jaké? Tedy poslouchejte. Bene” Zamračil se ještě, chvíli váhal a potom odložil naslouchátko.

“Odzvonil,” pravil Spellmanovi.

“Mluvil z lékárny na rohu Třetí a Čtvrté Avenue,” pravil Spellman. “Poslal jsem tam auto s několika muži”

“Tedy je rychle zarazit, Spelle! Teď nesmí nikdo odtud”

Ale tu se již ozval naříkavý hlas sirény a řev silného motoru a Spellman, skoro již u dveří, se zastavil.

“Příliš pozdě, kapitáne,” pravil. “Již odjeli. Ale snad se jim podaří ho polapit.” O’Regan zavrtěl hlavou.

“Ne, to se jim nepodaří, Spelle,” pravil jistě. “Počítal s tím, že za ním pošleme své lidi. A jenom proto mne volal, aby odtud odstranil všechny naše nejlepší střelce.”

“Myslel jsem, že chcete, abych zjistil, odkud volá, kapitáne,” omlouval se Spellman.

“Ano, to jsem opravdu chtěl,” přisvědčil O’Regan. “Chtěl jsem zjistit, odkud volá, abych mohl odhadnout, jak dlouho asi potrvá, než ho zde uvidíme.” Pak chvíli mlčel v hlubokém zamyšlení. “Kolik zde teď máme mužů, Spelle?”

“Deset,” pravil Spellman. “A kromě nich už jenom seržanta Geissela a žalářníka. Většinu mužů jsme poslali hlídat silnice.”

“A myslíte, že Guinney to neví?” usmál se O’Regan. “Nu dobrá, Spelle, odvolejte hlídku před vraty a nařiďte, aby vrata zavřeli.”

“Ale, kapitáne”

“Učiňte to!” nařizoval O’Regan. “A rychle! Mrtv ých policistů zde máme už víc, než

potřebujeme.”

Spellman odešel a O’Regan přistoupil ke dveřím telefonní místnosti.

“Geissele,” zvolal.

“Ano, kapitáne?” otázal se Geissel.

“Máte revolver?”

“Zajisté, kapitáne.”

“Tedy si jej připravte,” pokračoval O’Regan. “A budeteli muset střílet, střílejte tak, abyste zabil!”

“Rozumím, kapitáne.”

O’Regan chvíli naslouchal ťukání telegrafního přístroje.

“Jsou to velkolepé zvuky, Geissele,” pravil. “Jako bychom teď slyšeli celý svět, celý svět teď

k nám mluví.”

Geissel přikývl.

“Ano, je to velmi živé, kapitáne…”

Pojednou zmlkl a udiveně se díval na přístroj. Potom pohlédl na O’Regana.

“Je ticho, kapitáne,” pravil.

“Ano, ticho,” přisvědčil O’Regan. “Je to zde jako v hrobě, když telegraf přestane cvakat. Spojte se s New Yorkem.”

V tomto okamžiku vstoupil Spellman a O’Regan se obrátil k němu.

“Naši lidé se smějí,” pravil Spellman, “že dávám zavírat vrata.”

“Jen je nechte smát, Spelle. Však nám budou ještě vděčni, že jsme jim zachránili život.”

“Kapitáne!” ozval se Geisselův naléhavý a rozčilený hlas.

“Co je, Geissele?”

“Spojení je přerušeno, všechna spojení jsou přerušena, všemi směry!”

“Nevadí, Geissele,” pravil O’Regan, “nic jiného jsem neočekával. Vzpomínáte si, Spelle,” obrátil se k poručíkovi, “že Lavine kdysi řekl, že by to byla velmi snadná práce přerušit všechna spojení? A to se teď stalo.”

“A to znamená” započal Spellman.

“To znamená,” přerušil ho O’Regan, “že Ben Guinney je už na cestě a že na sebe nedá dlouho čekat.”

Přikročil k oknu a chvíli tam stál mlčky, dívaje se na ulici.

“Spelle!” vykřikl pojednou. “Přijíždí auto, a nemá světla.” Vyňal z kapsy revolver. “Už se blíží, jenom pomalu, jsem přesvědčen, že je to Ben Guinney”

Uskočil od okna.

“Schovejte se, chlapci, rychle!” vzkřikl a vrhl se na podlahu. A v tomto okamžiku se ozval rachot kulometu a cinkot rozbitého skla. O’Regan se připlížil na rukou a nohou ke skříni v koutě, vyňal z ní kulomet, plížil se zpět k oknu, rozbitým sklem vysunul hlaveň a spustil příval střel na velké auto, které se právě zastavilo u protějšího chodníku. Dveře se rozletěly a vběhli policisté. Někdo zhasl světlo, ozval se pád převráceného stolu a potom náhlé ticho.

O’Regan povstal.

“Již odjeli!” pravil. “Rozsviťte, chlapci!”

Cvakl vypínač a O’Regan se rychle rozhlédl. Spellman ležel na podlaze a kapitán k němu přiskočil.

“Nic to není,” pravil Spellman. “Jenom lehké poranění na paži.” Povstal a mávl rukou k postavě, která ležela nehybně na převráceném stole. O’Regan poklekl vedle mrtvého policisty.

Mračil se, když zase povstal.

“Ještě jeden odznak do našeho rámu, Spelle,” pravil klidně. “Pošlete někoho pro doktora, ačkoliv se obávám, že už je až příliš pozdě.”

Ještě chvíli stál, upřeně se dívaje na bezvládné tělo, ležící u jeho nohou.

“Můj Bože!” zvolal. “A pomyslím-li si, že Ben Guinney za to všechno zemře jenom jednou!”

***

Po celé dva příští dny, které následovaly po útoku gangsterů na budovu policejního ředitelství, žil seržant Geissel neustále s helmou a naslouchátky na hlavě, aby se pokusil zachytit všechny telefonní rozhovory, doufaje, že zaslechne i hlas Bena Guinneye, nebo aspo ň nějakou náhodnou poznámku, která by naznačila, kde se Ben asi skr ývá. Večer druhého dne se kapitán O’Regan vrátil ze svého klubu a usedl k psacímu stolu, ale neseděl tam ani minutu a již k němu přiběhl rozčilený seržant Geissel.

“Rychle, kapitáne,” volal Geissel. Nečekal, co mu kapitán odpoví, a odvlekl ho k přístroji, kde už čekal Spellman.

