1

Paul Garret si všiml osamělé postavy, když byla jen o něco málo větší než skvrnka, jíž bylo stěží rozeznat v horkém a chvějícím se vzduchu pozdního léta.

„Doufám, že to není další návštěvník,“ poznamenal ke své ženě. „Nemám rád neohlášené nedělní návštěvy, zvlášť když mám práce nad hlavu. Lidé by měli být ohleduplnější.

Dnes mě už někdo ruší potřetí.“

„Snaží se nám jen dokázat, že jsou dobří sousedé.

Každý přece není tak žárlivý na čas, jako jsi ty, a každý také nepracuje od nevidím do nevidím, jak ty. A navíc to může být nahodilý turista.“

Stará Apalačská cesta vedla přesně přes Garretovy pozemky a pokračovala po břehu jezera, takže kolem stále chodili lidé s tlumoky na zádech. Zejména o víkendech jich nebylo málo, ale to také byla doba, kdy zde obyčejně také byli Garretovi. Oba se narodili v New Yorku a sem na venkov začali jezdit teprve nedávno. Od doby, kdy si koupili tento dům, vychutnávali každý okamžik, který zde strávili.

Měli rádi zdejší jasné dny, večery, kdy bylo slyšet skřehotání žab, a noci s houkáním sýčka, hnízdícího v nedaleké stodole. Když se dívali do tmy, zdálo se jim, že stačí stoupnout si na špičky a dotknout se hvězd.

Některé části jejich starého domu byly postaveny už v koloniálních dobách a stále bylo třeba je opravovat. Celý pozemek kolem byl hodně zarostlý, a tak Paul i Emily měli plné ruce práce, i když bylo třeba říct, že je práce bavila.

Bílý dřevěný dům byl sotva půldruhé hodiny jízdy autem z Manhattanu, ale poskytoval jim vytouženou samotu, kterou při svém povolání tak nutně potřebovali. Dům stál poblíž hlubokého jezera s průzračnou vodou. Potok, který z něj vytékal, ústil do řeky Hudson, která pak tekla do New Yorku. Z malého pahorku se dívali na stromy a křovím zarostlý břeh, louky a na domy, které stály na protějším břehu jezera. V okolí byly i jiné domy, ale nebylo na ně vidět, takže pocit osamění, v čase a prostoru, byl skutečný a úplný. Garretovi, s výjimkou chvil, kdy je vyrušili návštěvníci, zde pracovali celý den, Garret vyměňoval část dřevěných šindelů na střeše a Emily rachotila kolem domu na traktoru a sekala vysokou trávu.

Garret cítil, jak ho slunce pálí do zad, dýchal omamnou a sladkou vůni posekané trávy. Vyrostl v New Yorku, v bytě, kam se slunce stěží dostalo, takže si dovedl vážit krásných slunečných dnů. Také Emmy tu byla velmi ráda.

Někdy, když se na ni mimoděk podíval, zachytil v jejích očích a v její tváři spokojenost a klid. A přesto Garretovi nebyli nijak klidní lidé. Hluboce se zajímali o všechno kolem sebe, o ideje, události i věci. To všechno je vzrušovalo, činilo je šťastnými nebo nešťastnými, byli

rozzlobení, nebo sentimentální. Hlavní pro ně však bylo, že se něco dělo.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl Garret. „Je to nejspíš turista.“

Když se postava přiblížila, rozeznal Garret muže s tlumokem na zádech. Na trampování bylo skutečně nejlepší počasí, jaké si bylo možné přát. Slunce svítilo, nebe bez mráčku, foukal jen slabý větřík, který příjemně ochlazoval.

Déšť, který ohlašovala televizní předpověď počasí, byl kdesi v nedohlednu.

Garret si pojednou uvědomil, že tomu poutníkovi vlastně závidí; záviděl mu jeho jednoduché, nenáročné putování, to, že stále kráčí dopředu, že na nic nemusí myslet, že může všemi svými smysly vnímat krásný den.

Apalačská cesta mu připadala úchvatná. Vznikla kdysi v koloniálních dobách a táhla se na vzdálenost víc než dvou tisíc mil, ze středu státu Maine až do severní Georgie.

Garret mimoděk zvedl paži, aby neznámého pozdravil.

Ten mu odpověděl rovněž zamáváním.

„Chudák, vypadá tak opuštěně,“ řekla soucitně Emily.

„To mu asi vyhovuje. Chce být sám v přírodě. Každý není jako ty, aby bez lidí nevydržel ani chvilku.“

„Tak proč ho nezavoláme a nenabídneme mu něco k pití?“

Garret se musel mimoděk usmát. Emily pracovala v sociálním oddělení newyorské radnice víc než padesát hodin

týdně. Nemohla nikdy odolat, aby nepozvala kohokoliv, kdo se dostal do její blízkosti.

Garret jen škodolibě poznamenal. „Odpočiň si, Matko Tereso. Je přece neděle a nejsi ve službě.“

„Nebuď ale tak nespolečenský, nebo jednou skončíš někde v divočině a sám!“

„Znamená to snad, že mě necháš?“

„Zatím ještě ne. Ještě tě pořád potřebuju. A kromě toho, kdo by ti pomáhal odstraňovat ten tvůj cynismus?“

„Ale já přece nejsem žádnej cynik,“ bránil se Garret.

Kdyby poutník pokračoval stejným směrem, jakým původně šel, pak by minul místo, kde seděli Garretovi o dvě stě metrů. Náhle změnil směr své chůze a šel přímo k domu.

Kráčel klidně. Byl to mladý muž střední postavy a jeho chůze po travnatém pahorku byla ladná.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji, ale potřeboval bych trochu vody. Láhev už mám napůl prázdnou. Mohl bych si u vás vzít trochu vody?“ řekl neznámý.

„No prosím,“ reagoval Garret a vstal, aby neznámého uvítal. „Už jdete dlouho?“

„Ani ne, vyšel jsem včera ráno.“

„Předpovídali déšť, ale jak je vidět, máte na počasí štěstí,“ přidala se Emily ke konverzaci.

„Jen to nezakřikněte,“ odpověděl muž s širokým úsměvem na téměř chlapecké tváři. Ten úsměv se však jaksi

nehodil k jeho očím, ty byly světle šedé a byl v nich zvláštní tvrdý výraz. „Nerad pokouším Boha, když jde o počasí.“

Garret podal neznámému ruku. „Jsem Paul Garret a toto je moje žena Emily.“

„Já jsem Tom Shea.“ Muž se se zájmem podíval na Garreta. „Nejste snad Paul Garret z New York Times?“

„Ano, jsem.“

Shea se zatvářil poněkud plaše. „Víte, já stále čtu vaše komentáře. Za poslední léta mi neušel ani jeden. I když s vámi samozřejmě pokaždé nesouhlasím.“

„Se mnou nesouhlasí hromada lidí. Dostávám do redakce kvanta dopisů, které to perfektně dokazují.“

„Jednou jsem vám taky poslal dopis. Už je to hodně dlouho. Nelíbilo se mně, co jste napsal o lovu. Zdálo se mně, že tomu moc nerozumíte…“

„O tom jste mi psal?“

„Ano, právě to.“

„A odpověděl jsem vám?“

„Ano, samozřejmě. Poděkoval jste mi za dopis a napsal jste mi, že také nechápete, že někdo zabíjí živého tvora jen pro zábavu.“

Emily se začala smát. „No to je celý on. Ale proč si nesundáte tlumok a nesednete si s námi? Vezměte si trochu sýra a sušenek! To je jediné, co můžeme teď nabídnout nespokojenému čtenáři…“

„Děkuji, madam, ale voda mi stačí. A já se vůbec nepovažuji za nespokojeného čtenáře. Jsem velmi rád, že jsem se mohl setkat se slavným novinářem, pane Garrete. Je to zvláštní pocit, potkat někoho, jehož články čtete a koho jakoby znáte léta a přitom jste ho nikdy neviděl. Máte dojem, že ho důvěrně znáte a přitom ho vlastně neznáte.“

Shea sundal tlumok, odšrouboval uzávěr z polní lahve, kterou měl pověšenou u vojenského opasku. Pak vzal hadici, která ležela smotaná vedle domu, naplnil láhev a dychtivě se napil.

Garret na něho pohlédl. Znovu se mu zalíbilo, jak ten mladík dobře vypadá. Vlasy měl husté, na krátko ostříhané a byl opálený do bronzova. Měl hezké, mírně vystouplé lícní kosti a široká hranatá ramena. Vybledlé džíny a sepranou košili nosil s nedbalou elegancí, o niž usilovali marně módní návrháři. Ti však se svými modely nevypadali tak přirozeně, jako tento muž.

„Máte to zde ohromný,“ řekl obdivně Shea. Ustoupil pár kroků a prohlédl si střechu. Pak se podíval na boční stěny a kamennou podezdívku vysokou asi půldruhého metru.

„Mám moc rád staré baráky. Hodně jsem na nich pracoval. Vsadil bych se, že některé části vašeho domu pocházejí z osmnáctého století.“

„První záznamy jsou z roku 1743,“ odpověděl Garret.

„No to je ohromný. A co trámy a podlahy? Jsou původní?“

„Ano, v obývacím pokoji a v ložnici. Nikde není hřebík, všude jsou jedině dřevěné kolíky. A žádná skoba není vůbec rezavá…“

Netečné oči mladíka se najednou jakoby rozzářily. Asi to byly staré domy, které v těch očích rozžehly plamínky zájmu. Teď bylo patrné, že muž nebyl vůbec tak mladý, jak si Garret původně myslel. Zblízka se daly na jeho obličeji rozeznat vějíře jemných vrásek. Také měl váčky pod očima.

Mohlo mu být mezi třiceti a čtyřiceti.

„Jste skutečně šťastný,“ řekl muž Garretovi. „Takových domů už moc není. Většina z těch, o nichž se tvrdí, že pocházejí z osmnáctého století, jsou ve skutečnosti padělky.

A lidé, jimž patří, na ně jsou tak hrdí, že si ani nepřipouštějí, že někomu naletěli. Já na takových domech pracuji.“

„Co vlastně děláte?“

„Většinou pracuji jako tesař, někdy jako truhlář, když k tomu mám příležitost.“

„Vy jste mne, Tome, ale vystrašil. Pomalu už začínám věřit, že nás při koupi domu také podvedli,“ řekla Emily.

„No, moc se mi nezdá, že máte v kupní smlouvě uvedený rok 1743. Ale jestli chcete, mohu vám říct, jestli je to v pořádku.“

„Nerada bych vás obtěžovala.“

„Ale mě přece nebudete obtěžovat, paní Garretová.

Bude to pro mě potěšení. Takové věci mě moc zajímají.“

Shea vytáhl z batohu malý olivově zelený soukenný sáček. „Nosím s sebou pořád nějaké nářadí, člověk nikdy neví, na co narazí.“

„V tom případě velmi ráda přijmu vaši nabídku,“ řekla Emily a zavedla Sheu dovnitř domu.

Garret šel za nimi a v duchu se jen divil, jak může být tak naivní.

Vypadalo to, že Shea chodí od jednoho starého domu k druhému a příležitostně si vydělává pár dolarů opravami.

Samozřejmě, že v tak starém domě se vždy něco najde. Proč by člověk nezadal opravu takovému mladému, slušně vypadajícímu muži, který se ve správnou dobu objevil na správném místě? Zvlášť když v okolí není dost řemeslníků a ti, kteří zde jsou, nejsou zase moc dobří.

Garret se beze slova díval jak Shea prohlíží trámy.

Pozoroval jej, jak zkoumá dřevo některým ze svých nástrojů, poslouchal, jak vysvětluje různé technické a historické zajímavosti. Najednou pocítil, že je tím člověkem fascinován. Vytušil v něm výjimečnou a skutečnou lásku ke starým věcem. Garret se s podobnými lidmi čas od času setkával. Byli to samotáři, individualisté, a měli tak hluboký cit pro věci, že pro ně znamenal skutečnou náplň života.

Shea skončil prohlídku v horní ložnici Garretova domu, ve čtvercové místnosti s nízkým stropem. Bylo z ní dobře vidět na jezero: „Závidím vám, opravdu vám závidím.

Všechny trámy, všechna prkna jsou původní. Leccos se zde

ještě musí udělat, ale máte skutečně cenný dům…“ Zlehka, téměř uctivě se uklonil. „A taková krásná žena, jako jste vy, si takový dům také zaslouží.“

Emily se začervenala. „To jsme opravdu rádi. A jsme vám opravdu vděčni, že jste se zdržel a prohlédl dům.“

„Bylo to snadné a bylo to pro mě potěšení.“

Garret vytáhl z kapsy dvě dvacetidolarové bankovky.

„Samozřejmě, ale snad vás neurazím, když vám za vaši námahu nabídnu alespoň tohle.“

„Peníze člověka neurážejí, pane Garrete. Alespoň ne profesionála. Ale jestli dovolíte, rád bych se tak na půl hodiny pomazlil s vaší manželkou.“

*

Garret se dvěma bankovkami zůstal stát, jako by do něj udeřil blesk. Nejprve si myslel, že snad dobře neslyšel. Pak si pomyslel, že to byl jen nechutný žert, protože se Shea napolo usmíval a nezměnil hlas, ani výraz tváře. Takové neotesané vtipálky znal, byli to věční puberťáci, kteří si mysleli, že vrchol úcty, jíž mohou někomu prokázat je, když obdivují jeho ženu.

Garret zrudl, zastrčil bankovky zpět do kapsy a zlostně odsekl: „To nebylo vtipné.“

„Já jsem taky nevtipkoval. Paní Garretová je velmi krásná žena. Strašně mě přitahuje. Nic si nepřeji víc, než s ní být v posteli,“ řekl Shea a usmál se na Emily naprosto

odzbrojujícím úsměvem. „Určitě byste toho, madam, nelitovala. Tvrdí o mně, že jsem úplně nepřekonatelný.“

Emily na něho zírala neschopna pohybu. Stejně jako její manžel měla červený obličej. Ústa otevírala a zase zavírala, nevěřila tomu, co slyší.

„Okamžitě odtud vypadněte,“ zařval Garret a skočil po Sheovi.

Udělal ale jenom půldruhého kroku, pak strnul, protože spatřil, že Shea má v ruce pistoli. Jak dlouho ji držel a odkud ji vzal, Garret nevěděl. Ale pistole v Sheově ruce byla víc než výmluvná. Byla to devítka a její hlaveň nenucené směřovala na originální dřevěnou podlahu z osmnáctého století. A Sheův ukazováček stejně nedbale spočíval na spoušti. Garret si uvědomil, že ji měl nejspíš schovanou spolu se svými nástroji v olivově zeleném sáčku a že ji vytáhl, když se vracel pro poslední nástroj.

Garret se pomalu podíval od hlavně pistole vzhůru, jeho a Sheovy oči se setkaly. Garret spatřil v jeho šedých očích sadismus a krutost a najednou si uvědomil, že mu po zádech stéká studený pot.

„Co chcete?“ zeptal se. „Jestli chcete peníze, tak v horní zásuvce psacího stolu je pár stovek. Jsou tam i kreditní karty. Nedotýkejte se mé ženy a já vám slibuji, že celý měsíc nebudu hlásit, že jsem je ztratil. Můžete je použít, jak budete chtít.“

„Už jsem vám řekl, co chci.“

„Vy zasranej kurevníku! To mě budete muset nejdřív zabít,“ neudržel se Garret.

„Pane Garrete, jste velmi inteligentní muž a plácáte takový pitomosti. Když zastřelím vás, tak budu muset zastřelit i vaši ženu. A k čemu to bude dobré? Jestliže vy a paní Garretová uděláte, co vám řeknu, nikomu se nic nestane. Za hodinu bude po všem a já budu pryč.“

Emily se ohlédla a řekla milým hlasem: „Vůbec nechápu, proč takové věci děláte… jste přece velmi atraktivní. Můžete dostat každou ženskou, kterou si usmyslíte, přece nepotřebujete zrovna mne. A taky nepotřebujete problémy. A budete je mít, jestli…“ Pak jí na chvilku selhal hlas.

„Prosím, nechte nás na pokoji. Běžte si svou cestou a my vám slibujeme, že zapomeneme, co se stalo. Proč chcete riskovat, že si zničíte celý život pro něco tak bezvýznamného…“ pokračovala paní Garretova.

„Vy přece nejste bezvýznamná. Alespoň ne pro mne. Ne v tomhle okamžiku. Chci vás… moc vás chci… Jen tak, jednoduše. Prosím, domluvte manželovi, ať se nepokouší udělat něco bláznivě hrdinského, abych vás nemusel oba zabít…“

Garret napjatě poslouchal. Slyšel klidný hlas své ženy, který prozrazoval zkušenou sociální pracovnici, chápal její logiku, která se snažila zasáhnout ve vědomí toho druhého rozumné jádro, ale to v Sheově mozku už nebylo. Z jeho

slov a chování se dalo usuzovat, že nebyl ani hloupý, ani nevzdělaný. Ale veškerý jeho rozum byl teď mezi jeho nohama. A jeho zvrácená mysl potřebovala pistoli, násilí a riziko, které je jeho logickým důsledkem.

„Tak co říkáte, pane Garrete, budete rozumný?“

Garret se podíval na Sheu a zdálo se mu, že je někde v ledově studené prázdnotě, kde vládne smrt. Pokročil a spatřil, že mu ústí míří na prsa.

Garret nevěděl, co udělat. Považoval však za správné udělat další krok. Upřeně se díval do malého, smrtelně nebezpečného otvoru a připadalo mu, že stojí na vrcholku vysoké budovy a zírá do hlubiny, která ho neodvratně přitahuje. Pak si vzpomněl, jak ho ve Vietnamu zasáhlo několik střel z kulometu do nohou. Ale stále jej něco uvnitř nutilo, aby ten další krok udělal.

„Ne,“ zasténala Emily.

Zastavil se a otočil se ke své ženě. Byla bledá a v očích měla výraz štvaného zvířete.

„Prosím. Nedělej to. Zabije nás oba,“ prosila paní Garretova.

Shea strčil dopředu rovnou, dřevěnou židli. „Pane Garrete, raději si sedněte. Když budete v klidu, bude to lepší pro nás všechny. Na světě jsou přece horší věci, než když se manžel dívá, jak se jeho žena miluje s jiným. Hodně mužů o takových věcech dokonce sní. Možná, že patříte mezi ně!“

Garret se zvolna posadil. Bylo mu z toho všeho nanic.

Podíval se nad tmavé ústí pistole a uviděl, že na něho ten netvor upřeně zírá. Cenil na něho své bílé a rovné zuby, z očí mu čišelo násilí, otevřená ústa připomínala tmavou jeskyni, v níž žily temné, plazící se bestie. A když se Garret zaposlouchal, zdálo se mu, že slyší vítr, který skučí přímo z pekla.

„Tak a bude to takhle,“ nařizoval Shea jako režisér, který připravuje bestiální hororovou scénu. „Ať se děje cokoliv, budu vždycky mířit pistolí na jednoho z vás. Tak prosím. A nezapomeňte, lidé umírají, protože je zastřelí, ne proto, že souloží.“

„Dobře,“ řekl Garret. „A kolik byste chtěl za to, abyste přestal dělat tohle šílenství a nechal nás být. Kolik chcete?“

„Myslíte jako kolik peněz?“

„Co jiného?“

V Sheových očích zableskla zvědavost. „Na kolik si to ceníte?“

„Vy máte v ruce pistoli, já ne.“

„A co navrhujete? Že mi napíšete šek?“

„Zavolám svého advokáta, pošlu ho hned ráno do banky. Pak přiveze peníze. Jen řekněte, kolik chcete?“

„Co byste řekl padesáti tisícům?“

Garret chvilku přemýšlel. „Budu muset zrušit některá depositní konta, ale mohu vám ty peníze dát.“

Shea stál nehnuté a poměrně dlouho přemýšlel. Byl jako ostražitý lovec, který stojí o půlnoci v džungli a číhá na svou kořist. Pak se obrátil k Emily. „Myslím, že mi váš manžel nerozumí. Vy jistě ano. Vy přece víte, že tohle nemá s penězi co dělat, že ano?“

Čekal s úmyslnou nedbalostí na Emilynu odpověď, když neodpověděla, pokrčil rameny a nařídil: „Prosím svlékněte se, madam.“

Řekl to stejně klidně a jemně, jako všechno předtím, takže Garret to nemohl strávit najednou, ale po malých částech, nebo spíše po malých ostrých střepinkách, které ho nesnesitelně bolely, když pronikaly do jeho mozku.

Pak ale Garret vyskočil a zařval plný strašné nenávisti.

Skočil po Sheovi a nataženýma rukama s nataženými prsty, které se chystal zatnout do jeho těla, roztrhnout ho, zabít.

Náhle uslyšel ohlušující výstřel a uviděl blesk, který zhasl někde za jeho očima.

Upadal střídavě do bezvědomí, pak zase nabýval vědomí. Mezitím byly přestávky, někdy delší než minutu, někdy jen pár sekund. Když nabýval vědomí, skoro neviděl, protože mu z hlavy tekla do očí krev a vsakovala se do prkenné podlahy, na níž bezmocně ležel. Měl krev také v ústech a v nose. Byl to pocit, který nebyl moc odlišný od toho, když se při plavání dostane do nosu a do úst voda. S

jediným rozdílem, nemohl se ani hýbat, ani mluvit.

Garret si někdy představoval, jak vypadá peklo.

Červené stěny a stropy, podlaha z rozžhaveného uhlí a uprostřed hoří jediná, obrovská svíčka. Byla to ale úplně špatná představa. Teprve teď uviděl, jak vypadá skutečné peklo. Vypadalo jako ložnice v jeho venkovském domě, viděl vyděšenou tvář své milované ženy. Dívala se zoufale s široce rozevřenýma očima ze své postele. Viděl Sheův bílý zadek, který se pohyboval mezi jejími, stejně bílými a nahými stehny. Její výkřiky mu drásaly duši. Ano, takhle opravdu vypadá peklo, říkal mu uvnitř nějaký tlumený hlas.

A Garret čekal, až z podlahy vyrazí plameny a kouř.

Pak zase ucítil nesnesitelný záchvat bolesti, jako by se do něho zatnuly tesáky nějakého dravce. V hlavě mu zněl drásající zvuk a v duši mu znělo něco ještě více násilného a hrozného. Choval se ale klidně a ještě jednou se podíval Emily do tváře.

Najednou se mu zdálo, že ji ještě nikdy neviděl tak krásnou. Měla živé, zářící vlasy. Její pokožka svítila a její oči byly klíčové dírky v bráně do nějakého pohádkového paláce. Ale především byla nádherná a důstojná i v okamžiku, kdy by to dovedlo pouze málo lidí.

Potom, protože cítil, že se vydává na dlouhou cestu, jí řekl tiše sbohem.

2

První věc, kterou Garret, když se probral z bezvědomí, uviděl, byl světle zelený strop s jemnými trhlinami a s loupajícím se nátěrem. Nejprve si myslel, že to vše patří do nějakého strašného snu. K paži však měl připevněné průhledné trubičky, měl je i v nose a na různých místech těla. Hlava, tváře a krk se téměř ztrácely v obvazech. Do těla a také z něj mu tekly nějaké tekutiny a měl pocit, že se dusí.

Najednou si začal uvědomovat, že to všechno není nějaký strašidelný sen, ale holá skutečnost. Poznal, že mu ošetřovatelky stále dávají nějaké injekce, že bolest, kterou cítí, je skutečná. Začal zaznamenávat zelená, bílá a červená světýlka blikající na monitorech, vnímal lékaře v bílých pláštích.

Ano, to všechno bylo skutečné. Najednou si uvědomil, co se stalo a proč je zde.

„Emmy“, to slovo se mu nezřetelně vydralo z hrdla, které ho bolelo až k zbláznění. Snažil se je vyslovit zřetelně, ale bylo to jen nesrozumitelné zamumlání.

Téměř okamžitě však uslyšel kroky a zahlédl jakési nezřetelné postavy, které k němu spěchaly. Rozmáchl se proti nim, z ruky mu vypadla průhledná trubička, z níž

začala stříkat na všechny strany krev. Jedna ze sester mu okamžitě zmáčkla žílu a opět mu zabodla do ruky jehlu, cítil, že mu někdo dává injekci.

„Kde je moje žena?“ Snažil se ta slova vykřiknout co nejhlasitěji, aby mu rozuměli.

Dvě nemocniční sestry mu držely pevně ruku a jedna řekla: „Jen klid, pane Garrete. Budete zase v pořádku, všechno bude v pořádku.“

„Kde je moje žena?“ zakřičel znovu Garret, ale pak se ponořil do milosrdného bezvědomí. Jakmile začalo působit morfium, začaly slábnout jeho myšlenky a obavy, až nakonec hluboce usnul.

Když se Garret znovu probudil, uviděl, že u vzdálenější stěny nemocničního pokoje sedí nějací tři muži. Na ústech měli sterilní roušky. Dva z nich neznal, ale ten třetí, to byl Henry Berringer, šéfredaktor novin New York Times a jeho nejbližší přítel.

„Hanku,“ zašeptal.

Berringer přišel k lůžku a chytil Garreta za ruku. Za sterilní rouškou, kterou měl na obličeji, bylo vidět, že se snaží usmívat. To u něj nebylo příliš obvyklé, neusmíval se často a teď se zjevně do úsměvu nutil.

„Vítej zpátky na světě. Tys nás ale postrašil.“

„Jak dlouho… Jak dlouho už jsem tady?“ dostal Garret ze sebe.

Uvědomil si, že se mu těžce hovoří protože má zranění ve tváři.

„Tady ve všeobecné nemocnici v Poughkeepsie jsi pět dnů…“

„Kde je Emmy?“

Berringer se na něj rychle podíval, úsměv zmizel a místo něj se objevily vrásky.

Garret chytil přítele za zápěstí a držel se ho tak pevně, jako tonoucí. Berringer se nijak nesnažil, aby uvolnil zápěstí, ale také nic neříkal. Nebylo to ani potřeba. Garret všechno stejně poznal.

„Aaaa…“ Podivný zvuk, který se vydral z Garretových rtů byl hlas nejhlubšího smutku a zoufalství. Zavřel oči, cítil, že se stalo něco strašného, připadalo mu to, jako by se mu do žil vlévala jakási smrtonosná, pálivá kyselina, jako by mu spalovala žíly i tělo. Modlil se, aby hned zemřel, aby se už nic dalšího nedozvěděl, aby nemusel znovu přemýšlet ani o sebemenší části té strašné hrůzy. Věděl ale také, že bohužel tak šťastný nebude.

„Paule…“ Berringův hlas se zlomil. Opřel se o nemocniční postel a začal se jemně kývat. Postel, Garret a všechny ty průhledné trubičky se kývaly do taktu šéfredaktorova smutečního rytmu. Garret se začal znovu dusit, začal mu vynechávat dech.

„Možná, že přece jenom zemřu.“ Ale to byla pouze bláhová naděje. Konečně se zase odvážil otevřít oči.

Hank a ti dva neznámí muži stáli u jeho lůžka. Jeden z nich byl zavalitý a druhý hubený. Oba na sobě měli tmavě šedé, neurčité a pomačkané obleky, jaké nosí policisté.

Zavalitý muž začal. „Jsem poručík Canderro z policie v Poughkeepsie a tohle je poručík Baldwin. Moc litujeme, že…“

„Už jste toho darebáka dopadli?“ přerušil ho okamžitě Garret.

„Ne, ještě jsme nikoho nechytili, pane Garrete. Čekáme, až budete schopný nám něco říct. Zatím víme jen to, že vaše žena byla zastřelena. Vás těžce zraněného nechal na podlaze, abyste zemřel. To by se jistě brzo stalo, kdyby se u vás v domě neobjevil elektrikář a rychle vás neodvezl sem, do nemocnice.“

Potom se poručík neklidně na chvilku odmlčel. „Také jsme našli stopy po znásilnění. Mysleli jsme si, že byste mohl znát pachatele.“

Garretovi, jehož hlava byla podložena dvěma polštáři, se zdálo, že vnímá detektiva po kusech. Tmavé a prořídlé vlasy, pronikavé oči a široká tvář nad sterilní maskou.

Našli také stopy po znásilnění! Garret najednou znovu pocítil silnou, agonizující bolest. Před očima se mu znovu objevilo ono strašné odpoledne.

„Moc lituji, pane Garrete, že vás tak nutím, ale v tomto případě může být velmi důležitý čas a my už jsme ztratili pět dní. Poznal jste toho muže? Nebo jich snad bylo víc?“

Garret zalapal po dechu. Cítil, jak mu chladný vzduch proniká do plic a jak ho řeže. „Ne, byl jenom jeden. Měl tlumok a zastavil se u nás, aby si vzal vodu do polní láhve.

Říkal, že se jmenuje Shea. Tom Shea. Byl to běloch, mladý, střední postavy… a velmi dobře vypadal.“

Těch pár slov Garreta úplně vyčerpalo. Oba detektivové se zatím radili. Baldwin, to byl ten hubený, mluvil a pohyboval rukama. Canderro byl, jak se alespoň zdálo rezervovanější, pomalejší. Hank Berringer stál vedle. Stále držel Garretovu ruku, jako by se bál, že mu jeho přítel navždy vyklouzne. Garret najednou uviděl všechny tři červeně, potom zeleně a zase červeně. Připadal si, jako by měl zemřít.

„O žádném Tomovi Sheovi nevíme,“ řekl Baldwin.

„Pokusíme se to zjistit v počítači. Nejspíš je to falešné jméno.“

„Možná, že ne,“ zamumlal zase podivně Garret. „Třeba nevěděl, co se stane, když nám to jméno říkal.“

„Myslíte, že to udělal čistě impulzivně?“ zeptal se poručík.

Garret mlčel.

„Poznal byste ho na fotografii?“

Garret najednou cítil, jak ho zaplavuje vlna šíleného vzteku. Hrozila, že mu roztrhá srdce. „Proboha, jak jinak?“

Poté se podíval svému příteli Berringovi do očí plných hrůzy a omdlel.

*

Když se Garret pohyboval na vlnách narkotického spánku, přišla ho navštívit jeho žena, Emmy. Na rtech měla jemný úsměv, zářily jí slavnostně oči, její hlas byl měkký a současně naléhavý. Ranní slunce zlatilo její vlasy. Garret po ní sáhl, ale ona zmizela.

Emmyna přítomnost přece jenom Garreta probudila. Její návrat z říše smrti uvolnil kousky vzpomínek. Vzpomínek na to, jak spala schoulena jako dítě. Zdálo se mu, že cítí téměř neznatelný závan jejího parfému a slyší její tichý dech. Obrazy a představy jej mučily. Kéž by byli víc spolu!

Měl si vzít víc dovolené a nebýt tak posedlý psaním. Práce přece nedělá celého člověka. Náš život vyplňují především ti, které milujeme a jak se o ně staráme. Garret cítil, že oklamal Emmy i sebe sama a smutek mu ležel v hrudi jako nesmírně těžký kámen.

*

Potom se v Garretově pokoji objevil nějaký lékař, aby mu všechno vysvětlil. Byl to obtloustlý muž s žoviálním a sebevědomým chováním. Vytáhl žaluzie v okně a prudké paprsky slunce vpadly do nemocničního pokoje, zazářily na bílém plášti lékaře, na posteli a bledězelených stěnách.

„Je to už s vámi lepší, pane Garrete. Měl jste mimořádné štěstí.“

Garret se na něj díval štěrbinkami očí, kolem nichž byla oteklá, rudá tkáň. Nemyslel si, že by byl mimořádně šťastný.

„Podle všech pravidel jste měl být na místě mrtvý,“ řekl lékař. „Když vás přivezli, měl jste nehmatný tep, minimální krevní tlak. Byl jste dvakrát postřelen. Jedna střela vám urazila malý kousek čelní kosti, další pronikla měkkou tkání tváře a vyšla v týlu. Každá z těch střel vás mohla zabít, kdyby šla jen o vlásek vedle.“

„Proč tak divně mluvím?“ zamumlal Garret.

„Protože vám kulka pronikla tváří a zranění vás místně paralyzovalo. Za čas by to mělo samo zmizet. Nebo se tomu přizpůsobíte. Ano, pane Garrete, musím říct, že jste skutečně velmi šťastný muž.“

Přemýšlet o mrtvé ženě bylo zcela nad Garretovy síly, proto přemýšlel o Tomu Sheovi. Chtěl, aby v něm ještě rostl vztek a nenávist. Představoval si, že toho netvora najde, že ho přepadne a roztrhá na kusy. Pomalu, kousek po kousku.

Představoval si, že hodí do ohně krvácející zbytky jeho těla a bude se dívat, jak hoří, jak se z nich kouří, až se nakonec změní v popel, na který se Garret vymočí.

Nic mu to ale nepomohlo. Chtěl se rozplynout v slzách, chtěl jen naslouchat nářkům svého srdce. Jeho ústa se chtěla otevřít doširoka, aby mohla všechny nářky vykřičet, ale nešlo to. Ústa zůstala němá a strašný smutek zůstal vězet v jeho srdci.

Poručík Canderro se znovu vrátil. Byl sám a v ruce držel odřenou koženou aktovku.

„Vypadáte lépe,“ chtěl potěšit Garreta.

„Nezačínejte lhaním! Co jste se dozvěděl o Sheovi?“

„Řekl vám falešné jméno. V počítači jsme nic nenašli a to jsme ještě překontrolovali naše údaje se záznamy FBI.“

„A co otisky prstů? Musela jich přece zůstat v celém domě spousta.“

„No, měly by tam být, ale nejsou. Všechny je utřel. To znamená, že se ten chlap vyzná a že nevraždil impulzivně. O

vraždě určitě uvažoval už od doby, kdy vám řekl, že se jmenuje Tom Shea.“

Garret mlčel. Uvědomoval si, že to je nerozumné, ale musel si vyčítat, že hned na Sheovi nepoznal, že je něco v nepořádku.

„Přinesl jsem vám nějaké fotografie,“ řekl Canderro, otevřel aktovku a vyňal z ní několik velkých alb. „Jsou to policejní snímky všech darebáků z téhle části státu, kteří spáchali podobné zločiny a momentálně nesedí. Je toho hromada, ale bohužel si to budete muset všechno prohlédnout. Možná, že budeme mít štěstí.“

„Já už prý jsem šťastný teď. Jestli nevěříte, tak se zeptejte mého lékaře,“ odtušil trpce Garret.

Začal si prohlížet fotografie, ale moc si od toho nesliboval. Nebylo to pro něj snadné. Na jedno oko vůbec neviděl, protože bylo úplně oteklé, a na druhé viděl všechno rozmazané. Když tak marně hledal Sheovu ďábelskou tvář, začala se mu zase točit hlava. Bylo mu na zvracení, když si prohlížel všechny ty zlovolné tváře, zlověstné pohledy a

zlobou zkřivená ústa. Proboha! Kdo byli ti netvoři? Sami se jistě považovali za lidi, a to i když jejich oběti křičely, držely je za nohy a prosily o milost… Jaká galerie sadismu a smrti.

Na Garreta toho bylo příliš. V ústech cítil kyselou tekutinu, musel polknout. Když otočil další stránku alba, pohlédly na něj světlé, tupé oči. Automaticky otočil list, ale něco ho nutilo, aby se vrátil zpět a ještě jednou se podíval do těch prázdných očí.

„Ježíši Kriste,“ zašeptal.

Okamžitě tu byl Canderro, naklonil se, aby lépe viděl.

„Který to je?“

Garretovy rty se pohybovaly, ale nevyšel z nich ani hlásek. Oněměl, jen ukazoval třesoucím se prstem.

„Jste si jistý?“

Muž na fotografii byl velmi pohledný. Měl souměrné rysy, byl mladý, hubený a bez úsměvu. Ale bez pochyby to byl ten. který si říkal Shea. Garret se strnule díval na policejní fotografii s číslem. Najednou ucítil, že se fotografie, nemocniční postel, Canderro, místnost, ve které ležel a všechno, co v ní bylo, začíná bláznivě točit.

„Ano, jsem si jistý…“

Poručík Canderro od něj vzal album. „Jmenuje se William Meade. Teď odjedu a vrátím se za hodinu se všemi údaji, které máme v počítači.“

Garret zavřel oči a snažil se na nic nemyslet. Měl pocit, jako by ho něco trhalo na kusy. Zdálo se mu, že ho volá jeho žena. A jako by jí odpovídal, zašeptal: „William Meade.“

*

Canderro byl zpátky sotva za čtyřicet minut. Vytáhl balíček cigaret, ale uvědomil si, kde je a zase ho otráveně zastrčil do kapsy. Potom přitáhl židli ke Garretově posteli a posadil se na ni. Byl to silný chlap, jeho ruce připomínaly masitá klepeta. Držel papír z počítače a velkou fotografii.

„Tohle je zvětšená fotka chlapa, kterého jste předtím identifikoval. Dobře si ji prohlédněte, je o hodně jasnější než ta první. Stále si ještě myslíte, že to je ten muž, který vás přepadl?“

„Ano.“

„Dobře,“ přikývl detektiv. „Teď je ale důležité, abyste si uvědomil několik věcí: po Williamovi bude vyhlášeno pátrání a bude hledán pro vraždu a znásilnění. Mohou se stát tři věci. Může se vzdát ve svém domě nebo tam, kde ho najdeme. Může při zatýkání klást odpor a pak může být zabit on nebo pár policajtů. Nebo až si přečte v novinách, že nejste mrtvý, může dojít k názoru, že jste ho poznal jako útočníka a pokusí se zmizet.“

Canderro zavrtěl hlavou. „Škoda, že jste tak známý, pane Garrete. Jinak bychom oznámili, že jste mrtvý a Meade se domníval, že je bezpečný. Pak bychom ho bez potíží někde sebrali. Jak to vypadá, máme jen tři možnosti. Teď od

vás chci znovu slyšet, že tohle je ten chlap, kterého hledáme.

Až bude vydán zatykač, přijde smrt, jeho nebo někoho jiného.“

„Jsem si tím darebákem zatraceně jistý, už jsem vám to přece třikrát řekl. Co ještě potřebujete, abych vás přesvědčil?“

„Neberte to osobně, pane Garrete, dělám jen to, co musím.“

Garret zamračeně přikývl.

„Dobře, a teď vám povím to, co víme,“ zabručel Canderro a podíval se do svého lejstra.

„Jmenuje se William Jayson Meade a tohle není jeho první zločin. V únoru 1983 byl odsouzen za znásilnění a vraždy v Brookevillu ve státě New York. Rozsudek zněl na dvacet až čtyřicet let v Attice. Snížili mu ale trest o devět a půl roku. Další dva roky mu ubrali, protože vězení bylo přeplněné a v roce 1991, v červenci, ho poslali do vězení s nejlehčím režimem, to měl za sebou osm a půl roku svého původního minimálního trestu. Za šest měsíců byl venku a za další čtyři měsíce se pak objevil ve vašem domě.“

Canderro obřadně složil list a zastrčil jej do kapsy saka.

Garret mu viděl na očích, že je hluboce otrávený a najednou k tomuto tlustému, nevrlému poldovi pocítil respekt.

Chvíli se zdálo, že Garret nevnímá Canderrovu přítomnost. Ležel jako němý, hluchý a slepý. Díval se upřeně do stropu a snažil se nemyslet na absurdnost

justičního systému, který může zločince, jako je Meade, jen decentně plácnout přes ruku a poslat ho z vězení ven, aby zase vraždil.

V nemocnici začali Garretovi postupně dávat méně sedativ, a proto již nemohl nacházet útočiště v říši snů. V

noci se často budil, pozoroval růžová a modrá světýlka monitorů, která se odrážela na stropě. V hrudi ho něco stále pálilo jako rozžhavené železo. Měl sice krátké okamžiky, kdy byl vyrovnaný, ale nebylo jich mnoho a také si je nemohl nijak prodloužit. Představoval si, jak by to vypadalo, kdyby se mohl spojit s duší své ženy, někde na líbezném a něžném místě, kde může konečně odpočívat v pokoji.

Emmyno tělo zatím čekalo na pohřeb v chladicím boxu v místním pohřebním ústavu. Prý do doby, než se Garret dostatečně zotaví, aby se mohl zúčastnit pohřbu. Až se dostatečně zotaví!

*

Jednou večer se v nemocnici objevil Hank Berringer s ohromným balíkem dopisů. „To je jenom malá ukázka, jak s tebou sympatizují čtenáři. A další hromady pošty přicházejí každý den. A to nemluvím o stovkách telefonních hovorů.

Volal také tiskový tajemník z Bílého domu. Denně vydáváme v novinách zprávy o tvém zdravotním stavu.

Paule, nejsi sám, cítí s tebou velké množství lidí.“

Garret se podíval na svého šéfredaktora strnulým a velmi, velmi vzdáleným pohledem. „Co je s Meadem?“

„Zmizel, ale jeho fotografie byla na titulních stránkách novin v celých státech, všichni policisté ho znají. Dříve nebo později se musí vynořit, a tak ho dostanou.“

Garret mlčel. Mluvení bylo na něj příliš namáhavé. Jeho tělo se zvolna začalo zotavovat. Už mu odpojili většinu trubiček a na pár hodin denně ho usazovali do křesla. Tam seděl nehybně jako mrtvola. Každý den chodil holič a holil ho, jednou mu také ostříhal vlasy. Protože byl na své dílo řádně hrdý, podržel před Garretem zrcadlo.

Bylo to strašné! Dívala se na něj hlava umrlce, podobná těm, které maloval Goya v době, kdy téměř zešílel: umrlec s rudě zarámovanýma očima, zašitou dírou v obličeji. Jeho pleť vypadala jako svraštělý starý pergamen. Garret ale holiče pochválil: „Je to hezké!“

„Poslouchej,“ řekl mu později Berringer. „Všem je líto, že se to stalo. Emmy si to jistě nezasloužila…“ Pak se odmlčel a dodal: „Co to říkám za pitomosti? Kdopak si to vůbec zaslouží?“

Garret pozoroval svého přítele a viděl, jak se mu oči zalévají slzami. Berringerova slova byla vlastně první vyjádření soustrasti od těch, kteří znali jeho ženu. A Garret na to nebyl připravený.

Hluboký smutek v jeho srdci se najednou uvolnil jako lavina a on začal plakat. Hank u něho klečel, objímal ho.

Bylo to silné, zoufalé objetí, přestože Berringer nikdy

neudělal nic víc, než že Garretovi potřásl rukou. Tak to bylo celá léta, co trvalo jejich přátelství.

Potom zase Garret objal svého přítele. Potřeboval cítit jeho přítomnost, vnímat jeho teplo.

„Nemuselo se to stát,“ řekl Garret, „kdyby nechali tu šílenou bestii za mřížemi v Attice. Mohl tam trčet dalších dvaatřicet let. A co udělali?“ Garret se zavrtal očima do Berringerových očí. „Pustili ho klidně ven, aby znásilnil a zabil mou ženu.“

*

Když Garret vyšel poprvé a váhavě ze svého pokoje, s překvapením zjistil, že na chodbě sedí policista a čte noviny.

Polda se na něj usmál. Byl to růžolící mladíček, kterému nemohlo být víc než osmnáct let, a řekl: „Pane Garrete, jsem rád, že jste už vstal.“

„Jste tady, abyste mě chránil?“

„Ano, pane.“

„A jak dlouho mě už hlídáte?“

„Asi týden. Jsme tady ve dne, v noci.“

„Kdo to nařídil, jestli to smím vědět?“

„Poručík Canderro.“

Garret se pomalu šoural po naleštěné podlaze nemocniční chodby a cítil, že se za ním policista dívá.

Uvědomoval si, že je ubohá lidská troska, která potřebuje ochranu.

*

Za pár hodin se zase v nemocničním pokoji objevil poručík Canderro a už od dveří hlasitě volal: „Řekli mi, že už začínáte chodit!“

„A co jste ještě slyšel?“

Poručík se rozhlédl, kam by se mohl posadit a protože na jediném křesle už seděl Garret, uvelebil se opatrně na kraj postele. Tentokrát se mu podařilo dát si dokonce cigaretu do úst. Hned si zase uvědomil, že je v nemocnici, a nezapálil si.

„Bohužel jsme o tom, na co čekáte, moc neslyšeli. Jinak bych vám to už určitě nějak řekl.“

„Tak proč mě hlídáte?“

„Pro každý případ.“

„Takže si myslíte, že se tady někde potlouká Meade?“

„No, možné to je, ale není to pravděpodobné. Ve věcech se vyzná a ví, že je jistější ve velkém městě, že se tam spíše ztratí, než tady.“

Garret si sáhl na obvaz na tváři a na krku. Vypadalo to, jako by se tím pohybem chtěl přesvědčit, že je skutečně naživu. Jako by se chtěl ujistit, že tohle všechno není strašlivý sen.

„Ještě jedna věc by mě, poručíku, zajímala. Řekněme, že by se mohlo tomu lumpovi podařit se sem nějak dostat, aby mě tentokrát oddělal úplně. Co pak?“

„Nevím, kam míříte.“

„Řekněme, že jsem ho identifikoval, že jsem vypověděl, že zastřelil moji ženu. Stačilo by k odsouzení toho lumpa, kdybych nešel před soud a nesvědčil?“

Canderro nejprve zavrtěl hlavou a pak si hlasitě vzdychnul. „Identifikace by nestačila, soud by to považoval za svědectví z druhé ruky. Kdybyste nepřišel k soudu, nemohl by vás a Meadeho konfrontovat, nemohl by být křížový výslech, což není v trestním řízení přípustné.“

„Teď tedy chápu, proč před dveřmi sedí polda.“

„Bát se ale nemusíte.“

Garret se na poručíka trochu udiveně podíval. „A to si doopravdy myslíte, že se bojím?“

Poručík neřekl už vůbec nic, a tak tu oba seděli úplně potichu. Garret se cítil opuštěný. Přesto, že teď sám nebyl a že hovořil s Canderrem, pocitu bezútěšnosti se nezbavil.

Cítil se opuštěný, otoky a modřiny, které měl kolem očí, už nebyly tak vidět. Jediné co bylo vidět v zorničkách, byla zoufalá opuštěnost.

„Měl bych malou prosbu,“ přerušil najednou Garret ticho. „Byl bych vám moc vděčný, kdybyste mi obstaral revolver. Devítku.

Vzhledem k situaci to asi nebude moc složité. Můžete mi v tom, poručíku, nějak pomoct?“

„Na co potřebujete revolver?“

„To není tak těžké uhodnout.“

„Vždyť vás přece policie chrání čtyřiadvacet hodin denně.“

„Ale až vyjdu ven z nemocnice, tak ochranu nebudu mít. Ani o ni nijak nestojím a ostatně si myslím, že ani vy, ani nikdo jiný mně nemůže nutit…“

Detektiv se podíval na Garreta pohledem, jakým se obvykle muži dívají na ženu, kterou považují za trochu zajímavou. Ve skutečnosti ale Canderrovi projelo hlavou, že by mohly být i jiné možnosti, jak vést vyšetřování.

„Překvapujete mne.“

„Proč?“

Canderro na posteli poposedl. „Něco tak siláckého jsem od vás ani nečekal.“

„A je silácký, že se starám o to, aby mě ten chlap neoddělal?“

„Myslím, že se to dá dělat jinak, líp. vždyť jistě o zbraních toho moc nevíte.“

„Věděl jsem dost, abych přežil válku, i když to nebyla zrovna moc populární válka.“

Garret se rozpačitě zatahal za obvaz ve tváři. „A co jste vlastně myslel, když jste říkal, že byste něco takového nečekal od někoho, jako jsem já?“

„Jste přece intelektuál, že jo? Jednička v New York Times. A mně to nějak nejde dohromady s tou bouchačkou.“

„A jde vám to dohromady s tím, že mám díru v obličeji a ustřelený kus lebky, že znásilnili a zabili mou ženu?“

Canderro si popotáhl z nezapálené cigarety a už ani necekl. Garret si byl zcela jist, že trefil přímo do černého.

„Jestli chcete něco vědět o stavu mé mysli, tak ta je redukována na čtyři základní fakta. Má žena je mrtvá. Já jsem vstal z mrtvých. Darebák, který to má na svědomí, je stále na volné noze a já se modlím, abych ho mohl odprásknout. Takže, poručíku, ještě jednou: sežeňte mi ten zatracenej revolver. Ušetří nám to moc času a moc dohadování.“

Detektiv odešel a Garret najednou nemusel šetřit při přemýšlení časem. Takže Canderro o něm povídal, že je intelektuál? Co to vlastně znamená? Aldous Huxley, anglický romanopisec, napsal, že intelektuál je někdo, kdo přišel nato, že jsou zajímavější věci než sex. Garret jednou tak trochu z legrace ve svém komentáři tvrdil, že skutečného intelektuála charakterizují dvě věci, že ho stále nezajímá skutečnost a že dává přednost idejím před lidmi. Garret si o sobě nikdy nemyslel, že je intelektuál. Nanejvýš se považoval za spisovatele, novináře, jenž má vztah k světu, který je kolem něho a k tvorům, kteří na něm žijí.

Ne, Garret nebyl nevšímavý. Už několik desítek let mu záleželo, co se děje ve Vietnamu, proč hladoví Etiopané, proč si nejsou všichni lidé v Africe rovní, proč jsou vybíjeny velryby a mláďata tuleňů, proč manželé týrají své ženy a proč zacházejí krutě s dětmi. Zajímalo ho, jak je to s občanskými právy žen a národnostních menšin, proč je

nutné omezit volný prodej zbraní, proč se musí zastavit ničení amazonských pralesů, jejichž vymýcení by zcela určitě (alespoň to říkají vědci) rozvrátilo ekologický systém celé zeměkoule.

A to nebylo jediné, co ho znepokojovalo. Zajímal se i o možnost léčení rakoviny a srdečních chorob, i o to, jak mít dostatek útulků pro lidi bez domova, jak zachránit děti, které utečou od svých rodin, a psy, které nikdo nechce, jak zachránit svět před nukleární katastrofou. Nějak, sám dobře nevěděl jak, se dostal na seznam lidí, kteří jsou ochotni na podobné věci dávat peníze, takže neustále dostával nějaké žádosti o finanční příspěvek.

Dokonce, ať mu to odpustí sám Bůh, zvedl hlas za reformu vězeňství, za péči o odsouzené a za zrušení trestu smrti. A co se stalo? Předčasně propuštěný zabiják mu zavraždil vlastní ženu.

*

Doktor, který se objevil hned ráno v nemocničním pokoji, byl žoviální a vyzařovala z něj sebedůvěra. Nejhorší bylo, že mu zase donekonečna opakoval, jaké že to měl štěstí. Garretovi se lékař nelíbil. Připomínal mu podnikatele z malého města, který spokojeně tloustne a nestará se o nic jiného, než o své peníze. Kdyby se Garret mohl rozhodnout, asi by si za svého lékaře spíš vybral někoho asketičtějšího, více ukázněného, kdo by jednoznačně dával přednost vědě před city. Nevadilo by mu ani, kdyby lékař připomínal

strašidelnou postavu z ruského románu z devatenáctého století. Postavu, v jejíž tváři byly hluboce vyryty smrt a utrpení. Ale ten můj lékař, tak si to alespoň myslel Garret, pokaždé vypadá, jako kdyby si něco výhodně koupil, třeba nové stereo nebo magnetofon.

„Myslím, že už to nebude trvat moc dlouho a zbavíme se vás,“ žertoval lékař, když prohlížel rány na Garretově šíji, tváři a na čele, z nichž odstranil poslední obvazy. „Všechno se to ohromně rychle hojí.“

„Myslím, že máte pravdu, že jsem měl štěstí.“

„To tedy ano!“ souhlasil lékař, který zřejmě úmyslně nezaregistroval ironický podtón.

„Taky o hodně líp mluvíte. Jak se cítíte? Stále máte dojem, že místo vás mluví někdo jiný?“

„Tak trochu stále.“

„Za pár měsíců se to zlepší. Zmizí i jizvy. A kdyby vám to vadilo, tak uděláme pár plastik. Ale vy jste spisovatel a ne filmová hvězda. Nikdo přece netvrdí, že spisovatelé musí být krásní.“ Lékař se zasmál, jako kdyby řekl něco moc legračního. „Kdybych měl soudit podle toho, co jsem v poslední době četl, měli by spisovatelé být oškliví jako noc.“

*

Když zase přišel Hank Berringer na návštěvu, přinesl do nemocnice láhev koňaku Napoleon. A také moc pozdravů od každého z redakce. I jemně ironické vzkazy, že už by měl konečně přestat s tím ulejváním.

„Hanku, ale já hned tak nepřijdu,“ reagoval na to Garret.

Šéfredaktor se na něj kradmo podíval. „Co jsi myslel tím ‚tak brzo‘?“

„Nevím, možná šest měsíců, možná celý rok. Vlastně vůbec nevím. Ale úplně jistě vím, co nechci udělat. Nechci začít tam, kde zatím skončil můj život.“

„Myslím, že ti rozumím. Až přijdeš zase zpátky do redakce, budeš moct…“

„Asi jsem to neřekl přesně,“ skočil mu Garret do řeči.

„Nejde přece o to, co budu moci… Já nechci přece v životě pokračovat stejně. Nejde o to pohřbít Emmy, vylízat se z ran a zase dělat všechno, jako předtím. To co bylo, bylo. Teď už to nebude. Na tom, jak jsem žil, bylo asi něco moc špatného.“

„Paule…“

Vypadalo to, že Garret Berringera vůbec neposlouchá.

Tupě civěl kamsi do prázdna.

„Nejhorší je, že mě ani ve snu nenapadlo, že by se mohlo něco takového stát právě mně. Pravda, někdy jsem měl strach z toho, že Emmy pracuje zrovna na Manhattanu.

Nikdy jsem se o ni ale nebál právě zde, na venkově. Byla to moje velká chyba. Měl jsem být opatrnější…“

„To přece nemá vůbec žádnou logiku. Jak jsi mohl být opatrnější? Copak jsi mohl vědět, že se objeví ten zatracený psychopat? Že vyleze najednou z lesa a začne řádit jako bestie?“

„To nebyl pouhý šílenec. To byl zvláštní psychopat.

Bylo to zvíře, který to samý udělal před tím, než ho strčili do vězení na čtyřicet let. Pak ho po osmi létech pustili a on provedl totéž.“

„Přece není tvoje vina, že se to stalo!“

„Je, také je! Psal jsem stále o tom, že se u soudů stávají přehmaty, měl jsem ale vědět, jakých zhovadilostí se dopouštějí úřady. Je mi jednačtyřicet a jsem opuštěný jako kůl v plotě. Jediná žena, kterou jsem miloval, je mrtvá.

Jediná věc, kterou jsem v životě udělal, bylo, že jsem se tloukl v prsa a strkal hlavu do písku, když jsem psal o případech, které se nás netýkaly. Takové hrůzy, jako byl náš případ, se stávají stále, ale mě prostě ani trochu nezajímaly.

Víc obával o spravedlnost, měl jsem starost o zločince, než o neštěstí, zmařené životy a utrpení jejich obětí…“

Garret se odmlčel a vztekle se podíval na svého přítele.

Potil se, oči ho pálily a musel si utřít slzy, když chtěl Berringera jasně vidět. Berringera, jehož většina lidí považovala za neoblomného a váženého šéfredaktora velkých novin, který za všech okolností, ve válce i v míru, pro své čtenáře přesně vybíral všechny zprávy, které stály za to, aby byly otištěny.

Garret ale věděl, že i jeho šéfredaktor má své slabiny.

Někdy se zmýlil, když se rozhodoval, hrál trochu mnoho a zbytečně politickou hru. Příliš uhýbal, dělal často zbytečné kompromisy, ale to už v novinách, které musely především

vydělávat, jinak nešlo, i když to někdy mělo málo společného s pravdou v pravém slova smyslu.

„Nemohl jsi přece nic dělat,“ povzdechl si po chvíli mlčení Berringer.

„Jak to, že ne? Běž k čertu! Mohl jsem přece řečnit na ulici, chytat lidi před supermarkety a na letištích a vysvětlovat jim, o co jde. Mohl jsem psát komentáře a řvát na politiky. Mohl jsem přesvědčovat lidi, že se z vězení propouštějí zločinci, kteří zase vraždí. Mohl jsem jezdit mezi New Yorkem a Kalifornií a varovat, mohl jsem hodně.

A přece jsem neudělal nic, miloval jsem svou ženu a myslel jsem si, že se nás to netýká. Ale moc jsem se zmýlil. Náš život byl pouhé zrcadlo, které padá ze stěny…“

*

Ten den, kdy měli Garreta propustit z nemocnice, mu Canderro přinesl pistoli a zbrojní pas. K tomu dvě kožená pouzdra, jedno na opasek a druhé pod paži. Ukázal mu také, jak se připevňují. Pistole byla devítka, přesně takovou si Garret přál, a v zásobníku byly náboje. Garret pistoli potěžkal, bylo to dobré, seděla mu v dlani. Zbraň nedržel už řadu let, přesně od doby, kdy ho propustili z armády. Ale ten pocit moci mu připadal okamžitě důvěrně známý.

„Kdypak jste naposled střílel?“ chtěl vědět Canderro.

„Asi před dvaceti léty.“

„Nechcete si zaskočit na střelnici a trochu si to zkusit?“

„Ne, není to zapotřebí.“

Garret měl na sobě oblek, ve kterém ho přivezli do nemocnice. Byl vypraný, krev zmizela. Hodně zhubl a šaty na něm jen visely. Měl také podivný pocit v nohou, cítil tlumenou bolest v hrudi a dělaly se mu před očima mžitky.

Lékař ho ujistil, že se to samozřejmě zlepší.

„Vrátíte se do New Yorku?“ zeptal se Canderro, když se Garret připravil k odchodu z nemocnice.

„Ne! Ne hned. Nejprve si musím něco zařídit ve svém domě…“

Detektiv se na něj zahleděl. „Myslíte, že už jste na tom tak dobře?“

„Nějak to zvládnu. A mimo to, chci si vzít auto, jestli se mi ho ovšem podaří nastartovat, když stálo na místě víc než pět neděl.“

„Uvědomujete si, že jste to rozhodl sám?“

Garret se podíval na širokou, přátelskou a poctivou tvář detektiva a uvědomil si, že se mu stala záchytným bodem v tomto chaotickém světě. Je to divné, pomyslel Garret, ale Canderro mi bude opravdu chybět.

„Zavezu vás tam,“ řekl poručík.

„Mohu si přece vzít taxi.“

„To můžete. Ale rád to udělám.“

Když Garret odcházel, bylo na nemocničním oddělení najednou plno šumu a ruchu. Každý ho objímal a pár lidí si mu dokonce řeklo i o autogram. Garretovi najednou vyschlo v hrdle a oči měl plné slz. Šel po nemocniční chodbě a po

jeho boku byl Canderro. Měl sevřené čelisti, bylo vidět, jak se přemáhá. Přes opasek, na němž měl pouzdro s pistolí, mu plandala neobvykle volná košile. Připadal si jako obstarožní student, který právě absolvoval podivnou univerzitu hrůzy.

3

Garret si sice myslel, že je připravený na to, co ho čeká, ale ve skutečnosti připravený nebyl. Nebylo to vůbec možné.

Když přijeli k domu u jezera, dopadla na Garreta hrůza s plnou silou. Vše bylo jako tehdy. Traktor stál na místě, kde ho Emmy nechala, než šla obědvat. Posekaná tráva zatím dorostla. Na zemi ležely připravené asfaltové šindele, a cívka s namotanou hadicí, z níž si William Meade, alias Tom Shea, plnil vodu do polní láhve. Na stole na terase ležely talíře od oběda, který jedli před pěti týdny, sklenice od tomatové šťávy, do níž si tehdy lili vodku. Talíře zatím úplně vyjedly veverky a ptáci a sklenice umyly přívaly deště.

Garret stál jako socha a namlouval si, že něco hledá.

Přepadly ho vzpomínky na strašnou dobu, chtělo se mu zvracet, zase se mu začala točit hlava.

Najednou ucítil silné sevření. „Jste v pořádku?“

Garret kývl.

„Pojďte, podíváme se, jak je na tom baterie ve vašem autě. Jestli bude vybitá, pomohu vám nastartovat, mám s sebou kabely.“

Chvíli to sice trvalo, ale motor auta přece jen naskočil.

Nejdřív se z něj kouřilo, ale pak běžel jako hodinky.

„Chcete, abych šel s vámi do domu?“ zeptal se Canderro.

„Ne. Tam chci být sám.“

Stáli proti sobě a měřili se očima. Nad nimi se vypínal dům a jim se zdálo, že ho zahaluje nějaká podivná žlutá mlha. Po cestičce vysypané oblázky přeběhla veverka a mrštně se vyšplhala po rozpraskaném kmeni starého stromu.