Stiskl páčku zesilovače a již se zřetelně ozval mužský hlas:

“…přijdete, jak jsme si ujednali?”

“Ano, přijdu,” zněla odpověď. “V pět hodin. Ale poslyšte, Bene, myslím, že jste se zbláznil. Mohli bychom odjet ještě dnes večer, a kde bychom už byli, než se rozední.”

“Ne, dnes večer mám ještě něco na práci.”

“Raději toho nechte, Bene”

“Jsem někomu něco dlužen a zaplatím mu to ještě dnes.”

“Radím vám, Bene, abyste mne poslechl. Přijedu pro vás hned autem”

“Přijedete pro mne autem až ráno, jak jsme si ujednali, a jestli že tam nebudu, můžete odjet beze mne. Ale já tam budu. A především, nezapomeňte na naši krásnou společnici. Je příliš

hezká, abychom ji mohli opustit.”

“Tedy dobrá, Bene, přivezu ji. Přesně v pět hodin.”

“A jestliže ji nepřivezete, vrátíme se pro ni.”

Hlasy zmlkly, Spellman pohlédl na O’Regana a O’Regan pohlédl na Spellmana. Spellman se mračil.

“Guinney a Lavine, kapitáne.”

O’Regan přikývl.

“Ovšem, kdo jiný.”

“A zítra odjíždějí.”

“Se svou společnicí,” dodal O’Regan. “To auto nesmí zítra opustit náš okres. Každé auto musí

být zastaveno, a bude-li nalezena slečna Bradyová, ať je přivezena přímo sem.”

“Dobrá, kapitáne,” pravil Spellman. “Slyšel jste však, co řekl Ben Guinney? Dnes v noci má

nějakou práci, chce někomu splatit svůj dluh. Myslím, že víte, co to znamená.”

“Doufám, že ano.”

“Tedy pro milosrdenství boží, kapitáne, nechoďte dnes domů!”

O’Regan zavrtěl hlavou.

“Lituji, Spelle,” pravil, “že nemohu uposlechnout vaši dobrou radu. Prostě nemohu zanedbat příležitost, abych se opět sešel s Guinneyem, než odtud odjede, snad navždy. Jdu domů.” Kdo viděl Tricka O’Regana, když se asi za půl hodiny vracel z policejního ředitelství ke svému bytu, nebyl by tušil, že je kapitán přesvědčen, že se ubírá k setkání s nejodvážnějším pistolníkem, co jich kdy bylo ve Spojených státech, neboť tak klidný byl úsměv na jeho tváři. Jeho myšlenky se zabývaly pouze Josephinou Bradyovou. Těch několik posledních slov ze zachyceného rozhovoru Bena Guinneye s Lavinem mu poskytlo konečně stopu, po které už

tak dlouho toužil. Od té chvíle, co Josephina zmizela z Guinneyova domu, dal po ní marně

pátrat, a již byl téměř přesvědčen, že je dívka kdesi daleko odtud a že ji už nikdy nespatří. Guinneyova slova mu poskytla novou naději. Nepochyboval, kdo je ta krásná společnice, kterou oba gangsteři nechtějí opustit, a teď, když policie ví, že Guinney a Lavine se chystají k útěku na zítřejší ráno, nebude to již tak těžké zastavit každé odjíždějící auto. O to se postará

Spellman, a Spellmanovi může důvěřovat, že se o to postará s veškerou důkladností.Měl bezpečný pocit, že již příští dopoledne opět uvidí Josephinu na policejním ředitelství a potom si s ní promluví a všechno se mezi nimi vyjasní.

Ale když se blížil ke svému bytu, jeho myšlenky se vrátily k Benu Guinneyovi. “Práce pro dnešní noc.” O’Regan tušil, jaká to asi má být práce. Nuže dobrá, Guinneyovi bude poskytnuta všechna příležitost, aby mohl vykonat tu svou zamýšlenou práci. XXI. KAPITOLA

Josephina procitla z omráčení a zjistila, že sedí v autě a vedle ní je Lavine. V hlavě cítila jakousi tupou bolest. Neměla ani tušení, kudy jedou, a byla ještě příliš omámena, aby se mohla aspoň pokusit to vypátrat. Byla opravdu ráda, když auto zastavilo před velkým venkovským domem a když jí nařídili, aby vystoupila.

Lavine ji zavedl do pokoje v přízemí, tam ji varoval, že pokřik by jí v žádném případě

nepomohl, a odešel. Byla to prostorná místnost, zpola ložnice, zpola obývací pokoj, a měla dvě velká okna, ale zamřížovaná, a jediný pohled na ně poučil dívku, že by marné doufala v útěk touto cestou. Zůstala v tomto pokoji od svého příchodu několik dnů a s nikým se nestýkala, jenom s černoškou, která jí posluhovala a na všechny její otázky odpovídala zarputilým mlčením.

Do domu přijížděli různí hosté, vždy v noci. Auta se zastavovala před domem, v sousední

místnosti se ozývaly mužské hlasy a Josephina mezi nimi poznávala hlas Mikův a Sherriffův. Když přitiskla ucho ke spojovacím dveřím, slyšela tyto hlasy dost zřetelně, ale nerozuměla tomu, co povídají, a chápala jen tolik, že tito muži něco chystají a že se to týká Bena Guinneye. Jednou nebo dvakrát zaslechla také jméno Tricka O’Regana. Mnoho o něm přemýšlela a děkovala Bohu, že Ben Guinney je za mřížemi.

A pak konečně nadešel večer, kdy seděla bledá u rozhlasového přístroje a slyšela zprávy o útěku Bena Guinneye. Této noci nemohla usnout. Ben Guinney opět na svobodě, uprchl přímo od elektrického křesla, a byl to Trick O’Regan, kdo ho tam chtěl posadit. Zachvátil ji strach a

zděšení. Co teď Guinney učiní? Zda i teď dostojí slibu, že Trickovi neublíží?

Odpověď se ozvala druhého dne, když rozhlas líčil útok gangsterů na policejní ředitelství. Pochopila, co to znamená. Ben Guinney zuří a chce se pomstít. Trick O’Regan ho poslal do začouzené cely a Ben Guinney mu to nikdy neodpustí. Trickovi hrozí smrtelné nebezpečí, a ona je proti tomu bezbranná.

Většinu dne se neklidně procházela pokojem a přemýšlela, přemítala. Ale snad přece jen přepíná nebezpečí, vždyť Ben Guinney musí především přemýšlet na rychlý útěk někam daleko, kde ho nikdo nezná, snad přepadení policejního ředitelství bylo jeho posledním, zoufalým pokusem o vyrovnání účtu s Trickem O’Reganem a snad již dokonce uprchl. V noci bylo ticho v celém domě, nepřijelo ani jediné auto a v sousedním pokoji se neozvaly hlasy. Tlupa gangsterů se snad již rozprchla, když Bena Guinneye zachránila. Ale co se teď stane s ní? Jestliže uprchlí a ji zde zanechali, snad na ni zapomněli…

Spěchala ke dveřím a stiskla kliku. Dveře byly zamčené. Vrhla se na lůžko, musí čekat, nic jiného nezbývá. Ale co na tom, jestliže Ben Guinney již opravdu uprchl někam daleko odtud?

Pozdě odpoledne usnula neklidným spánkem, a když procitla, byla okolo ní tma. Ještě chvíli ležela, snažíc se, aby se rozpomenula, kde vlastně je, a pak, když se jí vrátila paměť, sklouzla z lůžka a tápala k vypínači u dveří.

Uprostřed pokoje se pojednou zarazila. Pod spojovacími dveřmi byl úzký pruh světla a v sousedním pokoji se ozývaly dva tlumené mužské hlasy.

Po špičkách, tiše přikročila ke dveřím, poklekla a zadívala se klíčovou dírkou. Klíč však byl v zámku z druhé strany a Josephina nic neviděla. Opatrně povstala, okamžik ještě váhala a pak přitiskla ucho ke dveřím.

“…nemáte k tomu právo, musíte přece pomýšlet také na nás,” poznávala Lavinův hlas. “Mně

se zdá, že jste se zbláznil.”

“Ano, zbláznil jsem se.”

Josephina musela zarýt zuby do rtů, aby potlačila výkřik. Poznala i tento druhý hlas, hlas Benna Guinneye. Neuprchl, je zde, mluví s Lavinem…

“Také vy byste se zbláznil,” pokračoval Ben Guinney, “kdybyste byl zažil, co jsem musel já

zažít. Byl jste už někdy v začouzené cele, vedli vás už někdy k připravenému elektrickému křeslu? Viděl jste někdy před sebou doktora, který už čeká, aby potvrdil vaši smrt? Vy ne, ale já ano, a můžete mi věřit, že to není dobrodružství, na které by člověk mohl zapomenout. A já

nezapomenu, nezapomenu na toho, který mne tam chtěl posadit. Vypořádám se s Trickem O’Reganem, zúčtuji s ním jednou provždy, i kdyby to měla být má smrt”

“Šílíte, Bene,” přerušil ho Lavine. “Nezapomínejte, že po vás pátrá policie celých Spojených států. Nemyslete na něho a odjeďte ihned”

“Odjedu, ale až zítra ráno. Znáte moje rozkazy, Lavine, auto na křižovatce v pět hodin, a než

se rozední, budeme už daleko! Dnes v noci se vypořádán s O’Reganem.”

“Tedy se s ním vypořádejte někde na ulici.”

“To by šlo, ale neudělám to. Zastřelit ho na ulici? Ne, to není smrt, kterou chystám pro pana Tricka O’Regana. Musí vidět, jak se k němu smrt blíží, krok za krokem, jako jsem to viděl já, když mne vedli k elektrickému křeslu. A než na něho smrt sáhne, chci si s ním promluvit, a to potěšení stojí za malé nebezpečí. Ostatně, jaké nebezpečí? Než se Spellman dozví, že ho čeká

povýšení na hodnost kapitána, kde já už budu! V jeho bytě, Lavine, na ulici, ale chcete-li, můžete to sám zkusit na ulici”

“Já ne,” odsekl Lavine. “Já nikoho nevraždím.”

“A kdo to od vás žádá? Nechci od vás nic jiného, než abyste byl s autem v pět hodin ráno tam, kde jsem vám to určil. Ale přesně, rozumíte? Spoléhám se na to.”

Hlasy slábly a Josephina již neslyšela nic. Potom zaslechla, jak se otevřely dveře a po několika okamžicích zahučelo auto. Ben Guinney odjel.

Rozsvítila, ale pojednou se s ní všechno zatočilo. Sklesla do křesla a přitiskla si dlaně ke spánkům. Ne, za žádnou cenu teď nesmí omdlít. Trickovi hrozí strašlivé nebezpečí, musí ho nějak varovat, upozornit ho, že se nesmí vrátit domů, že tam bude na něho číhat Ben Guinney, aby ho zabil… Ale jak, jenom jak!

Klíč cvakl ve dveřích a vstoupil Lavine.

“Dobrý večer, slečno Bradyová,” pravil.

Mlčela a jenom se na něho dívala.

“Přišel jsem, abych vám řekl, že ráno odtud odjedeme,” pokračoval. “Vyjedeme před pátou, a proto bych vám radil, abyste šla brzy spát!”

“A kam pojedeme?” tázala se.

“Bude to daleká cesta,” odvětil. “Možná že až do Kanady. To ještě nevím.”

“S Benem Guinneyem?”

“Ano, s ním.”

“A kdybych řekla, že nepojedu, pane Lavine?”

Usmál se.

“Nezáleží na tom, co jste řekla,” odpovídal. “Mám přesné příkazy, mám vás vzít s sebou, a to se také stane. Chcete-li proti tomu něco namítat, počkejte s tím, až se sejdete s Benem. On má

své zvláštní důvody, proč vás chce vzít s sebou, a já se mu nedivím. Patrně mu na vás velmi záleží.” Usmál se. “Jste velmi hezká, slečno Bradyová, a Ben Guinney si chce patrně založit šťastnou domácnost…”

Hněvivě mávla rukou.

“Máte-li ještě aspoň trochu smyslu pro slušnost, pane Lavine,” přerušila ho, “hned mne propustíte na svobodu…”

Potřásl hlavou.

“Smysl pro slušnost?” tázal se. “Ne, ten už nemám. Vždyť už nejsem u policie.” Odešel, bouchl dveřmi a klíč opět v zámku cvakl.