„O Meadovi stále nic nevíme,“ řekl detektiv, „není po něm ani stopa. Nemám nic, co bych mohl říct. Buď je někde zalezlej, nebo zmizel ze Států. Jestli ovšem…“ a Canderro se odmlčel.

„Jestli ovšem, co? Číhá někde, až budu venku z nemocnice?“

Canderro si zapálil novou cigaretu od nedopalku, který byl ještě úctyhodně dlouhý a mlčel.

„Myslím, že na mě nečeká,“ začal najednou Garret.

„Proč si to myslíte?“

„Cítím to. Mám dojem, že mu teď o mě nejde. Žije si zřejmě v úkrytu a cítí se volný. Proč by měl riskovat život a svobodu jen aby mě zabil?“

„Vy uvažujete racionálně. Ne jako vrah a psychopat. A protože ho pustili z vězení a ne z ústavu pro duševně choré, musím předpokládat, že je oficiálně považován za normálního. Stejně si myslím, že byste měl mít policejní

ochranu. Vy ji nechcete, tak udělejte alespoň jednu věc, pro své dobro. Nemyslete si, že je všechno v pořádku. Ať už to je normální nebo ne, nezapomeňte ani na okamžik, že Meade někde je a že vás chce zabít.“

„To ale nemluvíte moc optimisticky, že ano?“

„Pane Garrete, jsem poldou už dvaadvacet let. Možná, že člověk jako optimista začíná, ale určitě tak nekončí.“

Canderro k němu natáhl paži. „A kdybyste mě potřebovat, nebudu daleko.“

Garret se za ním díval, jak šel k autu. Když ho viděl odjíždět, měl pocit, jako by něco ztrácel. Pak se hluboce nadechl a vešel do domu. Do domu, který kdysi velmi miloval, ale který se pro něj stal místem apokalyptické hrůzy.

Když stál v hale, měl tisíc chutí vyběhnout a zatelefonovat do realitní kanceláře, že chce ten dům prodat.

Prodat ho se vším všudy, aby tam už nikdy nemusel vkročit.

Kdo ten dům potřebuje? Pak si uvědomil, že ho potřebuje především on.

Ticho, které ho obklopilo, mu dalo na chvíli pocit útěchy. Pak se však změnilo v něco temného a hrozivého.

Připadalo mu, že to je mísa, do které teče jakási neznámá, smrtelně jedovatá tekutina. Odhodlal se a řekl: „No tak, do toho.“ Jeho hlas ho vylekal. Přešel do kuchyně, uvařil si šálek kávy jenom proto, aby se nečiní zaměstnal. Všiml si jedné z květin, kterou dala Emmy na poličku pod oknem.

Byla zvadlá a mrtvá. Vzal květináč a v náhlém záchvatu vzteku jím mrštil na podlahu. Rozbil se na tisíc střepů.

Přízemí prohlížel po částech. Pomalu přešel z kuchyně do jídelny, potom do obývacího pokoje, uspokojovalo ho, že v mrtvém tichu slyší zvuky vrzající podlahy. Zastavil se uprostřed obývacího pokoje a rozmýšlel se, jak by měl jít dál. Uvědomil si znovu, jak hluboké a milosrdné je ticho kolem. V přízemí ještě zbývala velká ložnice, ale tam se zatím neodvažoval.

Najednou pocítil Garret něco jako odvahu. Vrátil se do haly a donutil se vystoupit po schodech. Dveře do hlavní ložnice byly zavřené a zapečetěné. Zbyla na nich nalepená páska, dal ji tam některý z policistů, a na ní byl nápis: „Nevstupovat. Místo zločinu.“

Zdálo se mu, že stojí na samém okraji příkrého skalního útesu. Pak ale rázem otevřel dveře do hrůzné, děsivé skutečnosti.

Na podlaze viděl křídou nakreslený obrys svého těla, s velkou hnědou skvrnu od krve tam, kde byla jeho hlava. Na všechny strany se táhly tenké praménky. Pak se jakoby v křeči otočil. Měl před sebou velkou manželskou postel a věděl, že přijde to nejhorší.

Také na posteli byly čáry nakreslené křídou, tentokrát na pomačkaných pokrývkách. Kreslily tvar ženského těla.

Vypadalo to jako velké, špatně napjaté malířské plátno, na něž malíř nakreslil hrůzné trojrozměrné démony na

dvojrozměrném obraze. Garret zděšeně zíral. Díval se na něco, co si nemohl sám vysvětlit a k čemu se potřeboval vyslovit.

Byl přece spisovatel a spisovatel musí umět vysvětlovat příčiny, souvislosti a důsledky lidského jednání. Ale jak mohl vysvětlit to, co se stalo právě zde? Jak vysvětlit, že člověk, stejný tvor jako byl on sám, aniž by byl vyprovokován, udělal něco tak hrůzného jeho ušlechtilé, jemné ženě? Pro to neměl Garret žádné vysvětlení.

Garret očekával náhlý záchvat nenávisti, ale ten nenastal. Podařilo se mu pouze vybavit si štíhlého, dobře vypadajícího mladého muže v džínsech a sportovní košili, který hovořil zaujatě o starých domech. To zanícení bylo opravdové. Začínal si také uvědomovat, že se mu nepodaří představit si netvora, od něhož by mohl rozvíjet své představy o pomstě. Moderní zločinci nenosí zakrvácené meče a nevydechují plameny. Vypadají jako pořádní a neškodní lidé a tím jsou nebezpečnější. Jejich potenciální oběti nemají příležitost se připravit na konfrontaci se zlem.

Zbývalo už jen jedno. Garret si pomalu lehl na postel.

Lehl si na záda, na uschlé krvavé skvrny, na obrysy těla své ženy nakreslené křídou. Zavřel oči. Obklopovalo ho tíživé ticho mlčícího domu. Zdálo se mu, že dokonce slabě cítí vůni oblíbeného parfému své ženy.

Lásko, má nekonečná a neumírající lásko, to byla jeho jediná myšlenka. Představil si její tvář, tak jak ji vídával,

když se ráno probouzel a když se pokoušel ji vzbudit. Ve spánku se začala lehce usmívat, cítila ho, i když ještě měla zavřené oči.

Jednou v polospánku řekla: „Dobré jitro, miláčku…“

„Jak jsi poznala, že jsem vzhůru?“ zeptal se jí tehdy Garret.

„Cítila jsem tě.“

„Ale já jsem se vůbec nepohnul.“

„Cítila jsem tě, tak nějak vevnitř.“

„Opravdu?“

„Ano, i kdybych umřela, stejně bych tě cítila,“ šeptala mu tehdy něžně jeho žena.

Vzpomínal si, jak ji chytil do náručí. Byla částí jeho existence. Ranní slunce se něžně dotýkalo jejího vonícího těla, ještě stále vlahého a měkkého spánkem.

Ale nyní? Už ji nikdy nemohl vzít do náruče. Když si Garret uvědomil neúprosnou skutečnost, začal se silně potit.

Přísahal tichým a nevzrušeným hlasem, že se pomstí.

Williamu Meadeovi a soudci, který ho pustil z vězení a především celému nesmyslnému soudnímu systému, který poslal zákeřného vraha zpět na ulici, aby zabil Emmy.

Neočekávané řinčení telefonu vrátilo Garreta zpět do skutečnosti. Telefon stál vedle na nočním stolku, instinktivně zvedl sluchátko a ozval se: „Haló.“

„Vítejte doma, pane Garrete.“

Garret uslyšel hluboký, klidný, distingovaný hlas a hned věděl, komu patří. Neměl pro to logické vysvětlení, a on stále logice věřil. Náhle cítil, že mu vyschlo hrdlo, chtěl polknout, ale nemohl.

„To je ale překvapení, nevěděl jsem, pane Garrete, že jste naživu. Se dvěma kulkama v hlavě se obyčejně nedá přežít. Ale jak vidím, ve vašem případě se to skutečně stalo a možná, že k tomu byl nějaký důvod. Možná, že vás ochránil sám Bůh. Možná, že jste se s ním nějak dohodl.“

Pak bylo slyšet lehký, ironický smích.

„Pane Garrete, odpusťte mi, prosím, mé neznabožství.

Já jsem nevěřící a někdy mám tendenci zapomínat, že druzí věřit mohou. Můžete mne vyslechnout?“

Garret si navlhčil rty a z hrdla se mu vydral jakýsi chraptivý, nedefinovatelný zvuk.

„Rozumím,“ pokračoval Meade. „Nechcete se mnou hovořit, že? Myslíte si asi, že by bylo obscénní civilizovaně hovořit s netvorem, který znásilnil a zabil vaši ženu? To chápu. Ale teď prosím dobře poslouchejte, je to důležité, velmi důležité. Chci vám jen říct, že se mě nemusíte bát.

Nechci vám ublížit a nemám k tomu také důvod. Už jste mě identifikoval a nic víc nemůžete udělat.“

Pak bylo ticho a Garret slyšel jak Meade těžce dýchá.

Nebo snad slyšel svůj vlastní dech? Držel sluchátko tak křečovitě, že mu úplně zbělely prsty. Všiml si malé změny v

Meadově řeči. Už to nebyl prostý hovor tesaře, který tak miloval domy z osmnáctého století, ale hlas zabijáka.

„Nechtěl jsem vás, pane Garrete, zastřelit. Donutil jste mě, když jste zaútočil. Původně jsem chtěl, abyste se díval, jak se miluji s vaší ženou. Chtěl jsem, aby se váš vztah spojil s neobyčejně silným vlivem sexuálního aktu. Ano, pane Garrete, třebaže intelektuálsky odmítáte celou koncepci znásilnění, pro toho, kdo se dívá, to je největší pornografický zážitek. Zvláště je-li obětí žena, kterou milujeme.“

A opět se ve sluchátku ozval tichý smích.

„Takové věci se vám pane Garrete asi hnusí? Ale neměly by. Protože taková je pravda. A vy, jako spisovatel, přece musíte znát pravdu, a pravda, bez ohledu jakými se ubírá cestami, je jen jedna… Ale asi bych vás stejně musel zabít, abych zabránil identifikování. Takže to pro vás vlastně dopadlo lépe, než jste mohl čekat. A hůře, než jsem očekával já! Nebo jste snad chtěl umřít? Asi si to myslíte, když vzpomínáte na svou ženu. Možná, že hodně trpíte, ale pořád je lepší být naživu, než mrtvý. Sbohem pane Garrete…“

Pak Meade skončil.

Garret seděl na okraji postele a nebyl schopný pohybu.

Když se konečně vzchopil, aby položil telefonní sluchátko, třásly se mu ruce tak silně, že upadlo na podlahu.

Později o všem přemýšlel a rozhodl se, že Canderrovi nic neřekne. Alespoň zatím. Proč, to sám dobře nevěděl.

4

Canderro přijel do Manhassetu na schůzku s duchovním rodiny Viliama Meada o půl hodiny dříve, než si dohodl. Jel ranním, bledým světlem ulicemi tohoto starého města na Long Islandu. Kolem základní a střední školy, kam Meade chodit kolem hřiště, kde si hrával. Kolem kina a hospůdek s pizzou, kde si asi dával schůzky s děvčaty. Konečně zaparkoval před velkým domem na ulici Eldersville Road, kde žil vrah jako malý chlapec a potom v létech, kdy dospíval.

Tak, tady to všechno začalo, řekl si Canderro a uvědomil si, že zlo často zapouští kořeny i v půdě, která vypadá úplně obyčejně.

*

„Poručíku, já stále považuji to, co se stalo, za něco neskutečného. Samozřejmě, že vím, jaké strašné věci se udály. Přece čtu noviny, poslouchám rozhlas a televizi. Ale když to srovnávám s tím, jak jsem kdysi znal Williama Meada, mi to nejde vůbec dohromady…“

Reverend Morgan Cantwell, útlý, starší muž, měl dlouhé bílé vlasy, pokožku jako pergamen a připomínal starého muzikanta, který pro své sonáty a etudy zapomněl

zajít si k holiči. Seděl na faře mezi střízlivým, starodávně vypadajícím nábytkem, a díval se na Canderra očima obklopenýma vějíři vrásek.

„Ani si nedovedete představit, jaký to byl chlapec,“

začal vyprávět kněz. „Mírný, jemný. Neublížil by ani kuřeti.

Když začal chápat, učil jsem ho milovat své bližní jako sebe samého a že musí milovat i své nepřátele. Do doby, než ho odsoudili za vraždu a znásilnění, vždycky dodržoval, co jsem mu od maličká vštěpoval.“

Duchovní se na chvíli odmlčel. Měl slabý hlas starce, tak slabý, že se skoro ztrácel v hlasitém rachotu rozhrkaného ventilátoru. Canderrovi se ale jeho hlas líbil. Myslel si, že takový hlas má mít člověk, který zasvětil zcela svůj život náboženství.

„Co víte o jeho matce? Kdy jste s ní naposledy hovořil?“

„Ani si nemohu vzpomenout. Léta jsem ji nepotkal.

Když Williama zavřeli, prodala tady dům a odstěhovala se.

Nikomu neřekla ani slovo. Nestála o útěchu, zavrhla Krista a také mne jako jeho sluhu. To víte, lidé reagují na podobné tragédie a zármutek různě. Adéla Meadová už taková byla.

Měla to v povaze, byla hrdá a o soucit lidí vůbec nestála.

William pro ni znamenal všechno. Když se ukázalo, že je vrah, zlomilo ji to. Bylo to pro ni druhé velké neštěstí za dva roky. Při tom prvním ztratila manžela.“

„Jak?“

„Při leteckém neštěstí. Také pro Williama to byla obrovská ztráta. Jeho otec byl neobyčejný člověk a on ho zbožňoval. Když se podívám zpátky, říkám si, jestli právě ta tragédie nezpůsobila, že se William stal tím, čím je.“

Stařec si povzdechl a smutně se usmál. „Vy a vaši kolegové určitě pohrdáte vrahem jako je William. Ale prosím, nenechejte se pohrdáním zaslepit. Nenávist je ošklivá a ničivá věc.“

Canderro neodpověděl. Cítil, že duchovní ještě zcela všechno nepochopil. Meada považoval ve své poněkud již mlhavé mysli stále za chlapce, který k němu chodil do nedělní školy a zpíval v kostelním pěveckém sboru.

„Vím, že teď Williama honí spousta lidí,“ pokračoval reverend Cantwell. „Kdo ví? Možná, že to budete právě vy, kdo ho dopadne a zabije, jestli vás k tomu donutí. Ale jestli to budete muset udělat, udělejte to s úctou k tomu, co kdysi byl a co ještě teď možná trochu je.“

Amen, řekl si Canderro sám pro sebe.

Kněz zvolna povstal z křesla. Bylo vidět, že už je velmi starý a slabý.

„Něco bych vám ale přece rád ukázal,“ řekl kněz a zavedl poručíka do své dřevem obložené pracovny, jejíž tři stěny byly plné zarámovaných fotografií. Krátkozrace se díval na obrázky a potom potřásl hlavou. „Žiji zde více než polovinu svého života. Když se modlím, vystupují přede mnou tváře lidí, kteří už léta nežijí. Fotografie mi pomáhají

tam, kde už mi nestačí paměť. Ty obrázky jsem vám chtěl ukázat.“

Byla tam řada fotografií, která zachycovala Williama Meada v různých letech jeho života, od chlapectví až k jinošství. Na každé bylo vidět hezkého, usměvavého mladého chlapce. Reverend Canderrovi povídal a vysvětloval: „William pomáhá zmrzačeným. Tady vaří pro chudé a rozdává jim jídlo. V patnácti letech už přednášel v nedělní škole, vedl studijní skupinu o vztazích mezi rasami a horlil proti drogám a alkoholismu. Tady zase učil hluchoněmé děti posunkové řeči. Když mu bylo sedmnáct, odmítl cenu za veřejně prospěšnou činnost od jedné velké organizace válečných vysloužilců, protože nesouhlasil s jejich krajně pravicovými názory.“

Canderro poslouchal a mlčel. Jen si pomyslel: Svatý William. A přece to nebyla lež, William skutečně kdysi takový byl. Možná, že si jednou řekl, když už měl takových věcí po krk, a dost.

„Kdo je to děvče? Ta, co je s Meadem skoro na každé fotografii a dívá se na něho jako na pánaboha,“ zeptal se poručík.

„Aha, vy myslíte malou Jenny. Samozřejmě. Když byl někde William, tak tam určitě byla také ona. Běhala za ním jako pejsek. Rok nebo dva bez sebe neudělali ani krok.

Jmenovala se Jenny Angelová a lidé jí říkali Andělíček.“

Jenny měla na fotografii velké modré oči a jemný obličej. Téměř měl strach se zeptat, co se s ní stalo. „Jak dlouho spolu chodili?“

„Celou dobu, co chodili do školy. Stále jsem si myslel, že se vezmou. Někdy si dokonce říkám, že kdyby se vzali, mohlo to s Williamem dopadnout jinak. To jsou ale pouhé bláhové nápady starce. Pravděpodobnější ale je, že by ji William strhl s sebou.“

„Vdala se?“

„Myslím, že ano. Dokonce jsem slyšel, že dvakrát. To víte, ti dnešní mladí nejsou stálí. Jestliže nemají něco nového, nelíbí se jim to.“

„Nevíte, kde bych mohl Jenny najít?“ zajímal se Canderro.

Reverend se poškrábal zamyšleně na bradě. „Zeptejte se tady ve městě. Mladí se sem obyčejně vracejí, když jim život nedopadne tak, jak si představovali.“

*

Long Island Health Club byl v jedné z budov velkého komplexu obchodního střediska na Severním bulváru, z kostela to bylo asi půldruhého kilometru východním směrem. Canderro si několikrát zavolal telefonem a pak tam zajel. Už zdaleka slyšel ohlušující rockovou hudbu.

Usmívající se recepční v cvičebním úboru mu řekla, že Jenny Angelová učí aerobic v sále B. Má prý počkat deset minut.

Jenny zastihl v sále. Podle fotografií, které mu reverend ukázal, ji okamžitě poznal. Měla plavé vlasy stažené do koňského ohonu a štíhlé tělo v barevném trikotu. Byla stejně krásná jako tehdy. Poslední fotografie, kterou viděl na faře, ji ukazovala, jak vypadala před sedmnácti léty. Musel uznat, že se moc nezměnila.

Milá Svatého Williama.

Hudba přestala hrát, ze sálu vyběhla skupinka žen a dívek a poručík k Jenny přistoupil, právě když si utírala ručníkem pot z čela.

„Slečna Angelová?“

Podívala se na něho a v její tváři byl patrný údiv. Kapky potu na její pokožce se třpytily jako sluneční paprsky na vlhkém sněhu.

„Ano? Máte zájem o vyučování a chcete se mnou hovořit?“

„Chci s vámi mluvit, ale ne o vyučování.“

„O čem?“

„O Williamu Meadovi.“

Výraz v její tváři se změnil. Jako by před ní někdo stáhl oponu. Bylo vidět, že jí to není příjemné.

„Jste policajt?“

„Ano,“ řekl poručík a ukázal jí služební odznak.

Ve tváři se jí nepohnul ani sval, ale oči se jí rozšířily.

„Nechápu.“

„Co nechápete?“

„Jak jste vyčenichali, co bylo mezi mnou a Williamem.

A jak jste se vůbec dozvěděli, že byl mezi námi nějaký vztah?“

„Viděl jsem vaše společné fotografie v pracovně reverenda Cantwella. Pokaždé jste se dívala na něho a ne do kamery.“

Chvíli si Canderra přeměřovala, vypadalo to, že váhá, ale přece jen se rozhodla.

„Dobře, promluvíme si spolu, ale teď se musím osprchovat. Za patnáct minut budu v recepci.“

Byl překrásný letní den a Jenny prohlásila, že má hlad jako vlk. Canderro koupil krabici sendvičů a zajeli spolu k nedalekému rybníku. Poručík zaparkoval auto pod obrovskou vrbou a se zájmem se díval, jak Jenny rychle jí.

„To takhle jíte pokaždé?“

„Myslíte, jestli se takhle cpu?“ Pokrčila rameny. „Ne, jenom když jsem nervózní.“

„A proč jste teď nervózní?“

„Protože vím, na co se budete ptát.“

Canderro se zahleděl na mladou maminku, která u rybníku učila své dvě děti jak krmit kachny a říkal si, jestli sem také kdysi Williama nepřivedla jeho matka.

„Pojďme se projít,“ navrhla najednou Jenny a sáhla po klice dveří auta. „Bude to asi lepší.“

Kolem rybníka vedla cestička, která se ztrácela v křoví.

Šli po ní zvolna, beze spěchu, protože skutečně nebylo kam

spěchat. Canderro si uvědomoval, že ji nečeká nic snadného, a proto mlčel. Když se chvílemi na Jenny podíval, viděl, že jí tečou slzy.

„Poručíku, je mi moc líto pana Garreta a jeho manželky,“ řekla Jenny. Hovořila měkkým, rezervovaným hlasem, jako by byla zvyklá mluvit a současně plakat.

„Když jsem se dozvěděla, že to udělal William, bylo mně špatně, jako bych na tom měla také vinu.“

Trochu si povzdechla.

„Víte, asi tak před patnácti léty mi William něco naznačil.“

„Co vám naznačil?“

Zdálo se, že ho Jenny neslyší, jen polykala slzy.

„Prosím pochopte. Milovala jsem ho od svých devíti let a nikdy jsem ho nepřestala milovat. I teď, po tom co se stalo, si myslím, že ho stále miluji…“

Cestička se najednou stočila od rybníka do malého lesíka, místo oslňujícího slunce přišel temný stín. Půda byla měkká, pod nohama jim praskaly spadlé větvičky, byl to jednoduchý, malý a skoro idylický svět. Severní bulvár se svou hlučnou dopravou byl však jen několik minut cesty.

„Říkáte, že vám William něco naznačil,“ naléhal Canderro. „Co to bylo?“

„Co má v úmyslu udělat. Všechno chtěl a ničeho se nebál. Vypadalo to, jako by chtěl žít úplně jinak, a když jsem ho poslouchala, chtěla jsem žít také tak.“

„Jak jste chtěla žít?“

„Víte, myslím, že mu šlo o to, abych nebyla jako ostatní. Postupně jsem na něm byla úplně závislá, tak, že si to, poručíku, vůbec nedovedete představit…“

„Myslíte sexuálně závislá?“

Přikývla. Pak se Jenny zase zamyslela a Canderro měl pocit, že mu uniká.

„Dovedu si představit, že to pro vás musí být strašně těžké,“ přerušil Canderro ticho.

„Těžké?“ zasmála se téměř hystericky. „To tedy máte pravdu. Těžké svým způsobem. Ale nechtějte, abych vám věšela na nos bulíky… Když o tom mluvím, je to pro mě stále ještě… příjemné. Přitahuje mne to…“

Canderro mlčel.

„Ptal jste se, jestli jsem byla na něm sexuálně závislá?

To tedy zatraceně ano. A sex bylo to hlavní, co jsem chtěla, i když jsem si to neuvědomovala.“

„A on chtěl něco víc?“ zeptal se Canderro a cítil, že sex by mohl lépe Meadeho činy objasnit. „Williamovi sex nestačil?“

„Nikdy mu nic nestačilo. S ničím nebyl spokojený. A netrvalo to dlouho a mně přestal sex také stačit. Zdálo se mi, že bychom měli začít s něčím mnohem víc vzrušujícím.

Chápete, co mám na mysli?“

Canderro si nebyl jistý. A jak to pokračovalo? Co chtěl víc? Víc, než sex?

„Ano, samozřejmě. Sex ho vábil především, ale William chtěl i jiné zážitky. Vzrušovalo ho, když porušoval zákon, když kradl a loupil. Prostě když dělal věci, za které hrozil trest.“

Jenny se zastavila, stáli teď tváří v tvář na sluncem osvětlené mýtině.

„A pak chtěl dosáhnout nejvyššího stupně vzrušení, a to bylo pro něj, když mířil odjištěnou pistolí někomu na hlavu a pomalu stlačoval spoušť. Chtěl rozhodovat o životě a smrti člověka. Poručíku, znáte ten pocit?“

Canderro stále mlčel.

„Tak jsem viděla Williama poprvé. A v tom okamžiku jsem si všimla jeho očí. A věděla jsem, že dřív nebo později udělá to, co se potom skutečně stalo…“

„Proto jste se rozhodla, že se s ním rozejdete?“

„Ne, ani potom jsem od něj neodešla. Takže vidíte, jak jsem se už dostala daleko. Vše pro mě bylo příliš abstraktní, příliš vzdálené. On pro mě znamenal něco mnohem víc osobního, bezprostředního.“

Jenny teď měla žhnoucí tváře a šmolkově modré oči široce rozevřené.

„Jednou večer ke mně William přivedl jiného muže.

Tlustého, hrubého, někde se potkali v baru. Strčil mi ho do postele a díval se, když mne znásilňoval. Pak se svlékl a vlezl si do postele také. Až do konce života na to nezapomenu, pamatuji si z toho každý okamžik…“

Canderro stále mlčel. Mlčel, když procházeli borovým lesem, kde mezi stromy prosvítaly záblesky sluneční záře prorážející zelené přítmí. Pozoroval její oči, a třebaže v nich stále byly slzy, cítil v nich chlad a viděl vyzařovat hrdost. Pane Bože, ta žena o svém zážitku ráda hovořila!

„Hnusné, že ano?“ řekla Jenny. „Ale abych vám poručíku řekla pravdu, abych byla úplně čestná, byl to můj nejsilnější zážitek v životě. Všechno, co jsem dosud v sexu zažila, nebylo ve srovnání s tím nic. Vychutnala jsem tehdy každý okamžik. Chtěla jsem zažít víc a víc ještě víc. Chtěla jsem to, i když jsem si uvědomovala, že mně to všechno strhne do propasti. Právě tehdy jsem si uvědomila, že jestli neodejdu od Williama, už to nikdy neudělám. Tak jsem s tím skoncovala. Byla to moje poslední šance.“

„A kdy jste ho viděla naposledy?“

„Před sedmnácti léty. Pak odjel studovat do Bostonu, a já se rozhodla studovat v Anglii. Byla jsem mnohem klidnější, když byl mezi námi Atlantický oceán.“

„A jak jste žila potom?“

Jenny přestala plakat, ale její oči byly ještě plné slzí.

„Měla jsem lepší a také horší časy. Dvakrát jsem se vdala za slušné a hodné muže a dvakrát jsem se zase rozvedla. Já jsem prostě ani jednoho z nich nemilovala a vlastně jsem si je neměla brát. No a teď jsem se vrátila a žiji sama. Učím pohybovou výchovu v klubu a jsem tak unavená, že večer spím jako zabitá.“

„Jak tu bydlíte dlouho?“

„Deset nebo jedenáct měsíců.“

„Takže přibližně od doby, kdy Meade vyšel z vězení?“

Zatvářila se velmi neurčitě, ale Canderrovi na vějičku neskočila. Je to tvrdá žena, myslel si Canderro. Vypadala jako praktická žena a matka, která vozí děti do školy, pere prádlo a nakupuje, hraje bridž, ale i tak si najde čas, aby sem tam strávila hodinku v posteli s manželem jiné ženy.

„William se ještě nepokusil o kontakt s vámi?“ zeptal se Canderro.

„Ne.“

„A myslíte, že to udělá?“

„Nemá důvod. Neviděla jsem ho, ani jsem s ním nemluvila, celých sedmnáct let. A když jsme se viděli naposled, tak jsem mu řekla, že už ho nechci v životě potkat.“

„Já jsem se vás ale neptal na to, co jste mu řekla před sedmnácti léty, ale jestli si myslíte, že se pokusí s vámi setkat.“

„Myslím, že ne.“

„Tak proč jste se po tolika létech zase vrátila zpátky do Manhassetu?“

„Tady jsem se narodila a vyrostla. Je tady můj domov.“

Jenny se zase zastavila a postavila se na úzké cestičce tváří v tvář Canderrovi. „Poručíku, chápejte, kdybych si myslela, že William přijde k mým dveřím po propuštění z

vězení, tak bych umřela hrůzou. Přeji si jediné, abyste ho chytili.“

„Myslíte si, že si to také přeje jeho matka?“

„Proč se jí na to nezeptáte?“

„To bych zcela jistě udělal, kdybych věděl, kde je.“

Blýskla po něm očima, ale neřekla ani slovo.

„Nevíte, kam se odtud odstěhovala?“

„Já bych byla poslední, která by se to dozvěděla. Nikdy jsem nepatřila k jejím oblíbencům. Naopak. Myslí si, že jsem jejího syna svedla, když mu bylo dvanáct a poslala ho přímo do pekla. Říkala jsem o ní, že je to paní Oidipová, od chvíle, kdy se William narodil ho chtěla mít jen a jenom pro sebe.“

Jenniny oči potemněly. „Poručíku, myslím, že už půjdeme zpátky. Nechci na další hodinu přijít pozdě.“

*

Canderro zavezl Jenny Angelovou ke klubu a zavolal na velitelství policie okresu Nassau. Zařídil, aby Jenny hlídali ve dne v noci. Potom zajel ke Manhassetské knihovně na ulici Onnerdonk Road. Tam začal hledat v mikrofiších zprávy, týkající se smrti Richarda Meada. Novinových zpráv bylo víc, než čekal. Otec Williama Meada byl zřejmě známý a úspěšný člověk. Tragédie, při níž zahynul, musela zajímat hodně lidí. Nestává se často, aby se někdo zabil ve vlastním letadle, které se zřítilo do Atlantiku.

Ze zpráv bylo cítit napětí a drama oněch dnů. Nejprve oznamovaly, že se pohřešuje bankéř Richard Meade, který letěl ve svém soukromém tryskovém letadle Lear z New Yorku do Palm Beach na Floridě. Poslední spojení Meada s věží letiště v Palm Beach nenaznačovalo, že by měl problémy. V této oblasti však byly hlášeny silné bouře a letecké úřady vyjadřovaly obavy o bankéřovu bezpečnost.

Druhý den začaly letouny pohraniční stráže a vojenského námořnictva prohledávat širokou oblast kolem pobřeží a hledat stopy po záchranném člunu, který byl v letadle. Třetí den byly nalezeny roztroušené trosky letadla, ale ani stopa po Richardu Meadovi. Podle mluvčího Federálního úřadu pro letectví roztroušené trosky naznačovaly, že do letadla pravděpodobně udeřil blesk.

O několik dnů později vyšel v novinách nekrolog.

Richard W. Meade, bankéř a šéf stejnojmenné firmy, zahynul před třemi dny, když v bouři zasáhl blesk jím pilotované soukromé letadlo. Neštěstí se událo u pobřeží Floridy. Bylo mu 49 let. Žil v Manhassetu ve státě New York.

Pan Meade žil jako dítě v sirotčincích a dětských domovech. Vlastní pílí se mu podařilo vybudovat jednu z nejúspěšnějších investičních společností na Wall Street. Svůj úspěch přisuzoval tomu, že věřil v hodnoty, které často

společnosti chybí. Smuteční mše v Lincolnově centru se uskuteční příští neděli v 10,00.

Po zesnulém zůstala manželka Adéle a syn William, kteří oba bydlí v Manhassetu.

Detektivovou další zastávkou bylo notářství v ulici Old Country Road v Mineole. Tam zašel do archivu, vyplnil formulář a za mírný poplatek si nechal zhotovit fotokopii poslední vůle Richarda W. Meadeho.

Canderro neměl poslední vůle rád. Hnusily se mu suché právnické formulace a nechutné finanční záležitosti.

Poslední vůle by měla být, jak poručík myslel, velmi stručná, pár slov, o tom, co jste se naučil v životě, ne o tom, co odkazujete svým pozůstalým.

Richard W. Meade byl velmi bohatý člověk a bohatství přinášelo také jistou odpovědnost. Canderro se prokousal hromadou papírů a poznal, že Meade nechal většinu svého majetku své ženě a synovi Williamovi, zbytek věnoval Meadově nadaci, která měla podporovat různou charitativní činnost. Kromě toho byla v poslední vůli určená částka dětskému útulku Phoenix. Canderro o útulku nikdy neslyšel.

Udivilo jej také, že se o něm zmiňuje poslední vůle zvlášť, když přece většina peněz určených pro humanitní účely byla dána Meadově nadaci.

Canderro, kterému se stýskalo po čerstvém vzduchu, zastrčil kopii poslední vůle do kapsy a vyšel z ponuré soudní budovy.

5

Kdyby dal Garret volný průchod svým citům, pak by nedovolil, aby byl pohřeb Eminy veřejně přístupný. Pozval by na něj pouze několik nejbližších přátel. Manželčiny rodiče už byli mrtví, neměla sourozence. Garret věděl, že by jeho zesnulá žena neměla na věc stejný názor. Emmy byla velmi společenská, ráda se stýkala s lidmi a zcela jistě by argumentovala, že je třeba lidem umožnit, aby mohli vyjádřit úctu zesnulému. Garret se nerad hádal se svou ženou. Proč by nemělo být po jejím, i když nežije?

Velký a starý kostel uprostřed města byl plný lidí. S

většinou z nich přišla Emmy do styku ve svém povolání, ale Garret je neznal. Kněz mluvil procítěně, hlubokým hlasem.

Nepřehlédl žádného ze smutečních hostí, kdo měl nějaké významnější postavení. Když hovořil o práci zesnulé, o její dlouholeté péči o chudé, opuštěné a zmrzačené lidi v tomto městě, měl Garret pocit, že doufá, že tím napomůže značně upadající charitativní činnosti.

Kněz s Garretem hovořil mezi čtyřma očima už před obřadem, zajímal se o jeho názory, protože je chtěl zahrnout do řeči. Garret byl sice velmi zdvořilý, ale vlastně nic mu

neřekl. Proč by kněz vykládal několika stovkám cizích lidí o jeho nejsoukromějších myšlenkách?

Ani ho příliš nedojalo, že mezi smutečními hosty byla řada lidí, kteří přijeli z New Yorku, aby mu po obřadu se slzami v očích vyslovili soustrast a řekli, jak velmi jim Emmy pomohla. Byli zde všichni lidé různých barev a vyznání, celá Emmyna „duhová brigáda“.

*

V kostele byl také William Meade. V jednom okamžiku se mu dokonce zdálo, že se na něho Garret dívá. Ten kolem něho po obřadu procházel tak blízko, že stačilo trochu pohnout rukou a byl by se ho dotkl, což mohlo vypadat jako gesto vyjádření soustrasti.

Pro Meada bylo výjimečně vzrušujícím zážitkem, být tak blízko u své oběti. Připadalo mu to jako chůze po vysokém laně v silném větru, stačil jeden chybný pohyb a mohlo být po všem. Všiml si také, že je mezi lidmi mnoho policistů a uvědomil si, jaké se dopouští pošetilosti. Pro to nevšední vzrušení se toho odvážil. Zčásti to bylo ze zvědavosti, zčásti proto, aby uspokojil své JÁ. Možná si také přál zemřít. Policie jistě předpokládala, že se Meade na pohřbu své oběti může objevit, protože věděla, jak jednají vrazi jeho typu.

Nebylo ale pravděpodobné, že ho policie objeví v davu sedmi, osmi set lidí, nebo že ho poznají v jeho převleku.

Podobal se obchodníkovi středních let s šedivými vlasy a

knírem. Na očích měl velké brýle a na sobě tmavý proužkovaný oblek. Ani v nejmenším se nepodobal štíhlému a mladistvému Williamu Meadovi, jehož lesklé fotografie zdobily stěny nesčetných policejních stanic v celých Státech.

Ta jeho věčná hra! Pokud si vzpomínal, už od nejútlejšího dětství až do studií na vysoké škole, ho neodolatelně přitahovalo drama, vzrušovaly ho změny charakteru a podoby. Líbilo se mu, že se mohl rychle změnit v kohokoliv. Nesporně měl pro takové proměny talent.

Meade vyhledal tvář Paula Garreta. Vzrušovalo ho pozorovat na ní dosud růžové jizvy po střelách. Zdálo se mu, že to jsou nadpřirozená znamení, jakási personalizovaná stigmata. Kdo by si pomyslel, že přežije?

Snažil se logicky vysvětlit, proč Garret tak nelogicky přežil. Pro Meada to nebyla pouhá akademická otázka, ale součást jeho života. Byl poznán, hledaný a jeho fotografie se objevily ve všech sdělovacích prostředcích. Od toho okamžiku se změnil v pronásledované zvíře. A jen proto, že Garret se dvěma ranami z pistole ráže devět milimetrů v hlavě, zůstal naživu.

V Meadových úvahách nebyla ani stopa trpkosti.

Nemohl Garretta obviňovat, že nechtěl zemřít, dokonce i na tom, že tak zázračně přežil, bylo něco vzrušujícího. Ten muž se na něho vrhl. Předpokládal tedy, že zemře, aby zachránil svou milovanou ženu. Přežil, a bude na to v hrůze vzpomínat celý život.

Meade pozoroval stovky smutečních hostů, kteří zcela zaplnili velký kostel. Imponovalo mu, že pro mrtvou truchlilo tolik lidí. Emily Garretová musela být výjimečná žena. Neměl výčitky svědomí, ale někdy ho skutečně dojímalo, že existují takoví lidé, jako byla ona.

Za pár minut smuteční obřad skončil a Meade vyšel z kostela do zářícího poledního slunce. Dav se pomalu, skoro neochotně sunul k východu. Zdálo se, jako by lidé nechtěli odejít, protože si uvědomili, koho ztratili.

Meade sáhl po balíčku cigaret a postavil se s ostatními na široké kamenné kostelní schody.

Podívej se, co jsem udělal, říkal si sám pro sebe. Cítil, jak v něm zvolna narůstá teplý, sladký a jásavý pocit.

Všichni ti lidé zde vlastně byli kvůli němu. Ty stovky smutečních hostí, televizní štáby, policie, novináři, fotografové by byli zcela jistě někde jinde, kdyby neudělal to, co udělal. Podařilo se mu vzbudit vzpomínky a city u milionů lidí. Byl vzrušený, silně mu bušilo srdce. Najednou se začal třást, třásly se mu ruce i nohy tak, jako se třesou lidem trpícím Parkinsonovou nemocí.

Nastavil tvář slunci, aby se ohřál a za několik minut mu už bylo lépe. Přestal se třást, byl zase klidný. Rozhlédl se, ale nezdálo se, že by si někdo všiml jeho slabosti. Všechno se odehrálo v jeho mysli. Možná, že jednou to bude jinak.

Meade sestupoval ze schodů kostela a najednou zpozoroval poručíka Canderra, kterého poznal podle

fotografií v novinách a z televizních reportáží. Poručík si právě zapaloval cigaretu a přitom si pečlivě prohlížel lidi kolem sebe. Vypadal jako tank a jeho oči připomínaly tankové kulomety. Nesporně byl vážnou hrozbou, ale Meade z něho neměl žádné obavy. Poručík byl příliš nápadný, bylo příliš snadné předpovědět, co udělá, takže se nezdál nebezpečný. Chyběla mu rafinovanost a představivost lovce.

K takovému závěru došel Meade, když pozoroval jeho televizní prohlášení a četl jeho interview v novinách.

Meade najednou impulzivně, se silně bušícím srdcem, vykročil směrem k místu, kde stál a kouřil poručík. „Máte, prosím, oheň?“

Canderro na něho ani nepohlédl, jak byl zaměstnán pozorováním davu. Podal mu jen malý sešitek zápalek a řekl: „Můžete si je nechat.“

Meade mu slušně poděkoval. Slunce ho hřálo do tváře a zářilo mu na šedivé vlasy. Když odcházel, říkal si tiše, pro sebe: „Jsem nedotknutelný. Nikdo mne nedokáže zastavit.

Dokážu všechno.“

6

Garret měl panickou hrázu z návratu do svého bytu.

Věděl, že to bude hrozné. Svým způsobem toužil po tom, aby byl sám. Lidé mu telefonovali, psali, chtěli ho navštívit, ale on všechny návštěvy odmítal, odmítl svého nejlepšího přítele a šéfa Hanka Berringera. Byla řada věcí, které bylo zapotřebí vyřešit a Garret nechtěl být rozptylován. Seděl sám v místnosti, kde s ním sedávala Emmy, hlavou se mu honily nejrůznější myšlenky. Vydržel se dívat celé hodiny dolů na ulici, na auta a na dodávky, které přijížděly a zase odjížděly.

Někdy také otevíral zásuvky a skříně, v nichž byly věci jeho ženy, dotýkal se předmětů, které jí patřily, cítil její vůni. Vařil si nekonečné množství šálků kávy a pil jeden za druhým. Posílal si pro jídlo do restaurace, pečlivě snědl všechno, co mu přinesli. Přibýval na váze a zase se mu vracely síly. Někdy se dokonce posadil k psacímu stroji, vyťukával slova a věty, kterým sám nevěřil a popsané listy papíru zase roztrhal. V noci, když nemohl spát, chodil z jednoho pokoje do druhého, rozsvěcel a zhasínal světlo, stále něco hledal. Procházel halou, obývacím pokojem, jídelnou, ložnicí, pracovnou, v níž psával, byl jako věčný

poutník, který nevěděl odkud a kam jde. Každou noc ležel pár hodin uprostřed velké manželské postele a vzpomínal.

Nad ránem už byl tak unavený, že na pár hodin usnul, byl to těžký, spíše umírání podobný spánek. Pak se zase donutil vstát, oholit se, obléknout se, jako by chtěl jít ven, ale nikdy nevyšel.

Třetí den po pohřbu mu zatelefonoval Canderro. „Jak se daří? Zdá se mi, že bych vám už mohl trochu chybět.“

Moc daleko od pravdy nebyl. Chvílemi totiž Garret skutečně na Canderra vzpomínal, myslel na něho s jakýmsi podivným očekáváním. A teď, když v telefonu uslyšel jeho hlas, byl téměř potěšený. Nebo to byl spíše nerozumný záblesk naděje? „Jsou nějaké zprávy o Meadovi?“

„Naposled přišla hlášení asi z devíti míst, z Portlandu, z Maine až po Fargo v Severní Dakotě, že ho tam viděli.

To samozřejmě znamená, že ho nikdo neviděl. A co vy?

Neviděl jste, nebo neslyšel jste něco?“

„Vůbec jsem nevyšel z bytu.“

„Možná, že to je chyba. Často se zločinci vracejí na místo činu. Snaží se telefonovat, navazovat kontakty, prostě udržovat nějaké spojení. Všude běhá tolik psychopatů, ten náš hoch je určitě jeden z nich.“

„Proč?“ zeptal se Garret. Uvědomil si, že by neměl podceňovat detektiva. Bylo zřejmé, že je vždycky o krok napřed.

„Lidé si myslí, že při znásilnění jde o sex. Samozřejmě že ano, ale ve skutečnosti jde mnohem víc o násilí, aby pachatel ukojil svoji sexuální úchylnost. Také to neudělal poprvé, opakuje to. Takže ho k tomu něco nutí. Nemyslím si, že by se zrovna teď chystal udělat něco podobného a že by si vybíral další oběť. Ve vašem případě se dostal do situace, která ho vzrušovala a jíž nemohl odolat. Teď ví, že žijete, takže své vzrušení může ještě stupňovat, když bude udržovat kontakt. Nebuďte překvapený, kdyby vám teď někdy zavolal…“

„A co mám dělat, jestli to udělá?“

„Hrajte s ním, snažte se zjistit, co chce. Můžeme tak získat čas. Ale jestli se to stane, okamžitě mi to řekněte.

Nepokoušejte se řešit to sám. Mohlo by to být velmi nebezpečné!“

Garret mlčel, v telefonním sluchátku bylo slyšet pouze tiché šumění. Stále si myslel, že by si měl nechat Meadův telefonní hovor pro sebe.

„Cítíte se lépe?“ ptal se Canderro.

„Ne.“

„To chce čas.“

„Takovým věcem rozumíte?“

„Fakticky ne, ale dovedu si představit, jak vám je.“

„Ne, to si určitě představit nedovedete.“

„Před sedmi léty roztrhala bomba v mém autě mou manželku a sedmiletou dceru, ta bomba byla určená mně.

Takže tomu tak trochu rozumím.“

Garretovi se stáhlo hrdlo. „A kdy se to trochu zlepší?“

„Stále na to ještě čekám.“

Garret těžce polkl. „Rád bych vás poručíku o něco požádal. Mohl byste mi dát jména a adresy členů komise, která rozhodla, že Meada pustí z vězení? Nemusíte mít strach, poručíku, já je nezastřelím. Chci si s nimi jen promluvit. Podívat se, jak vypadají. Sedět s nimi v jedné místnosti. Snažit se pochopit, proč jsem musel pohřbít svou ženu.“

„To ale nikomu nepomůže.“

„Mýlíte se, mně to určitě pomůže.“

„Vaši ženu už to nevzkřísí.“

„To jistě ne. Ale může mi to ukázat příčiny, o kterých jsem dosud nic nevěděl.“

„A k čemu vám ty příčiny budou?“

„Budou,“ opakoval tvrdošíjně Garret. „Pomohou mi, abych nemusel sedět mezi těmihle zdmi, aby mně nebylo odporné všechno živé, co vidím. Abych věřil, že všechno má svůj účel a svůj řád. Abych věřil, že existuje jen náhodné šílenství a neočekávaná smrt. Ale především, a prosím poručíku, abyste to pochopil, to poznání příčin mě zbaví pocitu, že moje žena nebyla smetena náhodně do odpadků mezi polednem a večerem.“

Canderrovi to chvíli trvalo, než odpověděl: „Dobře, zjistím vám, co chcete.“

„Děkuji. A také bych vám byl velmi vděčný, kdybyste mi mohl dát údaje o Meadovi. Minulost, trestní rejstřík, kde a jak vyrostl, blízké příbuzné. Prostě všechno, co máte v policejním počítači.“

„To chcete psát jeho životopis?“

„Ne, ale on stiskl spoušť. A já chci vědět proč.“

Canderro si do telefonu povzdechl: „Pane Garrete, opravdu si myslím, že už je načase, abyste šel pracovat.“

*

Příští den doručila Garretovi spěšná pošta tlustou obálku. Zanesl ji do své pracovny, položil ji na psací stůl neotevřenou a posadil se. Cítil, jak mu po zádech stékají pramínky potu a jak se třese.

Do čeho se to pouštím? pomyslel si Garret a najednou pocítil před obálkou obrovskou hrůzu.

Pak se podíval z okna na důvěrně známý horizont New Yorku, na kamenné a cihlové domy na protější straně ulice, na kolony aut v ranní špičce… Tady byl doma, tady měl jediné jistoty ve svém tragicky poznamenaném životě. Čeho se bál? Mohlo být něco horšího než nejistota? Rozřízl obálku a vyjmul z ní spoustu papírů. Roztřídil je a začal číst.

V komisi, která propustila Meadeho z vězení, byly tři osoby, dva muži a jedna žena. Martha Bentonová bydlela na

Manhattanu, Martin Reilly v Brooklynu a Dwight Johnson v Queensu. Ti tři už pro něho nebyli neznámí.

Začal číst záznamy o Meadeovi. Podle materiálů se William Meade narodil a vyrostl v bohaté rodině v Manhassetu na Long Islandu. Studoval na technice v Massachussets, kde působil také ve studentském ochotnickém divadle. Získal titul inženýra elektrotechniky a nejlepšího studenta. Krátce nato se dal na cestu zločinu.

Nejprve uškrtil, zřejmě impulzivně, ženu, kterou přepadl a znásilnil. Vinu popřel, ale porota mu neuvěřila. Byl odsouzen a poslán do vězení. Komise, která mu trest zkrátila, uvěřila v jeho nevinu. Meade naposled bydlel ve White Plains ve státě New York, kde se každý týden hlásil na policii. Po čtyřech měsících zmizel a později byl obviněn ze znásilnění, vraždy a přepadení se zbraní.

Garret přečetl celý materiál najednou. Pozorně si všímal jednotlivých detailů, jako by připravoval důležitý komentář pro New York Times.

*

Pět minut po deváté přinesl Garretovi vrátný Lester balíček. Řekl mu, že jej doneslo dítě. Neznámý muž mu dal pět dolarů za doručení. Chyběla zpáteční adresa, jméno bylo na hnědém balíčku napsáno úhledným písmem. Garret si byl téměř jist, že jej posla! William Meade. Bylo možné, že mu balíček vybuchne v ruce, což si uvědomil až později.

Garret otevřel balíček na kuchyňském stole a vyjmul pečlivě složený list papíru s rukou psaným textem.

Za každou ubohou, smutnou a mlčící myšlenku si vezmi drahou památku na krásné minulé věci.

Garret ty dva řádky přečetl dvakrát. Co má znamenat ta drahá památka, o níž píše mizera? Když se podíval do krabičky pozorně, uviděl, co leží na kousku vaty. Byl to malý, třpytivý předmět. Perla byla v náušnici a náušnice byla stále připjatá ke kousku vysušeného lidského boltce.

Byl to boltec Emmy.

Garret strnul hrůzou. Z hrdla se mu vydral nelidský řev.

*

Až po další půl hodině začal logicky uvažovat a racionálně jednat. Zvedl telefon a zavolal policii v Poughkeepsie, poručíka Canderra.

„Canderro,“ ozval se za okamžik detektiv.

„Poručíku, vy jste mi nic neřekl o boltci mé ženy!“

Na druhé straně bylo chvíli ticho. Pak Canderro polohlasně zaklel: „Který blbý mizera vám o tom vyprávěl?“

„Žádný. Právě mi sem posel přinesl krabičku s boltcem, Emmynou náušnicí a nějakými verši.“

„Jakými verši?“

Garret mu je zarecitoval do telefonu, znal nazpaměť každé písmeno.

„Voláte z domu?“

„Ano.“

„Za hodinu a čtvrt budu u vás. Ničeho se nedotýkejte.

Vůbec ničeho, rozumíte? Nechte všechno ležet, tak, jak to je.“

*

Poručík Canderro seděl v Garretově kuchyni a zamyšleně si hladil začervenalou tvář lesknoucí se potem.

Poprvé jej Garret viděl v takovém stavu. Poručík si navlékl lékařské rukavice a každý kousek uložil odděleně do sáčků z plastické hmoty, krabičku, obal, motouz, list papíru, vatu, boltec a náušnici.

Garret se ztrnule díval. „Co s tím budete dělat?“

„Poletím s tím do laboratoří FBI ve Washingtonu. Můj starý kamarád tam řídí sekci vědecké analýzy. Snad se podaří, aby to Rick udělal hned.“

„Dost dobře nechápu, proč si tak hrajete s těmi stopami?

Vždyť na tom není nic záhadného, přece toho zatraceného vraha známe.“

„To jo, ale nevíme, kam zalezl. A hoši v laboratoři jsou lepší než Sherlock Holmes.“

Canderro se podíval zarudlýma očima na Garreta.

„Říkají vám něco ty verše?“

„Ano, jsou to popletené verše z Shakespearových Sonetů.“

„Nenapadá vás, proč vám je Meade poslal?“

„Napadá. Myslí si, že jeho brutalita je výjimečnou věcí.

Poslal mi je ze stejného důvodu jako kousek ucha mé ženy.

Je to šílenec a sadistický vrah.“

„Šílenec? Takže jste došel k jinému názoru a policejní ochrana by vám teď přišla vhod.“

Garret zavrtěl hlavou. „Ne. Bude líp, když zde bude kolem čenichat. Možná, že k čertu udělá nějakou chybu. A děkuji vám, že jste mi nepověděl, že Emmy byla zohavená,“

Canderro na něho váhavě pohlédl. „Bylo toho na vás víc než dost, takže nebylo třeba vás ještě víc trápit.“

„Meade mě ale určitě umučit chce.“

Canderro se zabořil hlouběji do křesla a zkřížil ruce.

„Pane Garrete, vypořádáváte se s tím dobře.“ Garret neodpověděl. „Jste opravdu tak tvrdý chlap?“

„Má to snad být otázka?“

„Jsem policajt. Dovedu se ptát jedině na takové otázky, vlastně se na ně chci ptát.“

Canderro se usmál. V jeho očích bylo vidět italskou srdečnost. „Každopádně mě zajímáte.“

„Proč?“

„Viděl jsem, jak jste se vracel do života a vydělal jsem pět stovek na tom, že jste to přežil.“

Garret se podíval nechápavě přes stůl.

„U nás, na velitelství, jsme se sázeli, jestli to přežijete.

Poměr sázek byl jedna ku deseti, že ne. Já jsem si na vás vsadil a vyhrál jsem. Věřil jsem vám,“ řekl Canderro a

zapálil si další cigaretu. „Když člověk ztratí někoho, koho miloval, může být plný nenávisti.“ Poručík se zadíval na strop. „Víte, ale jestliže má člověk plnou duši něčeho tak silného, tak si tělo nemůže dovolit, aby selhalo. Prostě tělo, které třeba nechce žít, je bezmocné proti tak silnému vzteku, takové nenávisti. Ta převládne.“ Pak se Canderro podíval na Garreta: „Jistě víte, co mám na mysli?“

Garret přikývl a najednou ucítil, že má toho tlustého poldu docela rád. „A je mi velmi líto, že se to stalo vaší ženě a dítěti, Canderro.“

Poručík zamáčkl cigaretu v popelníku a řekl: „Mně taky.“

7

Canderro zavolal washingtonskou centrálu FBI ze svého telefonu v autě. Během několika sekund ho spojili se zvláštním agentem Richardem Falangou, který byl šéfem oddělení speciálních analýz.

„Ricku, rád bych tě o něco požádal.“

„No tak to mě můžeš nejprve říct alespoň dobrý den a zeptat se mě, jak se mně daří, ty tlustej, ohavnej chlape.“

„Dobrý den, pane Falanga. Jak se vám daří?“

„Blbě, jsem ve všem až po uši.“

„Proto jsem se tě ani neodvážil zeptat.“

„Franku, musíš se naučit líbat malý prdelky.“

„To nemám rád.“

„Ty tedy určitě ne,“ řekl Falangy a hlasitě si vzdychl.

„Takže o jakou laskavost mě hodláš požádat?“

„Mám tady něco, co ten Meade poslal Garretovi a potřebuji, abyste se na podívali, rychle podívali.“

„Jak rychle?“

„Rád bych tam s tím přiletěl dnes odpoledne.“

„Ale Franku, dej mi pokoj. Máme zde věci, které tu už leží měsíc.“

„Ricku, neštvi mě. Začínají mě svědět koule a ty přece dobře víš, co to znamená.“

„A ten tvůj psychouš chce zase začít raplovat?“

Canderro mlčel.

Falanga zaklel. „No tak dobře. Tak sem ty krámy přivez.“

Poručík položil sluchátko a jel přímo na letiště La Guardia, kde se mu podařilo chytit letadlo do Washingtonu ve 13,00.

*

Taxi ho vysadilo před budovou J. Edgara Hoovera, hlavním stanem FBI, právě do husté letní spršky.

Falanga už na něj čekal v informacích v podzemním vchodu a pomohl mu s návštěvnickým průkazem a magnetickou zakódovanou kartou. Jako pokaždé bylo těžší dostat se do budovy, než do vězení v Attice, kde sedí nejtěžší zločinci. To místo mělo zvláštní atmosféru.

Canderro šel s Falangou po dlouhé bílé chodbě s nekonečnou řadou dveří a mlčel. Rick najednou ukázal na malý balíček v Canderrově ruce. „To je všechno?“

„Jo, zatím nám toho moc neposlal, ale zato je to nejčerstvější.“

„Myslíš, že je stále někde tam u vás zalezlý?“

„Byl, ještě dnes ráno o půl deváté, když poslal s tímhle ke Garretovi nějakého kluka.“

Falanga se podíval na přítele. Oba se narodili v Poughkeepsie ve stejném domovním bloku, hráli si na zloděje a poldy a společně chodili za holkama. Canderro nastoupil po škole u místní policie, Falanga šel na právnickou fakultu a odtud do FBI, kde dosáhl poměrně vysokého postavení. Stále tvrdil, že poručík je z jejich dvojice ten chytřejší, ale Canderro toto tvrzení tvrdošíjně odmítal.

„Tak jak se cítíš, když teď vyšetřuješ případ, který se vyvíjí jako nejvážnější zločin a o němž se tolik hovoří?“

Canderra si jeho poznámky vůbec nevšímal, kráčel zamračeně po nekonečné chodbě a za všeho nejvíce si přál cigaretu.

„No tak, Franku, vždyť to je případ jako vystřižený z holywoodského scénáře. Učiněný anděl, ochránce bezdomovců, je znásilněná a zavražděná. Jednomu z nejvýznačnějších novinářů skoro vrah ustřelí hlavu, ale ten přece jenom z toho vyvázne. A vrah je, do prdele, bývalý vzorný student na jedné z nejváženějších vysokých škol ve Státech.“

„Nechtěli byste si ten případ převzít?“

„Modlíme se, aby se dopustil dalšího zločinu, který by spadal do naší kompetence, takže by do toho mohla vstoupit FBI a převzít to od vás, od místní policie.“

„Pánbůh vám to požehnej, to si tedy s tím sviňákem užijete.“

Falanga se zastavil u neoznačených dveří, zasunul do elektrického zámku magnetickou kartu a zavedl Canderra do sekce vědeckých analýz. Pak ho na chvíli opustil, protože šel pro pracovníky sekce, kteří se měli tímto případem zabývat.

Poručík stál a čekal, tak trochu fascinovaný a trochu ohromený tím, co viděl. Nejblíže u něho byla laboratoř analyzující vlasy a vlákna. V celých řadách byly vystaveny krabice doličných předmětů z různých policejních oddělení v celé zemi. Čekaly, až se jich někdo ujme a prozkoumá jejich obsah. Byly tam kusy provazů, které byly použity ke škrcení lidí, zakrvácené části oděvů, prostřelená prostěradla a ručníky, kusy lidských těl zabalených do vrstev suchého ledu, kruté svědectví o tom, jak násilná je nynější společnost.

Najednou se neočekávaně zezadu zase objevil Falanga, který chytil Canderra za paži. „Tak pojď, už je mám všechny s prázdnou laboratoří a řekl jsem jim, o co kráčí.“

Všichni, to byli dva muži a dvě ženy. Canderro se sice už s nimi setkal, ale Falanga je nicméně jednoho po druhém představil: Tess Murphyová, odbornice na skryté otisky prstů, Larry Endel z oddělení vlasů a vláken a Jack Rule, který pracoval v oddělení dokumentů.

Netrvalo to ani minutu a Larry Endel, který měl na sobě bílé lékařské rukavice, rozložil pinzetou na jasně osvětleném stole malou poručíkovu sbírku.

„To je všechno?“ zeptal se štíhlý muž, jehož pohyby byly chvatné, jako by už měl nejraději všechno za sebou.

„Jo, to je celá výstava,“ odpověděl Canderro.

„Kdy dostal Garret ten balíček?“

„Dnes ráno, kolem deváté.“

„Čí otisky prstů mohou být na balíčku, kromě Meada a Garreta?“ chtěl vědět Falanga.

„Jenom toho posla a pak taky vrátného, ale ty by měly být jenom na vnějším obalu.“

Tess Murphyová, zavalitá žena mateřské podoby, měla na nose velké brýle. Smutně se podívala na Canderra.

„Kde by podle vašeho názoru mohl ten Meade vězet?“

„Myslím, že někde v okruhu padesáti mil od Poughkeepsie.“

„Má nějaké blízké příbuzné?“ zeptal se Jack Rule. „Žijí někteří z nich v této oblasti?“

„Vypadá to, že nikoliv. Meade vyrostl v Manhassetu na Long Islandu. Neměl sourozence, otec je mrtev, matka zmizela už před řadou let a je pravděpodobné, že už je také mrtvá.“ Canderro se na chvíli odmlčel. „Kdyby se matka našla, určitě by nás to přivedlo na stopu. Proto ji stále hledáme…“

Pak se už nikdo na nic neptal a Falanga řekl: „Dobře, dejme se do toho.“

*

Později Falangu zavolali do kanceláře ředitele.

Canderro chodil z jedné laboratoře do druhé, díval se, ptal se a odpovídal na otázky a snažil se, aby nebyl bezdůvodně optimistický. Technika, kterou používá FBI, je sice ohromující, ale nemůže odhalit to, co neexistuje.

Díval se na Tess Murphyovou, která pracovala s heliovým a kadmiovým laserem a hledala na světle modrém listu papíru otisky prstů. Canderro sledoval, jak se na papíru objevují zářící šmouhy. Některé byly od oleje, ale jiné byly skutečné otisky prstů. Murphyová je prohlížela velkým zvětšovacím sklem a ty, které byly zajímavé, při velkém zvětšení fotografovala.