XXII. KAPITOLA

Neulehla a celou noc se neklidně procházela svým vězením. Zmocňovalo se jí zoufalství. Několikrát přiskočila ke dveřím a zabušila na ně zaťatými pěstmi, ačkoliv věděla, že by marně doufala v pomoc. Pomoc od Lavina? Vždyť on je oddaným společníkem Bena Guinneye, a i když by se v něm probudilo svědomí, jistě by se neodvážil mu vzepřít. Všechno je ztraceno, nestane-li se nějaký zázrak, nějaký zázrak, který by vysvobodil Tricka O’Regana, neboť na jejím osudu jí už nezáleželo. A zázrak se jistě nestane. Trick půjde slepě do nastražené pasti a tam bude Ben Guinney s revolverem v ruce, Ben Guinney, jízlivý úšklebek v obličeji, vítězoslavný pohled v očích…

Z těchto zoufalých myšlenek ji pojednou vyrušil zvonek telefonu. Zaslechla Lavinovo “Haló”, po špičkách přiskočila ke dveřím a přitiskla k nim ucho.

“Ano, to jsem já, Bene,” mluvil Lavine do přístroje… “Zajisté, přijedu, ano, v pět hodin, ale poslyšte, Bene, je to šílenství, mohli bychom odjet ihned a kde bychom byli do rána, nechte toho, Bene, radím vámjak tedy chcete, ano, přivezu ji, ano, přesně v pět.” Zvonek cinkl, jak Lavine zavěsil naslouchátko, a Josephina poté rychle odstoupila od dveří a usedla do křesla. Sotva tak učinila, dveře se prudce otevřely a vstoupil Lavine.

“Jste již připravena?” tázal se.

“Budu připravena v pět,” pravila.

Oči upírala k otevřeným dveřím, kterými viděla na stole telefonní přístroj. Kdyby tam mohla přiskočit…

“Nebudeme čekat až do rána,” pokračoval Lavine. “Odjedeme ihned.”

“Vždyť jste mi řekl” započala překvapeně.

“Na tom nezáleží, co jsem vám řekl,” přerušil ji Lavine nevrle. “Teď vám povídám, že nebudeme čekat do rána.”

Kéž by ho mohla od těch dveří odlákat! Ale nesmí se tak upřeně na ně dívat. Lavine by mohl poznat, co se děje v jejích myšlenkách.

“A je také připraven, Guinney?” tázala se.

“Guinney s námi nepojede,” zamračil se. “Pojede sám a setkáme se s ním až cestou.” Při těchto slovech se vyhýbal jejímu pohledu a Josephina již z toho poznala, že lže.

“Guinney to nařídil?” tázala se podezíravě.

Lavine k ní náhle přikročil.

“Jaké jsou to otázky?” vybuchl. “To se rozumí, že mi to nařídil, právě jsem s ním mluvil telefonem, a určil mně místo, kde na něho máme čekat.”

Již pochopila všechno. Lavine se bojí, bojí se Benova šíleného záměru, nechce čekat až do rána a uprchne bez svého přítele. Ano, to je celý Lavine, nepočestný policista, který zradil Tricka O’Regana a nyní zrazuje i Bena Guinneye. Co však na tom? Pro ni bude lépe, bude-li sama s Lavinem než s Benem Guinneyem, tento úkladný vrah by jistě neváhal ji zastřelit, kdyby to považoval za nutné, nikoliv však zbabělý Lavine. Ano, bude jí lépe bez Bena Guinneye, a bude-li on opět polapen při svém odvážném záměru, stane se mu jenom to, co zasluhuje již dávno. A jistě by byl polapen, jen kdyby se mohla dostat k tomu telefonu…

“Dobrá, pane Lavine,” pravila. “Nebudeme se o to přít. Kdy odjedeme?”

“Ihned, auto již čeká.”

Povstala, přikročila ke skříni, vzala z ní klobouk a plášť, pak uchopila kabelku a ukázala na ruční kufr, stojící u postele.

“Prosím, odneste mi to dolů, ano?” pravila.

“Zajisté.”

Přikročil k posteli a Josephina se rozběhla ke spojovacím dveřím. Proletěla jimi, přibouchla a chtěla otočit klíčem. Ale marně, klíč vězel v zámku jako ulitý. Zkusila znovu, oběma rukama celou silou, ale opět marná námaha, Lavine již vyrazil dveře, uchopil ji za loket a odhodil stranou.

“Jste chytrá, drahoušku,” posmíval se. “Chtěla jste si promluvit se svým milým přítelem O’Reganem? Lituji, že vám to nemohu dovolit. Přijměte ode mne dobrou radu, již na něho ani nemyslete. Zapomeňte na něho jednou provždy.”

Nebyla schopna slov a již neodporovala, když ji pevně uchopil pod paží a odváděl chodbou po schodech, přízemní halou a k autu, které stálo před domem. Otevřel dvířka a donutil ji, aby vstoupila a usedla.

“Nepokoušejte se vyskočit,” pravil, “nechcete-li si zlámat vaz, protože pojedeme aspoň

sedmdesát mil za hodinu. A jestli vykřiknete, až pojedeme okolo policisty…” Vyňal z kapsy revolver, pohrozil jí a revolver opět uložil do kapsy. Potom usedl k volantu a auto se rozjelo. Byli spolu sami, rychlost se stále zvyšovala a Josephina pohledem z okna poznala ve tmě

aspoň tolik, že ujížděli cizí krajinou. Skrčila se v koutku a snažila se, aby mohla jasně

přemýšlet. Na tom teď všechno záleží, pomyslela si. Otevřít dveře a vyskočit na silnici, to by byla při této šílené rychlosti sebevražda, a přece každý okamžik této šílené rychlosti ji vzdaluje

od Tricka O’Regana, a na Tricka čeká namířený revolver. Tedy přemýšlet, potlačit neklid a rozčilení, jenom v tom je její spása, dovede-li si něco vymyslet. Zavřela oči… ano, tak se to lépe přemýšlí…

Lavine na ni vrhl přes rameno letmý pohled a usmál se, když ji viděl, jak sedí skrčená v koutě, oči zavřené. Patrně usnula, a to je také to nejlepší, co mohla učinit. Chtěl mít od ní pokoj, aspoň za jízdy, však později s ní bude mít starostí až dost, a nejen s ní, vždyť musí myslet také na Bena Guinneye. Ten mu nikdy neodpustí, že ho zradil, a podaří-li se mu jeho šílený

záměr, Lavine bude muset před ním prchat. Ale ne, to snad přece jen nebude tak těžké, vždyť

Ben Guinney se bude muset sám skrývat. Tedy Trick O’Regan? Ano, to je něco docela jiného. Přežije-li Trick O’Regan dnešní noc, svou srážku s Benem Guinneyem, a Trick O’Regan přežil již horší srážky, prohledá metodicky třeba celý svět, jenom aby nalezl Josephinu. Ano, takový je Trick O’Regan. Kdyby se tak ti dva postříleli navzájem…

Pojednou se něco dotklo jeho temene, něco tvrdého a studeného. Trhl sebou a chtěl se obrátit, ale Josephina již promluvila. Její hlas byl tvrdý a chladný jako ta věc, která se mu zarývala do temene hlavy.

“Ruce nechte pěkně na volantu, Lavine,” nařizovala, “a udělejte, co vám poničím, jinak stisknu spoušť.”

Lavinovy ruce stiskly pevněji volant, ale jinak se ani nepohnul.

Naklonila se přes opěradlo jeho sedadla, sáhla mu do kapsy kabátu a vyňala z ní revolver. Pohledem se přesvědčila, že je nabitý.

“A teď, Lavine,” pravila, “učiníte všechno, co vám řeknu.”

“Pro živého Boha,” zvolal, “dejte pryč tu bouchačku, mohlo by to spustit samo, kdybychom narazili na kámen-dejte to pryč, slyšíte?”

Cítil, že tlak opustil jeho temeno.

“Jak si přejete,” pravila Josephina, “a můžete tu bouchačku mít výměnou za váš revolver, ten si ponechám.”

Opět se naklonila vpřed a vsunula ruku do jeho kapsy.

“Levici můžete dát z volantu, Lavine,” řekla, “a sáhnout si do kapsy pro moji bouchačku.” Okamžik váhal a mračil se, ale pak sáhl do kapsy a jeho prsty sevřely něco chladného a tvrdého. Vytrhl to z kapsy, rourový klíč na šrouby.

“Povedlo se, že?” pravila Josephina. “Nalezla jsem to na zadním sedadle. Tlačilo to jako hlaveň revolveru, že, pane Lavine? Ale váš revolver mám teď já, Lavine, a proto dávejte pozor, co vám řeknu, zastavte auto!”

Lavine neodpovídal, klíč odhodil na podlahu a ručička rychloměru se odplížila o dalších pět mil.

“Zastavte! Slyšíte? Zastavte, nebo střelím!”

“Slyším, ale myslím, že si to dobře rozmyslíte, než vystřelíte, holčičko. Šedesát mil za hodinu. Co by se stalo, kdybyste zastřelila řidiče auta, které jede rychlostí šedesát mil za hodinu? Až

by nás nalezli, nikdo by nepoznal, kdo jste vy a kdo jsem j á.”

Josephina stiskla zuby spodní ret. Lavine měl pravdu, na to nepomyslela. Bylo to hrozné. Co by z ní zbylo, a co by to prospělo O’Reganovi?

Spustila okno a vyhlédla ven. Mírně pršelo a asfalt silnice byl lesklý, hladký jako řeka oleje. Ani vyskočit se nemůže odvážit při takové rychlosti, a přece musí něco učinit, dříve než bude pozdě, pozdě pro Tricka O’Regana.

Vyklonila se z okna, upřeně se dívala vpřed, a tu se jí oči zajiskřily vzrušením. Vpředu

ještě

daleko bylo červené světlo, upozorňující na nebezpečné místo a řítilo se k nim závratnou rychlostí… již to viděla zcela zřetelně… ostrý záhyb silnice… Lavine se neodváží do takového záhybu s rychlostí šedesáti mil.

Cítila, jak se rychlost zmírňuje. Vyklonila se ještě více z okna a vysunula také pravici s revolverem. Záhyb byl již před nimi, auto sebou trhlo, jak Lavine otočil volantem, a v tomto okamžiku, při ostré zatáčce, zahlédla Josephina na jediný okamžik přední kolo. Tento okamžik však postačil, aby namířila na pneumatiku a pak stiskla spoušť. Ozval se prudký výbuch, auto se zakymácelo, dostalo se do smyku, obloha, silnice, stromy okolo ní šíleně poskakovaly, pojednou třesk rozbitého kovu a skla a potom ticho. Když se Josephina vzpamatovala, zjistila, že leží na mokré silnici a v ruce ještě svírá revolver. Rychle se rozhlédla. Auto leželo na boku opřeno o strom, věc teď podivně ubohá. Nejistým krokem přikročila k vozu. Lavine ležel bez vlády na volantu, klobouk mu spadl z hlavy, ve vlasech se mu jiskřily střepiny skla a přes čelo se mu táhla krvavá čára. Viděla, že dýchá, a odvrátila se od něho. Nesmí plýtvat časem, musí se pokusit, aby zachránila Tricka O’Regana. Rozběhla se po silnici, odkud přijeli, a v duchu se přitom modlila, aby potkala nějaké auto. Ani nevěděla, kam běží, a mohla se mýlit ve směru, nemohla však zůstat stát, jenom ne zůstat stát. Běžela až klopýtala asi půl hodiny, a konečně před sebou spatřila velká světla auta. Postavila se uprostřed silnice a mávala oběma rukama.

Auto se zastavilo několik sáhů před ní a vyskočil z něj muž, muž v policejní uniformě.

“Co vás to napadlo” započal, ale dívka ho přerušila.

“Prosím, prosím, zavezte mne ihned na policejní ředitelství, je to naléhavé”

“Bez vážného důvodu nemohu” namítal policista.

“Musíte,” přerušila ho opět. “Každá vteřina je drahá. Musím říci kapitánovi O’Reganovi, oh, pro milosrdenství boží, nemluvme zbytečně, musím mu říci, týká se to Bena Guinneye!”

“Jestliže se to týká Bena Guinneye, slečno,” pravil policista a mávl rukou k autu, “tedy čím rychleji tam vskočíte, tím lépe.”

Usedla vedle něho, policista opatrně obrátil na mokrém asfaltu, ale pak se rozjel plnou rychlostí. “Rychleji, rychleji,” nabádala ho úzkostlivě.

Asi za čtvrt hodiny, ještě dříve, než auto mohlo zastavit před policejním ředitelstvím, Josephina vyskočila, proběhla branou a za okamžik vpadla do Trickovy kanceláře. Poručík Spellman, který seděl u stolu, k ní překvapeně vzhlédl. Viděl před sebou mladou ženu v zablácených šatech, bledé tváře, postrašené, vytřeštěné oči.