Larry Endel sbíral vzorky vlasů a vláken, které byly v krabičce a na kusu vaty, jež byla uvnitř. Ukázal Canderrovi zrnka, pravděpodobně šlo o zbytky kukuřičných plátků a zkoumal je pod drobnohledem. Později bude něco podobného s motouzem a nakonec provede důkladnou chemickou analýzu.

V oddělení dokumentů se zabýval Jack Rule listem papíru. Osvětloval ho různými světly z různých úhlů a modrý list světélkoval. Snímal vše malou televizní kamerou a za použití různých filtrů ukazující případné stopy.

Canderro se díval na obrazovku monitoru a zpozoroval, že se najednou začínají protlačená místa v papíru měnit v písmo. „Později se nám může podařit, že přijdeme na to, co a komu Meade psal, budeme-li mít štěstí…“

Na Canderra byli všichni v laboratoři milí a laskaví.

Snažili se mu vysvětlovat, čemu nerozuměl, ochotně mu odpovídali na otázky. Nebylo to jenom proto, že byl kamarádem jejich šéfa a vedl toto závažné vyšetřování, které vyvolalo pozornost veřejnosti v celých Státech. Byli to prostě milí lidé, kteří měli rádi svoji práci, své dokonalé laboratoře a přístroje a kouzlo vědy, se kterou byli každý den ve styku.

Čím déle Canderro trčel v oddělení, tím toužebněji si přál už odejít. Měl už toho všeho až po krk. Hnusilo se mu místo, kde vládla smrt, kde byly zbytky znetvořených lidí, vlasů, krve, semene, kusy lidských těl naložených v suchém ledu.

Odešel z budovy FBI tak, aby chytil ve 20,30 letadlo zpět do New Yorku. Nutně potřeboval někoho, kdo by ho zbavil drásajícího a mučivého pocitu hrůzy. Chci dostat Williama Meada!

*

O pět hodin později si otevřel vlastním klíčem dveře bytu Kate Venturiové a potichu vklouzl dovnitř. Bylo krátce před jednou hodinou po půlnoci a Kate spala. Opatrně se osprchoval, aby ji nevzbudil, napil se dvojitého bourbonu a nahý si k ní vlezl do postele. Byl potichu a dával si pozor, aby se nedotkl jejího těla.

Za chvíli se Kate obrátila, ucítila ho a políbila na krk.

„Jen spi,“ řekl jí jemně Canderro.

Něco zamumlala, pak ucítila jeho pevné tělo a probudila se úplně.

„Copak se děje? Co se stalo?“ Byly to její obvyklé otázky.

„Ále…“ odpověděl konečně Canderro, otočil se a jemně ji hladil po prsou.

„Franku.“

Trochu se od ní odsunul a zapálil si cigaretu. „Ale nic, ale obávám se, že už na tato svinstva začínám být trochu starý. Byl jsem v tom řeznictví Ricka Falangy a chtělo se mi z toho blít.“

Podívala se na něj a zašeptala: „Svatá panno Marie.“

Tak to říkala instinktivně už od dětství. V kostele už nebyla nejméně dvacet let. Teď se jí blížila čtyřicítka, ale měla stále kulatou dětskou tvář, nevinné modré oči a měkké svůdné tělo, pro které se zastavil čas už před dvaceti léty.

„Co tě tak trápí? Ten Meade?“

„Ten kurevník mně trčí v krku jako zaskočená kost.

Nemohu se ho zbavit. A taky vím, že to zase udělá a nebude to dlouho trvat. Proto se tady poflakuje kolem a hraje si s Garretem. Čekám, že budeme mít brzo další vraždu.“

„Dobře, mohu ti doporučit perfektní řešení, běž pryč od policie.“

„No to určitě…“

„A proč ne? Máš za sebou už dvacetiletou službu a budeš mít slušnou penzi. Jak dlouho se budeš ještě trápit?

Vždyť jsi sám říkal, že už jsi na to všechno starý. Na co čekáš, na kapitánský pohřeb?“

Podobné handrkování bylo mezi nimi dosti časté, byl to jakýsi rituál. Kate rituály znala, pracovala ve školském systému jako poradce a tam byl rituál úplně všechno. Tam i zde hrála úlohu, kterou od ní čekali. A myslela si, že by to tak lidé měli dělat, jako sebeobranu aby se v obtížných časech nezbláznili.

„Víš, já ale od toho všeho nemůžu tak jednoduše odejít,“ řekl Canderro a Kate ho samozřejmě chápala. Chce umřít jako policajt. Když bude mít smůlu, dožije se penze a pak bude někde sedět a dívat se do prázdna.

Zhasl cigaretu a natáhl ruku po teplém, měkkém těle, které bylo jeho jediným útočištěm. Šeptal jí do vonící jamky na straně jejího hrdla: „Kate, ten darebák je blízko. Cítím to.

Je to divné, nemohu to vysvětlit, ale cítím, že když toho chlapa dostanu, bude po všem.“ Pak si Canderro povzdechl: „Připadám si jako blbec, že ti to vůbec říkám.“

Ale tentokrát to bylo jiné. Cítil, že z něj spadne velký balvan, jestli najde Meadeho.

Usnul a zdálo se mu o jeho dcerce, která tak nešťastně skončila svůj krátký život.

8

Marta Bentonová měla vysokou postavu, tmavé oči, bledý obličej a hnědé vlasy. Chodila vzpřímená jako tanečnice. Právě stála před Rembrandtovým autoportrétem, s hlavou lehce skloněnou na stranu, bez pohybu, takže vypadala jako součást obrazu. Protože byla mladá a krásná a vyzařoval zní život, Garretovi byla od počátku nesympatická.

Byla slunečná červnová neděle a Garret na ni dlouho čekal před hnědým domem v East Side. Sledoval ji na Pátou Avenue a po ní k Metropolitnímu muzeu, šel za ní, když procházela sálem francouzských impresionistů a sbírkami amerických malířů devatenáctého století. Pak se Marta konečně zastavila u Rembrandtova obrazu a z výrazu jejího obličeje bylo vidět, že má tohoto umělce velmi ráda.

Galerie byla plná lidí. Garret stál od Bentonové dost daleko, ale ona i přesto najednou ucítila jeho pohled, podívala se na něj zářícíma očima, ale pak se otočila a odešla z místnosti.

Dohnal ji až u hlavního schodiště.

„Slečna Bentonová?“

Zastavila se.

„Ano. Co pro vás mohu udělat?“ Měla měkký hlas a v jejím přízvuku bylo možné rozeznat, že pocházela z jižních států.

Garret hned neodpověděl, takže měla příležitost se na něj podívat. Měla možnost si prohlédnout jeho dosud čerstvé jizvy, stále ještě přetrvávající ztrnulost jeho tváře a hluboké temné kruhy pod jeho očima. Upřeně se na ni podíval a přitom si myslel: Jen se na mě podívej! Ať cítíš to, co cítím já. Zkus si stejnou bolest, jako cítím já.

„Vy jste Paul Garret?“ zeptala se.

V očích se jí zableskla nejistota, jako by hledala východisko, kam uniknout. Pak se přece jenom silou vůle ovládla.

„Nepřišel jsem, abych vám ublížil. Nemusíte se ničeho bát,“ ujišťoval ji Garret.

„Já se přece nebojím.“

„Ale ano, bojíte se. A máte na to právo. Vždyť jsem mohl být další šílenec s pistolí v ruce. Nechci nic jiného, než abyste mi věnovala trochu času.“

„Proč?“

„Abych si mohl s vámi pohovořit.“

„Nevím, jaký by to mělo smysl. Vím o tragédii, která vás postihla a chtěla bych vám vyjádřit nejhlubší sympatie.

Vím, že se domníváte, že jsem já, pan Reilly a pan Johnson k té tragédii přispěli, ale krátký rozhovor nikomu z nás nepomůže.“ Pak zmlkla, do tváří se jí vrátila barva. Byla to

opravdu krásná a elegantní žena. „Fakticky si myslím, že by ten rozhovor ještě všechno zhoršil…“

„Jak může být něco horší, než teď? Má žena je mrtvá, já jsem byl skoro mrtvý a vrah se zbraní někde běhá. Co se může ještě horšího stát?“

Marta Bentonová neodpověděla. Stáli blízko u sebe a po mramorové podlaze kolem nich proudily davy milovníků umění.

„Slečno Bentonová, lidé spolu hovoří, když mají bolest a potíže, když hledají porozumění. Jeden druhého vyslechne.

To lidé obvykle dělají. Neotáčejí se k sobě zády a neodcházejí.“

„Já jsem to ale…“

„Nic o vás nevím, neznám nic ani o vás, ani o vaší rodině a minulosti. Nedovedu si však představit, že byste byla tak necitlivá, že byste zavírala oči před takovou tragédií a tvářila se, jako by se nic nestalo.“

„Jste nespravedlivý.“

„A vy snad ne? Nechci přece nic jiného, než abyste mluvila!“

Bentonová k němu přistoupila ještě blíž, takže se skoro dotýkali. Měla červené tváře a vypadalo to, jako by chtěla vybuchnout zlostí. Pak se podívala na Garretovu tvář a hněv ji začal opouštět.

„No tak dobře. Jestliže je to pro vás tak důležité, tak si pojďme pohovořit.“

V muzejní restauraci si sedli k rohovému stolku, objednali kávu a chvíli seděli a prohlíželi se. Bentonová měla vztyčenou hlavu a ruce složené na prsou, jako by čekala na další útok. Pak se rozhodla, že nebude čekat.

„Nejsem bez citu, pane Garrete, ale také nejsem hloupá.

Vím o tom, že jste hledal jména členů komise, která pustila vraha vaší ženy z vězení. To je bohužel v mém povolání to nejstrašnější a je to stále horší. Protože za chvíli poznáte, že otázkou není, zda se ještě něco takového stane, ale kdy a jak často.“

Podívali se na sebe a v očích se oběma lehce zablesklo.

„Nic není samozřejmé. Máme těžké povolání. Nikdo z nás nemůže předvídat budoucnost, a tak bereme příležitostné prohry tak, jak jsou a věříme, že přijdou lepší dny.“

„Co říkáte, zní rozumně, ale já jsem měl pouze jednu ženu, takže ty vaše prohry jsou pro mě těžší než pro vás!“

„Abychom byli konkrétní, co vlastně po mně, pane Garrete, chcete?“

Pozoroval ji, když pila kávu. Byla to hezká a inteligentní žena, což nemohl ani Garret nepřiznat.

„Chci zpět svoji ženu.“

Bentonová neodpověděla, na jejím čele bylo vidět malou pulzující modrou žilku.

„Jestliže to nebude možné, tak alespoň nechci oslabit vztek, který teď cítím.“

„Proč?“

„Protože se vztekem se mně žije lépe než v zoufalství.

A také proto, že bych jinak mohl být zlákán, abych bral ty vaše příležitostné prohry jako patřičné, a to je něco, co v žádném případě nechci…“

„Vezměte to, jak chcete, ale taková jsou fakta.“

„Tak mně je řekněte.“

„Můžete si je najít ve statistice sám. Devět procent zločinců, kterým je dána milost, se vrací zase zpět do vězení, protože spáchali nový vážný zločin. A statistika se, bohužel, nemýlí…“

„Moji ženu jste ale pohřbili vy, ne statistika.“

„To co říkáte je kruté a není to také pravda.“

„Meade stiskl spoušť, ale vy, Reilly a Johnson jste mu ji dali do ruky. Vás tři obviňuji skoro víc, než jeho. On už přece předvedl, že dokáže znásilnit a vraždit. To bylo dané.

A vy jste ho poslali ven, aby to udělal znova, a to je pro mě zločin.“

Seděli proti sobě u stolku. Garret si najednou uvědomil, že lidé kolem nich hovoří o obrazech, barvách, malířských stylech a jejich rozhovor mu připadal absurdní.

„Řekl jste mi, že se mnou chcete hovořit, ale tohle není rozhovor, to je obžaloba. Vás vůbec nezajímá, co chci k té věci říct. Potřebujete, aby byl někdo obětován v tragédii, na které už není možné nic změnit.“

Bentonová sebrala tašku a vstala. „To, co se stalo s vámi, je téměř tak smutné, jako to, co se stalo vaší ženě.

Lituji vás, obou…“

Garret se díval, jak se prodírala mezi restauračními stolky. Měla skloněnou hlavu a unavené pohyby. Pak se uprostřed sálu najednou napřímila a rychle vyšla ven, tak vzpřímená, jako když ji Garret viděl poprvé.

*

Martin Reilly bydlel v obyčejné ulici se stromořadím v části Brooklynu, která se jmenuje Bay Ridge. Domky tam stály poměrně blízko u sebe, před každým byl malý, úhledně ostříhaný trávník. Domky byly z omítnutých cihel, což, jak si pomyslel Garret, dávalo jejich majitelům jakýsi pocit bezpečí a stability. Reillyho dům měl před vchodem terasu, bíle natřené okenice a na cihlových zdech rostl popínavý břečťan. Garret zaparkoval nedaleko od domu a čekal. Skoro hodinu.

Reilly se vrátil domů kolem sedmé. Byl střední postavy, poněkud obtloustlý. Jeho žena a děti byly doma, Garret viděl, jak Reilly otevřel dveře a vešel. Dal mu hodinu času na večeři s rodinou, pak vystoupil z auta, přešel k terase před vchodem a zazvonil.

Otevřít přišel sám Reilly. Vyhlédl ze dveří, Garreta okamžitě poznal a řekl: „Prosím, počkejte chvíli. Za chvilku přijdu. Nechci, aby má žena věděla, kdo jste.“

Garret stál před domem a cítil se jako vyděděnec. Pak se objevil Reilly. Byl klidný a zdálo se, že se k něčemu rozhodl. Přesto však měl nad horním rtem kapičky potu a stále pokašlával, když Garreta vedl ke stolu a židlím, které stály na vzdáleném konci terasy.

„Čekal jsem, že přijdete už od okamžiku, kdy jste hovořil s Martou. Rád bych vám řekl něco víc, než víte.“

„Moc toho nevím.“

„Mám-li být, pane Garrete, upřímný, tak vám musím říct, že toho také moc nevím. Leží na nás nepředstavitelná odpovědnost a při tom na rozhovor s jedním vězněm máme sotva dvacet minut. Dvacet minut! A pak se stane něco jako s Meadem…

My ale za to nemůžeme, nechceme, aby docházelo k dalším tragédiím. Jsme řádní občané a děláme, co můžeme, abychom odváděli dobrou, i když trochu beznadějnou práci… Tlačí na nás ze všech stran. Vězení jsou přeplněná a nikdo nechce dát peníze na nová. Liberálové bouří, chtějí vězně propouštět. Stoupenci tvrdé ruky chtějí pravý opak a my jsme někde uprostřed. Nakonec se musíme spoléhat jen na vlastní instinkty…“

„Některé instinkty,“ poznamenal uštěpačně Garret.

„Existuje staré irské přísloví, které říká, že je úplně jedno, jak položíte nemocného člověka do postele, protože mu stejně líp nebude… Ať vám řekneme, co řekneme, vaši

ženu to zpět do života nevrátí. A obávám se, že stejné to je s vámi, pane Garrete.“

Otevřely se dveře na terasu a v nich se objevila paní Reillyová s podnosem, na němž stál džbán chlazeného čaje a miska se zákusky. Reilly si povzdechl, zřejmě mu vadilo, že přichází. Garret však povstal a usmál se, když kladla na stůl podnos. Byla to hezká žena, měla pronikavé oči a malý hezký nos, který obyčejně mají Irky.

„Moc se omlouvám i za manžela, ale obyčejně zapomene hostům nabídnout občerstvení,“ začala, ale pak se pozorněji podívala na Garreta a vykřikla: „Bože můj, to jste vy?“

„Mary, všechno jev pořádku, já a pan Garret si jen povídáme…“ bránil se Reilly.

„To vidím, jak si povídáte. Jsi celý bílý a potíš se, až z tebe teče. Z takového povídání můžeš dostat infarkt.“

Mary Reillyová se vztekle otočila na Garreta. „Jak jste se mohl odvážit přijít sem? Co chcete? Krev mého muže?

Od té doby, co se to stalo, ještě ani jednou v noci pořádně nespal. Vy přece vůbec nevíte, jakou hrůzu má z každého nového případu… a pak se zde objevíte vy a –“

„Prosím tě Mary…“

„Přestaň mě prosit. Nenávidím to, co děláš. Stejně budu jednou vdova. Když nedostaneš infarkt, tak tě určitě zastřelí nějaký maniak, kterému se nebude líbit, jak jsi se rozhodl.“

Garret jen tiše stál a pozoroval je jako přes hustý závoj.

Mary Reillovou viděl nezřetelně, jako by byla někde daleko.

Čest, myslel si Garret, každý si je zatraceně jist svou ctí.

Nikdo si nemyslí, že chyboval, že je vinen. A když si konečně přizná, že došlo k chybě, pak se jí nepochybně dopustil někdo jiný.

„Dejte nám pokoj,“ řekla Reillyová. „Nemůžeme vám pomoct. A už sem nikdy nechoďte, nebo na vás zavolám policii.“

*

Třetího člena komise nebylo potřeba hledat. Dwight Johnson na něho čekal večer v hale domu, kde Garret bydlel.

Garret ho uviděl sedět na pohovce u vzdálené stěny a hned uhodl, o koho jde. Byl to silný muž se širokými rameny, oblečený do elegantního obleku. Jeho pleť byla tak tmavá, že vypadala až namodralá.

Johnson povstal. Bylo vidět, že je rozzlobený a nijak to neskrývá. „Myslím, že je načase, abychom si my dva popovídali.“

Objevil se vrátný, vypadalo to, že je znepokojený.

„Tento pán mi, pane Garrete, řekl, že je váš přítel.“

„Ano, Tome, to je v pořádku.“ Garret ukázal Johnsonovi na dveře výtahu. „Pojďte nahoru.“

Ve výtahu oba mlčeli. Skoro se na sebe nepodívali.

Garret si přítomnost tohoto muže jasně uvědomoval. Takový pocit měl obvykle, když byl v blízkosti úspěšných politiků,

nebo vysokých armádních důstojníků. Johnson totiž vypadal, jako by neexistovaly situace, které by nebyl schopen zvládnout.

Garret jej zavedl do své pracovny, rozsvítil lampu a se k němu obrátil. V pracovně mu bylo nejlépe, zde žil a psal.

Johnsonova přítomnost změnila pohodu tohoto místa v nehostinnou a studenou jeskyni.

Johnson se posadil na židli, zapálil si cigaretu a vyfoukl oblak modrého kouře. Pak bez úvodu začal: „Pane Garrete, dostal jsem se tam, kde jsem nyní, s velkou námahou. Přišel jsem z kanálů, měl jsem dvě zaměstnání a sedm let jsem spal v křesle s knihou v každé ruce. Nakonec jsem dostal tři velmi dobrá vysvědčení o absolvování školy. Nejsem ani bohatý, ani slavný, ale jsem hrdý na to, co dělám a myslím, si, že je to důležité. Pak jsem jednou ráno zapnul rádio a uslyšel jsem, že jsem po uši v nejhorším průseru svého života.“

Podíval se chladně na Garreta. Měl pevný pohled, který nevěstil nic dobrého. „Ale před tím malérem neutíkám, rád takovým věcem čelím, je to lepší, než si nechat vrazit nůž do zad. Nejsem takový jako Bentonová nebo Reilly. Marta je jemná dáma vychovaná na Jihu, která z principu jezdí metrem, přispívá na charitativní účely pro černoušky a pokaždé, když někoho pustí z vězení, si připadá jako dobrotivý Pánbůh. Marty je hodný hoch, který chodí pravidelně ke zpovědi a dělá si výčitky za každého irského

policajta, který si nechá na Svatého Patrika požehnat svou osmatřicítku, aby mohl lépe odprásknout nějakého černého darebáka v Haarlemu nebo Bronxu. Ti dva jsou teď na větvi.

Nejen pro to, co vám udělal Meade, ale také proto, že na nás máte velmi špatný názor…“

„A vám ten můj názor nevadí?“

„Přestal jsem věřit, že ke mně bude někdo shovívavý, už když mi bylo pět let. Tehdy jsem viděl, jak dostal můj táta do krku šest pěkně velkých kusů olova z policejní bouchačky. Bývala by mu stačila jedna kulka. A od tý doby jsem si přestal klást otázky. Pochopil jsem, že takový otázky jsou nanic.“

*

Když Johnson odešel, nalil si Garret půl sklenice brandy a popíjel ji dlouho do noci. Venku lilo jako z konve. Vstal, přitiskl tvář k chladné okenní tabuli a díval se, jak záplavy deště na ulici hluboko pod ním bičují chodníky. Na okenním skle zůstal otisk jeho čela, nosu a brady.

Cítil, že se s ním děje něco velmi špatného. Co chce udělat s těmi lidmi? Chce je potrestat, aby ukonejšil svoji bolest? Ale to by Emmy nepomohlo.

Postav se k tomu čelem, přikázal si Garret.

Přesto ale musel ty tři lidi najít. Musel se s nimi setkat, podívat se jim do očí, poslouchat, co říkají. Chtěl přijít na to, kde žije to klubko hadů, které se jmenuje zločin. Dva muži a jedna žena. Všichni tři měli svá trápení, své svědomí, které

bylo v zajetí nemožného justičního systému. Cítil a poznal bolest jejich srdce. Ale ta bolest byla jiná než jeho. Jak je to všechno tragické, pomyslel si, jak tragické věci nás postihly, je i mě.

Zavřel oči a čekal, až se před jeho vnitřním zrakem objevil William Meade. Teď zde byli jen oni dva, Garret a Meade. A samozřejmě nesmyslný justiční systém.

Znovu pocítil vztek, nepřekonatelný vztek, který mu přinášel uklidnění.

Garret zavolal poručíku Canderrovi a oznámil mu, že zítra brzo ráno zajede do vězení Attica promluvit si s někdejším Meadovým spoluvězněm.

„Už jsem to taky s tím Stoverem zkoušel, zkoušel to taky ředitel věznice Gemson, ale bylo to nanic. Škoda času.“

Garret opatrně řekl: „Já vím. Ale možná, že mám přece jenom nějakou výhodu, když budu hovořit s tím Stoverem.“

„Jo? A jakou?“

„Nejsem polda, ani dozorce.“

*

Cesta do Atticy byla dlouhá. Ale vydat se tam připadalo Garretovi užitečné. Na newyorské letiště La Guardia si vzal taxi a v 8.00 ráno odletěl do Rochesteru. V půjčovně si najal Ford Mustang a pokračoval asi třicet mi! na jih do Atticy, kde bylo vězení státu New York pro těžké zločince.

Na cestu se připravoval celé dva dny. Ředitel Gemson mu poslal faxem informaci o vězni Stoverovi. Pečlivě si ji

prostudoval, takže už předem věděl leccos o muži, s nímž byl Meade v cele posledních sedm let pobytu ve vězení.

Stover patřil k těm, kteří se na cestu zločinu yydávají poměrně brzy. Harry Stover začal už v devíti letech, kdy rozbil pár dětských hlav basebalovou pálkou. Pak pokračoval po sestupné dráze celých sedmnáct let, až nakonec dostal doživotí za zabití policajta a dvou strážníků soukromé bezpečnostní agentury. Seděl ve vězení na doživotí bez naděje, že bude předčasně propuštěn. To samozřejmě omezovalo Garretovy možnosti, cokoliv mu nabídnout.

Ředitel vězení Gemson přivítal Garreta ve své kanceláři.

Gemson patřil k liberálním zastáncům změn ve vězeňství a Garret ho za to ve svých komentářích několikrát pochválil.

Proto mu byl Gemson ochoten pomoci. A navíc měl špatné svědomí. Bez jeho souhlasu by Meade nebyl na svobodě.

Špatné svědomí bylo patrné ve tváři, když Garretovi vyslovoval svou soustrast.

„Rád bych vám dal něco víc. Nic ale nezmohu, když tenhle chlap už z díry nevyleze. Pokoušel jsem se ho trochu obměkčit, připravit ho na to, že přijdete.“

Ředitel věznice bezmocně mávl rukou. „Co vlastně víme o vězních, kteří jsou spolu dlouhá léta v cele? Co znamenají jeden pro druhého, čím jsou si navzájem?“

„Nevím toho víc, než vy.“

„Uvědomte si však toto: Stover a Meade spolu žili v jedné cele čtyřiadvacet hodin denně, celých sedm let. To mezi nimi mohlo vytvořit vztah těsnější než manželství. To znamená i sexuálně. Tady to není žádný hřích. Takže minimálně jedna věc je jistá. Když odtud Meade odcházel, věděl o něm Harry Stover zřejmě všechno. Což neznamená, že vám to řekne…“

*

Harry Stover Garreta překvapil. Byl to mladistvě vyhlížející štíhlý muž středního vzrůstu se souměrnými rysy a řídnoucími vlasy, které si česal dozadu. Měl tmavé oči, měkký a zvědavý pohled, což Garret zaznamenal hned, když se na něj podíval. Měl rovněž uhlazené pohyby. Garret poznal, i bez ředitelovy informace, že Harry a Meade byli milenci.

Gemson připravil malou místnost se stolem a dvěma židlemi Nad hlavami jim blikala zářivka. Jednostranným oknem je pozorovali dva hlídači, které z místnosti nebylo vidět.

„Děkuji, že jsem vás mohl navštívit,“ začal Garret.

„Vím, že jste s tím nemusel souhlasit.“

Stover pokrčil rameny. „Bill oddělal vaši ženu a skoro oddělal vás. Byl jsem zvědavý…“ Díval se upřeně na Garreta a dodal: „To byl přece dobrej kus práce.“

Měl klidný hlas s příjemným zabarvením. Když hovořil, zdálo se, že sotva otevírá ústa a pohybuje rty, ale každému jeho slovu bylo velmi dobře rozumět.

„Přijel jsem vlastně kvůli vaší matce. Strávil jsem s ní nedávno hezkých pár hodin. Je to obdivuhodná žena a vzkazuje vám, že na vás myslí.“

Stover dvakrát zamrkal, a to byla jeho celá reakce.

„Také na ni, Harry, myslíte?“

Stover vytáhl balíček cigaret, jednu si zapálil a ostatní nechal ležet na stole. Jeho pohyby byly pomalé a uvážlivé.

Vyfoukl kouř ústy a nosem, nepřestával se dívat na Garreta, ale stále mlčel.

„Ona na vás myslí každý den. Znamenáte pro ni život.

Kdybyste nebyl, zůstala by jí jen bolest. Má nemocné klouby, artritidu, která se stále zhoršuje. Teď ji všechno bolí, ruce, kolena, kyčle i záda. Ráno, když je zima a vlhko, jí trvá až půl hodiny, než se dostane z postele a narovná se.

Nestěžuje si, říká, že tu bolest překoná. Má ale strach, jak dlouho bude ještě moci pracovat. A ona pracovat musí. V

bance má stoosmatřicet dolarů a čtyřicet centů.“

Stover měl rty stisknuté do sotva znatelné tenké a tmavé čáry, zaťaté čelisti prozrazovaly jasně se rýsující čelistní svaly. Zbledl a ve tváři byl stejně šedý jako kouř z jeho cigarety.

„Pane Garrete, vy jste pěknej mizera,“ řekl vzteklým hlasem.

„Vaše matka potřebuje teplé a suché klima. Její lékař říká, že nejlepší by byla Arizona. Matka nemá na stěhování peníze a vy je také nemáte. V jejím věku a s jejími zdravotními potížemi má jen velmi málo naděje, že v Arizoně najde práci, i kdyby se jí podařilo se tam přestěhovat. Nejhorší ale je, že by vás nemohla každý týden navštěvovat, a to by pro ni znamenalo ztrátu smyslu života.“

Stover se na židli předklonil. Byl tak vyzáblý, že pohyb jeho nohou nebylo v kalhotách ani vidět. V očích se mu objevil lehký náznak zájmu.

„Předpokládám, že mi tohle všechno nevykládáte jen tak pro nic za nic.“

„Ne.“

„Tak o co jde?“

„O to, abychom se dohodli.“

„Tak ven s tím.“

„Vaše matka dostane v Arizoně dobrou práci, na ruku patnáct táců v hotovosti. Může se přestěhovat a chvíli z toho žít. Vás převezou do vězení, které nebude daleko, takže vás bude stále navštěvovat.“

„A co za to chcete?“ zeptal se Stover.

„Vy víte, co chci.“

„Tak mi to řekněte.“

„Chci vašeho přítele Billyho.“

„Pro koho? Pro vás, nebo pro policajty?“

„To i ono. Na tom přece nezáleží.“

„Ale mně na tom zatraceně záleží. Nechci, aby Billy skončil s kulkamav hlavě.“

„Nepotřebuji ho mrtvého.“

Harry Stover usilovně přemýšlel a Garret to jasně cítil.

Přemýšlel o sobě, o svém mizerném životě, o matce, kterou miloval. Meade a Stover, jaká těsná pouta je vlastně spojovala?

„Kdyby se na něco takovýho přišlo, byl bych mrtvej,“

řekl Stover.

„Budeme vás chránit.“

„Hovno! Tady v base mě nemůže nikdo chránit. Kdo o tom bude vědět kromě vás a ředitele?“

„Ten polda, který tu byl minulý měsíc, poručík Canderro.“

Stover usilovně přemýšlel. Pak se podíval na Garreta a na očích mu bylo znát, že se rozhodl. Víčka se mu lehce chvěla, v tváři měl výraz, který Garret viděl na obrazech křesťanských mučedníků.

„Ať jde teda všechno do hajzlu, hlavně že stará dáma bude žít tam, kde je teplo a bude mít patnáct tisícovek. I kdyby mě to mělo stát život, ale to už je moje věc…“

„Co potřebujete?“

„Potřebuju si udělat pár poznámek.“

Na stole ležel poznámkový blok se žlutými listy a tužka.

Stover pár minut přemýšlel a škrabal něco na papíře.

Garretovi, který ho pozoroval, to připadalo jako Magna Charta.

„OK, a je to. Nemohu vám zaručit, že Billa najdete, ale moje matka dostane patnáct tisíc, nenávratně.“

„A co mi za to dáte?“

„Můžete mi klást otázky a já vám řeknu všechno, co vím.“

„Kdo mi zaručí, že nelžete, jen abyste dostal peníze?“

„Proč bych vám měl lhát, když máte stále možnost znemožnit, aby mě převezli do vězení v Arizoně a matka dostala práci?“

„Ale vaše matka už bude mít svých patnáct tisícovek.“

Stover v popelníku zamáčkl zbytek cigarety, zapálil si novou a vyfoukl kouř. Dívali se na sebe závojem šedého dýmu.

Pak najednou Stover řekl: „Než Billa zavřeli, tak oddělal dvě holky, a nikdo o tom nevěděl. Můžete si to klidně zkontrolovat.“

„On vám řekl, kde jsou?“

„Jo.“

Garret cítil, že mu srdce začíná tlouci rychleji srdce.

„Nechápu. Kdybyste o tom někomu řekl, nikdy by nedostal milost. Proč by vám to říkal?“

„Aby ukázal, že mi věří. Takový věci my, milenci, obvykle děláme. Co jinýho máme dělat? A taky, kdybych

jenom cekl, dokud byl tady, měl jsem do týdne podříznutý krk.“

„A s čím jste se mu svěřil vy?“

„Do toho vám nic není, nedohodli jsme se, že o tom budu mluvit.“

„Nenapadlo vás někdy, že to o těch dvou může být lež?“

„Samozřejmě že jo, přece nejsem blbec,“ přikývl Stover a začal pečlivě rovnat každý záhyb na své vězeňské uniformě. „Takže to zkusme takhle. Napíšete matce šek na patnáct tisíc, a já vám nakreslím plánek, kde mají být ty dvě holky zahrabaný. Šek uložíme u ředitele. Když ty holky najdete, přijdete zase na návštěvu, ten šek vezmete a dáte mi ho. Jestli Bill lhal, šek zničíte a zkusíme něco jinýho.“

Garret vstal a skoro slavnostně řekl: „Harry, vy jste měl být advokát! Minul jste se povoláním.“

„Hovno, pane Garrete, minul jsem celej svůj mizernej život.“

*

Poručík Canderro řídil vůz, Garret seděl vedle něho. Za nimi jelo neoznačené policejní auto se třemi detektivy v overalech. Garret měl na kolenou Stoverův plánek. Byly v něm zakresleny silnice, přesně uvedeny vzdálenosti a označeno místo, kde měly být pohřbeny Meadovy oběti.

*

„Jak to, že jste si to tak přesně zapamatoval?“ chtěl vědět Garret.

„Protože jsem se to kus po kuse naučil nazpaměť,“

odpověděl Stover.

„Proč?“

„Myslel jsem si, že se mi to může někdy hodit. Jak jinak?“ Stover měl měkký, téměř holubicí pohled.

*

Jeli na západ po silnici číslo 52 k jezeru Loch Sheldrake. Nebylo to daleko od místa, kde Meade napadl Garretovy. Hledali můstek přes úzký potok, za nímž následovala ostrá zatáčka doprava. Bylo kalné, šedivé ráno, nesvítilo slunce a v dolících kolem cesty se povalovaly ranní mlhy.

Canderro, nakloněný nad volantem, vypadal jako by se snažil pobídnout auto, aby jelo rychleji. „Přál bych si, abych měl v kapse patnáct tisícovek pokaždý, když je potřebuju.

Dávno bych už byl velitelem policie.“

Nemluvili a dávali pozor, aby neminuli most. Garret stáhl okénko a ucítil na tváři chladný a vlhký ranní vzduch.

Hluboce se nadechl.

„To jsem zvědavej, jestli něco najdeme.“

„Nevím. Všichni darebáci chronicky lžou a nejhorší jsou ti, co mají doživotí. I kdyby s náma Stover nehrál betla je docela možný, že mu lhal Meade, aby se udělal důležitý.“

Najednou Garret ukázal prstem na silnici. „Můstek!“

Po stu metrech za křižovatkou se stočili doprava a sjeli na hrbolatou polní cestu podél potoka. Podle Stoverova

náčrtku po ní měli jet asi půldruhého kilometru k velkému balvanu. To měl být orientační bod. Garret se podíval do zpětného zrcátka, jestli za nimi jede policejní auto. Bylo to v pořádku.

„Byl jsem ve městě, kde Meade bydlel, abych se tam něco dozvěděl,“ řekl Canderro a vyprávěl Garretovi o svém rozhovoru s reverendem Cantwellem a Jenny Angelovou. A také o tom, že ve své poslední vůli Richard Meade dal značnou částku peněz dětskému útulku Phoenix. „Ale hlavně chci najít Meadovu matku. Jestli ji najdeme, můžeme na něco přijít. Nikdo se přece neztratí pro nic za nic, bez příčiny…“

Mezi stromy se náhle vynořil ohromný bludný balvan.

Poručík zastavil hned vedle a policejní auto zajelo mezi stromy. Odměřili přesně patnáct kroků směrem na západ a dostali se na okraj louky. Canderro energicky nakopl kus drnu a oznámil: „Tady to je!“

Policisté přinesli krumpáče a lopaty a začali kopat.

Garret si stáhl košili a přidal se k nim. Měli vykopat jámy asi půl metru hluboké. Garret se nad jednou z děr naklonil, cítil jak z něj kape pot a uvědomil si, co vlastně hledají.

Země se poddávala jen neochotně. Nechtěla vydat své tajemství?

Nebo snad žádné tajemství neskrývala? I to bylo možné.

Garret hlasitě zaklel, když mu hejno komárů, které vyplašil, vletělo do úst, nosu a očí. Vzpomněl si na Vietnam, jak se

tam zakopával, když kolem něho vybuchovaly granáty a miny, jak se třásl při explozích země. Potom narazil lopatou na něco tvrdého, na kousek kamene.

Garret se opřel o lopatu a díval se pozorně na zem.

Slunce vysvitlo mezi mraky a po spodních výhoncích plevele lezla housenka. Tráva kolem byla plná malých, tmavých hrudek černé země. Jako na hřbitově, pomyslel si Garret.

Stál na kraji jámy, kterou vykopal, a cítil studenou, vlhkou vůni prsti. Vůni země. Vůni, z níž slabě cítil nepříjemný zápach hniloby. Ta vůně kroužila vzduchem a vzduch byl podivně živý. Nevěděl dost dobře proč.

Najednou sáhl dolů, nabral plnou hrst zeminy, klekl si a začal ji prohlížet. Vypadalo to, jako by chtěl přijít na kloub tomu, k čemu vůbec je. Chtěl na to přijít právě teď. Právě v tomto okamžiku a ne až někdy v budoucnosti.

*

Potom, co se snažil uniknout takovému lehkému, téměř nepostřehnutelnému záchvatu posedlosti, se znovu podíval dolů.

Ta věc spíš vypadala jako úlomek špinavě šedého kamene. Když ho Garret opatrně očistil od nánosu hlíny, bylo jasné, že to kámen není.

„Tady,“ snažil se hlasitě vykřiknout, ale z hrdla se mu vydral jen drsný šepot. Přesto ho všichni uslyšeli. Seběhli se k němu.

Canderro začal okamžitě jednat. Špičkami prstů a kapesníkem jemně odstranil zbytek hlíny z onoho neznámého předmětu. Bylo jasné, že je to lidská lebka a v ní malá, kulatá dírka. Potom se poručík napřímil a zapálil si cigaretu.

„Zajděte okamžitě k autu a zavolejte rádiem velitele.

Řekněte mu, ať sem ihned pošle skupinu. Bez hluku, docela tajně. Nepřeji si žádné sirény, žádné policejní majáky. A taky žádný novináře. To je důležitý. Do novin nesmí ani slovo.“

Pak se obrátil ke Garretovi: „Jestli se Meade dozví, co jsme našli, tak nám Stover řekne úplný hovno.“

Garret neodpověděl. Myslel, že ho válka udělala úplně imunním k hrůzám násilné smrti. Ve Vietnamu chodil po zemi, zrudlé lidskou krví, na níž ležely kusy těl. Ale když se na něho dívala z jámy hlava bez očí a tváří, měl pocit, jako by to byl nejstrašnější okamžik jeho života.

Policisté začali kopat a hledat druhé tělo. Tím prvním se budou zabývat experti na soudním lékařství, kteří ho také úplně odkryjí.

Za dvacet minut, když odhrábl trochu hlíny, našel sám Canderro žebra druhé Meadovy oběti. Byla pohřbena necelé dva metry od první. Kosti držely pohromadě kusy shnilé tkaniny a mumifikované tkáně.

Meade byl ve vězení devět let, to znamenalo, že tyto oběti byly v zemi nejméně tak dlouho. Moc z nich nezbylo.

Země si vzala, co jí patřilo, nezůstal ani mrtvolný zápach.

Chudáci, pomyslel si Garret. Nebo snad byla tato myšlenka určena těm, kteří je milovali? Představil si, jaká to pro ně musela být hrůza, když celá léta čekali, modlili se a doufali, že se jejich nezvěstná manželka nebo dcera přece jenom vrátí domů. Zatvrzele odmítali logiku a nezvratnost smrti, až nakonec do jejich domu přinese policista pár fotografií s rentgenovými snímky zubů.

Bylo toho na něj příliš mnoho.

*

Následující den zajel Garret do Attiky podruhé.

Podvědomě cítil, že tam pojede ještě mnohokrát, že se to možná stane rutinou.

Garret hovořil s Canderrem o možnosti navštívit Harryho Stovera společně. Dohodli se však, že to neudělají.

Přítomnost policisty mohla způsobit, že by Harry přestal mluvit. Garret souhlasil, že bude mít u sebe malý magnetofon, aby si poručík mohl později rozhovor přehrát.

Poručík poradil Garretovi i některé otázky.

*

Stover na něho čekal u stolu, kouřil jednu ze svých oblíbených camelek a čmáral si něco do bloku se žlutými papíry.

„Nečekal jsem vás tak brzo,“ řekl, když Garret vstoupil do místnosti. „Je to dobré, nebo špatné?“

„Špatné pro mrtvé, dobré pro nás,“ řekl Garret a posadil se ke stolu.

„Takže jste je našli?“

„Přesně tam, kde jste řekl.“

„Takže s tím šekem je to, jak jsme se dohodli?“

„Ano. Peníze patří vaší matce.“

„Zítra přijede. To se tedy pěkně lekne. Takový prachy neviděla celej život. Málokdy měla v kapse dvě mince, aby jimi mohla cinkat.“

Garret čekal a Stover se nemohl vynadívat na šek. Na jeho tváři bylo vidět dojetí. Ale ovládl se a zase se tvářil, jako by o nic nešlo.

„Rád bych věděl, jak se ty dvě jmenovaly,“ zeptal se Garret.

„Bill mi to nikdy neprozradil.“

„A co vám řekl?“

„Jen to, že je jednou v noci sebral někde v nákupním středisku, koupil jim pár náramků a něco k chlastu a zavezl je do lesa. Prý na malou party.“

„Neřekl vám, jaké to bylo nákupní středisko?“

„Ne, ale nemohlo to být daleko od místa, kde je zakopal.“

Stůl, u něhož seděli, byl zřejmě ráno navoskovaný a vyleštěný, takže místnost byla cítit stejně jako jiné úřední

místnosti. Nadechl se typického zápachu a s hrůzou očekával další zprávy.

„A pokud jde o Meadovu matku? Hodně se o ní zmiňoval? Nebo snad dokonce říkal, kde žije?“

Stover zavrtěl hlavou. „Ne, nemluvil o ní nikdy.“

„Jak je to možný?“

„Nikdy tady nebyla na návštěvě. Alespoň Bill o tom nikdy nemluvil. Je to divný, protože se mně zdálo, že k sobě měli opravdu blízko.“

„Hovořil Meade někdy o svých milenkách?“ zeptal se Garret. Vzpomněl si na ředitelovo sdělení, že za ta léta měl Meade pár dámských návštěv.

„Jo, o jedné mluvil. O nějaký buchtě, která se jmenovala Jenny. Byli do sebe zblázněný už jako děcka. Vyrostli spolu na Long Islandu.“

„V Manhassetu?“

„Jo, tak se to tam jmenovalo. Bill si stěžoval, že se na něj vykašlala, když šel na vysokou školu a od tý doby o ní neslyšel.“ Všechno, co říkal Stover, doslova souhlasilo s tím, co mu den předtím sdělil Canderro. Garret ale pokračoval ve svém improvizovaném výslechu. „Takže, kdo Meadeho navštěvoval?“

Stover pokrčil rameny. „Bylo to jenom párkrát. Jednou Bill hovořil o někom z vysoké školy. Kdo to byl ten druhý, to nevím.“

Seděli a mlčeli.

„Kam se Meade schoval? Víte o tom něco?“

„Může být kdekoliv.“

„To vím, ale zajímá mě, co si o tom myslíte vy.“

Stover seděl a něco čmáral ve žlutém poznámkovém bloku. Když se Garret podíval, viděl, že kreslí pěticípé hvězdy, jednu za druhou. Velké, malé, hvězdy různých velikostí. Vypadalo to, že je kreslí až s puntičkářskou přesností.

„Zabte mě, ale já to doopravdy nevím,“ povzdechl si nakonec Stover.

„Přece jste si povídali sedm let. Copak nikdy nepadlo slovo o tom, že má oblíbené místo, kam obyčejně chodí?“

Harry Stover zvedl pohled od svých rozmalovaných hvězd a z výrazu jeho tváře bylo vidět, že ho něco napadlo.

„Jo, jednou mi řekl, že takový nějaký místo měl, když byl děcko. Alespoň tak se o tom nějak zmínil.“

„Co vám řekl?“

„Moc toho nebylo. Že mají malej srub někde v horách Catskills, kam jezdil se svým fotrem a že se tam měli spolu bezvadně.“

„A neříkal vám, kde to bylo?“

„Ne, jenom mně jednou řekl, že ta chajda byla někde přímo u jezera a taky, že tam chytili nejlepší ryby, jaký kdy jedl.“

„A bylo to jezero velký, nebo malý?“

„To teda doopravdy nevím.“

„Nebylo poblíž nějaký město? Nezmiňoval se o tom?“

Stover načmáral další tři hvězdy a bylo vidět, že usilovně přemýšlí.

„Jo. Město se jmenovalo Liberty. Nevím, jak to bylo daleko, ale Bill mně jednou řekl, že jezdili do Liberty nakupovat, nebo že tam chodili do kina.“

Z hlasu bylo znát, že nic dalšího neví. I tak už toho bylo dost. Liberty, svoboda, to jméno bylo pro Garreta symbolem.

„Takže co mám říct tý svý mutrlince? Vo tom, co se týká Arizony a tom ostatním?“

„Začnu hned zítra, ale bude to trvat nejméně čtyři nebo šest týdnů.“

„Tak dlouho?“

„Musím nějak přemluvit úřady dvou států, aby to udělaly, a to znamená přeskočit mnoho byrokratických překážek.“

Stover se na Garreta zadíval: „Ale určitě mě nevypečete, že ne, pane Garrete?“

„Ne, jestliže se, Harry, nepokusíte vypéct vy mě!“

*

Na letišti na něho čekal Canderro, letadlo z Rochesteru přiletělo na letiště La Guardia o půl hodiny později a teď bylo skoro půl osmé večer.

„Jak to dopadlo?“ zeptal se poručík.

„Nejsem si úplně jistý, ale myslím si, že to bylo docela dobré. Uslyšíte sám.“

„Máte u sebe ještě stále nahrávací zařízení?“

Garret kývnul.

„Tak ho nechte, kde je. Zavezu vás domů.“

*

Za dvě hodiny, to už měl Garret druhou sklenku bourbonu, si poslechli záznam rozhovoru. Seděli v Garretově pracovně, v tiché místnosti se stěnami plnými knih. Záclony byly zatažené, klimatizace tiše šuměla a z venku nebylo dokonce slyšet ani vytí policejních a hasičských sirén.

„Pro začátek to je dobré. Přinejmenším víme, že nám řekl pravdu o těch dvou mrtvých a Jenny Angelové. Moc ale pochybuji o tom, co zpíval o Meadově matce a o té chatě.“

„Máte dojem, že zatlouká?“

„Samozřejmě. Zatím jste mu dal patnáct táců. Ty dvě mrtvoly, to řekl jenom proto, abyste nezablokoval proplacení toho šeku. Ještě mu ale stále dlužíte pro něho dvě nejdůležitější věci, práci pro jeho matku v Arizoně a jeho převedení do arizonského vězení. Stover je darebák a vrah, ale není blbec. V tom jeho světě buď podvádíte, nebo jste podváděn. Takže se určitě nějak pojistil pro případ, že by to všechno probíhalo jinak.“

„Jak je důležité to, co řekl o chatě?“

Canderro vytřepal z balíčku cigaretu a zapálil si ji od nedopalku, který měl ještě v ústech. „Nic moc to není.

Vzpomínáte si, vy jste přišel na nápad, že Meade může mít nějakou oblíbenou skrýš. Stover se toho mohl chytit a něco si vymyslet, aby vás nalákal. To je starý trik, kterého používají zločinci při výslechu. Zvlášť, když není možné to překontrolovat.“

„Asi máte pravdu, připadám si jako idiot,“ poznamenal zklamaně Garret a cítil, jak mizí jeho naděje.

„Nejste idiot, ta informace může být úplně pravdivá.

Ale kolik chat je v horách Catskill? Která z nich by byla ta pravá? Prostě, naše šance je jedna ku tisíci.“

„Takže by bylo nejlepší na chatu zapomenout?“

„Je to asi stejná informace, jako že v té chatě Meade sedí právě nyní, čte si noviny a hraje si sám se sebou.“

Garret usrkl ze sklenice whisky a podíval se na Canderra. „Nejdříve si obstarám mapu té oblasti, ve velkém měřítku. Pak si označím každé jezero v okruhu osmdesáti kilometrů od Liberty. Pak tam pošlu nenápadné vrtulníky jakoby na vyhlídkový let, aby vypátraly všechno, co vypadá jako srubové chaty. A nakonec pošlu skupiny převlečených poldů, aby to prohlídli…“

„A co se Stoverem?“

„Co má být se Stoverem?“

„Mám ho stále mačkat?“

„Ne, dejte tomu lumpovi pokoj. Ať má obavy o tu část vaší dohody, která se týká jeho matky. Až bude pěkně vylekanej, tak s něčím vyrukuje.“

„Myslíte si, že ještě něco má?“

„No to tedy zcela určitě.“

Canderro si pořádně přihnul bourbonu a hřbetem ruky si utřel ústa. „A taky jsem si jistej, že Meade zase něco provede, a my ho stále nemáme. A taky na vás znovu vyrukuje Stover.“

„Myslíte, že bude chtít další peníze?“

„Myslím, že bude chtít tentokrát mnohem víc, podmíněný propuštění z basy, nebo možná propuštění úplný.“

„Tak pitomý přece není. Ví, že má doživotí a že se odtud nemůže dostat…“

„Myslíte?“ Poručík se chladně usmál. „Myslím, že jeho šance závisí na dvou věcech, zaprvé na tom co Harry zná a za druhé, jestli se Meade rozhodne zase vraždit. V tom případě náš starej dobrej guvernér, kterýmu jde o to, aby byl zase zvolenej, může dojít k názoru, že ten Harry konec konců není ten nejhorší mizera…“

9

William Meade poslouchal tlumené zvuky milování, které

přicházely

ze

zadního

sedadla

kabrioletu.

Nevzrušovaly ho, spíše otravovaly. Sténání, vzdechy, šeptání a výkřiky. Slyšitelné zvuky vášně, které však pro Meadeho neznamenaly sebemenší vzrušení.

Cítil to už řadu dní. Slabý tlak, který mu nepřinášel uvolnění. Už dvě noci nespal, prostě nemohl, a tušil, jak to všechno dopadne.

Počasí bylo slunečné, nádherné, a přesto byl stále v depresi. Nevnímal krásu letního nebe, rozkvetlých luk, stříbrné jezerní hladiny a zlatých slunečních paprsků prosvítajících smaragdovou zelení stromů. Věděl, co se skrývá pod jejich nádhernými barvami a třpytem, smrt a zmar. Večer objevil kabriolet.

Byl červený a měl staženou střechu. Stál na okraji lesní cesty u paseky, kam se často chodili místní lidé milovat.

Bylo už pozdě v noci, do půlnoci příliš nechybělo a bledý měsíc svítil přímo nad hlavou. Noc byla teplá a Meade měl na sobě jen tričko a džíny. Stál v úplném stínu a za širokým kmenem javoru jej nebylo vidět. Od milenců nebyl

dál než deset metrů. Díval se, jak se trhavě pohybují, slyšel horečku jejich šepotu a najednou ucítil, že i on začíná hořet.

Vzrušení nepřišlo najednou, ale krok za krokem, samovolně a spontánně. Meadovi začalo rychleji bušit srdce.

A když se blížilo vyvrcholení, když už to začalo být nesnesitelné, vystoupil ze stínu a přiblížil se k otevřenému automobilu.

Ucítil pach sexu smíšený s vůní parfému dívky. Oba byli mladí, možná dvacet, možná pětadvacet let, jejich milování bylo spíše sportovním výkonem než projevem citů.

Nazí byli jen od pasu dolů, horní části těla měli oblečené, jako by neměli dost času, nebo zájmu a jako by dělali jen to nezbytné. Jedině mládí a instinkt, pomyslel si Meade, může dovést člověka tak daleko. Chybělo jim umění, dovednost a rutina sexu. Museli se ještě hodně učit.

Děvče si první všimlo Meadeho. Pohnula hlavou a najednou ho uviděla za ramenem svého milence. Zaječela: „Můj bože!“

Její partner si myslel, že křičí z rozkoše a žertovně ji řekl: „Říkej mi Tome.“

Pak si ale partner všiml jejího výrazu ve tváři a očí upřených někam mimo a rychle se otočil. Ztuhla mu tvář.

Vypadalo to, jako by se právě štěpil na dvě osobnosti, jedna byla tvář chlapa, který si byl jist svou silou, a druhá byla tvář vystrašeného malého chlapce, kterého právě chytili při špatném činu.

Pokusil se to řešit drsně: „Ty zatracenej mizero, odnes odtud svou prdel nebo tě…“

Zmlkl, když viděl pistoli s tlumičem, která mu mířila na hlavu.

„Nebo mě co?“ zeptal se tichým hlasem Meade. „Dáš mi pár facek? Co chceš dokázat, že jsi tvrdej chlap? Jakej to má smysl?“

Mladík, jenž si říkal Tom, si olízl rty, které měl najednou suché a mlčel.

„Prosím, nic nám nedělejte,“ prosilo děvče. Mělo strachem široce rozevřené oči a chraplavý hlas. „Proč byste nám měl něco dělat, přece k tomu nemáte žádný důvod…“

Meade se na ni podíval. Byla krásná, i když vypadala trochu prostoduše. Tmavé kudrnaté vlasy jí rámovaly oválný obličej. Ležela na zádech na zadním sedadle a Tom, jakoby zapomenutý, ležel mezi jejíma nohama. Meade se na ni usmál tak sladce, jak jen to dovedl. Všiml si, že ani Tom ani děvče ho nepoznali, to mu ulehčovalo situaci. Nepoznali ho přesto, že se moc nelišil od policejních fotografií, měl pouze plný knír a delší tmavé vlasy.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se děvčete.

„Nancy.“

„No tak ti chci říct, Nancy, že se nemusíš bát. Ten revolver nic neznamená. Ten mám jen proto, aby se Tom nepokoušel o hrdinství a nezačal mne mlátit. Nechci nikomu ublížit.“

„Tak k čertu, co chceš?“ zeptal se Tom, který se velmi snažil, aby jeho hlas zněl rozhodně a méně ustrašeně, než skutečně byl.

„Nic strašnýho. Chci se jenom trochu pobavit. Tak jak jste se právě bavili vy, ale přece trochu jinak, bude to mnohem větší legrace…“

Dvojice se na něho dívala a v jejich pohledu byla slabá naděje, že všechno přece jenom dobře dopadne. Neodvážili se ani pohnout. Také vzduch v lese byl úplně nehybný, nezavanul ani vánek.

„Ne, že byste to beze mě dělali špatně, to ne,“ řekl Meade. „Přišel jsem, protože nic není víc vzrušujícího, než se dívat na sex. Já vám ale nabízím ještě něco lepšího.

Nejdokonalejší sexuální fantazii. Budeme to dělat tři dohromady, až budeme šílet.“

Meade našel očima Nancy. Teď on hrál hlavní roli v té hře a plně to vychutnával.

„Fakticky, Nancy, nikdy jste nepřemýšlela o tom, jaký to je se dvěma mužskejma najednou?“

Nancy se na něj chvíli dívala a pak se otočila jinam.

Někde vysoko mezi stromy bylo slyšet hlas sovy.

„No jo, někdy jo…“

Pak se podívala na Toma, který byl napolo otočený. „Co ty si o tom myslíš?“

Tom nevěděl, co má říct. Díval se na Nancy a zdálo se mu, že by jí něco podobného pravděpodobně nebylo proti mysli.

„Myslím, že byste měl zahodit revolver a prodávat hadry. Za chvilku byste byl bohatej.“

„Prodal jsem snad tebe?“

„Hele, dej nám pokoj. Nikdy jsem nešoustal s revolverem u čela a nevím, jestli bych to vůbec dovedl.

Takže pokud jde o mne, já se na tu tvoji srandu, na ten tvůj „dokonalej sex“ vykašlu.“

Podařilo se mu vykouzlit na tváři jakýsi úsměv a pokusil se vtipkovat, když řekl: „Takže třeba někdy jindy.“

„Tome, ty jsi čestnej chlap, to se mi líbí, ale myslím, že nemáš na vybranou…“

A past, kterou nastražil William Meade, sklapla.

*

Meadeho před mnoha léty, ještě když byl malý, vychovávali, aby věřil v takové věci, jako je ruka boží a svist ďáblova ohonu, aby věřil v Desatero, dobro a zlo. Teď už v nic takového nevěřil. Ale někdy si myslel, že je dobré být při sexu v kontaktu s temnými silami. Teď byl ten kontakt přímo dokonalý, myslel si Meade, když se celý kabriolet pohyboval v rytmu jejich společné energie.

Ve stříbrném svitu měsíce se Meade podíval na skleněné oči muže, cítil jeho smyslnost. Byla to smyslnost bestie a on sám cítil nebývalé vzrušení. Nancy se odrážela

ve tváři celá škála výrazů od ošklivosti až k bezmeznému sexuálnímu vzrušení.

„Tak dělej, ty zatracenej bejku,“ šeptala Nancy.

„Dělej!“ Říkala to, jako by šlo o závod, soutěž, sexuální dostihy ďábelských šílenců a jako by oni tři byli závodníci.

Meade přivřel oči. Pak pronikl do děvčete s pocitem někoho, kdo musí přeplavat oceán, aby se dostal na břeh.

Jsem ledová půlnoční hrůza a mohu dělat všechno, říkal si Meade.

Za chvilku uslyšel, jak zakřičel v extázi Tom a hned nato slyšel vysoký tón Nancyna sténání.

Pak začalo jejich vzrušení zvolna opadat. Nancy uvolněně ležela, nedívala se na žádného z nich.

*

Tomyho nálada se pojednou změnila. Vystoupil z auta a začal se oblékat. „Tak, měl jste zábavu, kterou jste chtěl a teď bychom snad mohli domů…“

Nahý Meade ležící stále vedle dívky se zeptal Toma: „To je vaše auto?“

„Ne, její. Moje je o kousek dál.“

„To jezdíte na rande pokaždý každej zvlášť?“

„Podle toho…“

„To znamená, že buď jeden nebo oba máte manžele?“

„Co ti je do toho?“

Meade se na Toma tupě podíval.

„Já jsem ženatej,“ rezignoval Tom.

„No tak dobře. Udělej si malou procházku ke svýmu autu a odprejskni k svý starý.“

„A co Nancy?“

„Na ni nikdo nečeká a nemusíš o ni mít strach. Postarám se, aby se vrátila v pořádku domů.“

„A co když to nechce?“

„Tak se jí zeptej.“

Tom si přestal zastrkovat košili do kalhot, tvářil se nejistě a přešlapoval z nohy na nohu.

„Pojď, Nancy, půjdeme. Myslím, že bychom už měli skutečně jít.“

Otřela si trávu ze stehen, vzdychla a podívala se s očekáváním na cizího chlapa, který se s ní před chvílí miloval.

„Mohu jít, když budu chtít?“

„Udělej, co jak chceš,“ odpověděl Meade a jeho úsměv byl plný slibů.

Přešlo pár okamžiků, ale Nancy se neměla k tomu, aby vstala.

„No tak, Tome, už běž, čeká na tebe manželka a bude mít strach,“ pobídl ho Meade.

*

Tom se váhavě odštrachal a Meade s Nancy si sedli na zadní sedadlo kabrioletu. Mlčeli. Teď, když opadl žár, nebylo o čem mluvit.

První porušila ticho Nancy: „Ty to ale s holkama dovedeš. A jak se ně díváš…“

„Jak se na ně dívám?“

„Jako bys je chtěl sníst.“

„Ty jsi ale k nakousnutí. Máš to v genech.“

Poklona Nancy trochu zmátla, přestala se tvářit světácky a vypadala náhle rozpačitě.

„Když holkám vykládáš takový věci, tak určitě můžeš mít, kterou chceš… Tak na cos měl tu bouchačku?“

„Protože se necejtím jistej.“ A Meade si pomyslel, že někdy přece jen říká pravdu, i když si lidé myslí, že žertuje.

Pak se Meade začal s Nancy znovu milovat. Nespěchal, hrál si s ní, dráždil ji, jako by mu jen to stačilo, jako by vůbec nechtěl pokračovat.

„Co to se mnou zkoušíš?“ zeptala se napolo otrávená, ale stále vzrušená.

„Jo, právě tohle chci dělat,“ řekl Meade, položil jí ruce na boky, zvedl ji a posadil si ji obkročmo na sebe. Vnikl do ní tak rychle a tak snadno, že neřekla nic jiného než tlumené „ÓÓ“. Pak to ještě jednou opakovala, jako by se jí něco takového stalo poprvé.

Zmítali se na zadním sedadle, Meade ji držel rukama za dokonalý zadeček a ona se pohybovala přesně v jeho rytmu a tam, kde to bylo vhodné, se pohybovala opačným směrem.

Meade zavřel oči, poslouchal dívčino sténání, její tichá slova, jimiž ho povzbuzovala. Vzdechy, které vydával

Meade, byly jednodušší. Necítil velkou rozkoš, jen tiše sténal. Vypadalo to jako naříkání muže, který nese těžký sejf do kopce.

Za chvíli slyšel, jak začíná křičet, blížila se k orgasmu.