“Co se děje?” tázal se udiveně, ale již vstal a omlouval se. “Promiňte, slečno Bradyová, ale nepoznal jsem vás”

“Musím mluvit s kapitánem O’Reganem,” volala. “Je zde?”

“Ne, již odešel,” odpovídal Spellman. “Mám však službu a mohu-li vám…”

“Odešel?” opakovala Josephina úzkostlivým hlasem. “Kam odešel?”

“Domů,” pravil Spellman. “Do svého bytu, již asi před hodinou.” XXIII. KAPITOLA

O’Regan se zastavil před domem, kde bydlel, a rozhlédl se všemi směry. Ulice byla liduprázdná a O’Regan již ani chvíli neváhal. Prošel dveřmi, chodbou ke zdviži a vyjel do druhého poschodí. Zastavil se opět přede dveřmi svého bytu, naslouchal, vyňal z kapsy revolver, vsunul klíč do zámku, tiše otočil, prudce otevřel dveře a současně uskočil stranou, zpola očekávaje, že třeskne výstřel.

Ale nic se nestalo a O’Regan po krátkém váhání rozsvítil kapesní elektrickou svítilnu, překročil práh a rozhodil bílé paprsky předsíní. Všechno zde bylo tak, jak to zanechal. O’Regan se usmál, zavřel dveře a zamířil k ložnici. Otevřel je stejně rázně a opět uskočil stranou.

Opět se nic nestalo a O’Regan si posvítil dovnitř, sáhl za dveře a otočil vypínačem.

Vstoupil, zavřel dveře, stál k nim zády a rozhlížel se, ale i zde bylo všechno jako jindy. Přistoupil k posteli, podíval se pod ni a pak se vzpřímil, mírně se usmívaje. Počíná si jako stará, bázlivá

žena. Ze skříně vyňal láhev whisky, nalil si do sklenice, vstříkl sodovku, sklenici postavil na stolek, vedle ní revolver a usedl do křesla.

Tam seděl chvíli tiše, potom usrkl ze sklenky a opět se pohodlně usadil v křesle. Založil ruce a zavřel oči. Za chvíli mu hlava klesla na hruď a jeho oddechování bylo hluboké a pravidelné. V koutě ložnice byl velký šatník. Jeho dveře byly na píď pootevřené, když O’Regan vstoupil, a kapitán na ně pohlédl jenom letmo. A teď se tyto dveře otevřely, pomalu a zvolna, a v nich se objevila hlaveň revolveru. Ruka, celá paže a dveře byly dokořán a z nich rychle a tiše vystoupil Ben Guinney. S revolverem namířeným na tichou postavu, sedící v křesle, přistoupil ke stolku a revolver O’Regana odhodil na podlahu.

“Už se můžete probudit, O’Regane,” pravil s úsměvem.

Na Trickových tvářích se objevil mírný úsměv, než otevřel oči.

“Jak se zdá, jste překvapen, O’Regane?” pravil Ben Guinney přívětivě. Trick zavrtěl hlavou.

“Vůbec ne,” pravil lhostejn ě. “Viděl jsem, jak se otvírají dveře mého šatníku, a mohl jsem vás zastřelit, kdybych chtěl.”

“Vy že jste mne mohl zastřelit? Ale teď už nemůžete, eh?”

“Tady se vůbec nebude střílet.”

“Jste si tím jistý, O’Regane?”

“Úplně,” ujišťoval O’Regan. “Mluvit se zde bude, ale ne střílet.”

“Ano, máte pravdu, mluvit se zde bude,” přisvědčil Ben Guinney. “Musím si s vámi trochu pohovořit.”

“Na to jsem spoléhal,” pravil O’Regan. “Kdybych nebyl věděl, že si chcete se mnou pohovořit, neopustil byste živý můj šatník.”

“Možná že to byl váš trik, Tricku O’Regane,” pravil Ben Guinney, “ale byl to už váš poslední

trik.”

“To se uvidí,” usmál se O’Regan. “Jeden mám ještě v zásobě.”

“Teď jsem na řadě já, a toto zde,” pravil Ben Guinney a ukazoval na revolver, “je můj poslední trik.” Oči se mu zúžily. “Chtěl jste mne posadit do začouzené cely, O’Regane? Ale teď mám já vás v začouzené cele a mistr popravčí už netrpělivě čeká. Zde sedí kapitán Patrick O’Regan, žije, dýchá, cítí, přemýšlí, a když budu odtud odcházet, zanechám tu jenom ubohou hromádku masa a kostí.”

O’Reganovy oči se ani na okamžik neodvrátily od jeho obličeje, pokrčil však rameny a lhostejně přehodil nohu přes nohu.

“Vidíte tu postel?” pokračoval Guinney. “Na té posteli už nikdy neprocitnete ze spánku, O’Regane, a tam,” pohodil hlavou k prádelníku, na němž stála podobizna v rámečku, “to je Josephina Bradyová, eh, O’Regane, a tu už nikdy neuvidíte. Josephina Bradyová! Máte ji rád, eh, O’Regane? A teď vám něco povím, také ona vás má hrozně ráda.”

“Což jenom dokazuje, že má dobrý vkus.”

“Ano, má vás hrozně ráda, ani nemůžete tušit, jak vás má ráda. Teď už vám to mohu říci všechno, čeho ona byla pro vás schopna. Věděla všechno o Schnitzerovi, rozumíte?”

“Tím chcete asi říci, že věděla, že jste ho zastřelil.”

“Byla u něho a viděla, jak jsem ho odpravil. Ale neodvážila se vám to prozradit, O’Regane, a když mne potom napadlo, že by se pěkně vyjímala v mém bytě, neodvážila se odmítnout, a když jste si přišel pro ni, neodvážila se jít s vámi. A víte proč, O’Regane?”

“Patrně se bála, že byste ji za to zastřelil,” pravil O’Regan. “A to měla pravdu.”

“Ano, bála se, ale ne o sebe, slyšíte, O’Regane? Nechtěla jít do mého domu, ale když jsem jí

řekl, že nezastřelím ji, nýbrž vás”

“To jste jí řekl?”

“Ano, to jsem jí řekl. A pak byla poslušná jako beránek, jakmile jsem jí slíbil, že neublížím jejímu O’Reganovi. Tak vás má rádo, to hodné děvčátko. A vy už ji nikdy neuvidíte. Políbil jste ji někdy, O’Regane?”

O’Regan neodpovídal.