Začal do ní vrážet ještě rychleji, zvyšoval kadenci, až děvče ze sebe začalo vyrážet sérii krátkých, přerývaných výkřiků.

Pro Meadeho to ale ještě neznamenalo konec. Cítil, že je za děvčetem několik sekund pozadu. Pak se ale začal blížit i jeho orgasmus, rychle dýchal a sténal.

Když už si byl jistý, že to přichází, že se blíží okamžik jeho největší rozkoše, sáhl po revolveru.

Pak ho strhla vlna jeho vlastního orgasmu, přišel vrcholný okamžik. A v něm udělal to, co jediné mohlo dovršit jeho rozkoš.

10

Muž, který si říkal Tom a který se celým jménem jmenoval Thomas Lukens, seděl v autě a kouřil nervózně cigaretu. Pátou během čtyřiceti minut. Šel téměř pět set metrů k vozu, ale neměl chuť odjet. Jeho manželka totiž nebyla doma, odjela s dětmi k příbuzným do Providence.

Tom se ještě nerozhodl, má-li jet domů. Když si vzpomněl, jak se miloval s Nancy a měl u hlavy revolver, bylo mu z toho nanic. Co jej překvapilo nejvíc bylo, že mu to vůbec šlo. Ale nakonec se to povedlo. Bylo to něco zvláštního, divokého.

Lukens se podíval na číselník hodinek lesknoucí se v měsíčním světle. Bylo 2,14 po půlnoci a on už skoro hodinu čekal, až kolem pojede Nancy ve svém autě.

K čertu, kde jsou tak dlouho? A kdy už konečně přijedou? A co bude potom? Lukens si to vůbec nedovedl představit.

Připadal si jako ničemný mizera, protože nechal Nancy někde v lese s tím Donem Juanem. Ten chlap, kromě toho, že měl revolver mu nepřipadal vůbec jako cvok. Ale…

Po tváři Thomase Lukense přeběhla chmura, když si uvědomil, že utekl zbaběle jako vystrašený pes s ohonem mezi nohama. To jsem ale hrdina, pomyslel si Lukens.

Co jsem ale mohl dělat? Riskovat život jenom proto, abych imponoval té univerzitní studentce? A co jsem vlastně pro ni znamenal, jeden ženatý mizera navíc, který podvádí svoji ženu?

Tak proč vlastně na ni čeká?

Sáhl po další cigaretě, ale najednou strnul.

Mezi stromy v dálce zahlédl reflektory blížícího se auta, pak také uslyšel motor. Když přejelo auto kolem skupinky keřů za nimiž parkoval, uviděl, že to je kabriolet s otevřenou střechou. Nebyl s to poznat, kdo řídí, ani kolik je v autě lidí.

Lukens potichu zaklel. Pak impulzivně otočil klíčkem v zapalování a rozjel se za autem.

Jel bez světel, držel se dost daleko, aby nebyl zpozorován. Měsíc osvětloval cestu dostatečně a reflektory Nancyna automobilu byly zdaleka vidět. Pak se na silnici objevila nová světla a Lukens je následoval. Kabriolet stál na okraji silnice a byl prázdný. Pro Kristapána, pomyslel si a rozjel se za druhým autem. Bolela ho hlava a chtělo se mu zvracet.

Jel stále bez světel, zvyšoval rychlost, aby zmenšil vzdálenost mezi oběma vozy. Na konci prašné cesty se dostal na silnici číslo 684, sledované auto odbočilo vpravo.

Po necelých dvou kilometrech vyjeli na další silnici, která

procházela parkem. Tady už jezdilo více aut, takže Lukens mohl rozsvítit reflektory, bez rizika, že bude zpozorován.

Když se přiblížil dostatečně blízko, zjistil, že sleduje bílou hondu s poznávací značkou státu Connecticut. Kolik je v autě osob, nepoznal.

Asi po pěti kilometrech honda sjela ze silnice číslo 684

a Lukens jel za ní. Držel se zpátky, na cestě nebyl provoz, dokud nezahlédl koncová světla Hondy zatáčející se doprava. Za další zatáčkou už neviděl nic. Bál se, že vůz ztratí úplně, ale pokračoval dál a nakonec zaparkovanou hondu našel asi půldruhého kilometru od místa, kde naposled zatáčel.

Dvakrát přejel kolem, až si byl jistý, že je vůz prázdný.

Pak k němu zajel, zkusil dvířka a zjistil, že jsou zamčená.

Poblíž nebyl žádný dům. Poslední, který míjel, byl vzdálený dva kilometry.

Ten sviňák, řekl si Lukens a na kousek papíru si napsal poznávací značku. Když se rozjel zpět po cestě, po níž přijel, měl velmi zlé tušení.

*

Hledal místo, kde parkoval Nancyn kabriolet. Na pasece mezi stromy si povšiml stop po pneumatikách. Zastavil auto a vystoupil. Všude bylo plno rosy, na nohou cítil vlhkost.

Přes stříbrnou tvář měsíce přeběhlo pár mraků a najednou se úplně setmělo, takže nebylo nic vidět.

„Nancy?“ zavolal hlasem, který mu připadal cizí. Co tu dělá? Proč tady je? Kdyby ji ten mizera nevzal domů, jak slíbil, tak by asi tady těžko seděla. Asi by šla stopovat na silnici číslo 684.

Pokud ovšem mohla chodit.

Lukens vytáhl z vozu elektrickou svítilnu a začal okolí prohledávat. Dlaně měl vlhké, pot mu tekl do očí. Doufal, že Nancy nenajde, ale nedalo mu, aby přestal hledat.

Trvalo mu téměř dvacet minut, než ji našel.

11

Telefon v Garretově bytě zazvonil přesně ve 4.23 ráno.

Okamžitě se vzbudil a zvedl sluchátko. Viděl kolem sebe jasně všechno, co bylo v pokoji, psací stůl, slabé odrazy v zrcadle na skříni, své šaty přehozené přes židli a dlouhý, světlý pruh měsíčního svitu na podlaze. Věděl, kdo ho volá a tak se ani neobtěžoval, aby řekl, haló.

„Pane Garrete, bohužel jsem to udělal znovu.“

Garret se řídil instrukcemi poručíka Canderra. Snažil rozhovor co nejvíce protáhnout. „Co jste udělal?“

„Uspokojil jsem se. Poslechl jsem ten ničivý impulz.“

„Co mi chcete říct? Že jste zase někoho zabil?“

„Ano!“

„Tak to vám tedy blahopřeji! Ale proč to říkáte právě mně?“

„A komu jinému bych to měl říct?“

Garret mlčel. Připadal si jako na okraji šílenství, jako na kraji propasti, která ho hrozí pohltit.

„Vy mi nevěříte, že ne?“ zeptal se Meade.

„No…“

„A proč bych měl lhát?“

„To tedy nevím,“ řekl Garret a pomyslel si: Proč s ním vůbec mluvím? Ležím v posteli a uprostřed noci konverzuji s vrahem své ženy.

„Asi nechápete,“ vykládal Meade, „že jste jediný člověk na světě, kterému nemusím lhát. Vidíte do mě a spatřil jste to nejhorší. Proto jste pro mě tak důležitý. Poprvé mám někoho, komu nemusím nic předstírat.“

„Já jsem ale stejně přesvědčený, že lžete.“

Meade nejprve chvíli mlčel a pak konečně řekl: „Dobře.

Asi bude nutný, abych vás nějak přesvědčil. Jeďte po silnici 684 až na šestý výjezd. Pak jeďte asi deset kilometrů po vedlejší silnici na sever až ke staré zbořené stodole. U ní zabočte na vozovou cestu ke skupině keřů a borovici. Jestli budete chtít a jestli jste dost velkej blázen, abyste to všechno udělal, najdete u skupiny keřů to, o čem mluvím. Dobrou noc, pane Garrete.“

*

Ještě před rozedněním vyjel Garret z garáže a když se rozednělo, měl už za sebou pěkný kus cesty. Během noci poprchávalo a vozová cesta byla hodně kluzká.

Nejprve měl nutkání zavolat Canderrovi a přenechat mu celou záležitost, ale pak se rozhodl, že se na to podívá sám.

Kdyby se ukázalo, že to je jen připravená léčka, pak do ní spadne. Přál si, aby na něj Meade čekal.

Ujížděl kolem polí, roztroušených domů a malých lesíků. Cítil, jak se v mu volant chvěje v rukou, ale nějaká

skrytá orientační schopnost ho vedla správným směrem.

Zdálo se mu, jako by jel tunelem, na jehož konci ho čekalo něco děsivého. Vzpomínal na Emmy a v jednu chvíli se vyděsil až k smrti, protože si nemohl vzpomenout na její tvář. V prsou cítil stejně palčivou bolest, jako krátce poté, kdy zemřela.

Sjel na výjezdu číslo 6 a rozjel se po vedlejší silnici směrem na sever. Brzy ráno potkal na silnici poměrně málo automobilů, mnoho kilometrů už neviděl obydlené místo.

Když zpozoroval trosky staré stodoly, zabočil ostře doprava na prašnou cestu. Dojel k osamělé borovici, o níž mu vyprávěl Meade, vjel do lesa a zaparkoval za skupinou keřů.

Z pouzdra pod košilí vytáhl automatickou pistoli, odjistil ji a potichu vystoupil z auta.

Zůstal nejprve tiše stát. Poslouchal zvuky lesa, tiché bzučení hmyzu, zpěv ptáků sedících na horních větvích stromů, pleskání kapek vody padajících do trávy. Právě přestalo pršet a první horké paprsky slunce rozrazily mlhu.

Garret se začal potit, přestože vzduch byl ještě dost chladný.

Věděl, že to je ze strachu a z napětí. Měl šanci zabít Meada!

S pistolí v ruce se pustil do hustého porostu. Opatrně našlapoval a snažil se myslet pouze na to, co jej čeká.

Nepředpokládal, že najde ženské tělo, to si nejspíš Meade vymyslel jako návnadu, aby ho sem vylákal a tentokrát ho definitivně zabil.

Najednou se mezi keři vpředu něco pohnulo. Garret do toho místa okamžitě namířil pistoli, ale byl to jen pták, a tak šel opatrně dál. Držel prst na spoušti, pomalu se pohyboval a často se zastavoval za stromy a naslouchal. Srdce mu bilo velmi rychle, nervózně lapal po vzduchu. Představoval si, že Meade je někde ve křoví a snažil se zachovat klid.

Když obešel křoví, uviděl v trávě záblesk něčeho modrého. Myslel, že je to nějaký pták nebo trs divokých květin, ale když přišel blíž, uviděl kousek látky. Nyní držel pro jistotu automatickou pistoli před tělem. Zabočil více do lesa a velmi opatrně pátral mezi stromy, keři a v trávě, zda neuvidí Meadeho. Najednou ho popadl šílený strach: dělal přesně to, co chtěl Meade, všechno byla léčka!

Garret se pomalu plížil dopředu. Pohyboval se v širokém kruhu, který ho musel nakonec přivést k onomu kusu modré látky z opačné strany, než odkud ho původně uviděl. Těžce a přerývaně dýchal. Dostal se na místo, kde byla tráva zelená jako brčál a na ní ležela nahá žena se světle modrým tričkem ovinutým kolem hrdla. Ležela jen několik metrů od něho.

Ježíši Kriste!

Garret si navlhčil rty a cítil, že se mu dělá špatně. Díval se na mrtvolu, na její nehybné a vytřeštěné oči a okamžitě mu nedávné vzpomínky zase zaťaly pařáty do trpícího srdce.

Chtěl se odvrátit, ale donutil se, aby to neudělal. Byla to mladá žena, mohlo jí být tak kolem dvaceti let, měla tmavé

a kudrnaté vlasy, štíhlé, opálené tělo s pruhy šedobílé pokožky na místech, kde nosila podprsenku a kalhotky.

Musela být nepochybně krásná. Mrtvá připomínala trochu velkou panenku, s níž si někdo pohrál a pak ji odhodil. S odporem jí zvedl z tváře dlouhý pramen vlasů, chyběl jí lalůček pravého ucha.

Za dívčinou hlavou ležel malý, průsvitný sáček z plastické hmoty zatížený kamenem. Uvnitř byl kousek papíru a na něm tužkou tato slova: Pane Garrete. Chtěl bych pouze připomenout dvě důležité věci. Nelžu a nemám v úmyslu vám ublížit.

Garret klečel na kolenou na mokré zemi. Sekundy běžely a vlhkost mu začala prosakovat přes kalhoty. Viděl zmučenou tvář kdysi krásné ženy a nad ní smějícího se Meada.

O dvacet minut později, když přijel k benzínové pumpě u silnice číslo 684, zatelefonoval poručíku Canderrovi.

12

Canderro byl u zříceniny staré stodoly ani ne za půl hodiny od chvíle, kdy zvedl telefon. Garret mu do telefonu neřekl víc, než že ho musí vidět. Chtěl mu všechno vysvětlit sám, nikoli mezi policajty a reportéry. Potřásli si rukou.

Chvíli beze slova stáli v mokré trávě a Garret hledal, jak by začal, aby to znělo rozumně. Přes slunce se přehnal šedý mrak a najednou bylo všechno kolem šedé. Poručík si zapálil cigaretu, vyfoukl kouř a čekal. Bylo zřejmé, že umí čekat. Garret mu jeho trpělivost záviděl. Nebo to snad byla jenom pečlivě připravená iluze?

„Lhal jsem vám,“ řekl konečně Garret. „Říkal jste mi, že je možné, že mě Meade zatelefonuje a on to skutečně udělal. Dvakrát. Poprvé ten den, kdy mne pustili z nemocnice. Teď mi zavolal podruhé, před několika hodinami, a řekl mi, že zabil někoho dalšího. Když jsem mu řekl, že mu nevěřím, udal mi přesné místo, kde najdu mrtvolu. Byla to pravda. Mrtvola leží asi půl kilometru odtud, v lesíku na pravé straně.“

Canderro pojednou nebyl klidný. „A to jste tam šel opravdu sám?“

„Ano. Nejdřív jsem si myslel, že to je léčka, a dokonce jsem si představoval, že tam na mě čeká. Přál jsem si to! Ale pak jsem našel mrtvé děvče a lístek papíru.“

Garret mu podal lístek, Canderro studoval pár řádek napsaných tužkou a ve tváři se mu pohybovaly svaly.

„Samozřejmě.“

„Vás to nepřekvapuje?“

„Přece jsem vám řekl, že pro něj představujete zdroj vzrušení. Tohle to potvrzuje.“ Canderro složil lístek, jak původně byl a řekl: „OK. Teď se na ni pojďme podívat.“

Zajeli Canderrovým autem na okraj lesíka, vystoupili a s připravenými zbraněmi se opatrně prodírali křovím. Pokud tu někde byl Meade, pak byl důkladně ukrytý. Garret ho stále cítil. Pak najednou byli u dívky. Když poručík dívku prohlížel, Garret se otočil.

„Dotýkal jste se něčeho?“ zeptal se Canderro.

„Jenom toho lístku.“

„Kde ležel?“

„Vedle mrtvoly. V sáčku z plastické hmoty. Tam pod tím bílým kamenem.“

„Co jste udělal se sáčkem?“

Garret ho našel pod keřem a podal ho poručíkovi. Byl to úplně čistý sáček, nebyl na něm žádný nápis, nic, co by mohlo usnadnit identifikaci.

„Asi jste viděl ucho,“ řekl detektiv.

Garret kývl hlavou.

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby vám ho zase poslal poštou.“

„Ten sviňák!“ To bylo všechno, co ze sebe Garret dostal.

Canderro si vzdychl a vstal: „Pojďme. Musím zavolat výjezdovou skupinu. Za čtvrt hodiny bude tahle mrtvá holka a samozřejmě taky vy, jako na jevišti, pod reflektory…“

„Mohu se tomu vyhnout?“

„Ne. Vám ten vrah zavolal, vy jste s ním mluvil a vy jste taky našel mrtvou. Bez vás to nejde.“

V autě si Canderro sedl na přední sedadlo a dlouze hovořil radiotelefonem s velitelstvím. Pak z auta vystoupil a přirazil dvířka.

„O některých věcech bychom se měli dohodnout dřív, než sem přijedou, pane Garrete. Žádal jsem vás, abyste mi ihned zatelefonoval, kdyby se pokusil Meade o kontakt s vámi, vy jste to neudělal. Kdybyste mě byl poslechl, mohli jsme třeba přijít na to, odkud volá a toho mizeru chytil. Teď už na tom nic nezměníme, ale dejte mi slovo, že už se to nikdy nestane! Já teď řeknu, že vás Meade včera v noci zavolal a že jste mi to hned sdělil…“

Garret kývl hlavou. Byl unavený, v depresi a cítil k tomuto zavalitému a nemilosrdnému policajtovi respekt. V

Canderrově světě nebylo nic, co by nešlo zvládnout, ani nekonečné barbarství psychopata. Něco takového, co dovede Canderro, bych nikdy nesvedl, pomyslel si Garret.

Z dálky bylo slyšet slabé vytí policejních sirén. Pak se přidaly další a nakonec se objevila řada aut s blýskajícími majáky, za nimi jely vozy novinářů. Jako dravci, kteří se vrhají na mršiny, myslel si Garret.

Poručík začal ten početný a nesourodý dav dirigovat, aby zajistili místo činu. Policejní fotografové začali v sériích modrobílých blesků svoji práci. Výjezdová skupina pro vraždy předběžně prohlédla mrtvolu dívky. Detektivové začali podrobné prohlížet místo, aby zjistili možné stopy.

Novináři, které Canderro včas varoval, stáli klidně opodál a čekali, až je bude někdo informovat. Garreta všichni poznali, ale nedokázali si vysvětlit, jakou má s případem spojitost.

Garret se sice snažil nedívat se na mrtvé děvče, ale jeho oči se tím směrem otáčely zcela automaticky. Střela jí vnikla do hlavy pod čelistí, průstřel směřoval nahoru a vyšel v zadní části lebky. Na zemi bylo jen málo krve. Bylo zřejmé, že děvče bylo zastřelené někde jinde, vrah ji právě sem odtáhl.

Nahá stehna dívky byla stále roztažená a neskrývala vůbec nic.

Garret se strnule díval, měl skleněné oči. Našli jeho Emmy také takhle? V tak nedůstojné pozici?

Jeden z mladších policistů poznal v mrtvé studentku ze zdejší vysoké školy, s níž kdysi chodil. Po večerech pracovala jako servírka v městečku Wappinger Falls.

Policista byl velmi otřesený a přerývaně mumlal: „Pro Boha, nemohu věřit, že to je Nancy.“

Tak ho Canderro poslal domů.

Poručík uspořádal improvizovanou tiskovou konferenci.

Podal hloučku reportérů pečlivě připravený výklad toho, co se stalo. Nezmínil se ani o dřívějším telefonickém hovoru Meadeho, ani o lístku papíru, ani o chybějícím kousku dívčina ucha. Pak se jeden ze žurnalistů zeptal, co si myslí o tom, že Meade zavolal manželovi své předešlé oběti, aby mu řekl o nové vraždě. Canderro mu odpověděl velmi vyhýbavě.

Když byli Garret s poručíkem o samotě, začal se ho vyptávat, co si o tom myslí, jakou na to má teorii.

„Asi se to nedá nazvat teorií, spíš bych to nazval tušením.“

Pak se Canderro odmlčel a za chvilku začal: „Je to všechno velmi zvláštní. Meade neočekával, že přežijete takový dvě rány do hlavy. To se taky normálně nestává. A teď v tom vidí něco nadpřirozeného, něco jako prst boží.

Zbožnej už byl v mládí a toho se lidé tak jednoduše nezbavují. Je taky silně sexuálně založený, líbí se mu mít ženu společně s jejím manželem, tuhle hru, pokud se tomu tak dá říkat, sehrál s vámi. Teď najednou zjistil, že jste živej, a to mu jeho potěšení ještě posílilo, a to se mu velmi líbí, vychutnává si z toho každou minutu.“

„Máte dojem, že něco takového udělá znovu?“

„Jsem si tím jist. A taky, že vám zase zavolá. Takže ať se vám to líbí, nebo ne, požádám soud o souhlas odposlouchávat váš telefon.“

Garret pozorně poslouchal Canderrově instrukci.

Nejdůležitější bylo udržet konverzaci tak dlouho, jak to jen bude možné. Měl se ptát, hovořit pomalu, předstírat, že se najednou rozkašlal nebo že začal kýchat.

Garret nebyl docela přesvědčen, že se mu to povede.

Sice se zase ovládal, něco podobného mu už nepřipadalo těžké. Poslední vrahova oběť jím pořádně otřásla. Stále před sebou viděl dívčinu tvář, její široce rozevřené, zoufalé oči, ústa otevřená hrůzou, a Garret si byl náhle jistý, že volala na něho.

13

Příští den v půl deváté ráno čekal Garret v kanceláři šéfredaktora Berringera. Byl tam dobře o půlhodinu dříve, než šéf přijížděl do redakce. Ten nápad přišel uprostřed noci. Důsledkem toho bylo, že se dvě hodiny toulal bezcílně po ulicích. Byla to první Garretova cesta do redakce New York Times po smrti ženy a on se na ni pečlivě připravil.

Přijímal pozdravy a kondolence a dokonce se mu několikrát podařilo, že se pousmál.

„Paule, to je ale překvapení!“

Na tváři Hanka Berringera bylo překvapení skutečně vidět, ale když vešel do kanceláře a potřásl Garretovi rukou, moc šťastně nevypadal. Celý svůj život oznamoval lidem téměř výlučně špatné zprávy, a to mu vyrylo do tváře hluboké vrásky. Vyjadřovaly tristní poznání starého novinářského harcovníka, že jen máloco se může zlepšit.

„Doufám, že chceš nastoupit do práce.“

„To záleží na okolnostech.“

„A to?“

„Jestli budeš souhlasit s mými podmínkami.“

Berringer se posadil za stůl. „Tak ven s nimi.“

Garret chvíli čekal. Nápad, s nímž přišel, byl nový a on o něm ještě stále přemýšlel. Nové číslo Timesu leželo před šéfredaktorem na stole a Garret ukázal na titulní stránku, kde byly zprávy o Meadovi.

„Jak to na tebe působí?“

„Jako kopnutí do břicha. Dovedu si představit, jak to asi musí působit na tebe.“

„Proto jsem přišel. Nejde už jen o Emily, ten horor pokračuje. Rozhodl jsem se, že něco udělám. Přece nemohu jen sedět a čekat, co udělají ti druzí. Jsem novinář a chci toho využít.“

Berringer civěl na noviny jako na jedovatého hada.

„Jsem rád, že ses tak rozhodl. Je to výborné. Ale jaké jsou ty podmínky?“

„Chci mít úplně volné ruce, žádné redakční uzávěrky, nic takového. Za týden napíšu jeden dva komentáře podle situace. Chci, aby si veřejnost toho problému všimla, aby mu věnovala pozornost, aby se na to nezapomnělo. A nemám teď na mysli jenom Meada. Chci tepat celý systém, který zplodil Meada a jeho zločiny.“

Garret zmlkl. Těžce dýchal a před očima se mu zase dělaly mžitky. „Myslíš, že to noviny snesou?“

„A myslíš, že to sneseš ty sám?“

„Co tím chceš říct?“

„Už teď jsi rozpálený doběla. Jak dlouho si myslíš, že ti vydrží tvá pomsta?“

„Tak dlouho, jak to bude třeba.“

„Paule, ty jsi posedlý.“

„To zatraceně jsem… to máš pravdu. Napadá tě nějaké lepší řešení?“

Šéfredaktorovy oči byly najednou nehybné, což bylo neklamné znamení, že se dostal do potíží. „A co se stane, jestli tvé podmínky odmítnu?“

„To bys udělal?“

„Možná.“

„Proč?“

„Abych tě zachránil před zkázou i tou tvojí pošetilou křížovou výpravou. Jestli chceš znát praktičtější důvod, tak ti ho také mohu říci. Snažíme se vést naše redaktory k tomu, aby do novin nepromítali své vlastní zájmy. A my tě platíme ne za to, abys byl policejní reportér, ale abys komentoval různé problémy našeho současného života.“

„Běž k čertu s těmi tvými problémy současného života.“

„Ty jsi ale neodpověděl na moji otázku,“ řekl Berringer.

„Co když ty tvoje podmínky nepřijmu.“

„Tak půjdu do jiných novin.“

„Máš ale smlouvu ještě na další dva roky.“

„Tak se se mnou suď.“

„Paule, měj přece rozum.“

„Mám být rozumný?“ zeptal se Garret a cítil, že ruce složené v klíně se mu začínají chvět. Sevřel je pevněji.

„Emily a to děvče jsou mrtvé, zabil je sadista, který už byl

jednou za mřížemi. A ty mi říkáš, že mám být rozumný. To si asi ze mě děláš legraci.“

Šéfredaktor mlčel.

„A proč se se mnou v téhle záležitosti pereš?“ zeptal se Garret.

„Protože mi na tobě záleží.“

„Tak se začni starat trochu míň o mě a pomoz mi v tom, co musím udělat.“

Berringer se podíval unaveně na svého přítele a jeho oči říkaly, jak bych to mohl neudělat?

*

Od šéfredaktora šel Garret do své kanceláře a zavřel dveře. Měl pocit, že musí začít něco dělat teď hned, kdy je rozzlobený a kdy hněv dodá komentáři údernost a váhu.

V kanceláři měl počítač, ale také starý přenosný psací stroj. Stály hned vedle sebe. Počítač měl především na ukázku a pro sebeobranu. Pomáhal mu, aby nemusel dlouze návštěvám vysvětlovat, proč ho nemá. Ve skutečnosti měl raději psací stroj, považoval ho za svého opravdového přítele a zbraň. Proto si sedl ke staré royalce, vsunul list papíru, otočil válcem. Cítil na vrcholu svých sil.

Jak ale začít? Když seděl v Berringerově kanceláři, cítil jakousi podivnou nejistotu, třebaže tam vstupoval velmi sebevědomě. Obyčejně přistupoval k psaní spíš emocionálně než podle předem vypracovaného plánu. V tomto případě ho

mohly city svést, že by psal uplakaně. Proto musel být velmi opatrný.

No dobře, přestaň váhat, řekl si Garret a pustil se do psaní.

*

„Jsem rád, že jsem se vrátil. Jsem velmi vděčný za projevy sympatie a povzbuzení, které jste mi vyjádřili v době, kdy jsem byl v nemocnici. Každý z nich mne dojal.

Dostalo se mi podpory v době, kdy jsem to nejvíc potřeboval. Nyní bych chtěl říct pár slov.

Na jaře tohoto roku znásilnil a zavraždil moji ženu Emily omilostněný vězeň jménem William Meade. Neudělal něco takového poprvé. Před devíti léty byl odsouzen za podobný zločin na 20 až 40 let. Odpykal si něco víc než osm let, dostal milost a byl propuštěn.

Čtyři měsíce poté znásilnil a zavraždil moji ženu a dvakrát mi prostřelil hlavu, ve snaze mě zabít. Před dvěma dny znásilňoval a vraždil znovu. V době, kdy píši tento článek, je na útěku. Zůstává důležitá otázka, jak se to mohlo stát?

Otázka není nová. Přede mnou si ji kladli lidé, jejichž drazí se stali obětí zločinu. Nyní jako oběť kladu otázku také já sám. A slibuji vám. Nepřestanu se ptát, dokud nedostanu odpověď!

Nechci hon na čarodějnice. Nechci obviňovat jednotlivé osoby. Věřím, že ti, kteří se podíleli na Meadově propuštění,

jednali podle svého svědomí a v rámci systému, kterému slouží. Domnívám se, že vina za tuto a další podobné tragédie je v systému. To jsem vám chtěl sdělit.“

*

Garret si přečetl, co napsal. Nebylo to nic mimořádného, nebyl to gejzír neobyčejných myšlenek, ale bylo tam přesně to, co chtěl lidem sdělit.

Pak pokračoval v psaní sloupku. Podle několika předem připravených bodů na něm pracoval celý zbytek dne, psal pomalu, jak se mu postupně vynořovaly další a další myšlenky. Snažil se, aby sloupek vyzněl objektivně.

Nezmínil se ani slovem o komisi, jejíž rozhodnutí vedlo k propuštění Meada z vězení. Teď komisi spíše litoval.

Uvědomoval si, že jestliže se začnou sdělovací prostředky, politici a veřejnost touto otázkou zabývat, budou členové komise prvními obětními beránky. A to bude špatné, Meade bude mít na svém kontě další oběti.

*

Strašně ho zajímalo, co se děje v Poughkeepsie. Večer po návratu domů zavolal poručíkovi Canderrovi.

„Je něco nového?“ zeptal se Garret detektiva.

„Nic určitého,“ řekl Canderro a hluboce se nadechl.

„Poslal jsem ten lístek a sáček do Washingtonu k analýze.

Pár dní to bude trvat.“

„A co to děvče, Nancy Palewská?“

„Nemohu vám říct nic navíc, než co jste dnes ráno četl v novinách. Studovala ve třetím ročníku na vysoké škole v Putnam. Třikrát v týdnu dělala servírku v místní restauraci, pitva ukázala, že byla půldruhého měsíce těhotná. Její milý říká, že plánovali, že se za pár týdnů vezmou. Její auto jsme našli zaparkované za keři asi pět set metrů od místa, kde byla nalezena mrtvá.“

Garret nevěděl, co se ještě dozví. V hlavě mu začala bušit krev.

„Pak ještě pár ne tak moc delikátních podrobností,“ řekl Canderro. „Při pitvě se našlo něco podivného. Kolik z toho chcete vědět?“

„Všechno, co víte.“

„Měla sperma ve všech třech tělních otvorech, v ústech, pochvě i v konečníku. V takových případech to nebývá sice nic mimořádného, ale co je divné, semeno pocházelo od dvou mužů.“

„To byla předtím se svým milencem?“

„Ptal jsem se na to. On ale přísahal, že spolu neměli styk skoro týden. A patologové mi řekli, že se oba typy spermatu dostaly do těla v přibližně stejné době.“

Garret zavřel oči. Bušení v jeho hlavě bylo nyní ještě horší. „Takže ona byla ještě s někým jiným?“

„Je možný, že ji k tomu někdo donutil.“

„No tak tomu tedy nerozumím.“

„Meadovy sexuální chutě jsou vůbec nezvyklé. Z

minulosti víme, že to rád dělal v trojici. Jestliže se to stalo teď, tak máme různé možnosti, buď někde je žijící svědek, nebo někde leží další mrtvola, tentokrát mužskýho pohlaví.

Moji lidé už prohledávají celou oblast.“

Garret si povzdechnul a řekl: „Poručíku, jak jen můžete v noci spát?“

„Musím se o to moc snažit.“

„Já dost dobře nerozumím, jak to je s tím druhým mužem. Kdyby byl nějak spojený s případem, tak proč se mi o něm Meade nezmínil, když se mnou hovořil o Nancy?“

„Až vám příště zavolá, tak se ho zeptejte.“

Pak nastalo ticho a ve sluchátku bylo slyšet jen tlumené šumění.

„Jak se vám, pane Garrete, daří?“

Neočekávaná měkkost v Canderrově hlase zastihla Garreta nepřipraveného, zranitelného. „Dnes jsem byl zase poprvé v redakci.“ Pak se Garret zarazil. Co se vlastně snažil říct?

„No, to je ohromný. Práce je pro vás to nejlepší.“

Pak následovala další delší pomlka.

„A co informace Harry Stovera?“ zeptal se najednou Garret, který si přál co nejdéle hovořit s poručíkem. „Už jste našli nějaké vhodné sruby?“

Canderro reagoval znechuceným zabručením. „Je to ještě složitější, než jsem myslel. V tý oblasti je nejmíň

devatenáct jezer a na leteckých fotografiích jsme našli tři sta čtyřicet srubů, a to ještě vůbec nevíme, kolik jich může bejt schovanejch pod stromama… Zítra posílám pár poldů, aby začali prohlížet křoviny. Kdo ví. Možná že za sedm nebo osm měsíců budou mít štěstí a podaří se jim o něco zakopnout.“

„A co pozůstatky těch dvou děvčat?“

„Dali jsme to do laboratoří FBI, prohlídli záznamy pohřešovaných osob a zatím nic. To je další složitá věc.

Meade je tam mohl zakopat před devíti, ale stejně před šestnácti léty, a za tu dobu? Kolik se ztratilo děvčat? A i kdybychom něco našli, tak nemůžeme jít za jejich rodinami, protože to chceme držet v tajnosti.“

„Možná, že bych měl zase zajet do Attiky a trochu víc zatlačit na Stovera.“

Canderro přemýšlel. „Ne, lepší bude, když ještě počkáte. Teď už ví, že Meade je zpátky v akci, a to mu nedá spát. Určitě si myslí, že rostou jeho šance, že by se mohl dostat na svobodu. Máte na udici pěkně velkou rybu. Dobře to s ním sehrejte, a hlavně, mějte trpělivost.“

Být trpělivý!

Dopadne to všechno dobře, jestliže bude opravdu trpělivý? Garret si nedovedl představit, jak to může dlouho trvat, než dopadnou Meadeho. Rok? Deset let? A kolikrát ho ještě Meade v noci zavolá, než ho chytnou? Usmál se

představě, že na konci toho všeho může být on sám ještě větší šílenec, než Meade.

*

Ten sex byl divoce erotický a bláznivý. Byl to jeden z těch bláznivých snů, o nichž víte, že to je sice jen sen, ale který přináší rostoucí rozkoš, zmocňující se těla. Nakonec vás probudí, těžce dýcháte a cítíte vlhkost na vnitřní straně stehen.

Pane Bože, pomyslel si Garret. Ležel úplně potichu ve tmě, bál se pohnout, protože k němu jeho žena přišla ve snu tak živá a on si chtěl co nejdéle udržet alespoň trochu toho kouzelného erotického zážitku. Ale ještě něco bylo ve snu navíc, Meadeova tvář, hezká a nenáviděná tvář, která se míhala mezi jejich propletenými těly. Byli tři, kteří žili ze svého společného chtíče. Na vnitřní straně stehna nahmatal sperma a měl pocit, že ho vlastní tělo oklamalo. Bylo mu z toho na zvracení.

Idiote, byl to jen sen, řekl si Garret. Ano! Ale byl to můj sen, nikoliv Meadův.

14

Kanceláře právnické firmy na Wall Street byly podobné kanceláři poručíka Canderra. Byly nedbale elegantní a byly zde zřetelně cítit peníze. Firma Sharett, Belding, Ryan měla místnosti v dvaadvacátém poschodí vysoko nad newyorským přístavem. Podpis pana Ryana byl na poslední vůli Richarda Meadeho, jež před několika léty zemřel; Canderra poslali k současnému společníkovi firmy Charlesovi Epsteinovi, který poručíka znal z novinových, rozhlasových a televizních zpráv. Imponoval mu natolik, že se rozhodl, že Canderra přijme osobně. Epsteinovi nebylo ani čtyřicet, měl upřímné a nestrojené chování, což také nasvědčovalo vysoké inteligenci. Ve své kanceláři v rohu budovy měl jistě největší perský koberec, jaký kdy poručík viděl. Z kanceláře byl kouzelný a inspirující pohled na sochu Svobody. Na stole ležela kopie poslední vůle Richarda Meadeho a také pár dokumentů, které vytáhl z tlusté složky.

„Dětský útulek Phoenix spravuje naše firma. Zesnulý pan Meade na něj vyčlenil jistou sumu peněz. Adresa útulku je zde, ve složce.“

„Proč jsem tu adresu nemohl najít v seznamu?“ ptal se Canderro.

„Zřejmě se v posledních létech několikrát přestěhovali.

Naposled přesídlili do Stamfordu ve státě Connecticut.“

Epstein načmáral adresu na list žlutého papíru, který vytrhl z bloku.

„Větší problém je ale s vdovou po panu Meadeovi.

Jakmile byla poslední vůle vykonána, přestali jsme ji zastupovat a jediná adresa, kterou máme, je stará, do Manhassetu. Ale já se ještě podívám…“

Epstein prolistoval pár desítek dokumentů a Canderro si ho zatím pozorně prohlížel. Po dvaceti létech v policii to byla vlastně nemoc z povolání, protože policista pátrá i mimo službu.

„Aha, tady je to, co hledám. Někdy, i když už lidé přestali být našimi klienty, jim stále na naši adresu chodí pošta. A Adéla Meadová nám dala pokyn, které další právní firmě máme poštu posílat. Firma se jmenuje Gaynor and Price a sídlí v Kingtonu ve státě New York. Možná, že by vám mohli nějak pomoci.“

Epstein napsal adresu firmy pod adresu dětského útulku Phoenix a podal list papíru Canderrovi. Upřel na něho šedožluté oči v barvě jílu, nic neříkající, ale bystré a všímající.

„Doufám, poručíku, že vám to trochu pomůže. Čím bych vám jinak mohl být prospěšný?“

„Tím, že zapomenete, že jste mi ty informace dal.“

V právníkově tváři se nepohnul ani sval, pouze se zeptal: „A já jsem vám snad dal nějaké informace?

Představte si dostat informace od advokáta z Wall Street.“

*

Za dvě hodiny už si byl Canderro jistý, že se Epstein zmýlil. V předměstské ulici lemované stromy ve Stamfordu, kde měl být dětský útulek, našel prostý dům v koloniálním stylu. Nebo si snad poručík představoval dětský útulek podle svého staromódního a stereotypního názoru? V každém případě byl na udané adrese, tak zaparkoval auto u vjezdu a zazvonil.

Otevřela mu hezká a poměrně mladá černoška. Byla skutečně velmi hezká a měla jiskrné černé oči, které bystře pozorovaly poručíka.

„Ano?“

„Moc lituji, že vás ruším,“ řekl Canderro. „Možná, že mi dali špatné číslo, hledám dětský domov Phoenix.“

Žena se na něj klidně podívala: „A smím se zeptat, kdo vám dal tuhle adresu?“

„Jedna newyorská advokátní kancelář.“

„Která?“

„Sharet, Belding Ryan.“

„Jak se jmenujete?“

„Jsem poručík Canderro,“ řekl detektiv a ukázal jí policejní legitimaci a odznak.

„Ne, nedali vám špatnou adresu,“ řekla žena a zavedla Canderra do haly, která působila stejně neúředně jako zevnějšek domu. Byla velmi příjemná s pohodlným nábytkem a krbem. Na stěnách byly rozvěšené kresby, prostě všechno zde bylo pohodlné a příjemné. Z vedlejších místností nebylo slyšet žádné dětské hlasy, jen na stolech stály fotografie malých chlapců a děvčátek. Bylo podivné, že všechny tyto děti byly velmi hezké a měly charakteristické rysy míšenců.

„Čím vám mohu, pane poručíku, pomoci?“

„Odpusťte, ale já neznám vaše jméno…“

„Jmenuji se Binghamová. Natálie Binghamová.“

„Paní Binghamová?“

„Jsem svobodná.“

„Jste ředitelka dětského domova Phoenix?“

„Ano.“

Seděli proti sobě v křeslech se světlými květovanými potahy a vypadalo to, jako by mezi nimi přeskakovaly jiskry statické elektřiny.

„Slečno Binghamová, vedu vyšetřování případu Williama Meadeho,“ začal přísně Canderro. „Snažím se vypátrat, jestli existuje nějaká spojitost, nějaké vztahy mezi ním a dětským domovem Phoenix.“

„Bohužel nechápu, o co vám jde. Proč hledáte, proboha, spojitost mezi vrahem a domovem pro děti?“

„Protože se otec vraha jmenoval náhodou Richard Meade.“ Canderro na chvíli zmlkl, protože doufal, že se na to chytí. Ale žena jen seděla a dívala se na něho tmavýma očima. Až se mu zdálo, že od nich potemněla celá místnost.

„Vy mi nechcete pomoci, že ne?“ pokusil se Canderro o útok.

„A proč bych to měla dělat?“

„Protože chci toho vraha dopadnout dřív, než zase začne zabíjet!“

„Toho ale nikdy nechytíte!“

„Jak to můžete vědět?“

„No prostě to vím, co na tom záleží?“

„Záleží na několika dalších zmařených životech. Nebo vám snad na nich nezáleží?“

Zase chvíli mlčela a Canderrovi se zdálo, že sedí jako lovec na posedu a čeká, až se objeví na dostřel zvěř. Její poslední odpověď v něm rozžehla jiskérku naděje. Přece řekla „no prostě vím“. Co ví?

Poručík se rozhodl, že to zkusí poněkud jinak.

„Tak já vám řeknu, proč jsem sem přišel. Neměl jsem jinou stopu, tak jsem se šel podívat na poslední vůli Richarda Meada. Tam jsem zjistil, že dětský útulek Phoenix je jediný, který byl vyňat ze závěti. Zajímalo mne proč, a proto jsem tady a taky bych rád věděl, kde jsou děti.“

„Jsou ve škole.“

„Všechny?“

„Ano.“

„A kolik jich je?“

„Jenom čtyři.“

Canderro ukázal na fotografie na stolech: „To jsou asi ty děti…“

Neřekla na to ani slovo, ale najednou bylo vidět, že se na Canderra dívá se zájmem.

„S některými dalšími věcmi si také nevím rady.

Například s tím, že Phoenix není v žádném seznamu uznávaných charitativních organizací, že je zde pouze jeden zaměstnanec, a tím jste vy, a také to zde spíš vypadá jako v obyčejném domě než v dětském domově.“

Ještě jednou se podíval na fotografie dětí. „A zvláště je divné, že všechny jsou míšenci a že jsou si tak strašně podobný.“

Pak Canderro udělal hlubokou pauzu: „Nejsem v žádném případě váš nepřítel, slečno Binghamová. A nejsem tady proto, abych škodil vám, nebo vašim dětem.“

Natálie Binghamová seděla v křesle jako socha. Ve tváři měla výraz, jako by chtěla vztekle protestovat, pak ale výraz změkl, zdálo se, jako by se celá zmenšila. Její hlas ztratil jistotu.

„Poručíku, já se bojím.“

„Proč?“

„Protože William je někde tady kolem a jenom Ježíš ví, co v budoucnu udělá. Podívejte se na mne. Od doby, kdy ho

pustili z vězení, jsem pořádně nespala. A když konečně usnu, mám pod postelí nabitý revolver.“

„Nerozumím.“

„Nerozumíte tomu proto, že jsem vám ještě nic neřekla.“

Vytáhla z barového pultu láhev kanadské whisky, nalila si a několikrát se dychtivě napila. Canderrovi nenabídla.

Vypadalo to, jako by jí alkohol dodal odvahu.

„Já a Richard Meade jsme byli pět let milenci. Ty čtyři děti jsou naše děti a dětský domov Phoenix byla jen kamufláž, jak zajistit naši finanční budoucnost, kdyby na to přišla ta jeho strašná ženská. Ona na to ale nepřišla, vyčenichal to William.“

„Řekl to matce?“

„Ne. Později tvrdil, že o tom nechtěl mluvit, aby ji nezranil. Měl ji příliš rád. Takže se rozhodl, že bude nejlepší, když jeho otec někam odletí letadlem a už se nevrátí. A to William také udělal…“

V místnosti bylo hrobové ticho, takové ticho, až bolelo.

„Odkud víte, že William způsobil havárii letadla?“

„Protože mi to řekl.“

„A vy jste to předtím nikomu nesdělila?“

„Kdo by mi asi tak věřil? Žádné důkazy neexistovaly.

Někdy jsem tomu nevěřila ani já sama. Stalo se to dva roky před tím, než byl zatčen za znásilnění a za vraždu. Pro

každého to byl úplně vzorný chlapec. Jak jsem mohla vědět, že si to nevymyslel?“

„Proč by něco takového dělal?“

„Teď jsem si jistá, že si to nevyfantazíroval.“

Staženými záclonami v okně pronikly sluneční paprsky a prosvětlily tmavou Nataliinu pleť. „Ale kdyby byl lhal, tak by to udělal proto, abych si uvědomila, čeho je schopen, aby mi dokázal, že riskuji svůj život a život svých dětí, že nás může zabít stejně jako otce, jestli neudělám, co chce.“

„A co chtěl?“

„Chtěl mě.“

Hovořila tichým, nevzrušeným hlasem, ale Canderro vycítil, že je stále víc rozrušená.

„William nevyhodil do vzduchu letadlo svého otce, aby mne dostal. Šlo o úplně něco jiného. Jakmile zabil svého otce, pak ho zřejmě vzrušovala myšlenka, že by mohl mít stejnou milenku jako on. Tak si mě vzal. Já jsem byla k smrti vystrašená a on měl ze sexu větší požitek. Náš poměr trval skoro čtyři roky, než ho zatkli.“

Canderro nevěřil svým uším. „To chcete tvrdit, že jste spala s chlapem, který zabil otce vašich dětí?“ Byla to ostrá, holá výčitka, ale na výrazu Natálie, v její tváři, se nic nezměnilo.

„Vím, co myslíte, ale vy Williama neznáte. Nevíte, jak dovede být přitažlivý. Umí vyvést z míry, znervóznit, dokáže vás přimět k tomu, že mu uvěříte. Dokonce jsem si

namlouvala, že si celou tu věc s Richardovým letadlem vymyslel. Dovedl vzbudit dojem, že svého otce zbožňoval, jak se nekonečně snažil, aby ho potěšil a jak mu je po něm strašně smutno. Říkal mi, jak strašně má rád děti, protože to jsou jeho malí sourozenci a potomci jeho otce, a že by raději zemřel, než by je nebo mě zranil.“

„A vy jste mu opravdu věřila?“

„Chtěla jsem věřit. Musela jsem věřit. Nevěřit mu by bývalo bylo strašné. A nezapomeňte, bylo to předtím, než se ukázal, jaký opravdu je, než byl podezřelý, že spáchal vraždu.“

Její hlas byl nyní tak tichý, že se Canderro naklonil dopředu, aby slyšel.

„Mám-li říct celou pravdu, pak musím přiznat, že jsem ho chtěla. Je tak vášnivý, jeho milování je něco úplně jiného. Myslím, že měl na sex nadání. Byla jsem mladá, bylo mi teprve devatenáct, když jsem si začala s jeho otcem.

Neměla jsem moc jiných zkušeností a William byl pro mne něco jako zjevení. Nevím, proč je tak šílený, že musí znásilňovat a vraždit, aby se uspokojil. Ale věřte mi, že to není proto, že by mu to normálně nešlo. To určitě ne.“

Další nevyžádané svědectví o Meadeho erotické genialitě, pomyslel si Canderro.

„Vyhrožoval někdy William vám nebo vašim dětem?

Položil někdy na někoho z vás ruku?“

„Ne, nikdy. Miloval mé děti.“

„Tak proč máte z něho takovou hrůzu?“

Natálie se podívala z okna, jako by někde venku chtěla najít odpověď na poručíkovu otázku. Když se zase podívala zpátky, nebyla v jejích očích žádná odpověď.

„Nevím. Ale William už není takový, jako býval.“

„Z vězení v Attice už je skoro pět měsíců. Nepokusil se během té doby o kontakt s vámi?“

„Ne, ale mám takové tušení, že to dříve nebo později udělá.“

„Přejete si to?“

„Ano i ne…“

„Co tím chcete říct?“

„Chci říct, že všechno není tak jednoduché. Mám z toho smíšené pocity, protože ho znám. Někdy si říkám, že musí být osamělý a chtěla bych mu pomoci. Jindy si zase myslím, že jsem idiot, že bych se do toho neměla míchat.“

„A ještě jednu, poslední otázku,“ řekl Canderro. „Kdyby vás Meade kontaktoval, zavoláte mi?“

„Nebudu vám lhát, poručíku. Opravdu nevím.“

*

Canderro najel za Stamfordem na silnici číslo 684. Jel na sever na silnici 84 pak na dálnici do New Yorku. Asi deset kilometrů před městem New Paltz ho zdržela víc než hodinu dopravní zácpa. Když konečně dojel do Kingstonu a našel advokátní kancelář Gaynor, Price, bylo už po šesté

hodině a zavřeno. Byl pátek, a to znamenalo, že kancelář neotevře dříve než v pondělí.

Canderro byl najednou unavený, nic ho nezajímalo, a tak se pustil na dlouhou pouť domů. Na poloviční cestě si najednou na něco vzpomněl. Zavolal velitele policie ve Stamfordu Haggerta a oficiálně ho požádal, aby hlídali ve dne v noci dům Natálie Binghamové, stejně jako předtím požádal policii kraje Nassau o střežení domu Jenny Angelové.

Poté zavolal Canderro Paula Garreta, svého nového přítele. Začal mu tak v duchu říkat, protože oba ztratili své nejmilejší a oběma šlo o jedno, dopadnout Meada.

Garret se posléze ozval.

„Zde je Canderro. Právě jsem získal další informace.“

Pak Garretovi pověděl o své schůzce s Natálií Binghamovou. Garretovi to chvilku trvalo, než to strávil.

„Vy tomu věříte? Mně se to zdá spíš jako pohádka.“

„Co vám připadá jako pohádka?“

„Že zabil svého otce.“

„Ale přece víte, kdo to je.“

„To ano, ale jak by mohl devatenáctiletý kluk vyhodit v letu letadlo?“

„To není nic tak nepochopitelnýho. Pár jeho profesorů přece řeklo, že byl génius v elektronice. Dostal taky ceny a odměny. Udělat časovou plastickou nálož byla pro něj dětská hračka.“

Garret na druhém konci mlčel.

„Je to mizera. Teď si začínám říkat, že ten mizernej darebák možná nechal stejně zmizet svoji matku.“

15

William Meade ležel nahý v trávě za srubem. Vyhříval se v teplých paprscích poledního slunce a cítil, jak mu do těla všemi póry vniká blahodárné teplo a myslel si: takhle lidé dostávají rakovinu. Proč všechny věci, o kterých se říkalo, že jsou dobré, vajíčka, hovězí maso a sluneční paprsky, najednou údajně člověka zabíjejí?

To jsou ale nepatřičné myšlenky na tak krásný letní den, řekl si Meade, ale i přesto se necítil nešťastný.

Moc se mu tu líbilo. Měl rád všechno, co mu tohle místo nabízelo. Přímo vychutnával právě to sladké nicnedělání. Pobyt zde byl pro něho lákavý, byl zde klid, samota a bylo na co vzpomínat. Teď se stalo toto místo pro něj útočištěm.

Srub a pozemek kolem něho, měl dva tisíce akrů panenské přírody, patřil rodině jeho matky téměř po pět generací. Nebyla sem zavedená ani elektřina, ani telefon, a proto nebylo třeba platit měsíčně účty. Zbývalo jen jednou za rok zaplatit daně, a to zařizovala nějaká právnická firma, jejíž jméno si Meade vůbec nepamatoval… Dokud by nezačal hořet les, mohl se ukrývat a zůstat neodhalený třeba celý svůj život.

Všechny vzpomínky, které měl, byly nějakým způsobem spojené s otcem, který sem s ním začal jezdit, když byl William ještě malé dítě. Jezdili sem spolu stále, až do doby, než se otcův letoun zřítil do vln Atlantického oceánu. Někdy s nimi také jezdívala matka, bylo to ale málokdy, většinou ještě v době, kdy byl ještě velmi malý.

Pak už sem přijížděl jenom otec. Žili zde spolu, pekli si nad ohněm maso, společně srub upravovali, chodili na výlety a lovili ryby. Otec znal spoustu věcí, věděl, které houby jsou jedlé a které ne, znal hady, jež je možné chovat doma, dovedl vyprávět o tom, co si říkají ptáci, když zpívají.

Jako chlapec Meade vůbec netušil, kde jeho otec vzal takové fantastické vědomosti, když vlastně neměl žádné školy. Později poznal, že vlastně na světě nebyla věc, o niž by se otec nezajímal, nebo která by mu byla lhostejná.

Meade se pomalu a líně převalil na břicho. Dýchal zhluboka a opájel se sladkou vůní trávy. Vedle něho leželo ranní vydání Times, které dočetl. Četl článek Paula Garreta, jeho první článek po návratu z nemocnice. William cítil, jak ho ten článek vzrušil. Připadalo mu divné, že o něm napsal pro miliony lidí slavný žurnalista. Dokonce i prezident čte Times, a tak bylo velmi pravděpodobné, že se tento nejmocnější muž světa nad svou ranní kávou zamyslel nad Williamem Meadem. No, to je prostě ohromné.

Garret se o něm zmiňoval jako o nelidském zločinci. On ale přece nebyl člověk o nic méně. Byl mezi nimi vlastně

pouze jeden rozdíl. Meade dokázal odhodit úzkoprsé principy morálky a dovedl vychutnat vzrušení, jež může jedině přinést zabití člověka. Garret se přece také podílel na zabíjení ve Vietnamu, a byl tedy stejný. Navíc byl licoměrný a pokrytecký.

Konečně se William nasytil slunečních paprsků a skočil do chladné vody malého jezera, které se lesklo hned pod příkrým travnatým svahem. Trochu si zaplaval a pak zašel do srubu.

Srub nebyl velký, sestával z velké místnosti a malé kuchyňky, nahoře pod střechou byla ložnice, do níž se lezlo po žebříku. Bylo zde málo nábytku, pouze velký dubový stůl, pár židlí a dvě stěny zabírala knihovna plná knih s vybledlými vazbami. Voda se čerpala ze studny u stěny srubu. Na stole stály dvě plynové lampy, třetí na poličce s knihami. Na stěnách bylo pár reprodukcí.

Za celou dobu, co si Meade pamatoval, se ve srubu nic nezměnilo. Ani nechtěl nic měnit. Kdyby to udělal, měl by pocit, že se dopouští svatokrádeže. Znal zde důvěrně každý předmět, každý centimetr dřevěných stěn, trámového stropu a prkenné podlahy. To vše si také vybavoval ve vězení.

Když oschl, oblékl si čisté tričko a krátké khaki kalhoty.

Udělal si pár obložených chlebíčků s rybím masem. Měl pořádný hlad a chutnalo mu, i když mu vcelku nezáleželo na tom, co jí. Jídlo pro něho neznamenalo ani vášeň, ani posvátný obřad jako pro mnohé jiné lidi.

Z Times si včera vystřihl tři fotografie, teď ležely rozložené na stole. Při jídle se na ně díval. Byly z článku, který měl titulek „Oběti Williama Meadeho“. Na fotografiích byly smějící se tváře Doris Bakerové, Emily Garretové a Natálie Palewské. Článek obsahoval další informace k poslednímu případu vraždy, jako by se redakce snažila, aby na něco nezapomněla.

Meade si prohlížel tvář Emily Garretové, hezké ženy s něžnýma očima, která se dívala laskavě, důvěřivě až něžně.

Prsty se dotkl černobílé fotografie. Byl to ale jenom papír.

Teď potřeboval živé ženské tělo. Meade začal přemýšlet o další ženě, jež vypadala stejně tak laskavě. Ta, díky Bohu, stále ještě žije.

Zatoužil po teplém objetí Jacqueliny Wurzelové, která se o něho starala po propuštění z vězení jako soudní úřednice.

16

Oddělení dozoru nad podmíněně propuštěnými vězni pro Westcherský kraj bylo ve White Plains ve státě New York, v prvním poschodí nevábné cihlové budovy. Paul Garret přijel krátce po páté hodině odpoledne, oznámil své jméno děvčeti v recepci a požádal, zda může navštívit Jacquelinu Wurzelovou.

„Pane Garrete, jste objednaný?“

„Ano, na půl šestou,“ jako obvykle přijel dřív.

„Prosím, posaďte se.“

Sedl si na jednu z desítky židlí z plastické hmoty. Jenom tři byly obsazené. Seděly na nich dvě ženy a muž a všichni bezmyšlenkovitě civěli na Garreta. Když se na ně podíval, všichni sklopili oči, jako by se styděli, že zde jsou.

Wurzelové se musel Meade hlásit každý týden po celé čtyři měsíce od svého propuštění z vězení v Attice. Po celou dobu od jednoho mrazivého zimního rána až po jarní odpoledne, kdy se náhodou objevil v Garretově domě. Paul si o Wurzelové zjistil už všechno předem. Vystudovala psychologii a podle referencí kolegů to byla oddaná úřednice, která ke své práci přistupovala promyšleně. Její rodiče už byli mrtví. Byli to němečtí židé, kteří přežili hrůzy

koncentračního tábora, ale Jacquelina se narodila v Americe.

Byla jednou vdaná. Její jediný syn zemřel ve čtyřech letech na leukémii.

Bylo přesně 5.30, když recepční poslala Garreta dlouhou chodbou do místnosti číslo 238. V čekárně už byl sám. Našel kancelář, zaklepal na staromódní dveře s neprůhledným sklem a vstoupil.

Wurzelová povstala z židle a podala mu ruku.

„Promiňte, pane Garrete, že jsem vás nechala čekat.“

„Nic se nestalo, přijel jsem dřív, než jsme si dohodli.“

Wurzelová byla štíhlá, měla světlou pleť a oči ještě tmavší než vlasy. Tvářila se zvědavě. Na opasku měla pouzdro s pistolí. Bylo to poprvé, kdy Garret viděl, že úředníci, kteří mají na starost předčasně propuštěné vězně, nosí zbraň. Jistě to bylo správné.

Jejich svěřenci, muži i ženy, byli odsouzenci, které předčasně propustili z vězení.

Wurzelová zavřela dveře a vrátila se ke stolu. Garret se posadil kousek od ní a dal jí čas, aby se mohla připravit.

Jizvy v obličeji mu dávaly zvláštní postavení.

„Když jste mi zavolal a řekl, že se mnou chcete mluvit, byla moje první reakce zavolat advokáta.“

„Udělala jste to?“

„Ne. Řekla jsem si, abyste šel k čertu. Přece jsem neudělala nic špatného.“

Garret si ji prohlížel. Měla na sobě bílou blůzku s krátkými rukávy a tmavě modrou sukni. Vypadala neobyčejně svěže, jako děvčátko ve školní uniformě. Ale oči, jimiž si ho měřila, nebyly oči školačky. Jistě už toho hodně viděla.

„A co se stalo potom?“ ptal se Garret.

„Pak jsem najednou měla pocit viny.“

„Proč?“

Vypadalo to, jako by Wurzelová hledala odpověď.

„Pane Garrete, jistě chápete, že se nedívám naivně na to, co dělám. Přesně vím, co si mohu a co si nemohu dovolit. To, co se stalo vám a vaší ženě, a potom také tomu děvčeti, mě pořádně vzalo.“

„Jestli vám to pomůže, tak to vzalo taky hlídače a dozorce v Attice a taky tři členy komise, kteří souhlasili s Meadovým propuštěním. Se těmi třemi jsem hovořil.“

Ve tváři Wurzelové se objevil ironický výraz. „Je to tedy důvod, proč jste přijel? Abyste mi poskytl útěchu?“

„Nikoliv, slečno Wurzelová, jsem zde proto, že hledám odpověď na některé otázky.“

„To jsem si mohla myslet. Četla jsem vaše články v novinách. Pokud nemáte úplně jiné otázky, tak vám mohu říct jenom to, co jsem pověděla poručíku Canderrovi.“

„Canderro zde byl?“

„Ano, před několika měsíci. Hned když jste poznal Meadeho jako vraha.“

„Co jste Canderrovi řekla?“

„To, co se obyčejně říká.“

„Promiňte, ale já o tom moc nevím. Neznám ani procedury, ani předpisy o zacházení s předčasně propuštěnými. Můžete mi to osvětlit?“

„No, s Williamem Meadem jsem nikdy neměla sebemenší problém. Pracoval u firmy vyrábějící polovodiče ve White Plains. Byli s ním spokojeni. Měl hezký byt v dobré čtvrti. Pokud vím, nebral drogy a nestýkal se s pochybnými lidmi, narkomany a alkoholiky. Každý čtvrtek, přesně v devět hodin ráno, přišel sem do kanceláře. Nikdy se nestalo, že by nepřišel, ani že by se zpozdil. Nebylo na něm vidět, že by byl zatrpklý vůči mně nebo vězeňskému systému, či celkově vůči společnosti. Litoval, čeho se dopustil a za co byl odsouzený. Byl rád, že dostal šanci začít novou etapu svého života.“

„A co jeho přátelé? Chodil s nějakou ženou? Hovořil někdy o své rodině nebo o matce?“

„Jeho matka s ním zřejmě po odsouzení přerušila veškeré styky a nikoho jiného neměl. Co se týká přátel a žen, řekl mi jednou, že se na to zatím necítí, že se musí sám dát nejprve duševně dohromady a pak že se o to může v budoucnu pokusit.“

Wurzelová si uhladila vlasy. Bylo to hezké, čistě ženské gesto, které Garreta skoro zaskočilo. Tohle od něho byla

trochu hloupá reakce, protože si najednou uvědomil, že to je, bez ohledu na to, že nosí zbraň, velmi hezká žena.

„Pro takové případy jako je William Meade je úplně normální, že se vyhýbají poměru se ženami. Zřejmě se styděl za to, co udělal a obával se, že by mohl něco takového znovu provést.“

„Vy jste ho oslovovala Williame?“

„Ano, on mně říkal Jacquelino. Pokaždé se snažím, abych těm lidem ukázala, že mám k nim dobrý vztah, abych získala jejich důvěru. Je to velmi důležité pro každého, kdo byl řadu let pouhé číslo,“ řekla a udělala krátkou pauzu a potom pokračovala. „Snažíme se a myslíme si, že je chápeme. Pak se něco stane a vidíme, že to bylo na nic.“

Garret, který si vzpomněl na původ Wurzelové, se podíval jinam a začal si prohlížet zarámované fotografie visící na stěně. Wurzelová na nich byla s otcem a matkou, když jí mohlo být tak třináct let. Fotografie byla pořízena u moře, na pláži. Všichni tři na sobě měli pestré koupací úbory, svítilo slunce, ale tvářili se velmi vážně, neusmívali se.

„To jsem já, můj tatínek a maminka,“ řekla posléze Wurzelová, která zpozorovala, kam se dívá.

„Poznal bych vás,“ řekl Garret.

Zasmála se poprvé za celou dobu a Garret si všiml, jak se výraz její tváře úplně změnil. Teď vypadala nejméně o pět let mladší.

„Vím, že se sem ty fotografie moc nehodí, ale myslím si, že mě trochu zlidšťují, že nejsem tak strašná pro ty, kteří sem chodí…“

„Vy ale nejste vůbec strašná.“

„Je to dobře nebo špatně?“

„Pro mě to je dobře.“

„Musím vám říct, že se chováte o hodně laskavěj, než jsem čekala.“

„Co jste čekala?“

„Že budete víc rozzlobený, podle tónu vašich článků.“

„Jsem rozzlobený na systém.“

Wurzelová lehce kývla hlavou, ale pak se zdálo, že se stahuje do sebe. „Měla jsem to vědět.“

„Proč? Myslíte, že máte nějaké zvláštní psychické síly?“

„Ne. Ale ve Williamově případě jsem přece jenom měla být ostražitější a předpokládat, co se může stát.“

Garret mlčel. To je zvláštní žena. Mluvila vcelku volně, ale když se na něj podívala, neusmívala se.

„Něco vám ukážu,“ řekla najednou Jacquelina. „Z mé strany to je trochu neprofesionální, ale došla jsem k závěru, že vám to ukázat musím.“

Vytáhla z peněženky klíč a odemkla spodní zásuvku svého psacího stolu. Vytáhla malou fotografii v mosazném rámečku a podala ji Garretovi.

Za sklem byl zažloutlý novinový výstřižek s fotografií důstojníka SS v uniformě. Pod obrázkem bylo napsáno, že

to je podplukovník Heinrich Dieter, válečný vysloužilec, právě odsouzený Norimberským tribunálem k smrti.

„Ta fotografie je stará sedmatřicet let a je vybledlá,“

řekla Wurzelová. „Prohlédněte si dobře ten obličej, ústa, horní ret a zvláště oči. Co si člověk myslí, vždycky najdete v očích. Podívejte se a pak mi řekněte, co si o tom myslíte.“

Garret si fotografii dobře prohlédl. Ten muž mohl být bratrem Williama Meada.

„S touhle tváří jsem fakticky vyrostla,“ řekla Wurzelová. „Dokud rodiče žili, měli tu fotografii na prádelníku v ložnici. Přežili koncentrační tábor, kde byl Dieter velitelem. Ale myslím si, že přežili ani není to správné slovo. Jenom žili o něco déle, než ti ostatní.“

Podívala se na Garreta nic neříkajícím pohledem.

„Asi si myslíte, že jsem divná, když mám stále na očích tuhle fotografii. Ale stále mi připomíná, že je možná nějaká spravedlnosti, byť funguje s odstupem. Buď se o to postará Bůh, nebo smrtelníci jako jste vy nebo já.“

Jacquelina se na chvíli odmlčela, zamyslela se a pak pokračovala: „Každý čtvrtek ráno, než měl přijít William, jsem tuhle fotografii vytáhla a podívala se na ni. Říkala jsem si, buď opatrná. Za tou jeho maskou se může něco ukrývat.

Nedej se tahat za nos, i když vzorně žije a vzorně hovoří.

Ano, to jsem si pane Garrete, každé ráno ve čtvrtek říkala, a co se stalo?“

„Co jste mohla dělat?“

„Nevím, ale s takovou výstrahou, jakou jsem měla ve spodní zásuvce svého psacího stolu, jsem něco udělat měla.“

*

William Meade pozoroval Jacquelinu a Garreta z auta, zaparkovaného na obecním parkovišti přímo pod oknem její kanceláře. Neslyšel sice, co si ti dva povídali, ale tušil, o čem to je. V tuhle dobu sem Meade pravidelně jezdil, tak proč se sem Garret vetřel? Nebo to snad bylo dobré? To Meade ještě nevěděl.

Má milovaná Jacquelino!

Meade se usmál. Jeho úsměv nebyl úplně sarkastický.

Jeho lepší já o ní přemýšlelo jako o milované Jacquelině, jako o svém potěšení, jako o své strážkyni ohně. O dobré duši, která byla přesvědčená, že v něm nakonec zvítězí jeho dobrá stránka. Bylo to bláhové, úplně bláznivé přesvědčení, ale to přece nemohla vědět.

Teď na ni myslel, myslela na ni lepší část jeho osobnosti, která Jacquelině kdysi slibovala, že bude lepší.

Vždyť přece byli nějaký pár: on, podmíněně propuštěný vrah a násilník, a ona, krásná žena s vážným výrazem ve tváři, Madona jakou maloval Raffael. Bylo to směšné, ale bylo to tak. Seděli spolu každý týden hodinu v její kanceláři v druhém poschodí, hovořili a dívali se na sebe jako přátelé.

Meade samozřejmě věděl, že Wurzelová nedělá nic než svoji práci, ale na tom mu vůbec nezáleželo. Jen se mu líbilo, že jsou spolu, že viděl lesk jejích nakrátko

ostříhaných vlasů. Vlasů, jejichž barva kontrastovala s bledostí jejího obličeje a líbezností jejích rysů.

Dával si pozor, aby se nedíval zblízka na její tělo. Příliš ho vzrušovalo. Dovedl si ji představit oblečenou i nahou, s pletí mléčně bledou, s nejjemnějšími modrými žilkami, které se rýsovaly na vnitřní straně jejích stehen.

Wurzelová se před oknem najednou pohnula a Meade teď lépe viděl na Garreta. Byl nakloněný dopředu, protože pozorně poslouchal, co mu Jacquelina vyprávěla. Meade se na ně nahoru upřeně díval. Pocítil první známku palčivé bolesti uvnitř hrudi, protože je viděl tak blízko vedle sebe. A současně pocítil první známky toho vzrušení.

Drahý Bože, pomyslel si Meade a záviděl Garretovi, že je u ní tak blízko. Uvědomovali si to? On nebo ona? Mohl se kochat vůní jejího těla a vychutnávat teplo, které vyzařovalo. Nebo se snad Garret ještě stále soustřeďoval na ztrátu, která ho postihla a neuvědomoval si, že je mu nabízen ten nejvzácnější dar, který mohl dostat?

Meade se stále díval na osvětlené okno, dokud se mu před vnitřním zrakem ti dva nezměnili ve vzájemně propletená nahá těla, dokud je neviděl v erotické křeči, která stupňovala jeho vzrušení. Konečně se mu slili v jedno tělo, světlé jako stín v písku, objal je a přidal se k jejich milování.

První slabý záchvěv zklamání se ozval až mnohem později.

*

Když se Garret vrátil z White Plains, čekala už na něj mezi ostatními dopisy bílá obálka bez zpáteční adresy.

Uprostřed byla poněkud vyboulená a než ji otevřel, věděl, co najde. Tentokrát byla v kousku boltce náušnice stříbrná, list papíru měl krémovou barvu a nikoliv bleděmodrou. Čtyři řádky veršů, které byly na papíře napsány, nebyly známé a Garret si říkal, že je asi Meade napsal sám.

Jestliže si vzpomenu na uplynulé dny Myslím na to, že po ránu přijde večer.

Ti, které jsem miloval žijí stále, Ti, které miluji, žijí pro mne.

Poručík Canderro prozřetelně nechal Garretovi pár lékařských rukavic, kdyby Meade poslal další dopis. Garret byl ale tak rozčilený, že si je zapomněl vzít.

17

Charles Frice, žijící partner advokátní kanceláře Gaynor a Price, měl červené tváře a směšné bříško. K zákonům přistupoval velmi ležérním způsobem. Vlastnil několik kanceláří ve velkém cihlovém domě na hlavní obchodní ulici v Kingstonu. Byly plné zaprášených knih a fasciklů.

Canderrovi zde k dokreslení téměř dickensovské atmosféry chyběly, advokátovy široké šle a na podlaze vedle židlí mosazná plivátka.

„Ta dáma přišla do mé kanceláře jen jednou,“ začal Price vyprávět. „A muselo to být asi před osmi nebo devíti léty. Přesně si na ni vzpomínám. Měla vysokou postavu, byla velmi hezká a v obchodních záležitostech jednala velice racionálně. Nic jiného ji nezajímalo. Řekla mi, že hodně cestuje a že potřebuje, abychom se jí čas od času postarali o běžné věci, které se týkají dědictví.“

„Jakou vám dala adresu?“ zeptal se Canderro.

„Žádnou, a to bylo podivné. Jen mi sdělila číslo poštovní schránky v Newburghu, kam prý jí máme posílat poštu, popřípadě napsat, kdybychom s ní chtěli hovořit.

Vzpomínám si, že jsem se divil, proč do Newburghu, když má právníky v Kingstonu? Jestliže jí z nějakého důvodu

záleželo, aby dostávala poštu do Newburghu, tak proč si nenašla advokáta tam? Ale nic nezákonného na tom nebylo, takže to vlastně nebyla moje věc. Ta paní měla všechny dokumenty, které prokazovaly, že je paní Adéla Meadová.

Bylo vidět, že má spoustu peněz, takže jsme jí vyhověli.“

Price si zapálil doutník, který mu mezitím zhasl a labužnicky vyfoukl dým. Bylo vidět, že mu kouření chutná.

„Říkáte mi, že to je matka Williama Meada? Nemám důvod, abych vám, poručíku, nevěřil. V každém případě to je šokující. Dáma jako ona, s takovým chováním a matka mnohonásobného vraha?“ Advokát zavrtěl hlavou. „Ostatně proč by měla matka vraha vypadat jako Frankensteinova nevěsta.“

„Už se u vás na ni někdo ptal?“

„Ne.“

„Nikdo netelefonoval ani neposlal poštou žádost o informace? Ani zde nikdo nebyl, kdo by se zajímal zda máte jako klientku paní Meadovou?“

„Ne, vůbec ne.“ Price žvýkal konec doutníku jako dětský dudlík. „Pokud vím, nikdo. Pokud se někdo ptal mého partnera dokud žil, tak mi to Bill neřekl. Jak jsem uvedl, za ta léta jsme pro tu zákaznici vyřizovali jen pár běžných věcí, podali jí dopisy na uvedenou poštovní přihrádku, odeslali faktury za naše služby a okamžitě obdrželi platby.“

„Pane Price, můžete mi, prosím, sdělit číslo té poštovní schránky?“

Advokát si otřel ducaté rudé tváře šedým kapesníkem a chvíli uvažoval. Pak řekl: „Myslím, že není žádný důvod, abych to neudělal.“ Pak přešel k registratuře a našel příslušný list papíru.

*

Canderro se pustil po newyorské dálnici a za pouhých pětačtyřicet minut dojel do Newburghu. Bylo to staré, poněkud sešlé městečko na západním břehu řeky Hudsonu.

Našel hlavní poštu, dozvěděl se, že se zástupce poštmistra jmenuje John Riga a že má na starosti poštovní schránky. Představil se mu a Riga hned čile reagoval: „Ano, viděl jsem vás v televizi.“

Canderro kývl hlavou a pomyslel si, vida, to je kouzlo známých osobností a hned se rozhodl, že této své přednosti prakticky využije.

„Co mohu pro vás udělat?“

„Mám tu číslo poštovní schránky,“ usmál se na něj Canderro. „Je to číslo 843. Potřebuji jméno a adresu osoby, která si ji u vás pronajala.“

„To je obchodní tajemství,“ odpověděl Riga. Byl mírně obtloustlý, s boxerským nosem a širokými nozdrami.

„Předpisy pošt Spojených států to zakazují.“

Canderro mlčel, stalo se přesně to, čeho se obával.

„Kvůli takové věci bych mohl přijít o místo.“

„A co když vám přinesu soudní rozhodnutí?“

„Ani pak to nebude jednoduché. Nejprve byste musel dokázat, že poštovní přihrádka je používána nezákonně pro podvody.“

Canderro cítil, jak se v něm všechno bouří. Nic není jednoduché, řekl si a vzpomněl si na otce, který právě tato tři slova pronášel nesčíslněkrát za léta, kdy sloužil u policie.

„Mám, pane Rigo, vážný problém. Takže vám musím říct něco úplně důvěrně. Až to uslyšíte, tak se rozhodnete, buď mi pomůžete, nebo ne. Musíte mi ale slíbit, že co vám řeknu, nikomu nepovíte.“

Zástupce poštmistra nasadil úřední masku, vstal z křesla a zavřel dveře. „Dávám vám na to slovo.“

Canderro se na něho upřeně podíval, sebral veškeré své přesvědčovací schopnosti a řekl: „Myslím, že už moc nechybí, abychom našli Meadovu matku. Může to znamenat úplný zvrat ve vyšetřování. Ta poštovní přihrádka patří paní Meadové. Najala si ji na falešné jméno před devíti léty než zmizela. Jen ona může vědět, kde je její syn. A vy jste jediný, kdo nám může pomoct paní Meadovou najít.“

„A jak víte, že ta žena je Meadova matka?“ řekl Riga hlasem, který nyní prozrazoval větší zájem.

„Vypátral jsem její stopu, když jsem hledal poslední vůli jejího manžela v jedné advokátní kanceláři. Tam mi také dali číslo její poštovní schránky. Jejím prostřednictvím komunikovali v posledních devíti létech s paní Meadovou.“

Riga usilovně uvažoval, co by měl udělat. Vstal a začal přecházet po malé místnosti. Bylo na něm vidět, že není příliš rád, že byl donucen udělat něco, o čem se nepíše v žádné z úředních příruček. Když si konečně sedl, bylo vidět, že přece něco vymyslel. A protože se nepodíval Canderrovi do očí, poručíkovi se zdálo, že to nebude moc slibné.

Riga ukázal na šedou kovovou registraturu v rohu kanceláře. „To, co hledáte, je tam v té skřínce. Evidenční lístky o poštovních schránkách jsou seřazeny podle čísel, takže by pro mne bylo jednoduché vstát, vytáhnout kartu o poštovní schránce 843 a přečetl vám jméno a adresu. Asi by mi to netrvalo víc než třicet sekund. Ale nemohu to udělat.

Víte proč? Protože kdyby to ta dáma dala k soudu, musel bych vypovědět pod přísahou, že jsem vám nic nesdělil.

Kdybych to neudělal, vyhodili by mě. A já nechci lhát.“

Riga vstal a ukázal Garretovi na klíč. „Je to velmi snadné. Tady je klíč. Záležitost, kterou vyšetřujete, je závažná. Člověk ale musí žít a být vyrovnaný s Bohem i se svým svědomím. Myslím, že mi rozumíte, poručíku?“

„Samozřejmě, pane Riga, zatímco budete spokojeně komunikovat s Bohem i se svým svědomím, může ten vrah znásilnit a zavraždit tolik žen, kolik jen bude chtít.“

Poštmistr smutně pokrčil rameny a řekl: „Bohužel, nic na tom nemohu změnit. Ale teď se musím jít vyčurat, nebo se mi provalí bok. Doktor říká, že mám zduřelou prostatu. A

to mi je teprve padesát, ne sedmdesát, tak si to poručíku představte.“

Riga hodil klíček od registratury na psací stůl. „Dobře ho hlídejte, já teď musím odejít. Až se vrátím, tak si o té věci pohovoříme víc… to se na to budu moci trochu líp soustředit.“

Pak vyběhl z kanceláře a přibouchl za sebou dveře.

*

Adele Meadová, jak Canderro zjistil, se vydávala za Dorothy Liptonovou a bydlela na Rosewood Lane v čísle 36.

Bylo to na okraji města, které se jmenovalo Wallkill. Z

Newburghu tam poručík dojel za deset minut, dalších deset minut mu trvalo, než našel dům.

Dům byl jednoposchoďový, měl bílé okenní rámy s černými okenicemi. Po celé délce průčelí domu byla veranda porostlá popínavými růžemi a před ní pečlivě ošetřovaná květinová zahrada. Canderrovi, který se narodil a bydlel celý život v městském činžáku, připadala vilka jako v pohádce.

Jako chlapec si myslel, že v takových vilách mohou žít jen šťastní a spokojení lidé. Teď si to už nemyslel.

Canderro přejel zvolna kolem domu, ale nezastavil.

Promýšlel, jak nechá dům hlídat a jak nechá odposlouchávat telefonní hovory, dříve než požádá o souhlas s domovní prohlídkou.

Samozřejmě, že nečekal, že najde v domě Meada ukrytého ve sklepě nebo v podkroví. Také si ale nemyslel, že jen náhodou ihned po Meadově zatčení zmizela i jeho matka a změnila si jméno. Všechno zřejmě souviselo.

Canderro se díval do zpětného zrcátka, viděl, jak dům mizí v dálce. Cítil přitom příjemné vzrušení. Teď musel zařídit ještě spoustu dalších věcí. Přesto, že tisk referoval o pomalém vyšetřování případu navíc s notnou dávkou hysterie, podařilo se poručíkovi při pátrání trochu pokročit.

Jenny Angelová a Natálie Binghamová byly ve dne v noci hlídány policií. Canderrovi lidé hledali srub, v němž se mohl Meade skrývat a FBI našla další stopy. Odborníci Rickiho Falangy mu poslali úctyhodný seznam firem v pěti sousedních okresech, které vyráběly stejný motouz, bloky a balicí papír, jaké byly použity na dvou balíčcích, které Meade poslal. Na dvou krabičkách se našly otisky prstů, jež bylo nutné srovnat s otisky v policejní evidenci.

Canderra nejvíce zajímal dosud neidentifikovaný vzorek spermatu v těle Nancy Palewské. Čím více přemýšlel, tím spíš docházel k názoru, že vrah prostě narazil na Nancy a nějakého muže, jak souložili v automobilu, a že s ní tedy souložili oba. Jestliže to bylo skutečně tak, kde je mrtvola toho muže? A jestli je mrtvola někde zakopaná, tak proč k čertu někdo nepřijel a neohlásil, že ten chlap zmizel? Nějaký příbuzný, přítel, představený nebo kolega?

Meade přece nenechal toho muže jen tak odejít. Kdyby to udělal, proč se ten chlap ksakru nepřihlásil na policii a neřekl, co se stalo? Logická odpověď se samozřejmě nabízela, ten člověk se mohl bát. Čeho se ale bál? Jistě Meada. A jestli se bál, že se přijde na to, že se s tou holkou vyspal, tak to mohlo mít i jinou příčinu. Mohl být ženatý a prostě to ohlásit nemohl, aby nebyl skandál.

Canderro na stopu nasadil tři detektivy. Dva vyslýchali přátele Nancy, její příbuzné a personál restaurace, kde pracovala jako servírka. Hovořili také s kolegy ze školy a snažili se dát dohromady seznam mužů, kteří mohli být s Nancy oné kritické noci. Další detektiv hovořil s některými vytipovanými muži a snažil se je přesvědčit, aby dobrovolně souhlasili se zkouškou krve a semene. Snoubenec Nancy a pravděpodobný otec jejího dítěte už zkouškou prošel s negativními výsledky.

Chudák, pomyslel si Canderro. Copak mu nestačilo, že mu Meade zabil nevěstu a nenarozené dítě? Musel se ještě dozvědět, co jeho milovaná měla s jiným chlapem, když se jí to stalo?

Policejní práce, obyčejná policejní práce. Ale kdo se může divit, že poldové jsou trochu praštění? Je div, že nejsou ještě větší blázni. Díky Bohu, že mám tu svoji Kate… kdybych ji neměl, všechno by bylo horší.

Někdy, když Canderro ležel vedle Kate, vzpomínal na svou ženu a na chvíle, kdy ji držel v náručí. Vzpomínky

však hodně bledly. Někdy si už vůbec nemohl vzpomenout… nemohl si vzpomenout, jak jeho žena milovala. Někdy mu připadalo, jako by Kate nikdy neexistovala. V takových okamžicích ho obyčejně zamrazilo a musel se jít napít, aby chlad zase zahnal.

*

Poručík zaparkoval auto za budovou policejního velitelství. Byl rozrušený, že vypátral Meadovu matku.

Jakmile vstoupil do budovy, uklidnil se. Budova vypadala jako stará škola, do které kdysi chodil. Chodby byly obložené na hnědo natřeným dřevem, podlaha na chodbách byla otlučená a nerovná a na vysokých stropech se odloupávala malba.

Canderro šel přímo do své kanceláře. Na stole byla neuvěřitelná spousta šálků od kávy, lístků se vzkazy a přihrádky přetékající spoustou papírů. Vzkazy, které se nějak vztahovaly k případu Meade byly napíchány na velké černé tabuli. Jen za dnešní den jich bylo víc než padesát.

Na dvou lístcích byly červené vykřičníky. Ty začal Canderro číst nejdříve.

Jeden oznamoval, že se zatím přiznali čtyři muži, že měli sexuální styk s Nancy Palewskou. Doznali, že to bylo v několika uplynulých měsících nejméně jednou. Všichni ale odmítli, že by to mělo být v noci, kdy byla zavražděna. Dva muži souhlasili, že přijdou do laboratoře a nechají udělat

krevní zkoušku a zkoušku semene. Další dva se o tom chtěli poradit se svými právníky.

Druhý lístek s vykřičníkem hlásal, že si majitel papírnictví v místě zvaném Lake Mahopac vzpomíná, že prodal balíček světlemodrých dopisních papírů muži, na něhož se hodil popis vraha. Kromě jedné věci, že ten muž měl šedé vlasy, ale to mohla být paruka. Detektiv sděloval, že obejde všechny obchody v městečku a zjistí, zda někde nakupoval člověk, na kterého by se hodil Meadeho popis.

Poručík naškrabal na kousek papíru vzkaz pro fotolaboratoř. Chtěl, aby udělali retuš fotografie Meadeovy hlavy s šedými vlasy.

Dal si také udělat fotografie, jak by vrah vypadal s knírem a plnovousem.

Pak se začal Canderro probírat zbytkem vzkazů. Byla to většinou bezpředmětná sdělení lidí, kteří tvrdili, že viděli Meadeho řídit auto nebo jet na motocyklu. Sdělovali policii poznávací značky. Canderro si musel obstarat pomocníka, aby se tou záplavou vzkazů probral.

Osm žen ohlásilo, že jim zavolal neznámý člověk, představil se jako William Meade a dopodrobna jim řekl, jak s nimi naloží. Ve třech případech začali majitelé domů střílet na své rodinné příslušníky, protože se domnívali, že se někdo pokouší vniknout do jejich domu. Naštěstí nebyl nikdo zraněn.

Prostě, hysterie táhla krajem a řádila jako asijská chřipka. Canderro se vůbec nezajímal o zprávu ze sledování Jenny Angelové a Natálie Binghamová, kterou mu podali policisté ze Stamfordu a kraje Nassau. Kdyby obsahovaly něco důležitého, byl by na nich červený vykřičník.

Poručík se zvedl od stolu a vydal se chodbou do kanceláře šéfa.

„Našel jsem Meadeho matku,“ oznámil hlavnímu detektivovi Reaganovi hned od dveří. Reagan právě četl The New York Times a podíval se na Canderra nic neříkajícím pohledem. Šéf se obyčejně tvářil, jako by ho nic příliš nezajímalo, ale poručík si všiml, že žíla na spánku mu začala rychleji tepat.

„Kdes ji vyšťáral?“

„Ve Wallkillu.“

„Do hajzlu. Úplně pod nosem. Jak se jmenuje?“

„Dorothy Liptonová.“

„Ví, žes ji našel?“

„Ne, jenom jsem přefrčel kolem jejího domu, abych to omrknul, takže nemá ani tušení.“

Reagan spokojeně kývl hlavou. Takový malý pohyb hlavy považovali jeho podřízení za projev naprostého souhlasu.

„Potřebuju, aby Meadová byla ve dne v noci hlídaná a aby byl odposlouchávaný její telefon.“

„Souhlas.“

„Do novin ani slovo. Kdyby se cokoliv prošvihlo, tak přijdem o největší trumf.“

„Nemusíte mít strach.“

Reagan ukázal na komentář v New York Times a zeptal se: „Četl jste, co dnes napsal náš přítel Garret?“

„Ne.“

„Pěkně nás bere na rohy.“

Canderro sebral noviny ze stolu a našel v nich Garretův komentář. Nebylo těžké přijít nato, co chce Garret naznačit.

Podařilo se mu bagatelizovat snahu policie o vypátrání Williama Meadeho, udělat z policie partu hlupáků. Tón článku byl věcný, a právě tím působil jako naléhavá obžaloba. Psal tak, jako by policie byla ve zcela katastrofálním stavu a neschopná chránit občany před zločinci. A samozřejmě Garret si vzal též na mušku předčasné propouštění zločinců z vězení. Tvrdil, že nedostatky policie jsou ještě násobeny pochybeným systémem udělování milosti.

Poručík odložil noviny na Reaganův stůl. Garreta znal dobře a měl ho příliš rád, než aby bral jeho článek osobně.

Považoval komentář za reakci na ztrátu, která jej postihla.

Vzpomínal si, jak v takové situaci reagoval on sám. Tehdy byl téměř šílený a držel stále prst na spoušti revolveru. Že přežil a že přežili ti, kteří mu zkřížili cestu, byl úplný zázrak.

„Naštěstí nikoho nejmenuje,“ řekl Canderro.

„To není asi nutné. Copak je v téhle zemi někdo, kdo neví, že myslí právě nás? Lidé to vědí. Nevěřil byste, kolik nám denně chodí dopisů a kolik lidí nám telefonuje. Už to začíná být nepříjemné pro všechny, nahoře i dole. Franku, vy přece Garreta dobře znáte. Řekněte, proč to dělá?“

„Asi došel k názoru, že mu zabili ženu jen tak ze srandy, bez příčiny.“

„My za to ale přece nemůžeme!“

Canderro si vzdychl a zabručel: „Asi si tím není zrovna moc jistý.“

*

Canderro večer zatelefonoval Garretovi domů a řekl mu, že našel adresu, kde bydlí Meadeho matka.

„To je ohromné. To je skutečně výborná zpráva,“

reagoval Garret.

Na jeho hlase bylo znát, jak je rozrušený. Jeho reakce byla oceněním poručíkovy zprávy.

„A co se stane teď?“

„Budeme ji pěkně potichu pozorovat a taky se modlit.“

„Jsem moc rád, že jste mi to řekl.“

„A já jsem zase moc rád, že vám mohu říct něco dobrého. Někdy se vám to asi nezdá, ale opravdu to tak je.“

Garret si všiml narážky. „To znamená, že se vám nelíbí, jak píšu.“

„Mně na tom čerta záleží. Vím v jakém jste stavu, tak si dělejte, co myslíte, že musíte…“

Poručík si zapálil cigaretu a vyfoukl ke stropu kouř.

„Šéfa to sice trochu míchá, ale ať jde k čertu. Vůbec neuškodí, když se to trochu rozčeří… A mimochodem, neslyšel jste ještě nic o Harry Stoverovi z vězení v Attice?“

„Ne.“

„Tak o něm určitě brzo uslyšíte,“ ušklíbl se Canderro.

18

Bylo už pozdě, skoro devět hodin večer a unavený Garret stále seděl ve své kanceláři nad psacím strojem.

Potýkal se s článkem, v němž navrhoval znovuzavedení trestu smrti. Byla to bitva emocí s jeho hluboce zakořeněným liberalismem. Bitvu tohoto druhu ostatně nesváděl poprvé, dělal to pokaždé, když psal své komentáře.

Zdálo se mu, že je v samém středu pádící bouře, jednak proto, že byl Garret a také proto, že Meadovy zločiny byly tak kruté a že právě jeho vrah informoval o své krvavé cestě. Jak se dalo očekávat, bulvární noviny se snažily z události vytěžit, co se dalo. Garret četl titulky „Záhadné spojení mezi žurnalistou a omilostněným sexuálním vrahem“ a bylo mu z toho nanic.

Událostí se zabývaly nejen bulvární noviny, ale i sdělovací prostředky s celostátní působností. Garret o sobě četl a také viděl své fotografie v časopisech Time a Newsweek. Podnikavý žurnalista z New York Post vyšťáral, že za předčasné propuštění vraha mohou Bentonová, Reilly a Johnson, žádal jejich hlavu a přešetření toho, proč se tak rozhodli. Každé ráno stály před Garretovým domem televizní reportéři. Jeho tvář byla najednou všude. Nemohl

klidně a nepozorovaně chodit na procházky, ani do obchodů, aniž by ho někdo poznal, aniž by na něho civěl a aniž by se snažil navázat s ním kontakt a říct mu svůj názor.

Garret se svůj názor právě snažil vysvětlit v článku.

Seděl na židli a četl dva odstavce, které právě napsal.

„Třebaže se většina lidí domnívá něco jiného, myslím si, že trest smrti za úmyslnou, chladnokrevnou vraždu by vyjadřoval, že si nade vše ceníme lidského života. Jestliže někdo vezme muži, ženě nebo dítěti největší ze všech darů, který má, život, pak by za to neměl být menší trest, než trest smrti. To není akt pomsty. Je to pouhá morální a logická odpověď za zničení něčeho, co nelze nahradit.

Jedině tak zajistíme, že vrah už nebude nikdy znovu vraždit.“

Garret přestal na chvíli psát a zadíval se klávesnici psacího stroje. A co by se stalo, kdyby to byl akt pomsty?

Copak by to bylo tak strašné? Proč musí být morálka pokaždé v nevýhodě? Copak je pomsta slovo, které nelze vyslovit? K čertu! Vždyť přece všude nosí nabitý revolver, a teď ho nemůže nic jiného potěšit, než když zamíří revolver na Williama Meadeho a odpráskne ho. Bylo by to pro něj větší potěšení, než kdyby viděl, jak ho policajti zatýkají!

Garret ve Vietnamu také zabíjel. Zabíjel malé, černooké cizince a většinou mu z toho potom bylo nanic. Zabít Meadeho by mu však přineslo potěšení.

*

Ve 21.15 přišel do Garretovy kanceláře Hank Berringer.

Přinesl malou láhev bourbonu a dva plastikové kalíšky.

„Konec práce, jde se oslavovat,“ zahlaholil hned ve dveřích šéfredaktor.

Garret byl překvapený. „Co tady ještě tak pozdě děláš?“

„Snažím se trochu utišit poplach, který jsi v poslední době udělal.“

Šéfredaktor nalil dva ohromné panáky whisky, jeden z nich podal Garretovi. Pak se ztěžka sedl do křesla a řekl: „Tak, ať slouží…“

Upíjeli a nemluvili. Pak ale Berringer přerušil mlčení: „Vypadá to, že jsi trefil hřebík na hlavičku. Od doby, co píšeš ty své komentáře, nám lidé píší a volají nejméně třikrát víc. Asi tak v poměru dva ku jedné souhlasí s tvými názory.“

Garret stál a netrpělivě čekal, s čím ještě přijde šéfredaktor. Když se nic nedělo, poznamenal: „Asi jsi mně chtěl povědět něco jiného, ne?“

„To ano! Chtěl jsem ti říct, že našemu listu nejde o to, aby soutěžil v popularitě. A také, že někteří lidé si myslí, že máš velmi laciné argumenty.“

„Máš na mysli takové lidi, jako je guvernér nebo ministr spravedlnosti?“

„Ano, mimo jiné.“

„A co si o tom myslíš?“

„Myslím, že nemají tak docela nepravdu.“

„Ale také nemají tak úplně pravdu. A navíc, právě tihle lidé řídí celý ten náš katastrofální systém. To samozřejmě znamená, že mají trochu předpojaté názory.“

„A ty nejsi zaujatý?“

Garret se napil whisky a cítil, jak se mu v těle rozlévá velmi příjemné teplo. Musel se ovládat, ale mlčel.

„No tak, Paule, buď upřímný,“ řekl zdrženlivě Hank.

„Ta tvoje reakce vyplývá z toho, že Emily byla zavražděná.

Kdyby teď žila, kdyby šlo jen o Nancy Palewskou a nějaké další nešťastné holky, které oddělal Meade, tak bys také vedl křížovou výpravu proti celému systému spravedlnosti?“

„Asi ne. Je to špatné, ale bohužel nás někdy teprve osobní katastrofy přimějí udělat něco, co jsme už měli udělat dávno. Díváme se němě na desítky do nebe volajících zločinů a mlčíme, protože proti všem najednou nemůžeme bojovat. Ale právě to zlo, které zabilo Emily a další ženu, skoro zabilo mě. Takže si myslím, že není tak nepochopitelné, proč jsem si ho vzal na mušku.“

Garret se podíval na svého přítele, začaly ho přemáhat city a točila se mu z toho všeho hlava. „Co se děje, Hanku?

Jde po tobě kvůli mně Scott Randál?“

„Co si myslíš? Je vydavatel a má dojem, že znevažuješ list i jeho osobně. Získal jsi na svou stranu všechny, kteří chtějí zavést kontrolu střelných zbraní a kteří jsou znepokojení rostoucí kriminalitou. Ty se považuješ za nového spasitele!“

Garret se teď poprvé za řadu měsíců zasmál. „Hanku, ty jsi ale ubožák…“

„A připadá ti to snad legrační?“

„Pokud jde o Scotta, tak to skutečně legrační je.“

Vydavatele znal Garret až moc dobře, byl to člověk, jemuž snad nejvíc záleželo na popularitě, na tu si nenechal sáhnout. Nikdy nekandidoval na volené funkce, ale vážně ochořel nemocí, která se jmenuje politika. Chtěl, aby o něm dobře smýšleli a obdivovali jej. A pak se objevil jakýsi Garret, který pošramotil jeho vznešenou pověst.

„Včera večer telefonoval Scottovi domů guvernér,“ řekl Berringer, „a byl velice znepokojený. Má dojem, že z něj děláš obětního beránka, že o něm píšeš skoro jako by byl Meadův komplic. Nezapomínej, Paule, že letos máme volby a mezi kandidáty je velká konkurence. A o našem listu se předpokládá, že guvernéra bude podporovat.“

„Takže ti ten tvůj starej poradil, abys mně nalil spoustu whisky a potom mně pěkně zmáčknul?“

„Ne, to byl můj vlastní nápad. Scott jedině chce, aby ses mírnil v některých svých závěrech.“

„Nejsem ale jediný, kdo je dělá. Právě jsem si přečetl pár dopisů od rodin pozůstalých po obětech pardonovaných zločinců. Měl bys je vidět a měl by sis přečíst jejich názory.“

Berringer nic neřekl a v kanceláři bylo najednou ticho jaké bývá po výbuchu. Garret se zadíval na stárnoucí tvář

přítele. Na unavený obličej někdejšího idealisty, jehož povolání změnilo v cynika. Teď už pro něho ztratily závažnost záležitosti a principy, které kdysi kladl na první místo v žebříčku hodnot. Stal se z něho pragmatik, který dělal kompromisy a jemuž šlo jen o přežití.

Garret se najednou přistihl, že se usmívá. Udivilo ho to a řekl: „Hanku, netvař se tak nešťastně. To přece není konec světa. Přece můžeš kdykoliv říct Scottovi, aby mi dal výpověď a zbavil se mne i toho, že poškozuji popularitu listu.“

„Už nato myslel.“

„No, a?“

„Má strach, aby z tebe neudělal mučedníka svobody tisku… aby tě nezměnil ve Svatého Paula. Zašel jsi ale moc daleko. Jsi příliš statečný a příliš sympatický, než aby tě vykopnul. Scott si dovede představit, že by mu to udělalo stejně málo dobrého, jako už to udělalo guvernérovi a jeho osvícenému systému spravedlnosti…“

19

Ředitel vězení v Attice Gemson se ozval Garretovi hned příští ráno. Oznámil mu, že Harry Stover se s ním chce zase setkat. Víc ředitel nevěděl. Garret ho požádal, aby mu přípravil schůzku na dvě hodiny odpoledne.

Moc od toho neočekávej, říkal si Garret. Když se sprchoval a připevňoval si k tělu odposlouchávací přístroj, přistihl se při tom, že přece jen od schůzky hodně čeká. Pak zatelefonoval Canderrovi.

„Jako obvykle jste měl zase pravdu. Stover právě požádal Gemsona o další schůzku. Dnes ve dvě hodiny.

Máte nějaké návrhy?“

„Jo, navrhuju, abyste hodně poslouchal a co nejmíň mluvil.“

„Já jsem ale reportér, to je moje povolání.“

„Zavolejte mi, kdy přijedete, počkám na vás na letišti.“

*

Ředitel věznice vstal od svého psacího stolu a podal Garretovi ruku. Nalil mu šálek kávy z konvice, která stála na elektrickém vařiči.

„Stover je připravený, čeká na vás,“ řekl věcně Gemson.

„Pokoušel jsem se z něj něco vytáhnout, ale nic mi neřekl.

Je úplně nepřístupný. Za všechna ta léta, co zde sedí, jedině jeho matka a vy jste se s ním dostali do bližšího kontaktu.“

„Já ne. Mně se to ještě nepodařilo. Jediné, co se mi povedlo, je to, že mi něco řekl. Ovšem za něco…“

„Co o něm říkají psychologové?“

„Tvrdí, že je patologický případ. Říkají to jen proto, že ho přece musí nějak pojmenovat. Elektroencefalogramy má ale úplně normální, nikdy nebyl ani krutý, ani sadista, i při těch všech svých zločinech. A dokonce se prý u něj objevila jakási lítost a pocit viny.“

„Jinými slovy, je to docela dobrej chlap s jediným škraloupem, že náhodou zastřelil tři lidi,“ ušklíbl se Garret.

*

Harry Stoverovi se v obličeji nepohnul ani sval, když Garret vstoupil do místnosti, kde se měla uskutečnit schůzka. Před Stoverem ležel poznámkový blok se žlutými listy, které byly pomalovány velkými pěticípými hvězdami.

Zase kouřil camelky a po ruce měl balíček cigaret.

„Dobrý den, pane Garrete. Matka vám nechá děkovat za peníze a říká, že se za vás bude každý večer modlit.“

„Řekněte své matce, že mě to těší.“

„Matka si myslí, že jste velmi chytrý člověk. Říká taky, že jsem mohl být stejnej, kdybych se nelajdal a kdybych neutekl ze školy. Že bych na tom mohl být jako vy a netrčel bych tady v lapáku.“

„Harry, vy jste dost chytrý. Nedostatek chytrosti není v žádném případě váš problém.“

Stover kývl a najednou vypadal jako přemýšlivý člověk, který udělal nějaké dobré rozhodnutí.

„S tou chajdou u jezera jste asi neměli žádný štěstí?“

„Kolem Liberty je fůra jezer a u každýho je ještě větší fůra srubů.“ •

„To vím. Je to na moc dlouhý lokty. Tak jsem vám chtěl navrhnout něco jinýho a lepšího. Něco, co trochu zlepší vaše šance. Máte zájem?“

„Kdybych neměl, tak bych sem asi nepřijel.“

Harry Stover se v křesle zaklonil, vypadalo to, jako by hledal v prostoru opěrný bod.

„Pro nás oba to znamená hop anebo trop. Jestli chytnete Billyho, tak mi dáte, co jste slíbil. Když ho nechytnete, tak nedostanu nic a možná, že mě to bude stát život.“

„Co vlastně chcete?“

„Abych se odtud dostal ven.“

Vypadalo to, jako by Stover rozehrál nějakou velkou hru. Věděl velmi dobře, co je a co není možné. V

kriminálních věcech se vyznal bezmála tak dobře jako Canderro, a ten předpověděl, co bude Stover chtít.

„Vždyť přece víte, že vám nic takového nemohu slíbit.“

„Vy ne, ale guvernér ano.“

„Proč by to měl dělat?“

„Protože je politik,“ řekl Stover s kamennou tváří. Zdálo se, že ho dosavadní život naučil odhodit všechno vedlejší a jít přímo k jádru věci.

„Bill teprve začal. Nancy Palewská je jeho druhá oběť za dobu, co je na svobodě. Počkejte, až se skutečně rozjede.

Vaše žena a Nancy, to byla pouze předehra.“

„Jak to víte?“

„Protože Billa znám tak dobře, jako nikdo jiný. Sedm let jsem ho poslouchal a on stále mluvil. Ten chlap je nebezpečnej zabiják, skutečnej masovej vrah.“

„Tak jako vy?“

„Ne, jako já. Každej z těch třech chlapů, který jsem oddělal měl v ruce bouchačku a snažil se mě odbouchnout.

Bill zabíjí pro potěšení, protože se tím zbavuje svejch mindráků. A čím víc to dělá, tím víc to potřebuje.“

Stover začal do svého bloku kreslit další pěticípou hvězdu. „Takže můžete říct guvernérovi, že by to byl zatraceně dobrej kšeft, Bill buď v base, nebo mrtvej, a já venku nebo taky mrtvej. Jedině co bych chtěl, abych dostal šanci někde se venku zašít, i s mojí mámou a začít novej život.“

„Proč si myslíte, že vás to celý může stát život?“

„Protože mě můžete použít jako návnadu, abyste dostali Billa. A to bude znamenat, že mě může dostat dřív, než ho dostanou policajti.“

Garretovi se objevil v očích zájem. „Tak ven s tím!“

„Je to velmi jednoduchý, jako když počítáte jedna, dvě, tři. Jedna, vy napíšete něco do těch svých novin, tím naštvete Billa a on se rozhodne, že mě oddělá. Dva, převezete mě někam, kde to bude možný udělat. Tři.

Poldové ho dostanou, dřív než on dostane mě.“

„Nic ale není tak úplně jednoduché.“

„Tohle ano.“

„Moc to záleží na Meadovi.“

„Ale ne, jestliže víte, jaký knoflík máte stisknout.“

„A vy to víte?“

„Jo, vsadím na to třeba svůj krk.“

Garret najednou cítil, jak mu začínají vlhnout dlaně, zdálo se mu, jako by se najednou vlhkost jeho úst soustředila v dlaních.

„Dobře. Tak si to poslechněme. A co bych měl napsat do novin, aby Meade dostal chuť vás oddělat?“

„O dalších jedenácti mrtvolách.“

Pak bylo ticho. Garret musel stisknout zuby, aby hlasitě nevykřikl.

„Všechny jsou zakopaný na Long Islandu,“ řekl Stover.

„Blízko místa, kde Bill vyrůstal. Samý malý děti. Oddělal první dítě, když mu bylo jen třináct let. Představte si, pouhejch třináct let. Kluky i holčičky. Bylo mu to úplně jedno. To teprve začínal, učil se zabíjet, přicházel krvi na chuť. Předtím to zkoušel na psech a kočkách.“

Garret na chvíli zavřel oči a viděl jak se mu za víčky rozplývá Stoverova tvář. „Jak to, že vám to řekl?“

„Byla to prostá výměna. Billy, ty něco řekneš mně a já ti za to taky něco povím. Nevěřil byste, co jsem si všechno vymyslel. Vypadalo to jako soutěž o to, kdo se dál vyčůrá.“

„A on vám věřil?“

„Věděl, že to, co on říká, je pravda. Tak proč by neměla být pravda to, co říkám já? Chtěl mně věřit, chtěl, abych byl stejnej mizera jako on. Aby nebyl osamocenej, prostě mě potřeboval.“

„A na co jste to potřeboval vy?“

„Abych měl něco v ruce, až se budu chtít odtud dostat.“

Garret jen nevěřícně zíral. Věděl, že kdyby se v těch věcech začal víc rozebírat, že by se z toho zbláznil.

„Podívejte se,“ řekl tiše Stover. „Měl jsem fůru času nato, abych si to promyslel. A přemejšlel jsem hodně o tom, že jednou pustí Billa z vězení a já zůstanu, abych tu zcepeněl. Tak jsem chtěl mít v ruce trumfy.“

„Přece jste nemohl předvídat, co se všechno stane, až ho pustí.“

„To ne, ale věděl jsem, že začne dělat to samý a že konečně bude tolik mrtvejch, že to bude pronásledovat každýho. A že já budu mít něco v ruce, abych jednal o nějaký dohodě. Ale to, že někdo přežije dvě kulky v hlavě, jako vy, to jsem samozřejmě nemohl tušit. A nemohl jsem taky vědět, že budete identifikovat Billa na policejní fotce.

Ale to všechno to usnadnilo, stačilo počkat, až se guvernér začne pěkně potit.“

„Guvernér vaše podmínky nepřijme. Mimochodem, myslíte si, že Meade nepřijde na to, že jste vějička?“

„Možná, že ano.“

„Tak proč riskujete krk, aby vás zabil kvůli nějakým jedenácti mrtvolám z minulosti?“

„Protože i když má geniální mozek, tak mu v něm přece jenom něco chybí a kvůli tomu může začít bláznit. Viděl jsem, jak podřezával zde v base krky vězňům kvůli ouplnejm blbostem.“

Stover si zapálil cigaretu a když vyfoukával kouř, odvrátil hlavu. „Jemu šlo ale o víc, než oddělat ty malý děti.

Chtěl si o tom povídat.“

„Řekl vám někdy, co provedl?“

„Samozřejmě že ano. A šel do ouplnejch detailů. To byste určitě nechtěl slyšet.“

„Je to tak zlý?“

„Jo. A on o tom nikdy nepřestal mluvit.“

„Co říkal?“

„Strašný věci. Jak ty děti křičely, jak mu bylo, když to slyšel. Jak vypadaly jejich oči, jakou barvu měla jejich krev, jak potom vypadaly jejich obličeje. Připadalo mi to, jako by recitoval nějaký básně. Jako by o tom musel mluvit, i když mu z toho bude nanic.“

Pak se Stover podíval na desku stolu. „Bill mi to řekl, aby byl jistej, že budu držet hubu. Kdybych cekl, rozřezal by mě na kusy. Tak to alespoň vždycky říkal a já jsem věděl, že to není žádná sranda.“

Harry Stover měl prohnutá záda jako gymnasta.

„Nemusíte mít strach, že se objeví, aby mě oddělal. Jděte a promluvte si o tom s guvernérem. Když řekne jo, pak stačí, abyste napsal do těch svejch novin, že se nějakej vězeň dohodl s poldama a že jim řekl o tom dětským hřbitově na Long Islandu. A Bill se určitě objeví.“

Seděli proti sobě beze slova v místnosti, kde nebyla okna a kde svítila jenom netečná a bledá světla, „Ještě pár věcí,“ řekl Stover. „Když se to bude dělat, musí se to dělat chytře. Žádná armáda policajtů. Tak tři, čtyři příslušníci státní policie a pár místních. Nic víc. Bill je cvok, ale takovej cvok, aby lezl do rány padesáti poldům, zase není. Musí si myslet, že má alespoň nějakou šanci, že mě dostane.“

Stover zmlkl a studoval, jaký měla jeho slova účinek.

Zdálo se, že je spokojený. „A jestli mě oddělá, pak by měla moje máma dostat přidáno, tak sto tisíc. Chci bejt jistej, že si bude v Arizoně spokojeně žít.“

„Harry, ale tolik peněz nemám.“

„To je v pořádku. Od vás to taky nechci. Myslím si ale, že guvernér může ze svého volebního měšce něco pustit.“

*

Za pár hodin se poručík Canderro neudržel smíchem, když si to všechno přehrávali z nahrávacího přístroje. S

Harrym Stoverem souhlasil. Taky pro něho bylo těch sto tisícovek legitimním politický výdajem.

„Doporučuji vám, abyste to přehrál guvernérovi. Líp mu to nikdo nedokáže povědět. I když to Conway odmítne, a to pravděpodobně udělá, alespoň bude mít o čem přemýšlet ve studených zimních nocích.“

20

Guvernér státu New York Stephen Corway přijal Garreta ve své pracovně, ve velké místnosti obložené ořechovým dřevem. Bylo krátce po desáté hodině večer.

Guvernér, kdysi hezky vypadající muž, byl tlustý a ve své pomačkané košili vypadal unaveně a opotřebovaně. Pod očima měl tmavé kruhy, které v televizi vypadaly ještě hůře než ve skutečnosti. Karikaturisté ho většinou kreslili jako obtloustlého mývala.

„Rád tě vidím, Paule,“ řekl guvernér. Potřásl Garretovi rukou a lehce mu stiskl paži. „Tak co tě sem přivádí? Co mi neseš? Rakovinu?“

Guvernér se smutně usmál a Garret jeho přivítání považoval za součást guvernérovy automaticky předstírané srdečnosti. Conway mu poslal osobní soustrast, když zemřela Emily a Garret mu za ni poděkoval. Osobně ale spolu nemluvili až do onoho rána, kdy mu Garret zavolal a požádal ho o přijetí, aniž by ovšem řekl proč. Známkou jejich dlouhého a celkem srdečného vztahu bylo, že se Conway na důvod návštěvy vůbec nezeptal.

„Ne, rakovinu ne. Ale možná injekci pro případnou léčbu,“ odpověděl Garret. Conway se na něho podíval. To u

něho nebylo zrovna obvyklé. Mnohem častěji se do očí nepodíval. „Dozvěděl jsi se něco o Meadeovi?“

„Za poslední dva týdny jsem byl třikrát v Attice. Mluvil jsem s Meadovým starým spoluvězněm Harrym Stoverem.

Má to na doživotí. Byl bych rád, kdybyste si poslechl, co jsem nahrál při poslední schůzce.“

„Bude to pro mě znamenat další problémy nebo mi to ulehčí ty stávající?“

„Záleží na tom, jak budete reagovat. Může to být tak, ale může to být taky jinak.“

Conway si povzdychl a nalil do dvou velkých skleniček koňak Napoleon. „Zrovna to nechci slyšet, ale až se napiju, tak můžeš začít.“

Guvernér se usmál, jak to obyčejně dělal, když jednal s přáteli i nepřáteli, když se vyrovnával se starostmi i radostmi. Byla to jeho obvyklá maska a Garret si nevzpomínal, že by ji guvernér kdy odložil. Když si připili, tak se mu přece jen zdálo, že se maska přece jenom poněkud svezla z guvernérova obličeje.

„Mám dojem, že teď zrovna máte jiné starosti. Lituji, že vám je ještě přidělávám. Nedělám to úmyslně.“

„Nemysli, že to nevím. Už jsem tě chtěl několikrát zavolat, ale pak jsem se rozhodl, že to neudělám. Co bych ti asi tak mohl říci? Že lituji, že jsi přišel o ženu a požádal tě, abys mi dal pokoj? Všechno přece bylo pro tebe mnohem

horší než pro mne. Jak se ti z toho podařilo dostat? Já bych to nesvedl!“

„To není otázka síly. Člověk se musí soustředit, aby dělal, co musí a nedopustil, aby ho osobní tragédie pohltila.

Mně se to alespoň osvědčilo.“

Guvernér polkl velký doušek brandy a pohodlně se usadil v křesle. „Myslím, že už jsem připravený. Můžeš začít.“

„Z té pásky jsem nic nevystřihl a nic jsem neupravoval.

Uslyšíte konverzaci přesně tak, jak byla. Možná, že nebudete zpočátku některým věcem rozumět, ale ty nejsou tak moc důležité a později vám všechno vysvětlím. Záznam poběží osmadvacet minut a bylo by nejlepší, abyste si ho poslechl najednou. Navodí atmosféru jedině tehdy, když to nebudeme přerušovat.“ Garret se zeptal: „Než začneme, máte nějaké otázky?“

„Jen jednu, proč jsem tak nervózní?“

„Protože jste guvernér a máte ve svých rukou život a smrt obyvatel tohoto státu. Proto je velmi správné, že jste nervózní.“

Garret spustil magnetofon a zahájil toto neobyčejné představení pro jednoho diváka. Když skončil, vypadal Conway trochu jinak než na začátku. Přestal se strojeně usmívat, zdálo se, že zestárl o řadu let. Vůbec nevypadal jako člověk plný zdraví. V obličeji byl žlutošedý jako obyčejně bývají smrtelně nemocní lidé.

Vstal, dolil svou skleničku koňakem a začal hovořit.

„Co vlastně, Paule, po mně chceš? Přece víš, že tu věc nemohu udělat.“

„Proč ne?“

„Protože by to udělalo z celého našeho právního systému frašku.“

„Ušetřete mě projevů z volební kampaně. Náš právní systém už fraška je, takže se mu nemůže nic stát. Tady jde o to, zda by taková věc pomohla.“

„A ty si myslíš, že ano?“

„Všechno je moc nejisté, ale přece jen si myslím, že by to pomohlo.“

„A to chceš, abych riskoval na základě něčeho, co řekl podvodník a trojnásobný vrah?“

„No, v čem je riziko? Pošleme vězně ven, budeme ho hlídat, pokusíme se najít jedenáct mrtvol a chytit do pasti mnohonásobného vraha. V horším případě ty mrtvoly nenajdeme, vraha nechytíme a vězeň se zase vrátí do cely. A v lepším případě zlikvidujeme masového vraha. Tak co vlastně riskujeme?“

„Ty neriskuješ, riskuji jen já. Na mne budou řvát, že jsem pustil na svobodu vraha.“

„Jedině jestli nedostaneme Williama Meadeho. A když se to povede, bude to nejlepší dohoda, jakou jste ve svém životě uzavřel.“

„Možná.“

„Proč možná?“

„Protože dnešní nejlepší dohoda může zítra znamenat zítřejší katastrofu.“

Guvernér se zastavil. Tiše stál uprostřed své pracovny.

„Co se stane, jestliže za deset měsíců začne Stover zase loupit a zabije při tom půl tuctu lidí? Kdo si vzpomene na Williama Meadeho, až se bude z podlahy utírat krev? Lidé si vzpomenou jedině na to, že ten cvok, který pustil Stovera na svobodu, jsem byl já. A budu vyřízený. Neříkej mi, že to budeme moci udržet pod pokličkou, oba přece víme, že to není možné.“

Proti tomu nebylo možné argumentovat. Bylo jedině možné zvažovat rizika a klady.

„Paule ne! Bohužel. Lituji, ale nemohu to udělat. Jistě to myslíš poctivě, ale já se o svoji politickou kariéru už příliš dlouho bojím, než abych byl ochoten riskovat,“ řekl guvernér a pokrčil rameny. „Myslím si, že nemohu riskovat, že musím hrát bezpečnou hru.“

„Co je bezpečná hra? Nechat Meadeho znásilňovat a vraždit?“ zeptal se Garret. Guvernérovy oči ale prozrazovaly, že se pevně rozhodl.

21

Tommy Lukens pátral systematicky po Meadeovi.

Nakresli! si náčrtek celé oblasti, v níž se mohl vrah skrývat, zakreslil přesně místo, kde našel opuštěnou hondu. Odtud pokaždé vyrážel různými směry. Teď to už zkoušel za týden popáté. Pátráním byl přímo posedlý. Vypadal, jako by ho napadl virus, jehož se nemůže zbavit.

Začalo to tehdy, když našel v lese mrtvou Nancy. Měla roztažené nohy, vytřeštěné mrtvé oči. Tommy neplakal celá léta, ale tentokrát ano.

Když se v novinách objevily první zprávy, že našli mrtvolu a že vrahem je William Meade, Tommy zpanikařil.

Zpanikařil natolik, že se dokonce rozjel na nejbližší policejní stanici. Pak se ale zastavil a začal klidně uvažovat.

Co vlastně chtěl udělat? Nancy už přece nemohl pomoci. Musel uvažovat především o sobě, své ženě a své rodině. Kdyby řekl policistům, co se stalo, znamenalo by to konec. Jessie, jeho žena, by okamžitě odešla z domu, i s dětmi. Řekla mu to v poslední době několikrát, když ho přistihla při pletkách s cizími ženami.

Bylo by nejrozumnější, aby na všechno zapomněl.

Jediný člověk, který ho viděl onu noc s Nancy, byl Meade.

Až ho policie najde, a on doufal, že se tak stane, zastřelí ho a bude po problému.

Problém spočíval v tom, že on sám nemohl zapomenout na Nancy, na to jemné a slušné děvče. Měla jen jednu slabost, ráda se milovala s muži, jako byl on. Divil se, že ho Meade nechal odejít, že ho nezastřelil jako Nancy. Asi to byla součást zvrácené hry, kterou hrál. Řekla Nancy Meadovi, jak se jmenuje a kde bydlí? Přijde Meade jednou v noci do jeho domu a oddělá ho i s Jessií a dětmi?

Tu noc, kdy se jeho rodina vrátila z Providence, nezamhouřil oči. Ležel ve tmě a pod matrací měl svůj starý armádní revolver ráže 45. Cítil teplé tělo své ženy a úzkostlivě naslouchal. Představoval si své děti, jak klidně spí v pokojících. Byl si vědom toho, co udělal. Ale proč to vlastně udělal? Aby se zbavil svých mindráků? Kdo mohl čekat, že se stane něco tak strašného?

Příští den Lukens zavolal policii, předstíral, že do něj narazila bílá honda. Oznámil číslo auta a dozvěděl se, že to auto bylo ukradené. Vůbec ho to nepřekvapilo. Od toho okamžiku začal pátrat na vlastní pěst.

Měl dost volné povolání. Prodával papírenské zboží v oblasti údolí řeky Hudson. Byl zástupcem, který operoval v celostátním měřítku, takže pro něho nebyl problém využít nějakou tu hodinu denně pro své osobní potřeby. Došel k závěru, že Meade odešel z místa, kde nechal hondu, pěšky.

Pokud ovšem neměl někde v křoví schované jízdní kolo.

V obou případech ale nemohl být Meade ukryt od místa činu dál než dva nebo tři kilometry.

Z toho Lukens vycházel ve svém pátrání. Místo, kde našel hondu, považoval za střed. Začal pátrat od tohoto bodu na všechny strany do vzdálenosti tří kilometrů. Rozhodl se také, že kdyby našel Meada, že zavolá anonymně policii a že sdělí jí přesné místo skrýše.

Pozdě odpoledne, slunce právě začalo zvolna klesat k západu, se Tommy Lukens vydal severovýchodním směrem.

S malým kompasem v ruce pochodoval cípem lesa, kde ještě nikdy nebyl. Měl na sobě džínsy, tílko a těžké turistické boty, oblek nechal v autě. Ten kus lesa znal, chodil sem lovit malou zvěř, ale málokdy se mu to povedlo. Vůbec mu to nevadilo, těšilo ho i to, že byl v lese. Měl s sebou obyčejně malorážku. Dnes ji neměl, za opaskem pod tričkem měl zastrčený

revolver,

na

který

neměl

povolení.

Nepředpokládal, že by ho použil. Pouhý pocit mít zbraň mu byl příjemný.

Tom se podíval na hodinky. Zjistil, že už je na cestě třiadvacet minut, to znamenalo, že ušel asi půldruhého kilometru. Chtěl pokračovat stejným směrem ještě asi půl kilometru. Pokud nic nenajde, půjde ještě asi pět set metrů na západ a vrátí se ke svému autu. V továrně poblíž Ellenvillu měl dohodnutou návštěvu kolem čtvrté hodiny.

Musel se ještě převléci do obleku a dojet na místo schůzky.

Po desíti minutách vyšel z lesa a narazil na úzkou cestu vedoucí na západ. Byla hodně stará, rozbitá a zjevně také málo používaná.

Pustil se po ní. Vychutnával teplé sluneční paprsky a chlad lesa. Právě chtěl změnit směr chůze, když se po pravé straně objevila mezi keři malá mýtina. Ta se po několika krocích rozšířila a v trávě byly patrné vyjeté koleje od auta.

Pak se Lukens dostal ze sluncem ozářené mýtiny do přítmí lesa. Rostly tu hlavně borovice. Jejich spadané jehličí vytvářelo měkký polštář. Nezřetelná cesta chvílemi mizela a náhle začala prudce klesat. Byl to úplně jiný svět, stromy byly starší a jejich koruny byly tak husté, že jimi téměř nepronikalo sluneční světlo. Lukens došel k názoru, že jde po některé z dávno zapomenutých lesních cest, jichž bylo v této oblasti bezpočet. Podle slehlé trávy a ulámaných větviček keřů usoudil, že tudy nedávno někdo jel.