“To jste měl, protože už nikdy k tomu nebudete mít příležitost. Dovedete si mne představit, O’Regane, jak já ji mám v náručí, jak ji líbám”

“Ne!”

Guinney se ušklíbl.

“To bolí, eh?” zasmál se. “Ale teď už je čas, O’Regane. Doufám, že jste připraven. Chcete zemřít v sedě, nebo ve stoje?”

“Raději ve stoje, dovolíte-li?”

“Tak povstaňte, ale ruce nad hlavu a rychle, O’Regane.”

“Musím?” tázal se O’Regan a vstával. “Jak si přejete,” dodal a ruce, dosud složené na hrudi, zvolna pozvedl nad hlavu.

Ben Guinney sebou trhl a uskočil vzad, upíraje oči na Trickovu pravici.

“Co to máte v ruce?” zvolal. “Odhoďte to, slyšíte?”

“Odhodím-li tu věc, Guinneyi, bude konec s vámi i se mnou,” odpovídal O’Regan lhostejně.

“Myslím, že to znáte, ukázal jsem vám to v mé kanceláři, to jste se ještě jmenoval pan Perryfield. Pane Guinney, ale tentokrát v ní není bezpečnostní jehla.” Guinneyovy tváře zešedivěly strachem a zděšením.

“Pro živého Boha, dejte s tím pozor, O’Regane!”

“Bojíte se, Guinneyi?” tázal se O’Regan. “Především dovolte, abych spustil ruce.” Zamyšleně

se usmíval na pumu. “Hleďme, jsem tak trochu filozof, a mám-li odejít z tohoto světa, je mi zcela lhostejné, kterou půjdu cestou, ale mohu-li si vybrat, volím cestu vzhůru, stropem a střechou, jenže, bohužel, v takovém případě musíte se mnou.” Pozvedl pravici s pumou nad hlavu.

“Šílíte!” vzkřikl Guinneyi. “Dejte to pryč, co kdybyste to pustil!”

“O tom bychom my dva už pranic nevěděli.”

Guinney se přinutil k úsměvu.

“Přelstil jste mne, O’Regane,” pra vil. “Doznávám, že jsem poražen. Doufám, že se spolu vyrovnáme jindy. Odcházím, O’Regane.”

Obrátil se a odcházel ke dveřím, ale O’Regan za ním.

“Zůstanu blízko vás, Guinneyi,” pravil, “pro případ, že by vás napadlo vystřelit ode dveří.” Guinney se zastavil a stál. Nevěděl, co by měl učinit. Sáhl do kapsy pro pouzdro s doutníky a nabídl O’Reganovi.

“Děkuji,” odmítl O’Regan.

“Poslyšte,” započal Guinney a vrátil pouzdro do kapsy. “My dva se p řece můžeme dohodnout

- mohl jsem vás zastřelit, jakmile jsem otevřel dveře vašeho šatníku, a neudělal jsem to, zkrátka, zde jsem už hotov a odjíždím do Kanady”

“V Kanadě budete pověšen,” přerušil ho O’Regan. “Zůstaňte raději stoprocentním

Američanem a smiřte se s elektrickým křeslem. Ne, Guinneyi, neodjedete do Kanady. Mám vás a už vás nepustím. Čekal jsem na tento okamžik a jenom proto jsem se vystavil nebezpečí, že na mne vystřelíte dříve, než si spolu promluvíme. Ale teď vás mám v rukou, Guinneyi, protože se bojíte smrti a já ne. Odložte ten revolver!”

“Raději bych se viděl v pekle.”

“Budu vás tedy muset vyhodit do povětří,” pravil O’Regan. “Sebe také, to vím, ale bude to pro mne velkolepá smrt, moje podobizna se dostane na první stránku zvláštních vydání, Trick O’Regan, národní hrdina Spojených států! Jak se vám to líbí,Guinneyi?”

“Musíte mluvit takové nesmysly? Dejte tu věc do kapsy a promluvme si spolu rozumně. Vy přece nechcete zemřít. Máte všechno, co jste chtěl”

“Především mám teď vás, Guinneyi, a vy to víte. Budu teď počítat do pěti, a než napočítám pět, odložíte revolver na stůl.”

“Už jsem vám řekl, že to neudělám”

O’Regan pozvedl pravici s pumou nad hlavu a Guinney sledoval jeho pohyb polekanýma očima.

“Jedna, dvě, tři…”

Guinney zahlédl, že O’Reganovy oči zaletěly na zlomek vteřiny ke dveřím. Na rtech se mu objevil mírný úsměv.

“Čtyři,” pravil O’Regan.

“Ruce vzhůru, Guinneyi, a stůjte tiše,” ozval se pojednou jiný hlas. Guinney se nehýbal.

“Poslechněte,” radil O’Regan. “Je na vás namířen revolver.” Gangster ještě okamžik váhal, ale pak přece pozvedl, ač velmi pomalu, ruce nad hlavu. O’Regan k němu přistoupil, vzal mu revolver z ruky a uložil si jej do kapsy.

“Buďte proklet, Tricku O’Regane!” mručel Guinney zuřivě. “Zase jeden z těch vašich prokletých triků.”

“Tentokráte ne můj,” ujišťoval ho O’Regan. “Ohlédněte se, Guinneyi.” Guinney se ohlédl ke dveřím a strnul překvapením. Před ním stála Josephina s namířeným revolverem, bledá, ale klidná a ke všemu odhodlaná.

“Vy, eh!” vzkřikl Guinney. “žena! Můj Bože! Já, Ben Guinney, největší pistolník ve Státech

- přemožen ženou!”

Spustil napolo ruce, sevřel pěsti a zdálo se, že se chce na ni vrhnout.

“Stůjte tiše!” zvolala Josephina. “A nemyslete, že se budu bát vystřelit.” Guinney opět pozvedl ruce nad hlavu.

“žena!” mručel. “A kdo mne zradil? Kdo vám řekl, že budu zde? Lavine, eh? Však se s ním jednou vypořádám. Naučím ho zahrát si s Benem Guinneyem. Můžete mu to vyřídit.” Obrátil se k O’Reganovi. “A také s vámi se vypořádám, O’Regane. Pošlete mne zase do začouzené

cely, eh? Ale já vám pravím, že v této zemi není ani jediná trestnice, odkud bych neuprchl. Moji chlapci mne zase zachrání, nedovolí, aby Ben Guinney musel usednout na elektrické

křeslo.”