Po dvou kilometrech se mezi hustými keři zableskla vodní hladina a několik okamžiků poté se objevila střecha domu. Popošel kousek dopředu, aby lépe viděl. Byl to starý srub, kompaktní jako malá pevnost. Nad střechou čněl vysoký komín, za srubem bylo vidět třpytící se jezero.

Nebylo vidět ani živáčka. Nevedly sem telefonní, ani elektrické dráty, nikde nebylo stopy po odpadcích. Falešný poplach, pomyslel si Lukens.

Tráva a plevel sahaly skoro k oknům, ale Lukens přesto zůstal ve střehu, když se začal k domu přibližovat. To, co

považoval za zadní část domu, bylo ve skutečnosti průčelí s verandou, z níž bylo vidět na jezero. Vystoupil po schodech a zkusil, zda jsou zamčené dveře. Nebyly. Potichu je otevřel a vešel dovnitř. V týlu ucítil nějaký studený a tvrdý předmět.

„Tome, ani krok.“

William Meade hovořil tichým, klidným a věcným hlasem.

Lukens čekal, že se ozve výstřel, ale nic takového se nestalo.

„Zasuňte pojistku revolveru.“ Lukens udělal, co mu nařídil Meade. Teď tady umřu, nikdo nikdy nenajde moje kosti a nepřijde na to, co se mi stalo, pomyslel si.

„Odhoďte zbraň.“ Lukens zaváhal, možná, že mohl mít šanci, kdyby se rychle otočil, ale Meade ho varoval: „Na nic podobného nemyslete.“

Lukensův kolt dopadl na podlahu. Skutečnost, že byl ještě naživu a že Meade byl tak opatrný, v něm vzbudila jiskřičku naděje.

Nevěděl proč, ale přece si jenom říkal: Kdyby tě chtěl Meade zabít, tak to mohl udělat hned, když jsi vcházel do dveří. Srdce mu bušilo až v hrdle, musel se zhluboka nadechnout, aby se neudusil. Meade přistoupil; zvedl revolver a zastrčil si ho za opasek. Měl na sobě ustřižené, vybledlé džínsy a jinak nic. Měl hubené paže, byl svalnatý a měl opálenou pleť. V ruce měl revolver s tlumičem. Tom si na něj pamatoval z prvního setkání. Meade se pohyboval

podivně pomalu, vypadalo to, že je unavený. Přitáhl si židli a posadil se před Lukense.

„Myslím, že už víte, kdo jsem.“

Lukens jen kývl hlavou. Nevěřil, že by mu strachem neselhal hlas.

„Jak jste přišel na to, že jsem zde?“

„Hledám vás už pět dní,“ řekl Tom a polkl. „Narazil jsem na starou cestu a šel jsem po ní. Když jsem otevřel dveře, myslel jsem si, že zde nikdo není.“

„Jak jste přišel na to, kde máte hledat? Přece jsem mohl být kdekoliv. Proč jste si právě vybral tohle místo?“

Tom se najednou začal strašně potit. Tak se snažil, aby se nezapletl, že najednou nebyl vůbec schopný přemýšlet.

Když se snažil, aby promluvil, nevyšlo mu z úst ani jedno srozumitelné slovo.

Meade vzal z poličky láhev whisky, nalil trochu do sklenice a podal mu ji. Pak se na něj díval, jak pije.

„Tome, buď úplně klidnej. Řekni mi pravdu a všechno bude dobrý. Nemusíš spěchat, jen mně, prosím, nelži. Tak a teď ještě jednou. Jak jsi přišel na tohle místo?“

„Tehdy večer, když jste mi řekl, abych šel domů, tak jsem to neudělal… počkal jsem a sledoval jsem vás. Ztratil jsem vás, ale pak jsem našel místo, kde jste nechal hondu.

Potom jsem jel zpátky a našel… Nancy.“

„A co bylo potom?“

„A potom…“ začal se Tomovi třást hlas, „Jsem došel k názoru, že musíte být někde blízko, tak jsem začal hledat.“

„Předtím jsi kontroloval poznávací značku hondy?“

„Jo.“

„A proč jsi nešel na policii?“

„Přece víte…“

„Kvůli své ženě?“

„Mám taky dvě děti.“

„No to je ohromný,“ potřásl Meade unaveně hlavou. „A co jsi měl v plánu udělat, až mě najdeš? Ustřelit mi hlavu tou svou pětačtyřicítkou?“

„Přece nejsem blbej. Nikdy jsem na nikoho nestřílel, myslím, že bych to nesvedl. Chtěl jsem jen zavolat anonymně policajtům, říct jim, kde jste.“

Meade mlčel.

„Přísahám.“

„Já vím.“

Tom Lukens se díval tupě do své skleničky. „Tomu vůbec nerozumím, nejdřív mě necháte odejít. Když jsem se dozvěděl z rádia, kdo jste, vůbec jsem nevěřil, že jste mě jen tak pustil.“

„Tome, ty jsi pro mě nebyl nikdy nebezpečný. A já vůbec nejsem takovej, že bych střílel lidi na potkání, jen abych z toho měl plezír.“

„Měl jsem k tomu důvod, ale je to příliš složité, než abych teď o tom hovořil.“

Když Lukens pil whisky, slyšel, jak mu cvakají zuby o sklo. Ježíši, přestaň se bát a přemýšlej, řekl si sám pro sebe.

To jak Meade mluví, možná znamená, že se ještě nerozhodl, co má udělat. Možná, že mám ještě nějakou šanci. Jen klid a přemýšlet!

„V každém případě,“ řekl Meade, „jsi mně i sobě udělal pěkný problémy. Teď když jsi mě našel, a byl to pěknej kus práce, co bych měl s tebou udělat?“

Lukens chtěl promluvit, ale z hrdla mu nevyšel ani hlásek. Jen se potil a měl nesmírný strach.

„Kdo ví, že jsi mě hledal?“

Tom se snažil napodobit Meadův hlas. „Nikdo. Komu jsem to mohl povědět?“

„Kdo ví, že jsi se tahal s Nancy?“

„To jsem taky nemohl nikomu povídat. Proč bych to dělal?“

„Protože jsi jistě chlap, kterej o takovejch věcech moc rád povídá.“

„Ne, když má dvě děti a je ženatý.“

„Ty dvě děti a žena ti vůbec nevadily, abys nešoustal jinou.

Proč by ti měly vadit, abys o tom mluvil?“

„Myslím, že raději šoustám, než mluvím.“

Meade se zasmál a Lukensovi to spravilo náladu, že skoro spadl na podlahu.

„A co malá Nancy? Možná že o takovejch věcech ráda mluvila s kamarádkama.“

„Ne, ta určitě nic neřekla. Byla zasnoubená s jiným mužem. Příští měsíc se měli brát.“

„To jsem četl v novinách.“

Meade se křivě usmál, vstal a nalil si trochu whisky.

Pak dolil Lukensovi a znovu se posadil.

„Teď ti, Tome, řeknu pár věcí. Policie ví o tom, co se stalo s Nancy víc, než si myslíš. Zkouška semene ukázala, že s ní byli tu noc, když se to stalo, dva muži. Neví, že ten druhej chlap jsi byl ty, ale usilovně po tom pátrají.

Vyslýchají každýho chlapa, kterej s ní v uplynulejch měsících něco měl a nutí ho, aby se podrobil zkouškám testům. Když někdo z přátel Nancy nebo z tvých kamarádů jen cekne, že jsi s ní byl, tak tě zavolají. A když se to stane, dozvědí se, co tak strašně skrejváš.“

Pocit smutku se u Lukense začal nyní mísit se strachem.

„Jak to víte?“

„Protože znám dobře, jak poldové čenichají. Zatím tě ale nevolali, tak si myslím, žes o Nancy nikomu nepovídal.“

Meade si povzdechl a pak se zeptal: „Kdes nechal ten svůj bourák?“

„Přesně tam, kde jste tehdy nechal hondu.“

Tom se ustrašeně podíval na revolver, který držel Meade a už viděl, jak zemře. Pak začal prosit: „Pusťte mne, nechte mě jít. Přísahám, že poldům nic neřeknu. Moc bohatý

nejsem, ale dám vám všechno, co budete chtít. Dávám vám na to své slovo. Pusťte mne a nebudete se muset bát, že něco vyzvaním.“

„Já se tě nebojím. Mně je tě líto a taky je mi líto tvých dětí a ženy. To, co jsi prováděl, si vůbec nezaslouží. Ale byl by to nesmysl, kdybych tě teď pustil.“

Meade dopil. Pak vstal a šel k poličce, kde měl láhev whisky. Když procházel kolem Lukense, najednou ho udeřil pažbou revolveru. Pažba narazila s tupým zvukem do týla těsně za pravým uchem. Tom zasténal, převrátil se na bok a zůstal tiše ležet.

22

Canderro seděl přitisknutý ke kmeni skáceného stromu a pozoroval zadní vchod do domu Meadovy matky.

Stmívalo se a poručík se třásl zimou. Asi dvacet metrů od něho po pravé straně byl další policista, člen sledovacího týmu. Byl ukrytý v křoví a bylo zjevné, že by se rád takové nudné činnosti zbavil. Kousek dále na ulici byl další detektiv. Dřímal v autě s firemním označením opravářů.

Dodávka měla okna průhledná jen zevnitř, zvenčí do ní nebylo vidět.

Poručík měl sice na sobě nepromokavou bundu, ale protože předtím hodně pršelo, byl mokrý jako myš. Místo odkud Canderro pozoroval, bylo na malém pahorku, z něhož bylo na dům dobře vidět. Mohl sledovat několik osvětlených místností. Světla svítila celou noc a místnosti vypadaly prázdné. Poručíkovi však tak nepřipadaly. Tušil, že v domě jsou nějací lidé, i když je nebylo vidět.

Co tady vlastně dělám?

Když si Canderro tu otázku položil, změnila se jeho očekávání v pochybnosti. A co kdyby se ještě přišlo na to, že sleduje bez povoleni? Najednou se cítil jako herec, který hraje roli určenou pro někoho jiného. Pro někoho, kdo má

zkušenosti z porušování zákona, kdo se vyzná ve vloupáních, pro někoho, jako je William Meade.

Denní dobu těsně před východem slunce měl Canderro nejraději. Rád se díval, jak mizí tma a jak se zvolna rozplývá mlha. Chladem mu tuhly svaly, a tak vstal a přesunul se za další skupinu keřů. Uviděl před domem velký stůl ze sekvojového dřeva a židle, na příjezdové cestě k domu parkoval černý automobil. Potřetí za hodinu vytáhl revolver, zkontroloval, jestli jsou v bubínku náboje a pak zbraň zase zastrčil do pouzdra. Logika mu velela, že je velmi malá šance, aby našel Meadeho v matčině domě. Moc tomu ale nevěřil, protože v poslední době se stalo mnoho věcí, které žádnou logiku neměly. Nejhorší bylo, že poručík začal ztrácet trpělivost. To mohlo být nebezpečné.

V 8.35 vyšla ze zadních dveří Adele Meadová alias Dorothy Liptonová. Nastoupila do cadillacu a odjela.

Hned poté dal Canderro znamení policistovi v křoví a přiblížil se k zadnímu traktu domu. Nikdo ze sousedů ho nemohl spatřit, protože nejbližší dům byl asi dvě stě metrů odtud a kolem rostly vysoké keře. Poručík zasunul do zámku na dveřích kartu z plastické hmoty, otevřel dveře a dostal se dovnitř. Vytáhl z pouzdra revolver. Stál uprostřed vykachlíkované kuchyně a naslouchal. Nebylo slyšet nic než tiché předení ledničky, jinak bylo úplné ticho.

Pak začal Canderro prohlížet místnost po místnosti.

Začal v přízemí, revolver držel v ruce připravený ke střelbě.

Prohlížel dům velmi pečlivě, zkoumal každý temný kout a bleskurychlými pohyby otevíral jedny dveře za druhými.

Kladl si otázku jestli by Adele Meadová mohla opustit svého syna v nouzi a neposkytnout mu útulek, když ho nejvíc potřeboval? Doufal, že odpověď najde v tomto domě.

A odpověď také dostal.

Nejprve ve skříni v ložnici v prvním poschodí. Tam vyštrachal starou skautskou uniformu. Byla vyžehlená, úplně čistá, stačilo ji obléknout. Byla na ní sbírka skautských vyznamenání, Canderra napadlo, kolika starým ženám kdysi Meade asi pomohl přejít ulici.

Uniforma byla jen začátek. Williama Meada připomínaly předměty po celém domě, v zásuvkách, v psacím stole, ve skříňkách a dokonce i v bednách na půdě.

Celé horní poschodí vily tvořilo jakési muzeum, které připomínalo Williama. Diplomy, ceny, které získal, výstřižky z novin, dopisy, čestná uznání, to vše zde bylo pečlivě uložené. Všechna vysvědčení byla seřazena chronologicky. A na vysvědčeních byly samé jedničky, takže si Canderro řekl, co by se asi stalo, kdyby, nedej pánbůh, William přinesl domů dvojku. To by se asi zbořila nebesa. A i kdyby ho matka nakonec pohřbila, pak by vzpomínky určitě žily dál.

Canderro si klekl v podkroví na podlahu, otevřel poslední z beden a prohlížel její obsah. Jednotlivé předměty ani nevnímal, ovládlo ho vcelku to, co viděl. Tak už to bylo,

nemohl s tím nic dělat. Musel to vzít na vědomí. Klid, jaký panoval v domě, už dlouho nezažil. Tušil, že pocit bezpečí je klamný, stejně jako klidný spánek v hlubokém lese s divokou zvěří.

Canderro došel k názoru, že Meadova matka zcela jistě ví, kde právě teď je její syn. Zasunul revolver do pouzdra a odešel z domu stejnou cestou, jakou přišel.

Jeho dva policisté zůstali na místech, jeden před a druhý za domem. Třetí sledoval cadillac paní Meadové.

23

Nejhorší byla pro Garreta neděle, když byl doma. Proto odešel ze svého bytu kolem poledne, naobědval se v místní restauraci a zašel si do kina na Třetí avenue na jakýsi oddechový film. Po představení se asi hodinu procházel po parku, než mu začal vadit pohled na dvojice, které vychutnávaly teplý, zářící podvečer. Raději se vrátil domů.

K večeři si připravil rybu. Právě si chtěl nalít skleničku brandy, když zazvonil telefon.

„Je to pan Garret?“ zeptal se ženský hlas. Zdál se mu povědomý, ale pak tu myšlenku zavrhl a řekl: „Ano.“

„Tady je Jacqueline Wurzelová. Doufám, že nevolám v nevhodnou dobu.“

„Ne, vůbec ne. Jak se vám daří?“

„Dobře, děkuji.“ Chvíli bylo ticho a pak Wurzelová řekla: „Ne, není to pravda. Není mi vůbec dobře. To, co jsem řekla, byl jen podmíněný reflex. Před několika hodinami jsem se totiž dozvěděla jisté znepokojivé zprávy, a právě proto volám.“

Garret neodpověděl. Zkušenost ho naučila, jak má reagovat, a tak bylo ve sluchátku slyšet jen tiché šumění.

„Budete mít náhodou dnes večer čas?“ zeptala se Jacquelině. „Ráda bych si s vámi pohovořila a nechci telefonem.“

„Odkud voláte?“

„Z centra.“

Garret jí řekl, kde by se mohli za hodinu setkat. Získal přinejmenším čtyřicet minut, aby mohla zapůsobit brandy.

*

Na Východní sedmdesáté páté ulici byl malý bar. Bylo tam příjemně temno, takže Garreta nemohl nikdo poznat. U

piana seděl obstarožní klavírista a hrál staré sentimentální písně o věčném mládí.

Garret a Jacqueline se napili, což jim pomohlo překonat pocit nejistoty a zdvořilý ostych. Garret se cítil jako námořník, který ztroskotal a kterého teď kolébá moře klidné před bouří. Tušil, že to nebude dlouho trvat. V tom okamžiku bylo velmi příjemné vychutnávat blažený klid.

Jacqueline ještě nezačala hovořit o tom, proč mu vlastně zavolala a Garret nepovažoval za nutné ji k tomu nějak nutit.

Najednou začala hovořit. „Dnes ráno mi telefonoval můj známý, který pracuje v úřadu guvernéra a řekl mi, že guvernér připravuje na zítřejší odpoledne tiskovou konferenci. Tam chce oznámit, že mne, Bentonovou, Reillyho a Johnsona zbavuje funkce a že s námi bude zahájeno vyšetřování.“

Garret se ani nepohnul, jen si téměř neslyšně povzdechl a zeptal se: „Čeho se má to vyšetřování týkat?“

„Rozhodování komise, která doporučila propuštění Williama z vězení. A samozřejmě také mého nedostatečného postřehu, jako úřední osoby. Vím, že guvernérovi hrozí porážka ve volbách a že mu jde o hlasy, ale i tak mě to uráží.“

„Lituji.“

„Proč to říkáte? Nemusíte mne litovat, nemáte proč.

Vzpomínám si, že jste řekl, že chcete trestat systém, a ne nás čtyři. Bohužel si ale myslím, že to byla pouhá slova a že tomu ani moc nevěříte.“

„A čemu věříte vy?“

„Že si přece jenom myslíte, že za to, co udělal Meade, jsme odpovědni my. Vrátil jste se z hrobu, abyste se pomstil.“ Usmála se, ale její úsměv byl nucený.

Nemluvili, jen tóny piana vyplňovaly ticho teplým, konejšivým rytmem. Poprvé za řadu měsíců se Garret cítil schopen reagovat lidsky.

„Chtěla jsem ale vědět něco jiného,“ řekla Jacqueline.

„Od té doby, co se to stalo, na vás stále myslím. A víte, na co myslím nejvíc? Jak jste ve mně vzbudil žárlivost.“

„Žárlivost? Na co?“

„Žárlivost na to, co jste všechno ztratil. Na to, že jste tím posedlý. Na to, jak hluboké city byly mezi vámi a vaší ženou.“

Garret usrkl brandy. Podíval se Jacquelině do očí. Četl v nich víc, než cítil on sám, a tak se raději zase díval do své skleničky.

„Je mi šestatřicet. Měla jsem dost známostí a jednou jsem byla vdaná. Ale žádnému z těch mužů na mně nezáleželo tolik, jako vám záleželo na vaší ženě.“

„Dovedu si představit, co to znamená žít v určitém vztahu a nemít z ničeho radost,“ řekl Garret. „Jestliže mám být upřímný, někdy si přeji, aby takový vztah mezi mnou a mou ženou nikdy neexistoval. Pak by mne rána, kterou jsem dostal, tak strašně nebolela.“

„Nemluvte tak,“ řekla Jacqueline. „Nevíte, co říkáte.

Všechno, co jste pociťoval a na co vzpomínáte, vám nemůže nikdo vzít. Nejhorší je nikdy nemít takový vztah!“

Přejížděla pomalu špičkou malíčku po hraně skleničky.

„A ještě něco byste měl vědět. Kromě toho, že jsem měla manžela, který mi dlouho nevydržel, jsem měla také malého chlapce, který dlouho nežil. Jmenoval se Max, po mém otci. To byla asi chyba, protože to jméno mu přineslo jen neštěstí.“

Upřela oči na Garreta. „Měla jsem ho sotva čtyři roky.

Ta čtyři léta bych ale nevyměnila za padesát let. Ptal jste se, jestli vím, co to je žít v hněvu a nemít z ničeho radost. Chci vám říct, že to opravdu vím.“

Seděli tiše jako dva staří prospektoři, partneři, kteří hledali celý život zlato a zkrachovali. Garret se bál pohnout nebo začít hovořit, protože by to mohlo změnit náladu.

Jacqueline se zřejmě nebála.

„Budete tak laskav a odvezete mne domů?“

„Je něco špatně?“

„Ne.“

Podíval se na ni a viděl, že jí zrůžověla špička malého, jemného nosíku, že měla unavené, skoro se zavírající oči.

Garret cítil divnou prázdnotu. Zavolal tedy číšníka a zaplatil.

K jejímu domu z hnědého kamene to nebylo daleko. V

taxíku celou dobu mlčeli. Nastoupili do malé, mosazí vykládané výtahové kabiny, Jacqueline se dívala do prázdna a Garret se snažil na nic nemyslet. Jacqueline zápolila u dveří bytu se svazkem klíčů tak dlouho, že jí ho Garret nakonec musel vzít, najít správný klíč a odemknout dveře.

Obrátila se k němu: „Děkuji vám, že jste přišel. Jsem za to vděčná, i když je všechno tak trapné.“

„Proč byste se měla cítit trapně?“

„Nejsem zdaleka taková, jak si myslíte.“

„To si myslíte, že mě tak obtěžovalo, že jste mi zavolala?“

Přikývla plaše hlavou.

„Proč?“

„Že to všechno muselo vypadat zoufale, a to mě tíží.“

„To je ale bláznovství.“

„Já vím,“ řekla Jacqueline a usmála se strojeným úsměvem. „Ale ať to bylo bláznovství nebo ne, někdy si nemůžeme pomoci, protože to tak cítíme.“

„Souhlasím.“

Pak stáli a dívali se jeden na druhého.

„A co kdybych vás příště zavolal já?“

„To by bylo moc hezké.“

„Nebudete mít dojem, že to je ze zoufalství?“

„Ne.“

„Tak to byste se mýlila.“

Tentokrát se Jacqueline usmála mnohem přirozeněji.

„Paule, vy jste hodný hoch.“

„Možná, že ne moc hodný, ale snažím se,“ odpověděl Garret s úsměvem. Lehce ji políbil na tvář a řekl: „Dobrou noc.“

Jacqueline vešla do bytu a Garret sjel výtahem do přízemí.

Z domu neodešel, za tři minuty už zvonil u jejích dveří.

Skoro okamžitě otevřela: „Co jste mi zapomněl říct?“

„Že to všechno je úplné bláznovství. Že my oba už jsme dál, než abychom hráli takovou idiotskou hru.“

Nepohnula se, a Garret cítil, jak z ní vyzařuje teplo.

„Mohu dovnitř?“

„Samozřejmě.“

Neviděl nic než její tvář.

„Kolik potřebujete času, kolik rituálu?“ zeptal se Garret.

„Ať to je cokoliv, budu se o to snažit.“

„Už to, že jste se sem vrátil, že jste se potřeboval vrátit, je dost.“

Pak ho uchvátily některé pochybnosti. „Mohl bych vás podvádět. Někdy se cítím zatraceně prázdný. Asi ve mně mnoho citů nezbylo.“

„To posoudím já. Vůbec mi nevadí, jestli mě obviňujete, že jsem byla vůči Williamovi slepá. Kašlu na to, že pohrdáte naším nedokonalým systémem. Zajímá mě jedině, že jste tady. Někdy si vzpomínám na každé slovo, na každý svůj pohyb, od doby co jsme se seznámili. Jenom proto, abych se ujistila, že jsem dělala všechno, abyste mě chtěl…“

Najednou cítil její tvář na své, cítil její tělo, vůni, která mu připomínala sen, na který si sotva vzpomínal. Nikdy nevěřil na mystickou věrnost k někomu, kdo byl mrtvý, ale stejně pociťoval novou a mrazivou nejistotu. Vracely se mu vzpomínky na Emily.

„Nechci vám brát nic ze vzpomínek na vaši ženu,“

šeptala mu tiše Jacqueline. „Stále vám patří, co bych ji mohla brát?“

Nic, vůbec nic, říkal si Garret.

Když byli v posteli a objímali se, vrátila se mu tak dlouho vzdálená touha po životě. Uplynulé měsíce ho zničily, skoro ho zabily. Měl pocit, že nemá srdce, ani

mozek. Měl dojem, že mu v hrudi vězí hrouda vyprahlého popela a že mu znemožňuje dýchat. Teď cítil, že zase dýchá, že saje vzduch z jejích plic. Cítil, jak se vine jeho tělo k jejímu. Emily byla v jeho vzpomínkách stále taková, jakou ji znal, Cítil těžkou ztrátu a velký hněv. Nechtěl mít ale pocit, že už je na konci. Jestli bylo možné, aby znovu začal, tak ať se to stane teď.

*

William Meade je viděl z požárního schodiště, byli v zadní ložnici, kde svítilo modré světlo. Meade sice čekal, že se něco takového stane, ale překvapilo ho, že se to stalo tak rychle. Byl tím otřesený, i když to všechno bylo tak vzrušující.

Moje Jacqueline!

Už dlouho si představoval její tělo. Takové představy ho vzrušovaly a týraly, ale na to, co uviděl ve skutečnosti připravený nebyl. Měla skvělé tělo. Od dokonalých prsů, které vypadaly jakoby vytesány z kamene antickým sochařem, přes křivky boků. Lampa osvětlovala bledé tělo, které mu připomínalo alabastr. A Garret měl to tělo celé, do posledního milimetru! Laskal se s ní. Byla jeho, patřila mu plně. Byl to jeho svět a Meade ho proto nenáviděl.

Jak mu to mohla udělat?

Byl tím otřesen, uvědomil si, že už ji nikdy nebude mít.

Jeho sny byly pryč. Samozřejmě, že ji mohl dostat, kdykoliv by si zamanul, ale jen jednou, pak by ji zabil, jako ty ostatní.

Protože právě tak to muselo být a jiné východisko nebylo.

On ale očekával mnohem víc. Copak ho nevyzývala? Copak necítil souznění jejich duší?

Nebo si to namlouval? I to bylo možné. Takové věci se stávají, když něco za každou cenu chcete. Ale s jeho Jacquelinou se mu to stát nemohlo. Nikdy. V životě se už díval do očí příliš mnoha žen, že se nemohl splést v případě té, kterou chtěl nejvíc.

Takže ona s ním asi hrála falešnou hra, dráždila ho a přitom ho podváděla. Ona z něho udělala chudáka, který se nyní krčil na požárním schodišti ve třetím poschodí a který se díval na jiného muže, laskajícího její tělo. Nejhorší bylo, že mu tak vzala jeho vlastní perspektivy, jeho vlastní představy o tom, jaký byl a jaký bude.

Když se Meade vrátil po půlnoci, jedna z luceren ve srubu ještě stále svítila a její světlo prosvítalo teple mezi stromy. Zaparkoval na obvyklém místě za skupinou keřů, šel ke srubu s neurčitým pocitem, že na něho někdo čeká.

Poprvé nebyl ve srubu sám.

Potichu otevřel dveře.

Tom Lukens spal na podlaze pod umyvadlem, schoulený na boku, levou měl připoutanou ocelovými pouty k jedné z jeho železných nohou. Kolem něho leželo všechno, co mohl potřebovat během té doby, kdy byl Meade pryč. Ležely tam knihy a časopisy, balíčky chleba a lančmít,

plechovky s pivem a sodová voda, přikrytá noční nádoba a svítící lucerna.

Meade stál a díval se. Tom otevřel oči, uviděl Meadeho a tiše zamručel. „Chvíli jsem myslel, že se mi všechno jenom zdá.“

„Ano, byl to sen a ještě stále to je sen. To, čemu asi věřil můj otec, protože si stále zpíval „Život je jen sen, pouhý sen“. A tahle písnička vyjadřovala jeho životní filozofii. Kromě toho, že jednou ten jeho sen přestal, protože zemřel.“

Tomovi se zablesklo v očích. Zdálo se, že ho potěšila pouhá myšlenka, že Meade měl kdysi otce. „Byli jste si hodně blízcí?“

„Samozřejmě, měl jsem ho strašně rád,“ řekl William a otevřel si plechovku s pivem. „Vy taky máte děti, copak vás nemilujou?“

„Myslím, že ano. S dětmi se ale těžko o takových věcech vypráví. Mají v hlavách spoustu bláznivých věcí.“

Meade se napil piva. Bylo teplé, ale cítil jeho příjemnou chuť.

Stále ještě cítil bolest z toho, co se stalo v uplynulých hodinách a to, že mohl hovořit, působilo na něj jako balzám, uklidňovalo ho to.

„Jaký to je, když je člověk otec?“ zeptal se.

„Co tím myslíte?“

„Jaký má člověk při tom pocit. Když se díváte na svý děti, na co myslíte? Myslíte si, že ty vaše děti jsou částí vašeho těla, že jsou jako jste vy? Nebo je považujete za něco, co k vám nepatří? Když udělají něco špatnýho, obviňujete je nebo taky sebe?“

Meade na chvíli zmlkl a pak zase začal: „A co smrt? Jak se na ni díváte, když jste otec? Stejně nebo nějak jinak? Jste klidnější, protože víte, že i když zemřete, že budete žít v nich? Nebo je vám hůř, protože si uvědomujete, že je budete muset opustit a že jim už nikdy nebudete moci pomáhat, že je nebudete už nikdy milovat?“

Lukens se díval na Meada osvětleného světlem lampy.

Zdálo se mu, že ho ohromil ten souvislý proud otázek, měl z toho hrůzu. „O tom jsem nikdy nepřemýšlel. Mám své děti a basta. Ale nedovedu si představit, že bych se jednou ráno probudil a ony tam nebyly. Připadalo by mi to jako bych ráno otevřel oči a neměl ani nohy, ani ruce.“

„Když jsem byl malý chlapec, hodně jsem přemýšlel o tom, jaké to je, když má člověk děti. Nedovedl jsem si představit, že by v životě bylo něco důležitějšího než být otcem. Ale teď, díky Bohu, že jsem se otcem nestal.“

Pak oba mlčeli, bylo úplné ticho, za okny bylo slyšet jen tiché zvuky večerního lesa.

„Víte, já vám nerozumím,“ přerušil jejich mlčení Lukens. „Vůbec nevypadáte jako… byste dělal takový

věci…“ Bylo na něm vidět, že velmi opatrně hledá nejvhodnější formulace.

„Asi máte na mysli, že nevrčím, neprskám krev a nemám vidle…“

Tom potřásl hlavou a povzdechl si. „Už jsem tady půldruhého dne a stále jsem ještě naživu. To jsem nečekal.

Když jsem sem přišel a najednou ucítil v zátylku váš revolver. Dokonce jste šel a zavolal mé ženě, že je všechno v pořádku. To jste samozřejmě vůbec nemusel dělat.“

„Slibujete, že budete tyhle pěkný slova opakovat, až mě budou zahrabávat do země?“

Lukens měl v obličeji slavnostní výraz. „Myslíte si, že vás chytí?“

„Samozřejmě. Jediná otázka je kde a jak.“ Meade měl úplně klidný hlas, ve tváři se mu nepohnul ani sval.

Vypadalo to, jako by hovořil o zítřejším počasí.

„Nemáte strach?“

„Raději na to nemyslím.“

„Jak to děláte, abyste o tom nepřemýšlel?“

„Dříve nebo později, Tome, každej umře. Když se člověk narodí, tak už se blíží ke svý smrti. Ale každej o ní nepřemýšlí. Mně se to stane dřív, nebo později.“

„Možná, že vás jen pošlou do vězení.“

„Jedině, když tomu pomůžu.“

„Chcete říct, že byste raději umřel?“

William Meade se klidně usmál. „Tome, myslím si, že umírání není tak zlý. Tolik lidí už umřelo a nikdo z nich nepřišel zpátky, aby si stěžoval. V tom jsou si všichni lidi rovní, to je nejdemokratičtější, co na tomhle světě je.“

24

Na svém stole na komisařství našel Canderro velké množství vzkazů. Vcelku nic mimořádného, byly pouhou částí z informací, jaké chodí denně na každé velitelství policie, přesto ukazovaly leccos zajímavého. Zaprvé přišla paní Lukensová, aby ohlásila, že její manžel je nezvěstný.

Prodával papírenské výrobky a z domu odejel v sobotu časně ráno a zatím se nevrátil. V sobotu pozdě v noci zatelefonoval paní Lukensové neznámý muž. Řekl jí, aby se nebála. Manžel jev pořádku a velmi brzo se vrátí domů. Než se stačila cokoliv zeptat, neznámý zavěsil.

Detektiv, který paní Lukensovou vyslýchal, hlásil, že neznámý prý mluvil zdvořile a ujišťoval ji stále, že manžel je v pořádku. Pan Lukens sice neměl pevnou pracovní dobu, ale nic podobného v minulosti neudělal. Kdyby chtěl někde zůstat přes noc, tak by jí zcela určitě zavolal sám. Nejvíce ji znepokojovalo, že se volající nepředstavil.

Druhá věc se udála přibližně o dvanáct hodin později.

Skupina mladých lidí ohlásila nález převráceného auta, zakrytého větvemi, v rokli poblíž Stone Ridge. Na voze nebyly poznávací značky, ale podle čísla motoru se zjistilo, že patří Tomu Lukensovi z Pleasant Valley ve státě New

York. Při vyšetřování nenašli policisté nic, co by nasvědčovalo, že by šlo o zločin nebo havárii. Podle vyšetřovatele se dostalo vozidlo do rokle, když se je někdo pokoušel ukrýt.

Den poté, když o událostech uveřejnil zprávu místní tisk, zatelefonoval na policii muž a přál si hovořit s poručíkem Canderrem.

„Právě jsem slyšel o případu Toma Lukense. Myslím, že bych o tom něco mohl vědět.“

Canderro uvedl do chodu nahrávací zařízení a zeptal se: „Kdo volá?“

„Nejprve bych chtěl vědět, jestli je možné, aby se nikde neobjevilo mé jméno?“

„Chcete, aby to všechno bylo důvěrné?“

„Jo.“

Canderro pokynul jednomu z policistů, aby zjistil, odkud přichází hovor, a odpověděl do sluchátka: „To není problém.“

„Ne, že bych udělal něco špatného. Jen nechci, aby mě a mou rodinu lidi obtěžovali.“

„Rozumím.“

„Dobře, budu u vás za dvacet minut.“

„Běžte k seržantovi, který má službu u vchodu, bude o vás vědět. Jak se jmenujete?“

„Reams. Fred Reams.“

*

O půl hodiny uviděl Canderro Reamse, jak se blíží k jeho zasklené kóji. Byl to muž ve středních letech. Vypadal na obtloustlého atleta, teď však začínal tloustnout. Na čele měl kapky potu a když poručíkovi podal ruku, měl ji vlhkou.

Na to však byl poručík zvyklý.

„Promiňte, ale nikdy jsem nebyl na policejní stanici,“

omlouval se Reams.

„To tedy máte štěstí. Já tu musím být každý den.“

Reams se nervózně usmál a Canderro mu přinesl kávu.

Nenápadně zmáčkl knoflík pod deskou stolu a zapnul magnetofon.

„Pane Reamsi, v prvé řadě klid. Začneme tímhle: jaké máte vztahy k Tomu Lukensovi?“

„Pracujeme u stejné firmy, jmenuje se Excelsior Paper.

Prodáváme, a když máme chvilku času, zaskočíme si popovídat a trochu se napít. Nejsme blízcí přátelé, ale máme řadu společných zájmů. Víte, co myslím?“ zeptal se a poručík kývl hlavou.

„Oba jsme ženatí a máme děti. Hodně pracujeme a peníze odevzdáváme doma. Občas využíváme příležitosti, když se nám naskytne. Není to nic, co by ohrožovalo rodinu a děti. Jenom si trochu užijeme, aby nám dobře kolovala krev v žilách. A někdy si s Tomem vyměňujeme zkušenosti…“

Reams si udělal přestávku, z kapsy vytáhl kapesník a utřel si tvář. „Jedna z těch „příležitostí“, o kterých jsem hovořil, byla před několika týdny zavražděná.“

Poručík překvapeně rozevřel oči: „Nancy Palewská?“

„Jo.“

„Řekl vám Lukens o ní někdy něco?“ zeptal se poručík, který cítil, jak mu v hrudi splašeně tluče srdce.

„Řekl mi, že byl s Nancy v jejím autě, když se najednou objevil chlap s revolverem v ruce. Nejdřív se na ně díval a potom se k nim přidal, takže to měli ve třech. Nakonec Tomovi nařídil, aby vypadl.“

„Meade ho pustil jen tak?“

„Jo, ale Tom a to děvče nevěděli, že to je Meade. Ten chlap si ji fakticky tak získal, že vypadala šťastně a chtěla s ním zůstat.“

„Tom odešel a jel domů?“

„Odešel, ale domů nejel. Šel pěšky k svýmu autu, schoval se a čekal, až přejede Nancyno auto. Pak jel za ním, dokud Meade nezastavil a nenechal vůz stát. Ten chlap pak odejel bílou hondou, Tom ho sledoval po silnici 684 až na výjezd. Na chvilku ho ztratil, a když auto našel, bylo už prázdné. Tak odšrouboval poznávací značky, vrátil se a hledal Nancy. Našel ji…“

Canderro si horečně zapisoval do bloku, ale jeho myšlenky byly velmi, velmi vzdálené.

„Příští den zavolal Tom policii, a tam se dozvěděl, že auto bylo ukradený. Cítil se mizerně, ale kdyby poldům řekl, co věděl, uškodil by svý rodině. Pověděl to jenom mně, a já jsem přísahal, že to nikomu neřeknu. Když jsem se dozvěděl, že je nezvěstnej a že našli jeho auto, rozhodl jsem se, že vám zavolám.“

„Co si myslíte, že se mu stane?“

Reams měl tvář lesklou potem, kapky potu mu padaly na košili. „Vím co se mu stalo. Leží někde v lese zabitej.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože si s tou zatracenou záležitostí nedal pokoj.

Stále ho to žralo. Chodil po lese a hledal, kde by mohl být Meade zalezlej. Určitě ho nakonec našel a Meade ho odkrouhnul.“

„A jak věděl Tom, kde má hledat?“

„Měl teorii, že Meade nemůže být dál než dva až tři kilometry od místa, kde nechal hondu.“

„Kde byla ta honda?“

„To kdybych věděl.“

Canderro se podíval do svých poznámek a zeptal se: „Na silnici 684 honda jela ne sever nebo na jih?“

„To mi Tom neřekl.“

„A neřekl vám ani jak daleko, nebo jak dlouho ji sledoval?“

Reams zavrtěl hlavou. „Čestně, mně se to všechno, co mi vyprávěl Tom, zdálo být tak vzdálený, že jsem nevěnoval pozornost detailům.“

„Měl Tom u sebe zbraň?“

„Jo, měl u sebe kolt, ale řekl mi, že by bylo bláznovství pokusit se Meadeho chytit. Chtěl jen zavolat na policii a oznámit, kde Meade je.“

„Můžete mi ještě něco říct?“

„Už nic nevím. Povíte tohle Tomově ženě?“

„Ne, i tak už toho má dost. A kdyby věděla tohle, určitě by nebyla šťastnější.“

Canderro se zpříma podíval na Reamse. „A taky o tom nemluvte, abyste se náhodou nestal pro Meada terčem. A jestli budete mít v budoucnu nějakou další „příležitost“, tak raději dejte pár dolarů na motel. Bude to o moc bezpečnější než v lese.“

25

V boxu na konci kavárny sedělo osamocené děvče. Byla velmi tichá, popíjela a četla knihu. Williamu Meadovi trvalo jen krátce, než poznal, že je prostitutka. Nebylo to na ní na první pohled poznat, ale instinkt mu napověděl, že je profesionálka. Líbila se mu a začalo ho vzrušovat. U

barového pultu stálo hodně lidí, většinou to nebyly páry.

Meade si dívku prohlížel, jako by si chtěl vrýt do paměti její podobu. Měla dlouhé světlé vlasy a vyzývavý pohled, byla hezká a její tělo připomínalo Marilyn Monroe.

Když si byl Meade jistý, že si ho všimla, objednal dvě velké whisky a přisedl si k jejímu stolu.

„Doufám, že máte ráda skotskou, protože jsem vám ji přinesl,“ začal konverzaci.

Děvče muselo zvednout hlavu, aby se na něho mohlo podívat. Spatřila vysokého, štíhlého a atraktivního mladého muže se světlými vlasy, pečlivě zastřiženou bradkou a knírem, oblečeného do značkových sportovních šatů.

„To jste se trefil. Skotskou mám nejraději,“ usmálo se děvče a ukázalo sněhobílé a krásné zuby. „Proč vám to ale trvalo tak dlouho?“

„Zkoušel jsem odhadnout, jestli si vás mohu dovolit.“

„A k čemu jste došel?“

„Že třeba prodám auto, hlavně že vás dostanu.“

Děvče se začalo smát, protože se jí odpověď líbila.

Meade se posadil na židli proti ní, opájel se vůní jejího květinového parfému.

„Když se můžete takhle oblékat, tak si mě taky určitě můžete dovolit.“

„Tak mi udělejte tu nejlepší cenu.“

„Pětset dolarů.“

„Za týden?“

„Za týden byste byl mrtvý. Za noc vám to bude stačit.“

„Na takhle sebevědomou ženskou asi nebudu stačit!“

„Ano?“

„Předpokládám, že mi budete patřit celá. Ale nějakou dobu pak budu muset šetřit i na obědech.“

Děvče otevřelo ústa a ukázalo špičku vlhkého, růžového jazyka. Přejela si pomalu rty a Meade cítil, jak jeho vzrušení roste. Bylo vidět, že to je dokonalá profesionálka.

„Vás by měl zakázat zákon!“

„Takový zákon určitě je, asi byl už v nejstarších zákonících, ale nikdo ho nedokázal prosadit.“

Pak pili whisky a dívali se na sebe. Dotkla se pod stolem koleny jeho kolen a Meade cítil, jak začíná reagovat.

Vycítila, že je rozvášněný, a tak se zeptala: „Budete už chtít, abychom šli?“

„Dopijeme nejprve whisky,“ řekl Meade. Líbilo se mu oddalovat to, na co tak dychtivě čekal. Byla to pro něho součást milostné předehry. Líbila se mu atmosféra, rockové rytmy i melodie, plynoucí z reproduktorů, výbuchy smíchu, které pronikaly nad tlumenou konverzaci a téměř rituální tanec horkých těl toužících splynout.

„Možná, že bych se trochu zbavil stydlivosti, kdybych věděl tvé jméno,“ řekl Meade.

Zamrkala očima: „To bys toho po mně chtěl trochu moc! Ale víš co? Můžeš mi říkat Bunny.“

„Bunny, zajíček,“ opakoval po ní. „Malý, měkký, teplý tvor, který je známý svou přítulností, častým pářením i tím, že nemá žádné nebezpečné sklony…“

„Taková jsem. Přesně taková.“

„Kdy jsi se dala na tuhle dráhu?“

„Před několika lety, když mě vyhodili z práce a když už jsem měla po krk stále dolízat k tátovi, aby mi dal prachy.“

Meade se na ní vyčítavě podíval. „A co by si teď otec o tobě myslel?“

Střihla po něm očima. „Moje matka je svatoušek. Ty, které jsou jako ona, vlezou s kdekým do postele bez výčitek svědomí a bez omezení, víc než já, která se prodávám.

Vůbec se nestydím za to, co dělám. Kdybych se styděla, tak bych to nedělala.“

Bunny si usrkla whisky ze skleničky a řekla: „Už jsme se ale o mně bavili víc než dost. Tak teď začneme o tobě.

Tak jak to chceš?“

Nic neřekl, jen se na ni upřeně díval.

„Aby ses neurazil. Ale takoví hezcí mladí kluci, jako jsi ty, obyčejně chtějí něco zvláštního, když jsou ochotni zaplatit takový peníze. Znám spoustu věcí, ale chci tě upozornit, že některý nedělám.“

„Co například?“

„Spoutávání, týrání a podobný sadomasochistický svinstva.“

„Nemusíš se bát. To nepotřebuju, abych byl hotovej.“

„A co tedy potřebuješ?“

„Jen tebe.“

*

Meadovi najednou všechno začalo připadat jako vzrušující. Nikdy předtím k tomu tak nepřistupoval, ale proč ne? Jestliže existovaly slavnostní rituály při zrození, smrti a výročích, tak proč by neměl mít své rituály také sex?

Jevištěm jejich rituálu byla ložnice. Připomínala skleník, v němž rostly květiny. Byla vytapetovaná, tapety měly vzor květů vyvolávajících představu omamné vůně.

Jako tropická džungle uprostřed studeného New Yorku.

Okamžitě poté, co přišli do bytu se Bunny svlékla a Meade se obdivoval jejímu převtělení, ze zhýčkané štětky pro klacky z lepší společnosti, v nymfu. Chovala se tak

přirozeně, že ji vnímal jako nevinnou. A tento pocit postupně vzrůstal.

Bunny skutečně mohla být hrdá na to, co dělala. Jako by to s Meadem byla spíše malá ukázka jejího erotického nadání než povinnost. Byla skutečně velmi nadaná a obratná, a tak se s ním také začala milovat. Chvíli tak, za okamžik jinak, pak změnila pozici. Připomínala teplé, voňavé zvíře s měkkou pokožkou, které se trochu nasytí a přijde znovu. Meade si nezřetelně uvědomoval, že někde v místnosti hraje Mozart, a pomyslel si, že ta ženská má úroveň.

*

Pili šampaňské a přikusovali k němu slané sušenky s kaviárem. Na to všechno Bunny myslela. Jako dobrá hostitelka, které záleží jedině na spokojenosti hosta. U

postele tlumeně svítila lampa, která osvětlovala jejich nahá těla a vytvářela intimní atmosféru.

Meade pocítil před tím děvčetem neočekávaný respekt.

Ochotně, bez odmluvy se podávala. Nežádala pro sebe žádné výhody, přizpůsobovala se pokaždé nové situaci, dělala na požádání svá malá erotická kouzla. Snažil se představit si všechny, kterých se tak intimně dotýkala, ale bylo to nad jeho možnosti.

Pozoroval ji. Líbila se mu její pevná, čnějící ňadra, úzký pas, plný a kulatý zadeček, který se tak dráždivě pohyboval.

Tlumené světlo přidalo jejím tvářím purpurový odstín, kruhy pod očima byly stále krásnější.

„Kdy sis uvědomila, že jsi krásná?“ zeptal se Meade.

„Ale vůbec nejsem krásná, jsem jenom tvůj typ,“ řekla Bunny.

Usmál se. „Chováš se ale doopravdy jako krásná žena.

Všiml jsem si toho hned, když jsi přišla do baru. Všiml jsem si, jak hezky chodíš, jak nosíš hlavu vzhůru. Připadalo mi, že jsi nejméně o půl metru vyšší než ostatní ženský, co tam byly. Hned jsem si uvědomil, že tě chci.“

„Ještě dřív, než jsi poznal, že si mě můžeš koupit?“

„Dřív než jsem uslyšel tvůj hlas, než jsem ti řekl první slovo. Tak silně jsí mě přitahovala, od počátku, od prvního pohledu.“

Meade, který se děvčeti dvořil, najednou viděl, že na to reaguje. Bylo to divné. Děvka a vrah znásilňující ženy a sladká konverzace po souloži.

Bunny si ho přitáhla a Meade slyšel, že po Mozartových skladbách začal Brahms. Měkké, líbezné melodie, zvuková kulisa k milování se skutečnou profesionálkou. Bylo to působivé, Meade si pomyslel, že slavný hudební skladatel psal své skladby právě pro tento okamžik.

Meade, aniž by se přestal pohybovat, se převalil a Bunny najednou byla nad ním. Další malý ceremoniál vášně.

Viděl v zrcadle svůj a její obraz. Viděl její tělo v barvě

porcelánu a své bronzové tělo. Oba byli krásní jako klasické sochy.

Najednou se začal třást vzrušením, sáhl za postel a zhasl světlo.

„Chceš to raději potmě?“ zašeptala Bunny.

„Teď ano.“

Záclony v oknech byly stažené a místnost byla úplně tmavá. Meade nahmatal pod polštářem svůj revolver. Dal ho tam už dříve. Držel ho v ruce, cítil jak se mu do těla vlévá síla. Zasténal a cítil jak se nedočkavostí chvěje.

„Tak pojď, tak pojď,“ vybízela ho Bunny. Seděla na něm a pohybovala se jako žokej na koni těsně před cílovou rovinkou. Začala mluvit jako děvka z ulice, zvýšila hlas a její tělo se napínalo. Křičela jako děvka, vyrážela ze sebe slova i zvuky jako děvka. Meadovi to bylo lhostejné. Začal se blížit k vyvrcholení, připadal si jako akrobat na laně, divoce se pohyboval, v jedné ruce měl revolver, dlaň druhé ruky měl křečovitě sevřenou.

Opatrně, ještě ne!

Patří ti, ale chvíli počkej.

Počkej, až bude ona.

Počkej!

Pak uslyšel, jak se její sténání mění v dlouhý, nepřerušovaný výkřik. Cítil, že oba současně dospěli k vyvrcholení.

Teď, řekl si Meade, přiložil jí revolver k bradě a stiskl spoušť. Uslyšel jen tlumený zvuk a ucítil, jak se její tělo začalo svíjet v křeči, když jí střela pronikla mozkem.

Současně ucítil nepopsatelnou rozkoš, jak z jeho těla pronikal život do jejího umírajícího těla. Pak začal křičet.

*

Bunny na něm ležela, a její krev, lepkavá a teplá, stékala na ně oba. Byla úplná tma, ale ani nepotřeboval nic vidět.

Byl to zázrak, věděl, že to byl jeho zázrak, a on ho udělal, byl jako Bůh.

Bylo to všechno úžasné, dokonale navodil náladu, na sekundu přesně mu to vyšlo, sevřela ho v okamžiku své smrti, jako to před ní nedokázala žádná jiná.

A ta přesnost. Kdyby byl vystřelil o zlomek sekundy dříve, pak by byl jen on, sám. A kdyby to bylo o zlomek sekundy později, pak by nebe už bylo zavřené.

A komu může přičítat, že to všechno vyšlo tak na vlásek přesně?

Komu?

Jen a jen sobě.

Nevěřil, že se to může povést.

Usmál se. Básník nejvíc vzrušujícího sexu. Nebo…

největší rozkoše, sexu spojeného se zabitím. Cítil hrdost na sebe samotného. Tak silnou jako nikdy dříve. Teď byl nejdokonalejší na celém světě. Kdo jiný by se to odvážil udělat? Kdo po sobě zanechá na zemi tak hlubokou stopu?

Jen on, William Meade!

Za půl hodiny už byl čistý, osprchovaný. Natáhl si šaty, vzal si obvyklý suvenýr a odešel z přízemního bytu. Jeho auto stálo nedaleko podzemního parkoviště domu, kde bydlela Bunny. Bylo 2.43 po půlnoci.

Za pět minut zastavil u telefonní budky, vytočil Garretovo číslo. Když se Garret ozval, řekl: „Pane Garrete, řekněte mi, když takhle v noci zazvoní telefon, víte hned, že to budu já?“

„Ano.“

„Jaký máte pocit?“

„Jako by se mně chtělo blít.“

Meade se zasmál. „Není to hezké, že jsme k sobě tak upřímní?“ Pak chvíli mlčel a dodal: „Řekněte poručíkovi Canderrovi, že jsem dostal další. Je v bytě 1 C v místě, které se jmenuje Kenmore Gardens. Je to na silnici číslo 82, nedaleko od Millbrooku. Doufám, že mi tentokrát věříte.“

„Věřím,“ řekl Garret.

„Bohužel si nemůžeme povídat, těch sedmdesát sekund, které je zapotřebí, aby mě policie chytila, už je skoro pryč.

Raději skončím. Mimochodem, jsem rád, že už zase píšete.

Ty vaše komentáře si nikdy nenechám ujít. Čtu je moc rád.

Dobrou noc, pane Garrete.“

Meade zavěsil. Jeho hovor trval přesně šedesát čtyři sekund. Času bylo habaděj.

*

Garret ležel ve tmě strnulý a po celém těle mu vyrážel pot, telefonní sluchátko držel v zaťaté pěsti. Představoval si, jak nějaká další, neznámá žena leží v posteli vedle něho a dívá se mrtvýma očima na strop. Měl panickou hrůzu otočit se. Pak natáhl ruku. Prostěradlo bylo hladké a prázdné.

Když chtěl vzpomínat, přemýšlel o Jacquelině.

Představoval si její tvář, její tělo, její hlas, slyšel, jak se směje. Musel se hodně přemáhat, aby jí nezavolal. Za deset minut se dal natolik dohromady, že rozsvítil lampičku na nočním stolku a vytočil číslo Canderrova bytu.

Ozval se jen záznamník. Zavolal tedy policejní velitelství v Poughkeepsie, kde mu dali telefon na Kate Venturiovou. U ní zastihl poručíka.

„Vypadá to, že Meade zase vraždil,“ řekl mu Garret.

„Vím, právě se oblékám. Volali mi to z odposlechu. K

určení místa odkud volal, chybělo sedm sekund.“

„Asi za dvě hodiny tam budu.“

„Jen klid, Garrete, přece není potřebné, abyste jezdil se mnou ke každýmu mordu.“

„Ale ano, poručíkuje to nutné.“

*

Bylo před půl šestou ráno a stále ještě tma, když Garret dorazil do místa poslední Meadovy vraždy.

Zaparkoval vůz u první zábrany postavené policií, hned za hloučkem policejních aut, na jejichž střechách blýskaly majáky a z nichž bylo slyšet rádio. Všude kolem stáli

policisté. Po jejich uniformách se míhaly červené a modré blesky otáčejících se majáků. Z oken domů se vykláněli lidé v nočních úborech, v různé fázi oblékání, další stáli v hloučcích na ulici. Mluvili tlumenými hlasy, jako by tím chtěli projevit úctu mrtvé, jako by si najednou uvědomili svou smrtelnost.

Policejní seržant v uniformě vyšel Garretovi vstříc.

Zasalutoval a řekl: „Poručík Canderro mi řekl, abych na vás počkal.“ Vzal Garreta do bytu v přízemí a zavřel za nimi dveře. Garret byl nervózní, ale snažil se, aby to na něm nebylo vidět. V ložnici blýskala světla policejních fotografů a bylo vidět, jak policisté snímají otisky prstů a přeměřují místnost.

Garret stál v obýváku. Otevřenými dveřmi viděl Canderra a zahlédl také nahé tělo na posteli ve spoustě krve.

Ve stropě byla díra po kulce a kolem ní šedočervené stříkance. Světla byla tak prudká, že ho rozbolely oči.

Odešel do kuchyně, sedl si ke stolu. Asi za půl hodiny ho tam našel Canderro.

„Pojďme se trochu projít,“ navrhl poručík. Přešli dvůr a po stezce se dostali do blízkého lesíka. Právě svítalo a mezi stromy bylo vidět oranžovou oblohu. Canderro si zapálil cigaretu a zlomil zápalku, kterou potom zahodil.

„Jmenovala se Bertha Thompsonová. Lidé jí říkali Bunny. Meade ji sebral v baru pár kilometrů odtud. Barman

nám sdělil, že měl na sobě velmi drahý oblek a že měl plnovous.“

„Viděl ho už někdy předtím?“

„Ne. Alespoň ne v téhle podobě.“

Oba muži šli tiše lesem.

„Obávám se, že zase začal. A tentokrát poprvé sebral ženu na veřejném místě.“

„Možná, že se ukáže, že to byla jeho první velká chyba.“

„Jak to?“ řekl detektiv a podíval se na Garreta.

„Může to způsobit, že se guvernér rozhodne a přistoupí na dohodu s Harrym Stoverem.“

„Přání otcem myšlenky?“

„Možná, ale co jiného nám zbývá.“

26

Jednou pří silné bouři pozoroval Garret příval vody.

Pršelo jako z konve a ze strání tekly potůčky, které vtékaly do potoka u silnice. Potok začal hučet, voda začala stoupat, až se rozlila přes silnici a zaplavila blízko položená místa.

Garretovi to připomínalo lavinu ve sdělovacích prostředcích, když se rozšířila zpráva, že Meade vraždil potřetí. Třetí vyvolala masovou psychózu. Najednou začaly působit neznámé síly, které vyvolaly paniku. Třetí vražda také znamenala, že se Meade stal masovým vrahem a že může ve vraždění dále pokračovat.

V novinách se začaly zase objevovat články o vraždách.

V New York Post a New York News pod palcovými titulky, pod méně nápadnými titulky v New York Times. Hodně se psalo o Bertě Thompsonové a její zámožné rodině. Otec děvčete prý truchlí na svém statku v Chappaqua. Během několika hodin po tragédii vydala rodina prohlášení, že byl nesmyslně zničen život mladé, krásné ženy, která před sebou měla slibnou hudební dráhu. Prohlášení vyzývalo úřady, aby dopadly zákeřného vraha. Avšak ani New York Post, bulvární deník, se neodvážil spekulovat jak mohla žít Bertha, která neměla zaměstnání, na tak vysoké noze.

Později se Garret dočetl v New York News o tom, že lidé, které vyslýchala policie, mají stále víc strach, že se na nich Meade může mstít. Projevovali hněv, že byl Meade, odsouzený na dvaatřicet let vězení, předčasně propuštěný. V

novinových článcích sice nebylo nic, co by Garret neznal, ale přesto je pozorně četl, byl stále více přesvědčený, že se schyluje k bouři.

*

Uprostřed noci se Garret probudil z hlubokého spánku.

Ložnice byla úplně temná. Vedle něho je Jacqueline.

Zaslechl její výkřik. Za ním druhý. Podržel ji v náručí, dokud neprocitla.

„Zdálo se ti něco hrozného?“

„Panebože, ano.“

Její tělo bylo pod pokrývkou studené a vlhké, celá se třásla. „No tak, uklidni se, je to pryč. Nechceš si o tom pohovořit?“ ptal se Garret.

„Ne, ještě ne.“

„Nechceš trochu brandy?“

„Ne, jen mě drž. Prosím.“

Přitiskl ji těsněji, tak těsně, že cítili, že jsou jedno tělo.

Možná, že jedno tělo skutečně byli. Za chvíli se přestala třást, pak slyšel, jak zhluboka vydechla.

„Promiň, lituji, že jsem tě probudila.“

„Ale proto lidé přece spolu spí. Aby měli u sebe někoho, kdo by je chránil před jejich sny.“

„Nemohu zapomenout, co se stalo tomu děvčeti. Ani když spím. Stále na ni musím myslet.“

Garret mlčel. Jacqueline stále cítila nesmírné břemeno a každá nová Meadova oběť ho ještě zvětšovala.

„Barman řekl Canderrovi, že to mohla být prostitutka.

To je u Williama něco nového. Myslíš, že to může něco znamenat?“

„Jistě. Že zabíjí a nerozlišuje.“

Hluboce si povzdechla: „Paule, ty jsi ale strašný.“

„To sis o mně nemyslela?“

„Je toho moc, co u tebe neznám, ale stále se učím.

Potřebuji čas,“ řekla a políbila ho.

Garret tiše ležel, zdálo se mu, že strop je na kilometry daleko. Držel Jacquelinu pevně v náručí. I když byli spolu, cítili se oba opuštění.

27

Když konečně guvernér zavolal, byl Garret překvapený, i když poslední dva dny o ničem jiném nepřemýšlel. Byl to pro něj klíčový moment. Jakmile uslyšel Garret Conwayův hlas, zdálo se najednou v místnosti všechno jasnější. Vadilo mu, že guvernérovu zavolání přikládá tak veliký význam.

„Musíš chápat,“ řekl guvernér Garretovi, „že jsem nijak nezměnil svůj názor. Jestliže to posuzuji z dlouhodobějšího hlediska, stále si myslím, že vycházím tomu Stoverovi více vstříc, než je potřebné. Rozhodl jsem se tak, aby celá Meadova záležitost měla rychlý konec.“

„Myslím, že jste se rozhodl úplně správně.“

„Správně nebo špatně, udělám to. Dokonce i Helena na mě naléhala.“ Guvernér se na chvíli odmlčel a pak se zeptal: „Kolik na to budete potřebovat času?“

„Možná čtyři, možná pět dnů. Nemohu to přesně říct, dokud nebudeme znát všechny detaily operace.“

„Máš můj souhlas. Pošlu ti faxem něco, až skončíme hovor. Dohodni se s ředitelem vězení, velitelem státní policie a s každým, o němž si myslíš, že to je důležité. A nechci žádná překvapení, nemám na to odpovídající krevní

tlak. Zavolej mě, až ten lump bude buď ve vězení, nebo v márnici.“

Conway si povzdechl. „Jestliže uvážím všechny okolnosti, tak dávám přednost, aby byl mrtvý. Záleží ale na tobě.“

Pak guvernér položil sluchátko a Garret se zamyšleně díval do prázdna.

Záleží ale na tobě…

Stoverovy temné příběhy o smrti a Meadova nepředvídatelná reakce. Kolik zde bylo možností smrtonosných rozhodnutí!

*

Garret všechno rychle promyslel, uskutečnil nezbytné telefonní hovory a dohodl si na odpoledne schůzky.

V poledne už nastoupil do letadla a odletěl do Rochesteru. Za dvě hodiny byl v Attice, kde se měl sám setkat s Harrym Stoverem.

Odsouzenec k doživotí čekal na obvyklém místě. Garret zařídil, aby byla v místnosti konvice s kávou, aby za jednosměrnými skleněnými okny nečíhali strážníci. Chyběly také skryté kamery a odposlouchávací přístroje. Garret podal Stoverovi ruku, potřásl jeho rukou a posadil se.

„Harry, je to hotové.“

„Netaháte mě za nos?“ zeptal se Stover s ledovou tváří.

„Dnes ráno volal guvernér.“

„Všechno schválil?“

„Všechno, co jsi chtěl, je schváleno.“

Stoverovi se zablýsklo v očích. „Děkuji, pane Garrete.“

„A děkuji vám za informace o Billovi.“

Stover si zapálil kamelku a vyfoukl kouř. Nebylo poznat, co se v něm děje.

„Kdy půjdeme?“

„Začneme věc projednávat dnes odpoledne. Chtěl jsem se s vámi ještě setkat, než budeme hovořit s ostatními.“

„S kterými ostatními?“

„S ředitelem věznice, poručíkem Canderrem a členem státní policie, který bude operaci zajišťovat, s kapitánem Brentkoffem.“

„To myslíte toho poldu, který mě má chránit, aby mě Bill neodprásknul?“

Garret kývl hlavou.

„A kdo zaručí, že mě neodpráskne ten kapitán, když se to nepovede Billovi?“

Seděli proti sobě u stolu a Garret se snažil ve Stoverově tváři najít něco, do čeho by viděl, ale nebylo tam vůbec nic.

„Ale pane Garrete, přece oba dobře víme, že pro guvernéra je snazší nechat mne oddělat, než mě pustit z vězení.“

„To si myslíte o Conwayovi?“

„Vždyť to je politik!“

Garret mlčel a pak řekl: „A jak můžeš věřit mně?“

„Protože se v takových věcech vyznám.“

„Ale já tam nebudu, až se začne střílet.“

„Nemusíte tam být. Jen jim předem řekněte, že nechcete, aby našli při pitvě v mým těle kulky, které budou z jiných bouchaček, než jsou Billovy. Z toho budou mít strach. Uděláte to pro mne, pane Garrete?“

„Na to se můžeš, Harry, spolehnout.“

*

„Mně se celá ta operace moc nelíbí,“ řekl kapitán Brentkoff. „Nekalkulujeme s omylem. Jestliže budeme mít přílišný bezpečnostní opatření, tak se ten lump vystraší a vůbec se neukáže. Když budou slabý, tak Meade oddělá Stovera. Ale protože jsem to dostal za úkol, řeknu vám, jak to celý vidím.“

Brentkoff zalistoval v silném bloku plném poznámek.

Byl to šlachovitý muž, měl studené modré oči a hlas, který se podobal zvuku štípaného kamene. Seděli v kanceláři ředitele věznice, měli v ruce šálky kávy. Jak by asi vypadal svět bez kávy? Západní svět by nebyl ani z poloviny schopný přežít jeden den, pomyslel si Garret.

„Na letiště La Guardia poletíme jedním z našich letadel,“ řekl Brentkoff. „Takže Meade má tři možnosti, jak udeřit. První je mezi vězením a naším policejním letištěm, na cestě z letiště La Guardia na místo, kde jsou zakopaný ty děti, anebo se může někde ukrýt poblíže. Podle mě to je nejpravděpodobnější na třetím místě. Tam by mohl použít dalekonosnou pušku s optickým hledím.“

Pak se kapitán obrátil na Harryho Stovera. „Podle toho, co jste nám dosud řekl, mají být ti mrtví někde na Long Islandu… Kde?“

„Na severním břehu, u Manhassetu.“

„Řekněte to přesněji. Musíme tam mít nejméně hodinu před tím, než tam přijedeme, alespoň tři ostřelovače.“

„Bill říkal, že na západ od Searingtown Road, mezi severním bulvárem a dálnicí je kus lesa. Vejděte do lesa u kapličky Svatého Ignáce, jděte přesně na západ a po třech stech metrech uvidíte obrovský dub, větší než stromy okolo.

Bill mi řekl, že ty děti jsou pohřbený kolem stromu v kruhu, přesně jako ciferník v hodinách. Každá hodina je jeden mrtvej a na dvanáctý hodině je zakopanej kocour, prej, aby si ty děti měly na onom světě s čím hrát. Mezi stromem a mrtvejma je asi sedm metrů.“

Když Stover hovořil, kapitán Brentkoff všechno pečlivě zapisoval. Garret se na něj díval a viděl, jak svírá rty, až z nich byla téměř neviditelná čárka. V místnosti bylo ticho, všichni mlčeli, jako by se ten doživotní vězeň modlil nějakou ďábelskou modlitbu.

Kapitán pak pokračoval: „Z vězení na letiště pojedeme třemi auty, z La Guardia na místo činu taky. Vpředu a vzadu bude neoznačené auto, řidič nebude v uniformě, v každým budou dva ostřelovači. V prostředním autě, označeném jako policejní hlídkový vůz, bude Stover a dva státní policisté.

Mezi všemi auty bude vzdálenost sto metrů.“

„Žádný vrtulníky?“ zeptal se Canderro.

„Ne, poručíku, mám z toho strach. 1 kdyby měly falešný označení, Meade by musel přijít na to, že jsou naše a utekl by.“

„A jak budete chránit trasu?“

Brentkoff se podíval na plánek nakreslený tužkou.

„Mezi vězením a letištěm je prakticky pouze jediná silnice, takže Meade nemusí pátrat, jak tam pojedeme. Má to jistý.

Na cestě je sedm značek STOP, tři podjezdy a při vjezdu na letiště je kontrolní stanoviště, kde nás zdrží asi na minutu.

Na každém z těchto míst budou ukrytí naši ostřelovači. Mezi letištěm La Guardia v New Yorku a Manhassetem je příliš mnoho silnic, než abychom je mohli všechny chránit, takže jsme se o to ani nepokusili.“

Garret poslouchal a velmi mu imponovalo, jak měl kapitán promyšlené detaily své operace. Přesto však byla řada věcí, kterým opravdu nerozuměl.

„Proč si myslíte, že Meade ví, že poletíte se Stoverem z letiště Genessee? A jak by mohl zabít Stovera, když bude v autě sedět mezi dvěma policisty?“

Ředitel věznice Gemson vysvětloval: „Meade byl zde, v Attice, skoro osm let. Zná, jak to u nás chodí. Ví, že tohle letiště používáme, když převážíme vězně na dlouhé vzdálenosti.“

Pak se přidal Brentkoff. „Zkušení vrazi mohou zabít někoho, kdo je v autě, nejrůznějšími způsoby. Dokonce i v

dobře hlídaném autě. Kdyby Meade měl ruční granát, Molotovův koktejl, nebo raketu, mohl by rozbít policejní vůz na kusy. Riskantnější samozřejmě by bylo začít nás předjíždět a přitom střílet buď ze samopalu, nebo z pušky.“

„Nosíte neprůstřelné vesty?“ zeptal se Garret.

„Budeme je mít na sobě, ale ty nám nepomohou, jestliže Meade začne střílet na hlavy, nebo jestliže použije výbušninu. Ale stejně, výhody jsou zřejmě na naší, ne na jeho straně. Pokud se ovšem ukáže a tomu moc nevěřím.“

Canderro se zeptal Brentkoffa. „Mám pravidelný kontakt s policií v Nassau a New Yorku. Co po nich budete chtít při zajištění z La Guadia až na místo?“

„Vůbec nic. Jedině snad to, aby nehlídkovali v těch oblastech. Nechci žádné hlídkové vozy nebo policajty, kteří budou hlídkovat a objeví se v nejméně příhodné době. Na tom trvám.“

Brentkoff se podíval na Garreta a jeho světle modré oči přímo svítily v opálené tváři. „To ostatní je, pane Garrete, ve vašich rukou. Musíte Meada přilákat. Jste jistý, že bude váš článek číst?“

„Určitě.“

„Proč jste si tak jistý?“

„Když naposledy zavolal, řekl mi, že čte všechny mé články.“

„Vy mu věříte?“

„Dosud mi v ničem nelhal.“

Brentkoff se na chvilku zamyslel a pak pokýval hlavou.

„Napíši článek dnes večer a zajistím, aby vyšel v zítřejším vydání novin. Tak bude mít Meade celé dva dny, aby si rozmyslel co udělá do pátečního rána, kdy odletíte.“

Podíval se kolem a zeptal se: „Je to pro někoho problém?“

Nikdo neodpověděl.

„Ještě jednu věc na konec,“ řekl Garret. „Dostaneme-li Meada, bude Harry Stover volný. Tak jsme se dohodli! To znamená, že se nesmí stát, aby ho někdo, jaksi náhodou střelil. V tom případě bych žádal, aby se taková věc vyšetřovala jako vražda. Myslím, kapitáne, že byste to měl povědět hlavně těm vašim ostřelovačům.“

Brentkoff se začervenal, že to bylo vidět i na jeho opáleném obličeji. „Co si mám, pane Garrete, myslet o této vaší poznámce?“

„Myslete si, co chcete, ale vzpomeňte na to, co jsem řekl.“

Harry Stover se ani nepohnul, jen netečně zíral do prázdna.

*

Garretovi se původně zdálo, že to, co píše, je nejobtížnější a také nejvýznamnější článek, jaký ve svém životě napsal.

Když ho začal psát, uvědomil si, že nejdůležitější bude vyvolat u Meada podezření. To znamenalo psát o věcech,

kterým by žádný seriozní novinář neměl věřit a jež by takové noviny, jako je New York Times, za normálních okolností neuveřejnily.

Garret uvedl, že podle zpráv z anonymních zdrojů z Attiky se ukazuje, že budou uveřejněna otřesná odhalení o Meadově minulosti, odhalení, jež jsou ještě hrůznější než všechno, co je dosud o vrahovi známé. Dodal, že informace o těchto hrůzách pocházejí od muže odsouzeného k doživotnímu vězení, k němuž měl Meade ty nejtěsnější vztahy. I když to Garret otevřeně neřekl, bylo zřejmé, že mezi oběma muži pravděpodobně existoval homosexuální poměr.

Nejvíce otřesné, jak napsal Garret, byl neuvěřitelně nízký věk vraha a jeho obětí. K první vraždě údajně došlo, když Williamovi Meadovi ještě nebylo ani třináct let.

Garret pak opatrně poznamenal, že až dosud jde pouze o neprokázané domněnky jednoho z vězňů. Jeho informátor mu však údajně sdělil, že se na Long Islandu připravuje pátrací akce, při které Meadův dlouhodobý důvěrník má přivést policii na místo, kde jsou děti pohřbeny.

Když se informátora ptali, proč přišel s těmito hrůznými informacemi teprve teď, odpověděl, že už nemohl déle vydržet. Jednou v noci prý měl sen, ve kterém se mu zjevil Ježíš a řekl mu, aby se zbavil tíhy svědomí a sdělil úřadům své dlouholeté tajemství. Jinak prý skončí v pekle a Ježíš ho nebude moci zachránit. Garret se domníval, že náboženské

zabarvení je dobré. Jestliže něco mohlo Meadeho dovést k šílené zuřivosti, pak to byl Stoverův cynický výmysl o zjevení, což mělo zdůvodnit podraz, který udělal a jeho dohodu s úřady.

Pak, aby Meada ještě víc rozzuřil, napsal Garret, že informátor navázal již před časem kontakty s policií a informoval ji o tom, že Stover prozradil policii místo, kde byly nalezeny dvě oběti, které vrah před léty pohřbil na poli v kraji Duchess.

Nejobtížnější byl závěr článku, kde šlo o to, zda zveřejnit datum, kdy má být informátor převezen na Long Island. Nesmělo to být napsáno tak přesně, aby Meade dostal podezření, ale aby z toho nemohl vrah rozluštit, kdy se to stane.

Proto Garret napsal: „Povídá se, že páteční ráno má být zvoleno pro případnou exhumaci tělesných pozůstatků zavražděných.“

Garret si znovu přečetl článek a pomyslel si, že je dobrý. Co jiného mohl udělat? Co dělal, bylo bez precedentu.

Zkorigoval článek a pak ho přepsal na psacím stroji.

Protože věděl, že Hank Berringer pracuje dlouho do noci, zašel do místnosti šéfredaktora a položil mu na stůl pár listů papíru.

„Tohle je do zítřejšího čísla. Mohl by sis to přečíst?“

Berringer se na něj podíval svými polovičatými brýlemi.

„Mám si to přečíst teď hned? Okamžitě?“

„Přesně tak.“

„Myslíš, že to je tak špatný?“

„Tak si to, Hanku, zatraceně přečti.“

Garret si sedl na židli a pozoroval šéfredaktorovu tvář, když bral do rukou hromádku listů a začal číst.

Můj dobrý přítel! Lepšího neměl. Když byl v jeho blízkosti, měl divný pocit, jako by neměli společný jazyk.

Proč cítil, že jsou mu teď bližší takoví lidé jako Canderro, Stover a dokonce i Meade, než tento člověk, kterého tak dobře znal tolik let?

Berringer dočetl a položil na stůl čtyři rukopisné stránky pečlivě napsaného textu.

„Vůbec se nedivím, že jsi chtěl, abych si to přečetl. Už napřed slyším, jak Scott řve.“

„A co ty?“

„Já? Jen si říkám, kdy jsi se rozhodl, že si budeš hrát na pánaboha.“

Garret mlčel.

„Paule, uvědomuješ si, s čím si zahráváš? Na takový věci se dá i umřít.“

„Někteří lidé už umřeli a mně jde o to, aby jich už nebylo víc.“

Berringer vytáhl ze zásuvky psacího stolu láhev whisky Jack DaniePs, nalil dvě plné sklenky, jednu podal Garretovi

a pak řekl: „Nedělej ze mě vola. Jediná věc, o kterou ti jde, je, abys dostal Meadeho.“

„To je to samý.“

„To není to samý, jestli při tom dostane Stover do těla pár kulek, zatím co Meade odkráčí směrem za zapadajícím sluncem.“

„Tak to nedopadne.“

„Máš na to uzavřenou nějakou dohodu?“

„Jo, ví o tom guvernér a státní policie. A co s tím článkem?“

„Co s ním je?“

„Budeš mně dělat problémy?“ zeptal se Garret.

Šéfredaktor se na něj zoufale podíval. „Proč bych ti měl dělat problémy? Už jich teď máš víc, než dost. A myslím, že jich ještě budeš mít o hodně víc.“

28

William Meade si ráno v Kingstonu koupil nějaké potraviny a The New York Times. Měl na sobě vytahaný oblek, jaký nosívají lidé středního věku a brýle s širokou kostěnou obroučkou. Vlasy měl nabarvené na šedo a stejně prošedivělý byl i jeho knír. Choval se jistě a sebevědomě.

Noviny měl položené vedle sebe na sedadle, ale zatím si jen zběžně prohlédl titulky. Řekl si, že si je přečte, až se bude opalovat. Opalování bylo skutečným rituálem, na který se celý den těšil.

Meade si broukal svou oblíbenou Vivaldiho skladbu. K

chatě nebylo z Kingstonu daleko. I když jel pomaleji než povolenou rychlostí, byl doma za patnáct minut.

Zaparkoval za skupinou keřů, obezřetně prohlédl okolí a pak zanesl nákup a noviny do srubu.

„Vítejte doma,“ řekl Tom Lukens. Byl připoutaný k noze kuchyňského stolu, ale vypadal šťastně, že opět vidí svého věznitele. A nepředstíral to. Pokaždé, když Meade odešel, měl strach, že se už nevrátí, protože ho při nějaké policejní léčce zastřelí a jeho pak ve srubu nikdo nenajde.

Ve svých nejhorších představách už viděl hromádku kostí a kolem hromady suchých exkrementů. Když Meade

odcházel, pokaždé mu kladl na srdce, aby na sebe dával pozor. Vypadalo to jako černý humor.

Lukensovy obavy se poněkud zmírnily, když viděl, že už je ve srubu pár dnů a nic se mu nestalo. Meade se o něj promyšleně staral. Dobře ho živil, dbal na to, aby byl čistý a oholený. Umožňoval mu cvičit, dával mu ke čtení časopisy a knihy. Lukens si někdy říkal, že ho možná drží, protože ho nemůže pustit na svobodu nebo chce mít ve srubu společnost. Díky Bohu, se svou hrozbou, že jej zabije, nijak nespěchal. Ale jak to dlouho všechno může trvat?

„Stýskalo se vám po mně?“

„To tedy ano! Nemohl jsem se dočkat, až zase uslyším, že přicházíte.“ Tom se usmál Meadeovým převlekům. „V

tomhle vás nikdo nemůže poznat. Vypadáte jako šedesátiletý obézní bankovní úředník.“

„Ale uvnitř jsem skutečný William Meade.“

Začal se svlékat, sundal si šedou paruku, odlepil obočí a knír, vytáhl z úst pěnovou gumu, která mu dělala tlusté tváře. Z obleku vyndal vycpávky, takže to vypadalo, že zhubl o třicet kilo. Krémem si očistil tmavé kruhy pod očima a čáry, které měl namalované u úst a nosu. Za tři minuty zde stál úplně nahý. Leskl se potem a vypadal o polovinu mladší.

Pak Meade sebral New York Times, vzal si ručník a šel si jako každý den, zaplavat do jezera.

U dveří se však otočil. „Zavolal jsem zase vaší ženě.

Řekl jsem jí, že jste úplně v pořádku. Ale zdá se, že mi tentokrát příliš nevěřila.“

„A co vám řekla?“

„Že byla na policii a že ohlásila, že jste se ztratil. Chtěla také vědět, kdo jsem a co jsem s vámi udělal. Pak začala plakat a nadávala mi.“

Lukens suše polknul.

„Chudák Jessie. Řekl jste jí, kdo jste?“

„Ne, vystrašilo by ji to k smrti. Nechcete jí napsat pár řádek? Pošlu je, aby věděla, že opravdu žijete.“

„To by byla určitě ráda.“

Lukens cítil, jak jihne. Vděčností se mu chtělo plakat.

Ten sviňák, na tři dny mě připoutá ke stolu jako psa a já mu za to, že mě nechá poslat lístek ženě, málem líbám prdel.

Meade Lukensovi podal pero a pár listů papíru a šel se slunit. Samozřejmě, že Lukensově ženě nevolal a taky nepošle žádný dopis. Co mu je po tom.

Udělal pár pomalých temp a přeplaval jezero na malou, vzdálenou písečnou pláž. Tam vylezl z vody, chvíli se slunil a zase skočil do vln a plaval zpět. Cítil sílu v pažích a na těle chlad vody. Vysoko nad ním svítilo slunce a jemu se zdálo, že to tak bude navěky. Natáhl se před srubem do trávy.

Když oschl, převrátil se na břicho a sáhl po novinách. S

uspokojením konstatoval, že se o něm píše na titulní stránce.

Článek, který napsalo několik známých psychiatrů, nabízel

každý své vlastní vysvětlení Meadeových zločinů a toho, proč se z něho stal psychopat.

Jeden vážený lékař tvrdil, že to je způsobeno defektem té části mozku, která řídí sebekontrolu a určuje morální pravidla. Přirovnal Meadeho k dítěti v těle dospělého člověka, které udělá, co se mu zamane bez ohledu na důsledky.

Druhý odborník, lékařka, se domnívala, že Meadovy vlastnosti byly utvářeny spíše prostředím, než vlivy dědičnosti. Chybělo prý mu normální rodinné prostředí, a proto se jako u jiných psychopatů v jeho vědomí nevyvinuly obvyklé vazby.

Další odborník hovořil o něčem, co nazýval vnitřním policistou. Ten prý existuje již v předškolním věku a zabraňuje dětem neuspokojovat své požadavky na úkor druhých. Některým lidem, jako je například Meade, takové zábrany chybějí.

Meade se zjevným potěšením četl nekonečné plácání psychiatrů, každou z jejich teorií mohl citovat nazpaměť.

Přečetl totiž v Attice o podobných věcech stohy knih. Kdyby to bylo nutné, dokázal by takové vědecké pojednání i napsat on sám. Byl si však zcela jist, že všechny tyto teorie jsou pouhými názory učenců.

Chtěl jim říci: dámy a pánové, vážení lékaři. Velice si vážím vašeho značného umu a zájmu. Musím vám ale

bohužel říci, že jediná příčina, proč dělám takové věci, je, že právě takové věci mám v životě nejraději.

Meade však souhlasil s posledním odstavcem článku, kde citovali nějakého psychiatra, že v každém vrahovi je něco jako v každém člověku.

William Meade s tím souhlasil, alespoň tomu tedy rozuměli. Labužnicky nastavoval své tělo slunci, horko mu pronikalo do těla i do hlavy. Nejlépe se cítil, když vrcholil den, tehdy se mu vybavovaly nejlepší z jeho myšlenek, neviděl ani duchy, ani tajuplné stíny.

Zalistoval novinami na stránku, kde byly komentáře, byla to poslední stránka prvního dílu novin. Pokud byly v novinách komentáře Paula Garreta, byly vždy v pravém horním rohu. Také dnes tam byl Garretův článek.

Měl titulek „Pověsti a dohady“. Už když Meade začal číst první odstavec, přestal vnímat krásný, slunečný a horký den.

*

Celou hodinu ležel a sotva se pohnul. Za tu dobu ho trýznivá bolest přebolela a jeho hněv se změnil v chladnou rozhodnost.

Nejhorší bylo, že se cítil podvedený, zrazený. Harry mu dával ve vězení ochotně vše, co potřeboval a chtěl, aby si důvěřovali a dělili se o dobré a zlé. Potřeboval ho, aby mohl někomu říct, co ho tížilo, pro případ, že by se z Attiky

nedostal. Tehdy se zdálo pravděpodobnější, že tam zemře, protože byl odsouzen na čtyřicet let.

To, co mu Harry udělal, to byl otřes.

„Harry, Harry… Nikdy jsi nebyl tak chytrý a silný, ale byl jsi milý. A teď už nejsi ani to!“

Meade všemu samozřejmě rozuměl. Bylo to v podstatě jako ve staré anglické komedii, kdy každý věděl, co si ten druhý myslí, že připravuje podraz a přitom předstírá, že o ničem neví, jen aby byla nějaká legrace.

Otřes a vztek, který Meade cítil na začátku, zvolna mizel a situace jej dokonce začala bavit.

29

Garret se probudil o šesté hodině ráno v standardním motelovém pokoji pár mil od Attiky. Ospale se díval na bílý strop a chvíli nevěděl, kde je, a proč tam je. Pak si připomněl, že je pátek a rychle vyskočil z postele.

Doufal, že neprší. Otevřel žaluzie a spatřil zelenou krajinu osvětlenou bledě růžovým svítáním. Na déšť to nevypadalo. Považoval to za dobré znamení. Při holení se podíval do zrcadla. Viděl unavenou tvář, byl nervózní a přál si, aby se co nejdříve objevil Canderro. Ten se však rozhodl, že zůstane na Long Islandu, aby mohl případně řešit problémy s místní policií.

V rohu pokoje stál kávovar, Garret si uvařil kávu a sedl si s ní ke stolu jen aby něco dělal. Cítil se zbytečný.

Brentkoff si dokonce ani nepřál, aby sem přijel. Ať jde k čertu, pomyslel si Garret. Být zde bylo lepší, než být v New Yorku.

Poslední dva dny utekly velmi rychle, teď se ale čas neuvěřitelně vlekl. Přesně v 6,45 odešel Garret z hotelu, sedl si do pronajatého auta a odejel do vězení.

*

Místo, kde William Meade zaparkoval džíp, bylo vzdáleno od motelu méně než dvacet kilometrů. Bylo u starého domu, který zřejmě původně patřil k nějaké farmě.

Meade měl nabarvené vlasy a knír, ale jinak byl bez převleku, natáhl si dnes jen džínsy a tričko. V ruce nesl zelený plátěný vak, stejný jako tehdy, když vraždil v Garretově domě.

Skleněnými dveřmi viděl Ralpha Deagana, jeho ženu Marii a malou dcerku Cissy. Právě snídali u kuchyňského stolu. Marie krmila dítě, které sedělo ve vysoké židličce a spokojeně broukalo. Deagan pracoval jako letecký mechanik na policejním letišti, a chystal se nejpozději za půl hodiny odjet do práce. Meade o něm věděl řadu věcí, proto sem přišel.

Když Deagan uviděl přicházet Meadeho, vstal a otevřel dveře dříve, než na ně Meade zaklepal.

„Pokud něco prodáváte, udělejte to rychle. Jedu za čtvrt hodiny do práce.“

Meade nasadil nejmilejší úsměv, jaký uměl. „Nic neprodávám, Ralphe, zastavil jsem se, abych vás navštívil.“

Deagan se na něj pozorně podíval. „My se snad odněkud známe?“

„Jmenuji se Meade, William Meade.“

Deagan byl šokován. Teprve za pár sekund se začal bát, to už na něho mířil Meade revolverem.

Meade slyšel sípavý dech Marie Deaganové a pláč dítěte dožadujícího se jídla. Pokynul Deaganovi, aby ustoupil dozadu a nemohl tak znenadání skočit po zbrani.

Potřeboval ho živého!

„Můj Bože,“ zašeptala Deaganova žena.

„Všechno je v pořádku, Marie,“ řekl jí Meade konejšivě. „Nemám v úmyslu udělat nic špatného vám, ani vašemu manželovi, nebo dítěti. Chci jen, aby pro mne Ralph udělal maličkost. Pak půjdu po svých a vaše rodina bude v pořádku.“

Deagan bezmocně stál a zíral na Meada. V ruce stále držel šálek kávy, zuby měl zaťaté tak pevně, že měl téměř bílou kůži kolem úst.

„Co do hajzlu chcete?“ zeptal se.

Meade ho bedlivě pozoroval a viděl, že se chystá na něj skočit.

„Řeknu vám, co nechci. Nechci, abyste cokoliv udělal.

Nechci odprásknout vás, Marii a malou Cissy.“

Meade pár sekund čekal, až v Ralphových očích zhasly plaménky bezmocné zuřivosti a řekl: „Tak a teď přejděte opatrně na druhou stranu stolu, posaďte se vedle své ženy a dítěte a pohovoříme si.“

Mechanik udělal, co mu Meade nařídil. Ten se posadil na židli asi tři metry od Deagana, aby byl přímo čelem proti němu. Paní Deaganova začala plakat a vzala do náručí křičící dítě.

„Buďte tak hodná a krmte dcerku,“ řekl Meade.

„Tatínek se musí soustředit na to, co mu budu vykládat a nechci, aby se rozptyloval.“

Meadle chvíli čekal, než se dítě uklidnilo. Zvedl plátěný vak, který držel v levé ruce.

„Ralphe, stručně a jednoduše řečeno: chci, abyste dal ten vak do zavazadlového prostoru letadla, kterým poletí kapitán Brentkoff. Dejte ho tam těsně před startem. Když to uděláte, budeme všichni spokojeni.“

Mechanik se díval na pytel s obavami. Nebylo třeba, aby mu Meade říkal, co je uvnitř. Bylo to úplně jasné.

Takhle se ale celá věc zdála být méně hrozivá.

„A co ti chudáci v letadle? Ti taky budou spokojení?“

Meade se jemně usmál: „Možná, že ti budou nejšťastnější, protože ruka Páně je milostivá.“

„A co když řeknu, ne?“

„Proč byste říkal něco tak hloupého?“

„Protože nejsem vrah.“

„To se snadno naučíte. Není to nic těžkého. A možná, že se vám to bude i líbit. Mně se to zalíbilo.“

Meade už ztrácel trpělivost.

„Nezbývá moc času, tak budu úplně otevřený. Jestli řeknete ne, tak zabiji teď hned u stolu Marii. Cissy se bude muset nasnídat sama. Jestli řeknete ano, bude za dvě hodiny po všem. Zapomeneme, co se stalo a vy budete mít před sebou celý život.“

Meade dal Ralphovi patnáct sekund na rozmyšlenou.

Marie hlasitě vzlykala a krmila dítě kaší. Pak řekla: „Pro Boha, Ralphe, copak nevidíš, že to myslí vážně?“

V kuchyni nastalo ticho.

„Marie, co po mně k čertu chceš?“ zeptal se posléze Deagan.

Marie se na něho podívala a téměř hystericky zakřičela: „Co si myslíš, že chci? Aby mě zastřelil?“

Deagan se podíval Meadovi do očí, raději než do očí své ženy.

„Proč jste si vybral právě mne?“

„Protože jste hlavní mechanik a máte přístup ke každému letadlu na letišti. Máte taky ženu a dítě, takže na vás mohu tlačit. Může být někdo vhodnější, než jste vy?“

Meade se podíval na hodinky. Bylo přesně 7,13. „Kdy máte být v práci? V osm?“

„Jo.“

„A letadlo s Brentkoffem bude startovat v devět?“

Deagan se podíval tupě na Meadův revolver a kývl hlavou.

„Kterým letadlem poletí? Learem nebo jedním ze dvou Grummanů?“

„Learem.“

„Proboha, jak to víte?“

„Ptal jsem se.“

Meade se díval, jak dítě spolklo lžičku kaše a okamžitě otevřelo ústa, aby dostalo další.

„Dobře,“ řekl Deagan. „Tak s tím skoncujme. Jak to uděláme?“

„Velmi jednoduše. Vy si vezmete pytel a já vezmu Marii a holčičku do džípu na malou projížďku.“

„Kam na projížďku?“

„Tam, odkud budu moci pozorovat startující letadlo a kam nebudete moci za mnou poslat policajty. A teď bedlivě poslouchejte. K rozněcovači je připojený barometr, který pracuje podle výšky. Spojí elektrický okruh ve výši sedm set metrů a začne běžet časovací zařízení. Přesně za minutu to všechno vybouchne. Já budu slyšet výbuch. Rozumíte?“

„Jo.“

„Vysvětluji vám to proto, abyste se mě nepokusil podvést, protože já bych pak zabil Marii a Cissy. Třeba že byste to vyžvanil Brentkoffovi a on by pustil do novin zprávu, že někde vybuchlo nějaký letadlo. Nezklamte mě, Ralphe. Jestli to uděláte, zastřelím vaši ženu i to děcko a ani nemrknu okem. A potom oddělám vás. Když to uděláte dobře, tak do minuty, co uvidím a uslyším explozi, budou volné a pošlu je domů.“

Meade položil zelený sáček na kuchyňský stůl.

„Všechno je připraveno. Dejte to do zavazadlového prostoru vpředu, co nejblíž k pilotní kabině, pak výbuch zničí řízení a benzín v nádržích rovněž exploduje.“

Všichni pozorovali vak, včetně dítěte. Deaganova tvář se leskla potem.

„Co když to nevybuchne?“

„Raději se modlete, aby to vybuchlo.“

„A co když to přece jen nevybuchne?“

„Pak to bude špatný, pro Marii i děcko.“

*

Státní vězení v Attice byla velká budova z červených cihel. Přesně v 8,10 tam dorazil malý konvoj složený ze tří aut. Čekal už na ně jaguár Paula Garreta, který Brentkoff do konvoje zařadil po dlouhém váhání.

V 8,15 konvoj vyrazil. Vrata vězení se otevřela a za dvaadvacet minut vozy zastavily na letišti patnáct metrů od letounu typu Lear.

Právě ho kontroloval Ralph Deagan, který zatím bojoval snad největší boj ve svém životě. Byl zbrocený potem, v pravidelných intervalech propadal panice. Nevěděl, co má dělat. Pak se rozhodl.

*

„Kolik máte s sebou policistů?“ ptal se Garret Brentkoffa. Musel zvýšit hlas, aby ho kapitán slyšel, protože ve vysílačce hlasitě praskalo.

„Celkem osm. Nejlepší, který mám. S námi nemůžete.

Začíná to být vážný a každý, kdo není zapotřebí, musí zůstat na zemi.“

Garret neměl chuť se hádat. Měl skutečně pocit, že by byl zbytečný.

„Předpokládám, že letadlo jste prohlédli!“

„Už tři dny ho hlídáme. Celých čtyřiadvacet hodin. Do blízkosti letadla a hangáru se nedostal nikdo, kdo tam neměl co dělat.“

„A co zavazadla a náklad? Je něco v zavazadlovém prostoru?“

„To si myslíte, že by tam Meade mohl dát bombu?“

„Myslím, že stojí za to se podívat.“

„Proč ne? To nemůže škodit.“

Brentkoff zavolal jednoho z policistů a nařídil, aby prohlédli zavazadlový prostor, aby tam nebylo něco podezřelého.

Pilot startoval motory a Garret stál v rychlém a vířícím proudu vzduchu. Najednou se cítil odstrčený, že je jediný, kdo nebude při tom.

*

„Hej, Ralphe.“

Deagan se otočil. Uslyšel, že ho volá Pete Breslin, jeden z detektivů.

„Otevři zavazadlový prostor.“

Deagan cítil šílený tlukot srdce a řekl: „Právě jsem ho zavřel.“

„Starej chce, abys to otevřel.“

„Proč?“

„Abychom našli bomby, který tam dal Meade.“

Mechanik civěl na policistu. Přesně před dvěma minutami dal Meadův vak přesně na místo, které mu vrah určil. Teď je všechno pryč. Žena a dítě.

Snažil se, aby jeho hlas zněl co nejpřirozeněji.

„To starej kecá!“

„Ten vocas nikdy nekecá. Hledá bomby a vrahy i pod postelí. Tak dělej. Otevři to, ať můžeme letět.“

Deagan tupě přešel k letadlu, otevřel prostor a vlezl dovnitř. Policista se do prostoru také díval, viděl pár beden a krabic. Pak se zeptal: „Ralphe, zdá se ti to všechno v pořádku?“

Mechanik se nadechl. „Vždyť jsem to sám nakládal.“

„A co ten malej plátěnej pytlík vpředu?“

„To taky. Ten mi dal osobně Meade.“

Policista se začal smát, otočil se a hlásil Brentkoffovi: „Kapitáne, zavazadla jsou v pořádku.“

*

Paul Garret a Ralph Deagan stáli na kraji rozjezdové plochy. Byli od sebe jen pár kroků. Dívali se na hučící letadlo typu Lear, které odstartovalo a strmě stoupá k bezoblačné obloze. Úplně jasně viděli, jak se ve výši sedmi set metrů zablesklo. Explozi bylo slyšet přesně za pět sekund.

30

William Meade a Marie Deaganová viděli a slyšeli výbuch z vrcholku kopce, který byl vzdálen asi patnáct kilometrů od letiště. Protože byli letadlu blíž než Garret, viděli nejprve záblesk a teprve po něm ohlušující výbuch.

Sbohem, Harry, myslel si Meade.

„Můj Bože,“ zašeptala Marie.

Seděli tiše na předních sedadlech džípu. Dítě spalo v matčině klíně a Marie ho něžně kolébala. Auto parkovalo na tiché mýtině asi sto metrů od prašné lesní cesty. Byl slyšet jen zpěv ptáků.

„Jak se cítíte, Marie?“

„Je mi z toho zle.“

Meade se na ni podíval. Měla havraní černé vlasy, bílou pleť, ale bylo na ní vidět, že rychle tloustne. Jediné, co jej přitahovalo, bylo její mládí, ale i to už odcházelo.

„A to je vše?“ řekl Meade. „Nemáte radost z toho, že umírají ti nahoře a ne vy a vaše dítě dole?“

Slzy, které měla celou uplynulou hodinu na krajíčku, jí najednou zase začaly téct z očí.

„Necháte nás opravdu jít?“

„Přece jsem vám to slíbil.“

Musela se hodně přemáhat, aby přikývla.

Stále ji ale ochromovala hrůza.

Ježíši Kriste, ona se snad bojí, že ji znásilním, pomyslel si Meade.

Jen tato myšlenka ho rozveselila. Tahle ženská byla absolutně bez sexu a pravděpodobně po ní s výjimkou jejího manžela nikdy nikdo netoužil.

„A taky vás neznásilním, Marie,“ řekl Meade pevným hlasem. „I když se přiznám, že bych to rád udělal.“

Meade vysadil Marii s dítětem nedaleko benzínové pumpy. Zbavil se džípu, otevřel si násilím sedan Dodge a vydal se na dlouhou cestu domů.

Musel se usmívat. Vzpomněl si, jak se Marie zatvářila, když jí udělal poklonu, že je žádoucí. Byl to toho dne jediný dobrý skutek, který udělal.

Za chvíli jej napadlo, že vůbec nebylo třeba, aby se zbavil džípu, a že Marie může dát policii popis auta, které řídil. Byla to ale zcela zbytečná obava. Nemohla přece říct policii vůbec nic, jinak by namočila do případu svého manžela, což nechtěla. Ralph se podílel na zničení letadla a smrti všech, kdo byli na palubě.

Takové zmatení mysli bylo pro Meada netypické a trochu ho vystrašilo. Tentokrát se nic nestalo. Ale pokud mu selže logické myšlení jindy, může to mít osudné důsledky.

Člověče, musíš přemýšlet, musíš zůstat ve střehu, pomyslel si William Meade.

Soustředil své myšlenky na letadlo. Nevěděl, kolik lidí bylo na palubě. V každém případě na zabití Harryho doplatilo osm, nebo devět lidí. Neurčitý počet obětí, stejně jako důvod, proč zemřely, to vše bylo pro Meada novou zkušeností.

Doposud zabíjel jen jednotlivce, na něž se zvlášť zaměřil. To jej vzrušovalo i sexuálně. Dnes ráno, zabil osm nebo devět neznámých mužů, kteří byli ve špatnou dobu na špatném místě.

Jaké v něm vyvolávalo tyto pocity?

Zatraceně příjemné, tak si to alespoň myslel.

Takové pocity musel mít Bůh, když dopustil, aby se na horském úbočí roztříštilo letadlo se čtyřmi sty dvaceti devíti poutníky, na cestě do Mekky. Nebo ty statisíce Pákistánců, které nechal utopit v mořských vlnách vzedmutých cyklonem. Nebo šedesát tisíc Arménců, kteří zahynuli při zemětřesení. Nepočítaje miliony méně dramatických a méně publikovaných neštěstí, kde nebyly tak vysoké počty obětí.

Meade se usmál. Ve srovnání s Bohem jsem nicka, malá ubohá nicka.

31

Byl večer a začínalo se smrákat, když Garret dojel, téměř devět hodin po výbuchu, na místo, kde Meade pohřbil své první oběti. To už byly vykopány pozůstatky prvních dvou obětí a kolem obrovského dubu byl obrovský kruh hromad hlíny a strom byl přesně v jeho středu.

„Jako číselník hodin,“ tak to říkal Harry Stover. Každá hodina, jedna dětská kostra a na dvanáctce kostra kočky, aby si s ní na onom světě mohly hrát. Jak mohl lidský mozek vymyslet něco tak nestvůrně zvrhlého? Armáda policistů, někteří v uniformách, jiní v civilu, stále kopala.

Garret uviděl Canderra. Opíral se o strom a kouřil cigaretu.

Kolem něho stáli novináři, závěrky fotografických přístrojů cvakaly, blýskaly fleše. Stmívalo se a Garret cítil přicházet noc. Poručík uviděl Garreta a přišel ho pozdravit.

„Měl jsem pár mizernejch okamžiků. Myslel jsem si, že jste přemluvil Brentkoffa, aby vás vzal do letadla.“

„Děkuji vám za starost.“

Oba stáli a dívali se na sebe. Slábnoucí světlo prodlužovalo v jejich tvářích stíny.

„Jak se to Meadovi mohlo povést?“ zeptal se Canderro.

„Copak to letadlo nehlídali?“

„Když jsem to navrhl, Brentkoff se skoro smál. Tak si byl jist, že je všechno v pořádku. Ale přece jen poslal policistu a mechanika, aby prohlédli zavazadlový prostor.“

„A opravdu ho prohlédli?“

„Viděl jsem je,“ řekl tiše Garret. „Viděl jsem taky dvanáct mužů, kteří nastoupili do letadla a už nevystoupili.“

*

Jacqueline Wurzelová otevřela dveře a okamžitě jí bylo všechno jasné. Bylo krátce po desáté hodině večer.

„Kdy jsi naposledy jedl?“

„O půl sedmé jsem měl kávu.“

„Večer?“

„Ne, ráno.“

Jacqueline mu přinesla jídlo a pozorovala ho, jak hladově jí.

„Asi jsi o všem slyšela?“ zeptal se Garret.

Kývla hlavou. „Ve sdělovacích prostředcích měli napilno. Určitě jsi měl mizerný den.“

„Ale ne tak mizerný jako ti v tom letadle.“

„Já vím.“

„Ne, nevíš,“ řekl Garret a vyprávěl jí některé věci, kterým se dosud při rozhovoru vyhýbal.

„Tys také mohl být v tom letadle?“

„Určitě, ale naštěstí jsem tam nebyl.“

V noci, když se milovali, zazvonil u Garretovy postele telefon. Automaticky sáhl po sluchátku. Svítící číselník hodin ukazoval tři hodiny a dvanáct minut.

„Haló?“ řekl Garret.

„Omlouvám se, že volám v tuto hodinu, ale teď to mám s telefonem dost špatný.“

Garret se posadil a sevřel zuřivě sluchátko.

Jacqueline rozsvítila lampu, uviděla Garretovu tvář a věděla, kdo volá.

„Musím říct, že jsem rád, že to mezi vámi a Jacquelinou tak dopadlo. Nemůžete stále myslet na mrtvou.“

Pak na chvíli Meade zmlkl a za pár sekund pokračoval: „Těch dvanáct v letadle jde na váš účet. Vy jste to s chudákem Harrym vymyslel. Jak se cítíte? Jako když jste střílel na malý kluky ve Vietnamu? Vsadím se, že jo. Nikdo se k tomu nepřizná, ale zabít někoho, to dává člověku ohromný pocit síly.“

Garret se nemohl udržet a zařval do telefonu: „Jak jste to, k čertu, udělal?“

„Pane Garrete, vy jste mě špatně poslouchal. Já jsem to neprovedl, vy za to můžete.“

Pak bylo slyšet, jako by se Meade zasmál.

„Mimochodem, jsem moc rád, že jste nebyl v tom letadle. Dobrou noc, pane Garrete a moc pozdravů Jacqueline. Řekněte jí, že ji stále obdivuji. Víc než jakoukoliv jinou ženu, kterou jsem kdy znal.“

Meade zavěsil a Garret položil telefonní sluchátko.

Jacqueline se k němu pod přikrývkou přitiskla.

„Opravdu to byl William?“

„Zcela jistě.“

„Nechce se mi to věřit. Jak mohl vědět, že jsi tu?“

„Možná, že mi volal do bytu.“

„Ale jak to může vědět, o nás?“

Garret neodpověděl.

„Myslíš, že mě hlídá?“ zeptala se Jacqueline.

„Nebo mě.“

„Bože! Nevěřím, že nám chce něco udělat. Kdyby chtěl, tak už to dávno udělal. Co ti říkal?“

Garret jí to pověděl. „Jestli ti to pomůže, mohu zavolat Canderrovi a ten ti dá policejní ochranu.“

„A kdo bude chránit tebe?“

„Já to nepotřebuji.“

„A proč si myslíš, že já ano?“

„Protože to není totéž.“

„Proč? Protože jsem žena?“

Dotkl se jejích tváří. Buď měl studené prsty, nebo měla Jacqueline horečku.

„Pracuji v komisi pro předčasně propuštěné vězně. Mám zbraň a dovedu s ní zacházet. Jestli nevěříš, můžeme jít ráno na střelnici a uvidíš.“

Políbil ji na čelo a řekl: „Ty jsi ale pěkně energická.“

„Jen když musím. Ale mám hrůzu z toho, že tam někde venku je William a pozoruje mě.“

Garret měl stejný pocit. Když konečně zhasl světlo, náhlá tma ten nepříjemný pocit ještě zesílila.

32

Poručík Frank Canderro seděl v zadním boxu Cloverovy restaurace a čekal na Kate Venturiovou. Dvakrát mu již telefonovala, že přijde nejméně o třičtvrtě hodiny později a že by asi bylo nejlepší, kdyby spolu dnes nešli na oběd.

Canderro ji řekl, ať se zbytečně nehoní, ale že počká, dokud nepřijde. Na Katiny pozdní příchody si už zvykl. Obyčejně ji volali k naléhavým případům, od nichž nemohla odcházet.

Zatím čekal a popíjel v chladném a příjemně tmavém koutě restaurace. Vypadal stejně jako uplakané, namáhavé a depresivní ráno, které měl za sebou. Potloukal se dobrých pět hodin lesem, od jednoho domu k druhému, v hustém dešti, stejně jako jeho policisté už celou řadu dní.

Nepodařilo se mu totiž zmenšit oblast pátrání na méně než pětadvacet čtverečních kilometrů, Získal však všechno, co bylo možné dostat z Reamsova vyprávění z druhé ruky. Vše ostatní byly čisté kombinace. Navíc musel pátrat tak, aby nevyplašil Meada dřív, než se k němu dostane natolik blízko, aby ho mohl zneškodnit.

Byla to trochu problematická činnost, která neměla velké vyhlídky na úspěch. Po včerejší letecké katastrofě to bylo jediné, co mohli dělat.

Stále ještě hlídali Jenny Angelovou, Natálii Binghamovou a Meadovu matku. Pro Canderra to bylo málo. Chtěl především hovořit s paní Meadovou, vlastně s paní Liptonovou, nebo jak se nyní jmenovala. Rozhodl se, že ji přímo vyslechne, pokud střežení těch dvou žen nepřinese žádné patřičné výsledky.

V koutě baru blikala televizní obrazovka. Canderro tam najednou uviděl svoji tvář a uslyšel svůj hlas, který se snažil vysvětlit jak se stalo, že zahynulo dvanáct lidí při neúspěšném pokusu skoncovat s Meadovým terorem.

Po Canderrovi se objevil na obrazovce guvernér, který vyhlásil třicetidenní smutek za zabité policisty a prohlásil, že na dopadení vraha „budou nasazeny všechny prostředky, které má vláda k dispozici“.

Canderro zahlédl Kate, která vcházela do restaurace a hledala stůl, kde seděl. Zamával na ni. V očích měla jiskřičky radosti. Pohladila ho po tváři a sedla si k němu do boxu.

„Moc lituji, ale ten ubohý osmiletý chlapec měl rozvedené rodiče, kterým se podařilo dosáhnout, že měl všechny komplexy, na které si člověk může jen vzpomenout.

Nemohla jsem odejít, dokud…“ Pak se Kate hluboce nadechla a usmála se. „Miláčku, děkuji, že jsi počkal.“

Objednal jí, jako obyčejně, džin s tonikem a řekl, že je všechno v pořádku a ať mu vypráví o tom dítěti. Seděl a sledoval výraz její tváře, její účes a její ňadra zvedající se v

hedvábné blůzičce. Když se na ni díval, uvědomoval si, co pro něho znamená. Najednou si nedovedl představit, že by byl bez ní, třeba jen jeden den.

„Tak a teď už dost o mně,“ řekla Kate. „Co jsi dělal celé ráno ty?“

„Potloukal jsem se v dešti v lese a honil Meada. Totéž, co dělám každý den, honím toho špinavýho zabijáka.“ Upil ze sklenky bourbonu a dodal: „A taky hovořím do rozhlasu a televize a vysvětluju, proč ho ještě nemám.“

„Přestaň si stěžovat, alespoň jsi slavnej. Moc se mi líbí, když chodí lidi a říkají, že tě zase viděli v televizi.“

Najednou se ale změnil výraz jejího obličeje. „Ale mám o tebe strach. Mám hrůzu, že mi tě někdo vezme. Buď Meade anebo někdo, kdo je jako on.“

„Proč najednou tak smutně? K čemu mě vlastně máš?“

„Chceš to vědět?“

„Ne.“

„Tak ti to stejně řeknu.“

„Moc mi vadí, že máš pořád v hlavě svou ženu. Že si nechceš přiznat, že mě miluješ také. Protože stále odmítáš se mnou žít na trvalém a rozumném základě a stále se bojíš vztahu, který by ti zpříjemnil život.“

„Teď už to vím.“

„Tos věděl i dříve.“

„Dobře, paní psycholožko. Takže jakou mi uděláte diagnózu? Akutní hrůza z radosti? Depresivní maniak nebo jen obyčejná staromódní touha po smrti?“

„Franku, miluji tě.“

„Vůbec nevím proč.“

Obrátila k němu své světlé oči.

„Z mnoha hloupých důvodů. Ale asi hlavně proto, že jsi ten nejslušnější, nejmorálnější mužský, kterýho jsem poznala.“

„Proboha! Jak jsi na to přišla?“

*

Poručík přišel do své kanceláře odpoledne ve 2,45 a jako obvykle ho tam čekala hromada vzkazů. Především sdělení, že má volat Paula Garreta, které přišlo ráno v 9,12.

Okamžitě mu zavolal na přímou linku do redakce New York Times.

„Canderro,“ představil se. „Co se děje?“

„Jen jsem vám chtěl říci, že včera v noci volal Meade.“

„Cože? Další mrtvola?“

„Ne, nic takového.“

Canderro si najednou uvědomil, že Garretův telefon je odposlouchávaný, ale Garret mu řekl, že byl u Jacqueliny.

„Cože, vy jste byl s Wurzelovou?“

„Ano.“

„A kolik bylo hodin, když volal?“

„Něco po třetí v noci.“

„Jak mohl Meade vědět, kde jste tak pozdě v noci?“

„To nevím, možná, že mě špehuje.“

„Buď vás, nebo Wurzelovou. Garrete, omlouvám se, že pronikám do vašeho soukromí. Kolikrát jste se setkal se slečnou Wurzelovou?“

„Asi šestkrát nebo sedmkrát.“

„Kde?“

„V její kanceláři ve White Plains, v baru… v jejím a mém bytě.“

„Kde je její byt?“

„Na Východní, šedesáté páté ulici.“

„Zvedla telefon, když Meade volal?“

„Ne, já.“

„A co vám řekl, ten váš kamarád?“

Canderro si opřel sluchátko o rameno a zapálil si cigaretu, Garret mu přesně opakoval, co mu Meade řekl.

Cítil, jak se prohlubuje jeho deprese. Když mluvil, dával si pozor, aby to na hlase nebylo poznat.

„Co řekl přesně Meade? Vyřiďte Jacquelině, že ji mám rád?“

„Ano.“

„S ní ale mluvit nechtěl?“

„Ne.“

„Dělal jí Meade v době, kdy měla na starosti jeho případ, nějaké sexuální návrhy?“

„Nevím. Pokud ano, tak mi o tom Jacqueline nikdy nic neřekla. Myslíte si, že to, co řekl včera, může mít nějaký sexuální podtext?“

„A vy si myslíte, že ne?“

Garret neodpověděl.

„Ta celá věc mi nahání trochu hrůzu, Garrete. Ten mizera se dostal k vám oběma moc blízko. Zařídím, abyste byli pod dohledem.“

„Vy víte, co si o tom myslím. A když jsem se jen o tom Jacquelině zmínil, byla z toho úplně pryč.“

„Záleží vám na ní?“

„Ano.“

„Tak ji budeme ode dneška hlídat. Ve dne v noci, celých čtyřiadvacet hodin. A ona o tom nebude nic vědět.“

V telefonu bylo slyšet jak si Garret hlasitě oddechl. „Už je mně líp.“

Samozřejmě, pomyslel si Canderro, proto jsi mně také volal.

33

William Meade už předem večer prozkoumal okolí domu Jenny Angelové, a tak přesně věděl, kde jsou schováni policisté, kteří ji po celých čtyřiadvacet hodin hlídali. Jeden z poldů, ten který hlídal přední část domu, seděl v zaparkovaném autě s tónovanými skly, asi padesát metrů dále v ulici. Auto mělo vysokou anténu.

Zadní část domu hlídal policista, který byl v garáži.

Dveře byly pootevřené a policista seděl těsně za nimi, aby měl dobrý výhled. Meade neočekával, že bude problém se dostat do domu. Nebyl si jistý, zda Jenny ví, že ji hlídají.

Patrně však ano.

Bylo těsně před třetí hodinou v noci, když se proplížil ze svého úkrytu do tmy. Svítil jen úzký srpek měsíce, nic se nehýbalo. Dům, v němž Jenny bydlela, byl starý, postavený ve stylu, jakým se stavějí domy kolem Cape Cod v Massachussets. Stál ve slepé ulici a kolem byly stromy.

Kolem uličky nebyly ani chodníky, ani pouliční osvětlení a výhled na dům zakrývaly ze předu i ze stran vysoké živé ploty. Kdysi znal ten dům jako svůj vlastní a měl stále před očima všechny detaily každé místnosti. Stále si živě vzpomínal na rodinu Jenny. Ostatní z rodiny Angelových v

domě nebyli. Bratr Pete padl ve Vietnamu a její rodiče právě byli v Evropě na dovolené. V domě byla pouze Jenny.

To bylo dobré.

Meade se připlížil k bočnímu sklepnímu okénku, chvíli se snažil rozeznat, zda tam není poplašné zařízení. Vyřízl diamantem kus skla, otvorem protáhl ruku a odsunul zástrčku. Za tři minuty už byl uvnitř a stoupal po schodech do haly. Chvíli tam stál a naslouchal. Nic neslyšel a sám byl potichu, aby nevystrašil Jenny.

Vystoupil pomalu se zatajeným dechem po schodech do prvního poschodí, ale ani tady, jak ostatně očekával, jej nic nepřekvapilo. Byl z vězení venku déle než jedenáct měsíců a celou tu dobu tento okamžik oddaloval. Zdál se mu úplně nelogický, nesmyslný. V situaci, v níž byl, neměl žádný důvod sem chodit. Samozřejmě kromě jediného důvodu, prostě zde být chtěl!

Nesmím Jenny ublížit, říkal si Meade a potichu otevřel dveře ložnice, v níž spala Jenny. Okamžitě si vzpomněl na chvíle, kdy vedle ní nesčíslněkrát ležel. Slyšel tentýž jemný, pravidelný dech. Měsíc slabě svítil okny na měkké a ladné křivky jejího těla. Pak se mu vrátily všechny staré nejistoty a on měl strach se pohnout.

Klečel vedle její postele na koberci jako před oltářem.

Jenny, stulená pod lehkou přikrývkou, byla otočená k němu.

Spala a ve tváři měla záhadný výraz. Jak vypadá mladě, pomyslel si Meade. Za těch dlouhých sedmnáct let

nezestárla ani o pět minut. Pokud celých sedmnáct let čekala na tento okamžik, že se na ni bude ve spánku dívat, pak to bylo dokonalé. Pokud se ovšem připravovala.

Meade položil jak uměl nejněžněji jednu dlaň za hlavu Jenny, druhou dlaní jí přikryl ústa a lehce se položil na její tělo. Otevřela oči, napnula tělo, probudila se a tlumeně si vzdechla. To bylo vše.

„Neboj se,“ řekl jí Meade, mluvil sice potichu, ale nešeptal, aby poznala jeho hlas. „To jsem já, William.

Prosím, nelekej se.“

Meade nevěděl, zda ho v přítmí pozná, a proto řekl: „Já teď vypadám jinak. Mám knír a dlouhé, tmavší vlasy. Ale jsem to já. Hlas se mi nezměnil. Nepoznáváš ho?“

Pomalu odsunul dlaň z ženiných úst. Pálilo ho v hrdle a dlaně se mu lepily. Ústa Jennina byla otevřená, ale nevyšel z nich ani hlásek. Jenom ležela a dívala se na něho s vytřeštěnýma očima. Meade nevěděl, jak by ji měl uklidnit, tak ji pohladil po tváři a po vlasech. Najednou ho přemohly city. Utřel si slzy z očí a opakoval: „To jsem já… to jsem já…“

Jenny se dvakrát pokusila něco říct, ale nikdy se jí to nepodařilo. Zamžikala pouze očima, třásly se jí rty.

„Jenny, já vím,“ řekl něžně Meade. „Co ti můžu říct víc? Já vím…“

„Vypadáš úplně… jinak.“

„Ty ses ale vůbec nezměnila.“

„Co se to s tebou stalo? Jak jsi mohl udělat všechny ty strašný věci?“

V jejím hlase bylo cítit výčitku, ne strach. Meade jí něžně otočil hlavu. „Šlo to pomalu, krok za krokem. Člověk se jednou ráno probudí a pochopí, co se z něj stalo.“

„Je mi to líto,“ rozplakala se Jenny.

„Copak ti je líto?“

„Že jsem od tebe odešla.“

„To bylo to nejlepší, co jsi mohla udělat.“

„Ne, byla to ta nejhorší věc v mém životě. Začala jsem z tebe mít strach a nevěděla jsem, jak tě mám změnit.“

Jenny se odtáhla a utřela si slzy. „Možná, že by všichni ti lidé zůstali naživu, kdybych s tebou zůstala.“

Našla jeho ruku a silně ji stiskla. „Vrátila jsem se sem zpátky asi před rokem. Stále jsem doufala, že sem přijdeš, až se dostaneš z vězení,“ řekla Jenny.

„To už bylo, Jenny, pro mě moc pozdě. Stalo se toho příliš mnoho.“

„Ale když tě pustili, tak jsi byl volný a čistý. Stále jsme ještě mohli začít. Proč ses ke mně tehdy nevrátil?“

„Bylo to už dávno, cos ode mě odešla a já jsem od tebe nedostal ani řádek. Není to tvoje vina. I když sis o mně myslela jen to špatný, byl jsem ještě horší. Nechtěl jsem ti škodit. A jak bych býval mohl přijít?“

„Stejně jako jsi to udělal dnes v noci.“

Hlas Jenny se najednou změnil.

„Když jsi nemohl ke mně přijít tehdy, jak jsi mohl ke mně přijít teď, po tom všem zabíjení? To bych skutečně ráda věděla.“

V jejím hlase bylo cítit rostoucí hněv, Meade to jasně rozeznal a hněv mu pronikl až k srdci. I on ztrácel klid.

„Jenny, chtěl jsem tě ještě jednou, naposled, vidět.“

„Abys mi dal poslední polibek před smrtí?“

Meade jednou na univerzitě ochutnal drogu vyrobenou z kaktusů. Teď reagoval podobně, začaly se mu třást ruce a všechno se chvělo v bledě modrém světle.

„Co po mně chceš?“ zeptal se jí.

„Jistě ne, abys umřel. Nebo je to snad jediné, co mi můžeš nabídnout?“

Meade byl na dně. Měl pocit, že se vrací do minulého času, že se nezměnil od doby, kdy mu bylo dvanáct.

„Něco ti povím,“ řekla Jenny. „Těch pár týdnů, co jsi provedl ty věci, jsem měla bláznivé sny… Představovala jsem si, že se tady jednou ukážeš… ale nevěděla jsem, jestli se mi podaří tě změnit…“

„Co tím chceš říct, Jenny?“

„Že tě považuji za beznadějný případ… Ale jestli mi dáš příležitost, možná ti ukážu, jak můžeš se vším přestat…“

Meadovi bylo Jenny strašně líto.

„Jenny, miluji tě. Nikdy jsem tě nepřestal milovat. Ale nemůžeš udělat už nic, abych se změnil.“

Jenny se v posteli posadila a dívala se mu přímo do tváře. Měla na sobě červené tričko, na kterém bylo napsáno „Klub zdraví, Long Island“. Propletené prsty měla položené v klíně.

„To mě už ani nepolíbíš?“ zeptala se Jenny.

Meade se na ni podíval s pocitem vojáka, který si naplnil polní láhev vynikajícím vínem a schoval se v zákopu, aby se napil. Za pár okamžiků bude muset začít střílet a na něho také budou střílet.

Předklonil se a dotkl se svými rty jejích rtů. Byl to lehký, téměř váhavý polibek, plný vzpomínek a lítosti.

Najednou rozřízl tmu kužel oslňujícího světla. Hlas divoce zakřičel: „Policie! Nehýbejte se!“

Williamu Meadovi se téměř zastavilo srdce.

Cože?

Podíval se Jenny do očí a uviděl v nich něco, co nechápal.

„Ruce do týla. Pomalu a klidně.“

Byl to jiný hlas, zněl hrubě a velmi nervózně. Uvnitř tedy byli dva policisté.

Světelný kužel se kýval. Meade se nepohnul. Také Jenny se nehýbala, pohybovaly se ale její oči. Najednou se podívala dolů a pak zase nahoru. Když William sledoval její pohled, uviděl pažbu revolveru vyčnívající pod polštářem.

„Tak dejte ty zatracený ruce nahoru,“ řekl policista vzrušeným a nervózním hlasem. Pro poldy z Long Islandu to byl určitě velký okamžik.