“Uvidíme,” odvětil O’Regan. “Poskytneme vám příležitost, abyste ukázal, co dovedete. Miřte na něho, slečno Bradyová, a pohne-li se, ihned střelte. Já zatím zatelefonuji policii.” Přikývla.

“Ale nemusíte telefonovat, kapitáne O’Regane,” pravila. “Je zde poručík Spellman se dvěma muži.”

“Dobrá,” pravil Guinney. “Jděte pro ně. Nebudu se bránit. Dnes jste nade mnou zvítězil, O’Regane, ale náš boj není ještě skončen, a příště, až se opět sejdeme, už ani na okamžik neuvěřím

vašemu chvastounství.”

“Mému chvastounství?”

“Ano, chvastounství,” volal rozčileně Guinney. “že byste se nezdráhal hodit pumu na zem?

Nikdy, nikdy, povídám, byste se toho neodvážil, bojíte se smrti zrovna jako já.”

“Mýlíte se, Guinneyi,” odvětil O’Regan a usmíval se na pumu v pravici. “A odv ážím se toho i teď.”

Jeho pravice vyletěla nad hlavu a mrštila prudce pumou o zem. Odsko čila od podlahy.

“Je to kaučuk, černě pomalovaný kaučuk,” pravil O’Regan. “Ale to posta čilo, abyste byl vystrašen až k smrti, Guinneyi.”

Guinneyovy tváře zešedivěly.

“Jako můj poslední trik to nebylo tak špatné, nemyslíte, Guinneyi?”

“Váš poslední trik, O’Regane?” pravil Guinney, když ovládl záchvat zuřivosti. “Nu, možná že máte pravdu, O’Regane, že to byl váš poslední trik. Ale můj poslední trik jsem vám ještě

neukázal…”

Jeho levice vklouzla do kapsy, zablýskl se v ní revolver, ale téměř současně třeskla rána. Guinney se zapotácel a zhroutil se na podlahu. Poručík Spellman s revolverem, z něhož se ještě kouřilo, vstoupil do pokoje.

“Jinak to nešlo, kapitáne,” pravil. “Měl ještě jeden revolver, zapomněl jste ho prohledat. Aspoň ale neušel svému osudu.”

O’Regan poklekl u nehybného těla.

“A to je konec Bena Guinneye,” pravil. “Děkuji vám, Spelle,” dodal. “Guinney měl pravdu, že jsem se bál smrti stejně jako on, dnes jsem skutečně netoužil po smrti.” Pohlédl na Josephinu a jejich oči se setkaly.

Přistoupil k ní, vzal jí z ruky revolver a odevzdal jej Spellmanovi.

“Zařiďte všechno, čeho je třeba, Spelle, ano?” pravil. “Mám teď na práci něco jiného”

“Rozumím,” ušklíbl se Spellman.

“Později přijdu do kanceláře”

Spellman přikývl.

“Nemusíte spěchat, kapitáne,” pravil. “Dole na vás čeká auto.” O’Regan se obrátil k Josephině a vzal ji pod paží.

“Pojďme, slečno Bradyová,” pravil a odváděl ji z pokoje.

XXIV. KAPITOLA

Těsně u chodníku před domem čekalo policejní auto. O’Regan promluvil několik slov s řidičem, otevřel dvířka, pokynul Josephine a usedl pak vedle ní. Když se auto rozjelo, kapitán vzal z kapsy pouzdro s cigaretami a nabídl dívce.

“Cigaretu, slečno Bradyová?”

Přijala, O’Regan zapálil jí a sobě, opřel se na sedadle a chvíli zuřivě kouřil.

“Kapitáne O’Regane,” přerušila dívka ticho.

“Většina mých známých mi říká Tricku, dokonce i Ben Guinney mi říkal Tricku.”

“Většina mých známých mi říká Josephino,” usmála se. “Dokonce i Ben Guinney mi říkal Josephino.”

“Dovolíte-li, budu vám říkat Jo, kvůli úspoře času.”

Naklonila se k němu a opatrně položila ruku na jeho rukáv.

“Poslyšte, kapitáne, Tricku,” opravila se, “musím vám vysvětlit velmi mnohé”

“Nic mi nemusíte vysvětlovat,” přerušil ji. “Schnitzera zastřelil Guinney, viděla jste to, ale bála jste se mluvit, protože vás zastrašil.”

“Ano, chtěla jsem vám říci”

“Vím všechno.”

“I to, že, v Guinneyově domě… Když jste přišel pro mne a já jsem vám řekla, že už vás nechci nikdy vidět”

“Bylo to znamenitě sehráno, Jo, sám bych to nedovedl lépe. Ale vím všechno.”

“Je snad na světě něco, co Trick O’Regan neví?” usmála se.

“Vím mnoho,” pravil sebevědomě, “tak například vím, že na zdi vašeho pokoje visí výstřižek z novin s mou podobiznou, ale nevím, proč jste jej tam přišpendlila.”

“A já zase vím,” usmála se Josephina, “že na prádelníku ve vašem pokoji stojí rám s podobiznou, ale nevím, odkud tu podobiznu máte.”

“Ukradl jsem ji, štípnul jsem ji, Jo, v ten večer, kdy jsem byl u vás, víte, policie je teď

hrozně korupční, a co se jí nedá, to si vezme. Přejete si vědět ještě něco?” Pohlédla oknem a pak se opět obrátila k němu.

“Ano,” pravila. “Ráda bych věděla, kam to vlastně jedeme.”

“Na policejní ředitelství.”

“Vždyť jsme jeli okolo policejního ředitelství již dvakrát, zdá se mi, že jezdíme stále dokola.”

“A je to pravda,” ušklíbl se O’Regan. “Budeme jezdit stále dokola, řidič má přísné rozkazy.” Udiveně na něj pohlédla.

“Rozkazy od vás?”

Přikývl a potom se na sedadle vzpřímil a uchopil ji za ruku.

“Dokola a dokola, Jo,” pravil, “a to tak dlouho, dokud”

“Dokud?”

“Dokud vás nepolíbím, Jo.”

“Oh, rozumím.”

“A potom stále dokola, dokud mi neslíbíte, že si mne vezmete.” Chvíli mlčela.

“Tricku,” pravila konečně.

“Přejete si, Jo?”

“Už se zase blížíme k policejnímu ředitelství.”

“Vím to. A dále?”

“Nu,” pravila Jo měkkým, tichým hlasem, “Až tam přijedeme, já, ráda bych, ráda bych, abyste dal zastavit.”