Teď, řekl si Meade, hluboce se nadechl a bleskurychle uchopil revolver. Těsně předtím, než zazněly ohlušující výstřely, se převalil Jenny přes nohy a tvrdě dopadl na podlahu.

Začal okamžitě střílet, mířil na elektrickou svítilnu, kterou držel jeden z policistů. Třesk v malém pokoji ho skoro ohlušil, v nose ho pálil čpavý dým. Střílel, dokud mu hlasité cvaknutí kohoutku neoznámilo, že má prázdný zásobník. Svůj vlastní revolver měl za pásem pod košilí a zoufale se ho snažil odtamtud dostat.

Najednou bylo ticho. Neskutečné ticho a Meade neměl na co střílet. Držel v ruce revolver a plazil se k otevřeným dveřím. Na koberci stále svítila policejní elektrická svítilna a kužel světla osvětloval část vytapetované stěny. Na podlaze leželi bez hnutí, jako dva pytle pomačkaných šatů, oba policisté. Byli mrtví.

Meade unaveně vstal a obrátil se k Jenny, ležící na posteli.

„Jenny?“ zeptal se a hrůzou strnul.

Střely ji zasáhly třikrát. Muselo se to stát hned na začátku divoké přestřelky, všude byla spousta krve. Tvář měla Jenny úplně čistou, nedotčenou, stejně krásnou, jako když byla živá.

Měla otevřené oči a byla stále při vědomí.

„Ježíši Kriste,“ zasténal Meade a lehl si vedle Jenny.

„Neboj se, všechno bude v pořádku,“ řekla mu téměř neslyšitelným hlasem.

Přitiskl jí kapesník na největší ránu na hrudi a začal ji kolébat, vypadalo to jako by ji chtěl uspat.

„Ten revolver byl jejich… Dali mi ho pro každý případ…“

Snažil se ji uklidnit.

„Pst, nemluv…“

„Představ si, že chtěli, abych tě střelila… já jsem tě měla zabít…“

Náhle se začala dusit a z úst jí tekla krev.

„Knoflík…“ řekla Jenny za chvíli. „… pod polštářem…“

Držel ji v náručí a něžněji kolébal.

„Jaký knoflík?“

„Pod polštářem,“ znovu opakovala.

Vypadalo to, že jde o něco velmi důležitého. Odhrnul tedy polštář a uviděl gumový vypínač z něhož vedl kus drátu. Takový vypínač, jako používají v nemocnicích k přivolávání ošetřovatelek.

„Vede to ven. Tak věděli, že jsi zde…“ Z úst jí najednou vytryskl silný proud krve, Meade ho setřel.

„Moc toho lituji,“ zašeptala. „Ale nakonec jsem se polepšila, že ano?“

Kývl hlavou.

Jenny ztratila vědomí. Musela mít silné vnitřní krvácení.

Když se v dálce ozvaly sirény policejních aut, byla už mrtvá.

Meade zmizel, než do domu vtrhla policie.

34

Když se Garret vzbudil v rozhlase hlásili, co se stalo.

Došlo k tomu pozdě v noci, takže se o posledních Meadových vraždách nepsalo v novinách, ale rozhlas a televize o nich hovořily jako o senzaci. Policie vydávala zvláštní zprávy, které byly okamžitě zařazovány do vysílání.

Jeden z komentátorů nazval události „Meadův masakr v Manhassetu“. Garret chvíli poslouchal desítky zmatených zpráv. Potom zavolal zpravodajský sál svých novin, aby dostal přesné informace. Dověděl se, že policie zřejmě pozorovala dům Jenny Angelové, ale neuspěla. Meade znásilnil a zabil svou někdejší milenku a zastřelil dva detektivy z policejního oddělení v Nassau, kteří ho chtěli zatknout. Na místě činu je nyní poručík Canderro, který však odmítá poskytnout novinám jakoukoliv informaci, dokud probíhá vyšetřování.

Když se Garret chystal odjet do redakce, přinesl mu vrátný dopis, doručený neznámým poslem.

Milý pane Garrete,

nezastřelil jsem ani neznásilnil Jenny Angelovou.

Dokáží to balistické zkoušky. Jeden z policistů zastřelil

Jenny ze svého služebního revolveru. Pitva dokáže, že nebyla znásilněná. To jenom, abyste byl informován.

Skutečně už nic podobného nepotřebuji.

Dopis nebyl podepsaný.

Garret seděl a v ruce držel kus papíru. Cítil podivnou otupělost, přemáhal ho pocit, že všechno, co dělá, je pošetilé. Zatímco sedí u svého psacího stroje a píše, umírají lidé. A on píše věty vyjadřující protest a bolest. Ten okamžik byl jeden z nejhorších, jaké kdy zažil. Začal ho drtit pocit marnosti.

Rozhodl se, že nepojede do redakce. Místo toho se rozjel do Manhassetu.

*

Přístup k domu Jenny Angelové byl zatarasen policií.

Ale Garret řekl službu konajícímu seržantovi, že má pro Canderra důležitou informaci a rád by mu ji předal. Tak se dostal dál.

Dva zabití byli policisté, takže bylo všude plno vysokých policejních důstojníků i lidí z politických kruhů.

Opodál stáli a čekali sousedé z okolí. Všechno bylo, jak očekávali. Z domu vynesli tři zelené vaky a naložili je do auta pro převoz mrtvých. Policisté, kteří nesli vaky, se pohybovali velmi zvolna. S mrtvými nikdo nespěchá a zcela určitě nespěchají policajti.

Garret se zastavil a cítil, že mu je špatně. Ženu a dva muže, kteří zemřeli, neznal. Protože to byly poslední oběti Williama Meada, měl pocit, že se ho to týká osobně.

Poručík Canderro vyšel z domu a s ním skupina vysokých policejních šarží. Celá operace byla sice záležitostí velitelství policie z Nassau, ale zdálo se, že nejvíc hovoří Canderro. Ostatně Meade byl jeho případ.

Poručík si Garreta všiml, oddělil se od policejních hodnostářů a přišel k němu.

„Dobrý den, pane Garrete.“

Canderův hlas byl chladný. Byl unavený a vůbec nevypadal dobře. Pod očima měl černé kruhy a byl velice bledý. Konečně, proč by měl vypadat lépe?

„To tedy byla noc. Dovedu si představit, že teď napíšete nejméně tři články o neschopnosti policie.“

Garret mu tu ironickou poznámku odpustil, konečně, měl na ni právo.

„Ty zprávy pro tisk jste dával vy nebo policie v Nassau?“

„Nedával jsem tisku nic, co se týká Long Islandu. To je jejich šou. Proč se vlastně ptáte?“

„Jenom mě zajímalo, jestli souhlasíte s oficiální zprávou, že Meade nejprve tu ženu znásilnil, a pak ji zabil, společně s těmi dvěma policisty.“

„Je na tom něco, s čím by se nedalo souhlasit?“

Garret vytáhl z kapsy Meadův dopis a podal ho detektivovi. „Tohle přinesl nějaký posel před půl hodinou.“

Canderro si přečetl dopis a tiše zaklel. „Ten mizera.

Tohle jsme ještě tak potřebovali.“

„Jsou nějaký oficiální stopy po znásilnění?“

„Nevím, když jsem přijel, tak tady byl nepředstavitelný zmatek. Dejte mi pět minut a já to zjistím.“

Canderro se vrátil ke skupině policistů a vzal si stranou nějakého vysokého muže v civilu. Pak šli spolu dovnitř domu. Chvilku to trvalo, než vyšli a zamířili přímo ke Garretovi. Canderro představil vysokého muže jako Bernhardta, šéfa detektivů. Potřásli si rukama a muž se zeptal, zda by mohl mluvit s Garretem důvěrně.

Garret byl ve střehu, protože rozhovor mezi čtyřma očima nebyl rozhodně to, co chtěl. V určité fázi by se mu přece mohly informace odtud dobře hodit. Nicméně však kývl hlavou.

„Pane Garrete, ví o tom Meadově lístku někdo kromě nás tří?“

„Ne.“

„To je dobře, protože je tím pádem všechno trochu jednodušší. Zjistili jsme, že naše informace o znásilnění byla přece jenom trochu předčasná. Do světa ji pustil příliš horlivý policista, který ji vydedukoval z toho, že Meade pronikl do domu a zabíjel. Prostě spojil ve své fantazii vraždu se znásilněním.“

Bernhardt se na chvilku odmlčel a z toho, co řekl, bylo zřejmé, že má značnou praxi při vysvětlování přehmatů policie.

„A tvrzení, že Meade zastřelil tu ženu? To očividně také bylo předčasné…“

„To zatím ještě, pane Garrete, nevím. A nebudeme to vědět dříve, než udělají balistické zkoušky zbraně a střel.

Jediné, co víme je, že dva z našich nejlepších lidí s mnohaletou zkušeností, jsou mrtví a že je zabil násilník a vrah Meade. Byl bych raději, kdybyste se o Meadově sdělení nikde nezmiňoval. Alespoň do doby, než uděláme potřebné zkoušky a budeme znát jejich výsledky.“

„Ano, to je v pořádku.“

„Děkuji vám,“ řekl Bernhardt.

„Kolika střelami byla ta žena zasažená?“

„Třemi.“

„Byly vystřeleny z jedné nebo z obou zbraní, které měli policisté?“

Šéf detektivů pokrčil rameny. „To se dozvíme, ale oba policisté byli zkušení, takže nemyslím, že by se dopustili nějaké velké chyby.“

Za chvíli zavolal Bernhardta jeden z jeho policistů.

Garret se za ním díval a říkal: „Ten určitě zařídí, aby to bylo pro ně všechno v pořádku.“

„To asi jo,“ poznamenal Canderro.

„A vy jim to spolknete?“

„To není má věc.“

Garret už na to neřekl vůbec nic.

„Garrete, neměl byste být takový puntičkář. Já jsem včera v té ložnici nebyl, ale dát dohromady, co se tam asi stalo, nebude tak moc těžký. Střílelo se v malé místnosti ve tmě, a tak některé kulky mohly zasáhnout co neměly. Je to špatný, ale když se střílí, tak se holt takový věci stávají. Kdo z toho bude co mít, když se přijde na to, že ti dva poldové náhodou zastřelili děvče a přitom sami zemřeli ve službě? A komu to uškodí, když se to svede na Meada? Vždyť ten kurevník už oddělal sedmnáct lidí. Co na tom záleží, když se řekne, že je jich osmnáct?“

Canderro si zapálil cigaretu a vyfoukl kouř. „A mimochodem, jestli má za tu katastrofu někdo nést odpovědnost, tak jsem to já. Já jsem tu ženskou vyšťáral a zařídil jsem, aby ji sledovali. Takže, jestli chcete ve vašem příštím článku pořádně setřít nějakýho poldu, tak mám obavy, že to budu já.“

„Ta Jenny Angelová, stále si ještě myslela na Meada?“

„Řekla mi, že ho milovala od svých devíti let a že ho nikdy milovat nepřestala. Nakonec na to i zemřela.“

Canderro se podíval upřeně na Garreta. „Pojďme trochu ven, měli bychom si o něčem pohovořit. Ne ale pro noviny,“

řekl detektiv, aniž by se usmál.

*

Do restaurace na ulici Northern Boulevard zajeli každý svým automobilem, sedli si do rohového boxu a objednali si kávu. Canderro se Garreta zeptal: „Myslíte si o mně, že jsem blbec?“

„Ne.“

„Já si to o vás také nemyslím, fakticky vás mám rád.

Tak se dejme do těch sraček, alespoň tolik, kolik vydržíme.“

Garret kývl hlavou.

„Myslím, že jsem udělal chybu, když jsem vám neřekl, co chci všechno dělat. Možná, že jste mi mohl nějak pomoci. Tak vám to povím teď.“

Canderro začal. Byl klidný a věcný, pak ho ale přemohly city a hovořil zúčastněně o všech hlavních aktérech tragédie, Meadovi a jeho matce, Jenny Angelové a Natálii Binghamové, o pohřešovaném Tomovi Lukensovi a Nancy Palewské, která byla kdysi plná sexu, ale teď už byla mrtvá. Povídal Garretovi i o reverendu Cantwellovi, který se stále ještě domníval, že sám Bůh potrestá Meada za zločiny, jichž se dopustil. Teď poprvé odhalil Canderro svou taktiku a svůj názor na činy, jichž se Meade může ještě v budoucnu dopustit.

Garret zamyšleně poslouchal, neříkal ani slovo. Co také říkat? Poručík se zřejmě potřeboval zbavit všeho, co ho tížilo a on mu ochotně naslouchal. Ostatně ten případ se týkal jich obou.

Když Canderro skončil, objednal další kávu a rozjímali.

„Co se teď může stát?“ zeptal se Garret.

„Nejprve musím hovořit s Meadovou matkou. Po tom, co se stalo minulou noc, už nemá význam na něco čekat.

Meade pravděpodobně ví, že ji hlídáme.“ Pak poručík na chvilku přestal a poté dodal: „Myslím, že je důležité, abyste šel se mnou.“

„Proč?“

„Protože to může pomoci. Já jsem pro ni nepřítel, polda, který honí jejího syna. Vás téměř zabil. Co na to říkáte?“

„Kdy tam chcete jít?“

„Teď, okamžitě.“

„Tak dobře.“

„Zavolám jen hlídce, abychom měli jistotu, že Meadova matka je doma.“

Byla doma.

*

Do severní části New Yorku jeli ve dvou autech.

Vpředu jel poručík, který dobře znal cestu. Když dorazili do Wallkillu, zaparkoval Garret své auto a přisedl si do Canderrova vozu. V blízkosti domu Meadovy matky zavolal poručík vysílačkou policisty, kteří hlídali. Pak Canderro zaparkoval u vjezdu a oba vystoupili po schodech na verandu.

Dveře se otevřely na druhé zaklepání. Ve dveřích stála vysoká, štíhlá žena. Měla černé, krátce ostříhané vlasy a dívala se na ně.

„Paní Liptonová?“ zeptal se detektiv.

„Ano.“

„Poručík Canderro z policejního velitelství v Poughkeepsie.“ Ukázal policejní odznak a legitimaci, ale žena tomu nevěnovala příliš pozornosti. „Rád bych s vámi hovořil.“

Žena stála bez hnutí. Nebyla už mladá, ale stále byla krásná. Jistě by se jen velice nerada někomu svěřila, kolik jí je vlastně let. William Meade měl stejné lícní kosti jako ona a také stejné světlé oči.

„A vy jste Paul Garret,“ pronesla nevzrušeným hlasem, který prozrazoval nedostatek citu, ale přebytek sebekontroly.

Ustoupila, nechala je projít a řekla: „Už jsem si říkala, jak to bude ještě dlouho trvat, než se zde ukážete.“

Dům měl velkou verandu, a tak v něm nebylo horko, ale také ani dost světla. V obývacím pokoji musela rozsvítit lampu. Na všech stěnách byly vysoké skříně plné knih. V

tomto domě sice William Meade nevyrostl, ale Garret se neudržel, aby si sám nedal otázku, kolik z těch knih asi přečetl, když byl chlapec. Nábytek vypadal starožitně, byl dobře udržovaný a jistě dost drahý. Dával pokoji atmosféru generací a doby, která už dávno minula. Nad krbem visel olejový portrét důstojného muže v tmavém obleku. Musel to být Meadův otec.

Posadili se do skupiny křesel, rozestavěných před krbem. Paní Liptonová seděla vzpřímená, s bradou vzhůru.

„Jenom, abych vám ušetřila čas, chci vám pro začátek říci, že jsem svého syna neviděla, netelefonoval mi, nepsal mi, ani se nesnažil o kontakt se mnou. Nemám sebemenší tušení, kde by mohl být. A teď, pánové, jestli máte jiné otázky, než ty, které jsem vám právě zodpověděla…“

Canderro vyňal z kapsy novou krabičku cigaret, držel ji neotevřenou v ruce.

„Kdy jste viděla naposled svého syna?“

„Asi před devíti léty, než ho poslali do vězení.“

„Přece jste ho tam někdy navštívila?“

„Ne, nikdy.“

Canderro se na ni udiveně podíval.

„Chápejte, prosím, nikdy jsem neměla zájem, abych hovořila s odsouzeným vrahem.“

„I když je to váš syn?“

„Zvláště, když je to můj syn. Nemohla bych se na něho ani podívat.“

„Tomu nemohu věřit,“ podotkl Canderro.

„Tak to je, poručíku, váš a ne můj problém,“ řekla a podívala se Garretovi přímo do očí.

„Často myslím na vaši ženu, pane Garrete. Poznala jsem ji z toho, jak jste o ní psal. Mám pocit, že je zde, mám dokonce vůči ní pocit povinnosti.“

„Povinnosti?“ zeptal se Garret. Teprve si všiml, že má úplně hladký obličej, bez vrásek a dodal: „V jakém smyslu?“

„Ve zcela konkrétním smyslu. Já jsem přivedla Williama na tento svět. Já jsem mu dala život a on vzal život vaší ženě.“

Pak se podívala chladně na dva muže, kteří seděli před ní. „Bůh to ví, jak jsem se snažila od všeho odpoutat.

Odstěhovala jsem se z domu, kde jsem třicet let žila, změnila jsem si jméno, přerušila se svým synem veškeré styky, přerušila styky s příbuznými a přáteli, které jsem znala polovinu svého života.“

Bylo úplně ticho, jen z venku byl slyšet zpěv ptáka.

Garret se pokoušel představit si, jaká to pro ni byla léta, která přešla od doby, kdy šel Meade do vězení, ale nepovedlo se mu to. Poručík studoval krabičku cigaret, kterou si ještě stále neotevřel.

Najednou Canderro vstal. Zastrčil si cigarety zase do kapsy a vytáhl složený list papíru.

„Tady mám, paní Liptonová, povolení soudu prohlédnout váš dům. Venku čeká několik lidí. Nebude to trvat dlouho a všechno bude v pořádku.“

„To si opravdu myslíte, že schovávám Williama v podkroví?“

„Ne, to si nemyslím.“

„Tak proč děláte takové nesmysly?“

„Protože jste stále jeho matka.“

Paní Liptonová vstala, byla stejně velká jako zavalitý detektiv.

„Takže vy mně nevěříte ani slovo?“

„Ne, nevěřím.“

„Proč?“

„Možná proto, že moje matka byla Italka.“

„Má to snad být vtip?“

„Ale špatný vtip. Chtěl jsem říci jedině to, že je pro mne nepochopitelné, že by matka opustila své dítě jenom proto, že se dostalo do potíží.“

„To je, poručíku, pravda. Ale pravda je také to, že existují různé potíže.“

„Takže vy si myslíte, že na potíže existuje nějakej metr?

Kdy se k dítěti otočíte zády, paní Liptonová? Když ukradne auto, nebo když někoho zabije? Nebo když někoho znásilní, nebo zabije a znásilní?“

Mlčela.

Garret se na ni podíval a viděl v jejích očích právě tak málo, jako v očích jejího syna.

„Chtěl jsem říci jenom tohle: kdyby má matka přišla na to, že její milovaný Frank je ve skutečnosti Frank Rozparovač, plakala by, modlila by se za nesmrtelnost mé duše, ujišťovala by mne o své nekonečné lásce a ptala by se sama sebe, co udělala špatně. Ale zcela jistě by mě neodepsala, abych navždy zmizel z jejího života.“

„Vy si tedy myslíte, že jsem špatná matka?“

„Ne, myslím si pouze, že jste špatná lhářka.“

Chvíli se na sebe dívali až konečně řekla: „Jestliže tedy podle vás lžu, tak proč jsem celé roky nešla navštívit Williama do vězení?“

„To nevím. Mým úkolem je pátrat po zločinech vašeho syna, ne po vašich motivech.“

Canderro přešel ke dveřím, otevřel je a dával někomu pokyny. Za chvíli se v domě objevili čtyři detektivové převlečení za údržbáře a začali prohledávat dům. Poručík šel s nimi.

Garret zůstal s paní Liptonovou v obývacím pokoji, Z

horního poschodí bylo slyšet kroky a zvuky otevíraných a zavíraných zásuvek.

Paní Liptonová se podívala na strop a řekla: „Vy si také myslíte, že jsem lhala?“

„Poslouchala jste dnes ráno zprávy?“

„Ano, bohužel. Každý den přísahám, že rozbiju všechna svá rádia a televizory, ale ještě jsem to nikdy neudělala.“

„Vy jste jediná, která ho může zachránit, víte?“

„Mého syna už nemůže nikdo zachránit. Už zemřel. Už jsem se za něj pomodlila poslední modlitbu. Čím dříve se poručíkovi a vám podaří ho zabít, tím to bude lepší pro něho i pro všechny, kteří teď žijí ve strachu.“

*

Když poručík vezl Garreta zpět k zaparkovanému vozu, lilo jako z konve. Byla to náhlá letní bouřka. Na střechu vozu bubnovaly velké kapky deště, stěrače se pohybovaly

sem a tam, Canderro žmoulal cigaretu a mračil se na černou, deštěm se lesknoucí silnici.

„To tedy ale byl tyátr,“ řekl poručík. „Za to by si zasloužila Oskara. Pravda je nahoře, v ložnicích a v podkroví. Už jsem to viděl jednou a teď legálně s povolením k domovní prohlídce. Ona se ke svému zlatému synovi modlí. Postavila mu svatyni, chybí v ní jedině kadidlo.“

Canderro se podíval na Garreta: „Snad jí to nevěříte?“

„Určitě ne, když říkala, že chce, aby zemřel.“

Garret se díval daleko dopředu a viděl, že se obloha začíná rozjasňovat.

„Pochybuji o tom co říkala. Proč ho za celá léta nenavštívila v Attice? Proč si změnila jméno, proč přerušila styky s každým, koho znala a proč zmizela? Ano, vím, že existují lidé, kteří se nedokáží vyrovnat s hanbou, ale ona na to zrovna nevypadá.“

„To určitě ne,“ řekl Canderro. „Ta dáma se dovede smířit se vším. Takže jde o něco jiného.“

„Ano, jde o mateřskou lásku.“

„Přesně. Udělala všechno pro to, aby mu pomohla. A protože byl její poklad právě ve vězení, myslela, že mu pomůže nejvíc, když ho co nejrychleji a za každou cenu dostane zase na svobodu.“

Vůz jel a oni oba mlčeli. Garret uviděl, jak najednou na silnici začala zářit zlatá zrcátka, jako drobné mince.

35

V noci přišla zase bouře, ale Paula Garreta neprobudila.

V Poughkeepsie hřímalo Canderrovi do uší, když ležel s Kate na zmačkaných přikrývkách v úzkém objetí. Kolem bílého domu paní Liptonové se zmítaly ve vichřici stromy a klikaté blesky osvětlovaly tmavou krajinu. Krátce také osvětlily Williama Meadeho, který stál nepohnutě mezi dvěma javory. Měl tvář obrácenou k obloze, oči zavřené.

Vypadal jako by se modlil. Nehovořil s Bohem, pouze vychutnával chladný déšť, který stékal po jeho těle, a hluboce dýchal, když mu tekla voda po hlavě a ramenech.

Dnes byl Meade klidný, nikam nespěchal a také se nebál policisty, který obvykle hlídal vzadu dům. Ten se teď skrýval před deštěm v autě svého kolegy, který hlídal vpředu. William se nemusel ničeho obávat, ale strach se už stal částí jeho života. A po dramatu s Jenny, které se odehrálo minulé noci, si už nebyl zdaleka tak jistý, jako dříve.

Všechno se mu zdálo být tak depresivní. Člověk může plánovat a plánovat, může být sebeopatrnější, přesto může dojít k překvapení a překvapení obvykle nevěstí nic dobrého.

Když Meadovi začaly zimou cvakat zuby, vyšel z lesa a vklouzl zadním vchodem do domu.

V tmavé kuchyni na něj čekala matka, která mu řekla: „Stáhni ze sebe ty mokré šaty. Poslední co bychom teď potřebovali je, abys dostal zápal plic.“

Meade se beze slova svlékl do naha, třásl se zimou a jeho bledé tělo vystupovalo ze tmy místnosti. Matka měla připravený velký ručník a třela ho, jako by byl dítě. On se choulil s koleny přitisknutými k sobě, s rukama zkříženýma na prsou. Utřela mu ramena, záda, stehna, genitálie i zadek.

Nemohla ale setřít mrazivý, ledový a stále rostoucí pocit v jeho srdci.

Když ho matka celého utřela, řekla mu: „Pojď do postele.“

Zuby mu nepřestaly cvakat ani pod přikrývkami. Až do doby, než ze sebe matka stáhla župan, položila se vedle něho a přitiskla k němu své horké tělo. Tak zoufale potřeboval cítit její teplo, které se začalo rozlévat jeho tělem. Držela ho v pevném náručí a on najednou cítil, že ji chce, celou, od špičky prstů u nohou a kořínků vlasů.

Pak pocítil, jal se v ní ztrácí, jak se vrací tam, kde začal a kde si někdy myslel, že měl zůstat. Mizel zpět do svého dětství, do předporodní slepoty a konečně se rozplynul.

„Maminko,“ zakřičel a políbil matčinu tvář. Políbila ho také a vášnivě hladila jeho tělo, jako by se mu stalo něco špatného a jako by se to ona zoufale pokoušela napravit.

„Všechno je v pořádku,“ šeptala. „Jsem zde. Všechno je v pořádku.“

Pak Williama zradilo vědomí a srdce a ocitl se v nějakém neznámém místě, kde neexistovala naděje, že se vrátí zpět.

*

Samozřejmě se zpět vrátil. Vrátila se mu také okamžitě bolest, vrátila se s něžným hlasem matky.

„Williame, dnes zde byli,“ řekla mu matka. „Paul Garret a poručík Canderro. Měli povolení k prohlídce. Udělala to skupina detektivů. Skončili až pozdě v noci. Můj Bože, nechce se mi věřit, že jsi zastřelil tři lidi, i Jenny.“

„Tak to ale nebylo. Vůbec to tak nebylo,“ řekl William a vykládal jí, co se stalo. Zdálo se mu při tom, že přichází o rozum.

„Poslal jsem Garretovi dopis, všechno jsem mu vysvětlil,“ řekl, než skončil.

„Na tom vůbec nezáleží, Williame. Copak nevíš, že každého zajímá jen to, že kvůli tobě zahynuli další tři lidé!“

„Chtěl jsem jen naposledy vidět Jenny.“

„Viděl jsi ji a co udělala? Prozradila tě policii.“

„Nakonec ale změnila názor.“

„No to je ohromné, skoro mi to zlomí srdce. Pošlu jí vyznamenání, aby jí ho dali do rakve.“

Najednou sjel z mraků oslňující modrostříbrný blesk, zahřmělo, až v oknech zarachotily tabulky.

Meade se stulil k matčinu boku, objal ji a přitiskl svoji tvář k jejím prsům: „Je mi to líto.“

„Ano miláčku, já to vím. Pokaždé toho lituješ a pak to začne zase znovu.“

„Ale, maminko, přece víš, že se snažím.“

„To nestačí.“

Nemohl dělat nic jiného, než se jí držet. Cítil se velmi zahanbený, hloupý a měl strach, jako by snad jeho matku už přestalo bavit, až doroste. Zase se začal třást, doufal, že ji to trochu obměkčí.

Tentokrát to nepomohlo.

„Poslouchej, Williame. Všechno, co jsem mohla udělat, jsem udělala, ale nemá to žádné výsledky. Nemohu ti přece dělat chůvu, nemohu být s tebou každou vteřinu.

Nemohu…“

„Máš pravdu, maminko,“ zafňukal a přerušil ji. „Udělal jsem svinstvo. Vím to. Můj Bože, co jsem to zase provedl?“

Vzdychla si a pohladila ho po tváři. „Nemůžeš za to, miláčku. Já jsem to začala. Příliš jsem tě milovala, nedala jsem ti žádnou šanci.“

„Teď je to ale všechno pryč. Už se s tím nedá nic dělat.

Něco se dá udělat jen s budoucností… jestliže ovšem nějakou máme. Protože jestli to tak půjde dál, pak tě buď zabijí, nebo skončíš zase ve vězení. A já taky, že jsem ti pomáhala.“

Políbila ho, jako by tím chtěla nějak pomoci, udělat všechno snadnější. „Je načase, abychom dostali nová jména, novou identitu, nové pasy. Pošlu zbytek našich peněz telegraficky na tajná konta ve Švýcarsku a Kajmanských ostrovech. Pak můžeme začít nový život tam, kde nás nikdo nezná a kde bude všechno za námi.“

Meade zavřel oči, i když byla úplná tma. Všechno bylo ještě temnější a v dálce bylo slyšet tlumené hřímání vzdalující se bouře.

„A proč si jsi jistá, že všechno bude lepší až budeme někde daleko?“

„Nejsem si jistá. Tady je to pro tebe úplně nemožné.

Jestli jsem si ještě včera myslela něco jiného, tak potom, co jsi zastřelil ty dva policajty, si to nemyslím.“

„Jinak by zastřelili oni mě. Nemohl jsem nic jiného dělat.“

„Ale mohl. Přece jsi nemusel do toho domu chodit.

Vždyť jsi, Williame, dost chytrý. Tvá citová zklamání tě přivádějí do situací, jako jsi nyní.“

William byl úplně potichu a nehýbal se. Zdálo se mu, že je to teď velmi důležité, že kdyby se pohnul, že by všechno zkazil.

„Tak proč ode mne neodejdeš?“

„Copak si doopravdy myslíš, že bych mohla jednoduše odejít a nechat tě tady samotného? Vždyť jsi přece můj

život, Williame. Kdybys zemřel, tak by s tebou zmizelo i to poslední, co je ve mně. Copak to nevíš?“

Hluboce se nadechl a potom lehce vzdychl. „Ano, maminko, já to vím.“

„Vždyť jsme všechno připravovali devět let. Všechno to skrývání, převleky, když jsem jezdila za tebou do vězení.

Všechny ty peníze, které jsem posílala tvým kamarádům.

Dalo to hodně práce, ale může se nám to konečně podařit.

Potřebujeme tak nejvýše deset dní. Musíš to vydržet.“

Meade stále mlčel. V hlavě se mu honily myšlenky. Má skutečně začít nový život? Nebyl si tím úplně jistý.

Matka ho zase k sobě přitiskla.

„Tak už buď, miláčku, veselý. Bude to pro nás lepší.

Budeme pryč, budeme žít nový život. Ten první pro mne skončil, když tě před devíti léty odvedli. Celých devět let jsem nežila, teď budu znovu žít. Nedopustím, aby se to zase stalo.“

„Nikdy to nedopustím,“ opakovala pevně.

36

Garret odletěl do Rochesteru na pohřeb Harryho Stovera.

Překvapilo ho, kolik bylo na obřadu lidí. Vzápětí si uvědomil, že to jsou většinou policisté v civilu a novináři.

Někdo totiž rozšířil zprávu, že se na pohřeb svého spoluvězně přijde podívat sám Meade.

Jediný člověk, s nímž Garret hovořil, byla Stoverova matka, drobná, nemocná žena, jež od Garreta dostala šek na 100 000 dolarů, které slíbil guvernér. Byl to pro ni šok a Garretovi bylo trapně za vděčnost, jakou mu za to projevovala.

Já jsem zabil jejího syna a ona mi nemůže za to dost poděkovat a říká, že se za mne bude modlit, pomyslel si Garret.

*

Večer poseděli a popili v Jacquelinině bytě, a poté si zašli na večeři do italské restaurace. Garret se po cestě snažil, aby identifikoval detektivy, kteří je měli hlídat.

Vytipoval si čtyři muže, ale neměl jistotu. Uvědomoval si, že dobré strážce člověk nikdy nepozná a byl z toho nervózní.

Na pohřbech vždycky pociťoval samotu a obřad za Harryho Stovera nebyl výjimkou. Když večeřeli, nemohl se dosti vynadívat na Jacquelinu. Stále se jí dotýkal.

Vyzařovala z ní sladká vůně života. Jak zoufale ji dnes večer potřeboval!

Vyprávěl jí o pohřbu. Bylo podivné, jak hluboce na něho zapůsobil.

„Neměl jsi tam chodit,“ řekla.

„Samozřejmě že jsem tam musel jít.“

„Nemusíš se vůbec cítit vinný. Celý ten plán přece vymyslel Stover.“

„To ano, ale já jsem ho začal uskutečňovat a mohl jsem předpokládat, že to bude riskantní.“

„Pro koho?“

„Pro mě,“ odpověděl Garret a upřeně se na ni podíval.

„Ty jsi jediná, kdo to může pochopit.“

„Pochopila jsem to, ale nejsem z toho vůbec šťastná.“

Když se později milovali, byl to pro oba zvlášť intenzivní zážitek. Jako by každý z nich chtěl vyjádřit něco nového, zvláštního.

„Moc tě miluji, miluji,“ řekla, když už byla zase schopná mluvit.

Garret ji k sobě přitiskl. Cítil, že v ní má skutečnou oporu a považoval to téměř za zázrak.

Usmál se. „Je to jenom vášeň?“

„Vášeň to byla předtím, hlupáčku. Jestliže něco zůstane a nechceš, aby to zmizelo, tak to je láska. Pravá a upřímná láska. Copak to nevíš?“

„Stále méně a méně.“

Pohladil ji po ňadrech.

„Myslím, že se k sobě budeme ohromně hodit,“ řekla Jacqueline.

„To už se hodíme k sobě teď.“

„A budeme taky šťastní.“

„Můžeš to zaručit?“

„Jedině, když zůstaneš se mnou.“

„Nic mě od tebe nemůže oddělit.“

Trochu ho překvapilo, že řekla právě tohle.

*

Garreta vytrhlo ze spánku náhlé zazvonění telefonu.

Nedokázal se probrat hned, takže zatím zvedla sluchátko Jacqueline. Na hodinách bylo padesát minut po půlnoci. Na Meada to bylo poněkud brzo, ale kdo jiný to mohl být?

Garret rozsvítil lampičku, a tak viděl Jacquelině do tváře. Držela sluchátko u ucha a zírala na strop, měla tak soustředěný výraz v obličeji, že se zdálo, že zapomněla na Garreta, ležícího vedle ní.

Konec jejího rozhovoru byl téměř nezřetelný. Čas od času jen tiše říkala „ano“ nebo „ne“. Pak se otočila ke

Garretovi a podala mu sluchátko: „Chce s tebou hovořit William.“

„Ano,“ ozval se Garret do telefonu.

„Pane Garrete, policie stále tvrdí, že jsem znásilnil a zabil Jenny Angelovou. Ukázal jste jim můj dopis?“

„Samozřejmě.“

„A kdo to četl?“

„Poručík Canderro a šéf detektivů kraje Nassau.“

Meade se do telefonu rezavě usmál: „Tak to mi asi chtějí přišít chudáka Jenny.“

„Jste William Meade, tak proč vám záleží na jednom mrtvém navíc?“

„Protože jsem ji miloval. Protože takový lži poskvrňují její smrt a dělají ze mě bezcitný zvíře.“

To bylo pro Garreta příliš.

„Ty zatracenej hajzle, ty jsi bezcitný zvíře.“

Pak bylo dlouho ticho. Když zase konečně William Meade promluvil, byl jeho hlas stejně rezervovaný a zdvořilý, jako předtím.

„Mýlíte se, pane Garrete. Nejsem bezcitný! A doufám, že vás brzo přesvědčím, jak hluboce cítím. Dobrou noc, vám oběma.“

Spojení bylo přerušeno.

Garret zavěsil. Pocítil podivný pocit, zdálo se mu, že zmizela strnulost, kterou dříve cítil ve tvářích. Dotknul se jich špičky prstů, strnulost zmizela.

Jacqueline se k němu těsně přitulila, jako by najednou pocítila potřebu tepla a zeptala se: „Co říkal?“

Garret jí to pověděl.

„Je to velmi divný člověk.“

„To je příliš slabé slovo.“

„Věříš tomu, co říká o policii a Jenny Angelové?“

„Ano.“

„Budeš s tím něco dělat?“

Garret se na ni zvídavě podíval „Co čekáš? Že budu prosazovat v Meadově případu úplnou spravedlnost?“

Mlčela.

Garret, který se dosud plně soustřeďoval na Meada, si najednou vzpomněl na Jacquelinu.

„O čem ti povídal?“

Otevřeným oknem pokoje zavanul slabý vánek, který přinášel ostrou a slanou vůni řeky East River. Jacqueline se ho nadechla plným douškem.

„Jenom nějaké nesmysly.“

„O čem?“

„Samozřejmě o sobě a taky o mně.“

Garret trpělivě čekal.

„Jenom mi říkal, že oceňuje, co jsem mu dala na našich setkáních a že se nemám cítit odpovědná za to, co se stalo.“

Pak na chvíli přestala mluvit a pokračovala. „Taky říkal, že pro něj bylo nejtěžší nepovědět mi, co ke mně cítí.“

„Věděla jsi o tom?“

„Samozřejmě.“

„Neobtěžovalo tě to?“

„Na začátku ano, ale William si vedl tak dobře, že jsem to považovala za pozitivní. Jestli jsem ho přitahovala jako žena… jak to mohlo vadit?“

„Jestliže je muž posedlý démonem, tak to může nejen vadit, ale i zabíjet.“

„To ano, ale kdo to tehdy mohl vědět? A William to dovedl, zvláště s ženami. Ví jak na ně. Pozná se to, když se jen na ženu podívá a nejde vůbec jen o jeho smyslnost, ale o jeho zájem, co druhý cítí. Že začal zabíjet a znásilňovat ženy, je ta největší ironie.“

Garret ležel a nic neříkal. Pocítil najednou zvláštní napětí.

Sáhl na noční stolek a zhasl světlo.

37

„Tome, vaše matka ještě žije?“

Toma Lukense ta otázka překvapila. Tupě se podíval na Williama Meada.

„Má matka? Jo, žije.“

„Máte ji rád?“

„Myslím, že ano,“ řekl Lukens a nervózně se zasmál.

„Tak moc zas na ni nemyslím.“

„Já mám taky rád svou matku, ale hodně na ni myslím.“

Bylo skoro dvě hodiny v noci, Meade vypil čtyři dvojité whisky, ale stále se ještě nezbavil deprese. Byl s Tomem Lukensem ve srubu a svého partnera viděl matně, jenom v mihotavém světle benzinové lampy.

„Vzpomínáte si na to, jak vás koupala matka, když jste byl malej?“ zeptal se Meade.

„Na to si už nevzpomínám.“

„Já ano, zvlášť si vzpomínám na to koupání. Matka byla pokaždý se mnou ve vaně. Stále ještě cítím, jak byla měkká, to se mně líbilo. Celý její tělo se mně líbilo. Kojila mě o hodně dýl, než jsou kojený jiný děti a já si vzpomínám, jak jsem byl po jejích prsou úplně divokej.“

Meade upíjel whisky a vypadal tak trochu pobaveně.

Pak se rozesmál. „Já jsem vlastně stále ještě cucal máminy sladký kozy, když mě šoupli do vězení.“

Podíval se přímo na Lukense a čekal, jak bude reagovat.

Chvíli mu to trvalo.

„To myslíte doopravdy?“

„Myslíte si, že bych si to mohl vymyslet?“

Lukens začal být opatrný. Bylo to tak šílené, že to mohlo být nebezpečné.

„Slyšel jsem o takových věcech, jenom nevím, jak to začíná.“

„Postupně. Nejprve začnete tím, že ji máte rád a že je vám blízká. Potom, táta byl tak často pryč, matka potřebovala někoho, kdo by ho nahradil. Chvíli to bylo dobrý, až začala pociťovat svý vlastní potřeby.“

Meadovi potemněly oči a zhrubl hlas. „Když mi bylo dvanáct, tak to začalo doopravdy. Nejprve jsem musel být stále s ní. Když mě viděla s nějakou holkou, bylo zle.

Zbožňoval jsem ji, připadala mně krásnější než filmová hvězda, když se na mě usmála, považoval jsem se za obra.“

Meade si usrkl ze skleničky a pohlédl do tváře Tomovi Lukensovi.

„Nebo taky mohla být čarodějnice. Měl jsem hrůzu z toho, abych se jí neznelíbil. Ať jsem dělal cokoliv, musel jsem bejt nejlepší, protože jsem měl strach, že mě nebude

mít ráda a že mě vyhodí. To bylo před tím, než se to stalo, nebylo to nic jinýho, než zatracená předehra.“

Meade vstal, aby přinesl novou láhev whisky. V zrcadle viděl své oči, byly prázdné, jako vzduch. Dolil oběma skleničky a pokračoval.

„Jednou v sobotu v noci,“ řekl Meade, „když byl otec v zahraničí, jsem přišel pozdě domů a matka zuřila. Řekla mi, že umírala strachem, zatímco jsem já někde obíral nějakou nahou, špinavou holku. Řekla mi, že nestojím za nic, a to mě úplně zdrtilo. Ve dvanácti létech pro mě najednou skončil život.

Běžel jsem do koupelny a začal jsem polykat aspirin.

Řekl jsem si, že matka pozná, co udělala svému synovi, který ji miloval. Pomohlo to. Bleskurychle přiběhla, chytila mě, strčila mi prsty do krku až jsem začal zvracet. To už byla stejně hysterická, jako já. Pevně jsme se drželi, žvatlali jako děti, svlékli si potřísněné šaty a vlezli do sprchy.“

Meade seděl nad sklenicí whisky a rozjímal.

„Minulý týden to bylo šestadvacet let, a když si na to vzpomínám, stále se ve mně všechno vzpouzí. Matka mě držela, já jsem držel ji, sprcha na nás stříkala a já jsem cítil, že se ve mně děje něco strašného, ale také úžasného. A dělala to matka. Dotýkala se mě tam, kde by se mě neměla dotýkat. Matka mě také chytila za ruce a chtěla, abych se jí také já dotýkal.

Ježíši, jak jsem to prožíval. Moje vlastní matka mi to dělala, líbala mě všude, stejně jako když jsem byl dítě.

Lízala mě a sála až jsem se mohl zbláznit. Vždyť mně bylo pouze dvanáct! Jenom dvakrát jsem měl ve snu poluci, jednou jsem se pokoušel onanovat a skončilo to katastrofou, připadalo mně to, jako by se někdo pokoušel kleštěmi udělat díru do mého těla. A moje nahá, přitažlivá, dvaatřicetiletá matka byla se mnou, měla tělo jako dívka z Playboye a dělala se mnou věci k zešílení.“

Meadová tvář se leskla potem, díval se na Toma Lukense a současně do prázdna, tak ho uchvacovala ta vzpomínka.

„Pak mě vzala do postele, přísahám, že kdyby mě nedržela, že bych vyskočil oknem. Tak strašně jsem se bál.

Pak mě ale její rty začaly líbat, šeptala mi a vsunula si mýho tvrdýho maličkýho bimbasa přesně do toho teplýho místa, odkud jsem se kdysi dostal na svět.“

Meade zavřel oči. Jemně se kolébal a tiše zpíval kus staré ukolébavky.

„Ježíši Kriste,“ řekl Tom.

William Meade otevřel své světlé, bezvýrazné oči.

„Tehdy to bylo poprvé, ale ne naposled. Jak jsem tu ženu miloval a současně si ji hnusil! Jak jsem toužil po jejím těle a ošklivil si sám sebe, že ji chci. Zatraceně, ona mi kradla moji zasranou duši. Něco ti, Tome, řeknu. Někdy jsem položil svý ruce na její tělo a měl jsem pocit, že ze mě

mizí všechno, co ve mně bylo dobrý. Pro mě ale bylo jednodušší, že to pořád bylo a že jsem se toho nemusel vzdát. Žil jsem ve své vlastní černé díře. Když jsem nebyl s matkou, tak byl můj život ustavičný podvod, ustavičná lež.

Komu jsem o tom mohl povídat? Bylo mi z toho na umření, ale vyléčit mě nemohla ani matka. Jak mě mohla vyléčit, když ona sama byla důvodem mé děsivé nemoci?“

Meade seděl a nehýbal se.

„Někdy jsem si už byl jistej, že se z toho zblázním. To by ale bylo moc jednoduchý. Bůh měl pro mě připravenýho něco horšího. Budu pykat, budu se koupat v krvi. A já to udělal. Zabil jsem ty děcka, každý měsíc jedno, až jsem měl zasázeno kolem stromu jedenáct růžových tělíček. Pak jsem tomu nasadil korunu, když jsem oddělal otce. A to mi ještě nebylo ani sedmnáct.“

Lukens seděl na podlaze, byl připoutaný k radiátoru a díval se nevěřícně na Meada.

„Vy jste zabil otce?“

„Vyhodil jsem ho do povětří i s tím jeho letadlem. Stále se mi o tom zdá. Skoro pokaždý v noci ke mně přijde. Víte, já jsem byl do něj zblázněnej…“

„Tak proč jste…?“ Lukens se neodvážil tu otázku dokončit.

„…ho zabil? K tomu jsem měl moc a moc důvodů.

Žárlil jsem na něj, měl jsem hrůzu z toho, že jednou přijde

na to, co je mezi mnou a mámou. Ostatně kdo ví, co bylo to hlavní, prostě jsem ho oddělal.“

Meade se díval na Lukense, jednoduchého a napolo ožralého chlapa, který ani pořádně nechápal, co všechno na něj Meade vysypal.

„Myslím, že to pro vás nebylo nijak jednoduchý.“ řekl Tom.

Meade ale nepociťoval, že by s ním Lukens opravdu sympatizoval. V jeho očích viděl jen hrůzu. Jestliže tento muž zabil svého otce, říkala Tomova tvář, jakou šanci asi mám já?

„Rozhodl jsem se, že tě pustím. K tvý ženě a dětem,“

řekl Meade.

Tom se snažil promluvit, ale z úst mu nevyšel ani hlásek. Pak se mu to přece jen podařilo.

„Kdy?“ zeptal se konečně.

„Teď hned.“‚

Meade dopil, odemknul Lukensovi pouta a pomohl mu vstát.

Tom se přidržoval radiátoru, aby neupadl, jeho nohy byly vratké. Za dobu, co ho Meade věznil, ztratil hodně síly.

„Já tomu nerozumím. Nebojíte se, že to všechno můžu vybalit poldům a říct jim, kde jste?“

„A to bys udělal?“

„Kristepane, ne! Neřeknu nikomu ani slovo, vždyť jste mi daroval život. Řeknu, že jsem měl celou dobu zavázaný oči, že jsem nevěděl, kde jsem.“

Panický strach zvýšil tempo jeho řeči. „Prosím, musíte mně věřit.“

„Já ti, Tome, věřím. Stejně brzo odtud odjedu, takže můžeš říct, co chceš. Vůbec na tom nezáleží.“

Z Lukensových očí vytryskly slzy, zašeptal jen: „Děkuji, ani nevíte, jak vám děkuji.“

Pak mu ale ztuhla ústa, tupě se díval, už neměl chuť něco povědět tomuto divnému muži, tomu zabijákovi, který mu podle nějakého pokynu Boha chce dát svobodu, vrátit mu život. On, Tom Lukens mu za to bude vděčný až do konce života.

William Meade vyšel s Lukensem ven ze srubu. Zabiják se cítil dobře. Cítil, že se zbavil špíny, tíže, která na něm ležela.

Nad jezerem svítil srpek měsíce a v tmavých vlnách se blýskal stříbrný pruh jeho světla. Tom Lukens se na měsíc podíval a hluboce se nadechl.

„Ani jsem nemyslel, že ještě uvidím měsíc. Ježíši, já jsem ale šťastný.“

„No to jsem doopravdy rád,“ řekl Meade a myslel to tak upřímně, jako všechno, co kdy říkal.

Pak ustoupil o dva kroky dozadu, zvedl revolver s tlumičem a střelil Lukense do týla.

Lukens padl nehlučně dopředu, na tvář.

Takový šťastný člověk, myslel si Meade. Kolika lidem se povede, aby zemřeli šťastní.

38

Po bezesné a probdělé noci, kdy se zabýval myšlenkou, co měla znamenat Meadova konverzace s Jacquelinou, Garret vstal, nasnídal se a zajel přímo do budovy New York Times. Když vstoupil do své kanceláře, uviděl na stole malý, úhledně zabalený balíček, který leže! mezi denní poštou.

Nebylo na něm poštovní razítko, což nepochybně znamenalo, že ho donesl posel.

Instinkt Garretovi říkal, aby balíček nechal ležet neotevřený a utekl. Jako by to pomohlo magicky přivolat zpět život, o němž věděl, že skončil.

Cožpak se musím setkávat na každém kroku se šílenstvím, pomyslel si Garret.

Navlékl si rukavice, které mu dal Canderro a velmi opatrně balíček otevřel. Na povrchu bledě modré obálky leželo něco, co bylo zabalené v bílém papírovém ubrousku a co bylo adresované panu Paulu Garretovi. Rozbalil jemný kus papíru, objevil se kulatý kousek něčeho, co vypadalo jako tmavé maso. Předmět měl průměr asi dva a půl centimetru, žaludovitý tvar, uprostřed byl malý otvor.

Garret na předmět zíral, věděl přesně, o co jde. Otřásl se, jako by jím zmítala horečka.

Samozřejmě. Pozůstatek po sexuálním zohavení. Ale toto zvláštní hors ďouvre patřilo muži a nikoliv ženě.

Garret sáhl po modré obálce, vytáhl z ní sdělení, které bylo psané rukou. List papíru byl stejně bledě modrý jako obálka. Stálo na něm napsáno toto:

Milý pane Garrete,

prosím, řekněte poručíkovi Canderrovi, že může najít Toma Lukense nedaleko od Alligervillu, asi sto metrů od křižovatky silnic 209 a 213. Možná, že jeho ženu trochu uklidní, když se dozví, že zemřel šťastný, protože si myslel, že se vrací k ní a dětem.

Groteskní předmět, který je přiložen, je důkaz toho, co skutečně způsobilo jeho smrt. Tato věc nás všechny přivádí do složitých situací. Kdybych ji neměl, nebyl bych dnes tam, kde jsem. Protože Tom přišel o část této věci, je možné, že na tom bude lépe, jestliže ho očekává nějaký další život.

Váš přítel

William

Můj přítel William, pomyslel si Garret. Vzal ze svého stolu láhev whisky Jack Daniel’s a napil se přímo z láhve.

Pak se posadil na kožený gauč, který stál v kanceláři. Tupě se díval do prázdna, až se mu zjevil před očima William Meade, jak ho viděl naposled. Štíhlý, hezký muž, který se na

něj příjemně usmíval a přitom na něj mířil automatickou pistolí ráže 9 milimetrů.

Tak už dost, řekl Garret Meadovi šeptem. Proč jdeš po všech ostatních? Pojď po mně. Jedině mě skutečně chceš.

Vím, že nejsi daleko, cítím, že někde tady kolem čenicháš.

Tak pojď, příteli Williame, jsem zde.

Garret cítil, že se dostává blíž, že se zmenšuje prostor mezi ním a Meadem. Psychicky téměř cítil Meadovu přítomnost. Přál si jen, aby Meadeho lépe znal. Velice se snažil, aby se mu dostal nějak pod kůži, aby slyšel a cítil jeho dech, aby si zhmotnil zlo, které ho pronásledovalo.

Ano, právě to Garret chtěl. Ale jediná věc, kterou teď mohl udělat, bylo zvednout telefonní sluchátko a zavolat poručíka Canderra.

39

Canderro se zdráhal přidělit někomu takový neblahý úkol, a tak se rozhodl, že zaveze sám paní Lukensovou k identifikaci mrtvoly. Vzal na sebe roli posla smrti, aby jí zvěstoval zprávu, že už nemá manžela a její dvě děti otce.

V márnici museli projít dlouhou chodbou, kde byla cítit dezinfekce a tekutina, která se používá k balzamování mrtvol. Zřízenec je zavedl do místnosti s chladicími boxy a ukázal na nosítka s kolečky, kde ležela Lukensova mrtvola zakrytá prostěradlem. Poručík odkryl Lukensovu tvář.

Meadova střela vnikla Tomovi do týla, směřovala vzhůru a vyšla vrcholkem hlavy; tvář nezasáhla. Tom měl otevřené oči a rty měl stažené, jakoby v úsměvu. Canderro se podíval na vdovu, hezkou a mladou ženu se světlými vlasy. Bylo vidět, že trpí. Od chvíle, kdy se objevil Canderro u jejích dveří se zlou zprávou, neřekla téměř nic a bylo vidět, jak se snaží ovládat.

„Ano, je to on. Je to Tom,“ zašeptala paní Lukensova.

Odvrátila se a Canderro přetáhl profesionálním pohybem prostěradlo přes jeho obličej.

Detektiv kráčel vedle paní Lukensové pod bledě zářícími zářivkami. Bílé světlo bodalo do očí a všude bylo ticho jako na poušti.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Canderro.

„Ano, jsem. Ale vy, poručíku, nevypadáte dobře. Musíte mít všeho přece nad hlavu.“

Canderro mlčel. Takovou reakci od té ženy nečekal.

„Chtěla bych vám jenom povědět, že vám děkuji za laskavost, za to, že jste neřekl nic o Tomovi a o té holce.“

Pokrčila rameny: „Každý není takový jako vy. Lidé stále hledají nějaké senzace, nevím, jak na to přijdou. Včera mi nabídli z jednoho bulváru za můj příběh pěkný balík peněz.

Jaký příběh, zeptala jsem se. O tom, co vám vyváděl váš manžel a že jste se to dozvěděla teprve, až byl zavražděn.“

Paní Lukensová se zastavila a Canderro také. Hluboce dýchal a cítil, že ho vzduch pálí v plicích.

„Co si o tom myslíte? Mám dvě malé děti, musím je vychovat, přišla i hromada nezaplacených účtů, a nemám manžela. Bylo by to něco tak strašného, kdybych vzala ty peníze?“

„Ne. Komu to může škodit? Vašemu manželovi určitě ne.“

„Taky si myslím a vážně o tom přemýšlím. A myslím si, že by s tím Tom mohl dokonce souhlasit.“

Pak šli dále po chodbě.

Lukens si zasloužil leccos, myslel si Canderro, ale kulku do hlavy, uříznutý pyj a místo v márnici bylo víc, než mu patřilo. Představil si, jak by to mohlo vypadat, až zemře on.

Jak se jeho duše osvobodí z těla a poletí k nebesům. Viděl Kate, jak klečí, modlí se a pláče a jak si při tom v duchu říká, kolik by mohla dostat za svůj příběh.

Pak jeli v Canderrově autě. Nemluvili, ticho bylo jako v hrobě.

„Chtěla bych, abyste pochopil, že Tom mi pořád zahýbal s jinými ženami a přitom mě miloval. Tady vidíte, jaký byl a že to jedno nemělo s druhým nic společného,“

přerušila mlčení Lukensova vdova. „Jednou jsem ho na těch jeho záletech dopadla. Strašně se bál, že ho nechám, že brečel jako malé děcko. Přísahal, že už se nikdy žádné ženské nedotkne. Vím, že se o to snažil, ale pro některé ženaté muže je honění sukní stejná vášeň, jako je pro jiné pití alkoholu. A nikdo jim nemůže pomoct.“

*

Ten večer Canderro strašně potřeboval Kate. Vždy když musel jít do márnice, cítil, jak je lidský život pomíjivý.

Právě tomuto pocitu potřebovat utéct.

Když pak s Kate odpočívali, ale ještě nespali, zazvonil telefon. Kate zvedla sluchátko a podala ho Canderrovi.

„Je to detektiv Vaughn, jeden z tvých lidí.“

Ještě nebylo deset hodin, ale Canderrovi se zdálo, že už je po půlnoci.

„Co se děje, Danny?“ zeptal se.

„Vypadá to tak, že bychom mohli Meada chytit!“

Canderro držel sluchátko tak silně, že mu zbělelo zápěstí.

„Jste si jistý?“

„No jistí si úplně nejsme. Proto volám, protože to nechceme zbabrat.“

„Kdo je s vámi?“

„Eagan.“

„Kde jste?“

„Asi půl míle od Ashokanu. Na asfaltce, která vede západně od silnice číslo 28. Nic to nemusí být, ale bude lepší, když přijedete potmě, nezapínejte ani parkovačky.“

„A co zajištění?“

„Poručíku, to nechce žádný dav policajtů. Jsme hluboko v lese, je tma a každej zvuk se strašně nese. A taky toho zase tak moc nevíme a nechceme vypadat jako volové, kdyby z toho nic nebylo. Jestli to je on, tak bychom na to měli tři stačit.“

„Budu tam za dvacet minut,“ řekl Canderro. Jediným pohybem hodil sluchátko zpět Kate, vyskočil z postele a začal se oblékat.

„Franku?“ zeptala se Kate.

„Jo,“ ozval se Canderro a natahoval si kalhoty.

„Buď opatrný.“

*

Dojet na určené místo trvalo o sedm minut déle, než očekával. Byla tmavá noc, bez hvězd a měsíce. Posledních pár set metrů se vůz téměř plazil. Dvě postavy na silnici uviděl, když byl těsně u nich. I tak to byly jen siluety. Eagan byl vysoký a štíhlý, Vaughn široký a zavalitý. Vklouzli ke Canderrovi do auta.

„Je to takhle, prohlíželi jsme to tady celé odpoledne a nic jsme nenašli. Pak se začalo stmívat a uviděli jsme nějaký světlo mezi stromy. Na těch našich zatracených mapách není nakreslená ani silnice, tak jsme tam šli a prohlédli to.“

Vaughn si olízl rty a těžce polknul, byl to vážný muž, který se málokdy usmíval.

„Našli jsme starou lesní cestu a když jsme po ní šli, narazili jsme na malý srub poblíž jezera. Světlo tam nebylo a taky jsme neviděli nikoho poblíž. Byli jsme opatrní, nikdy nechodíme blíž než pár set metrů.“

„Takže, stará lesní cesta a srub. To je všechno, co jste viděli?“

„Ne, taky jsme viděli auťák. Byl zaparkovanej kousek dál od srubu, zamaskovanej větvema. Kdybychom byli nehledali, tak jsme ho nikdy nenašli. Napsali jsme si číslo a pak jsme se vrátili k našemu vozu a zavolali na evidenci.“

Pak Eagan, aby zvýšil dramatičnost chvíle, na okamžik udělal pauzu. Teprve pak řekl: „Ta zatracená kára byla ukradená hodinu před tím.“

Canderro se podíval na své dva detektivy, a ti se dívali na něj. Najednou se ale zdálo, že si zas tak moc jistí nejsou.

„Tak co si o tom myslíte, poručíku?“ zeptal se Vaughn.

Canderro potřásl hlavou.

„Nejsem si jistej, že to je Meade, ale v každým případě to je zloděj, kterej ukradl auto.“

*

William Meade, skrčený ve tmě u svého srubu bojoval se svou nejistotou. Před dvěma hodinami mu poplašné zařízení začalo dávat výstražný signál. Ve srubu nebyla elektřina, a tak Meade používal přístroj na baterii. Jeho paprsky pokrývaly přístupovou cestu a umožňovaly, aby se včas dozvěděl, zda se někdo blíží.

V případě Toma Lukense pracoval přístroj dobře, ale někdy vyvolala poplach lesní zvěř. Teď Meade skutečně nevěděl, oč vlastně jde.

Poplach bral vážně, a tak zůstal plně ve střehu. Na očích měl brýle pro noční vidění, které připomínaly oči podivného zvířete.

V ruce držel nabitou automatickou pistoli s tlumičem.

Byl na rozpacích. Něco jiného mu říkaly smysly a Meade jim věřil víc než přístrojům.

Kontroloval přístroje po třetí během půl hodiny. Zapnul neviditelné infračervené paprsky, seřídil brýle a viděl stromy, které zářily v zeleném světle. Hmyz poletující ve vlahém nočním vzduchu zářil jako jiskry. Před Meadem byl

svítící, podivně krásný svět, ale on sám byl příliš soustředěný na to, co se stane, a tak mu nevěnoval pozornost.

Meade zaostřil reflektor infračervených paprsků na kmen stromu, který rostl poblíž. Namířil automatickou pistoli na jeho jasně zřetelnou, zbrázděnou kůru a představoval si, že mačká spoušť. Připadal si jako kluk, který si hraje na lupiče a policajty. Jak už to ale bylo dlouho, co byl zlým klukem?

Ta myšlenka ho velmi zaujala. Říkal si: přece musím myslet na něco vážného, třeba na to, proč začal poplašný přístroj signalizovat.

Snažil se uvěřit, že vše způsobilo nějaké zvíře. Klidný ale nebyl. Byl úplně na dně a přemýšlel jen o tom nejhorším.

A to nejhorší mohlo být, že poplach nevyvolalo zvíře. Mohl to být třeba nějaký turista, nebo mladý párek, který hledal, kde by se mohl pomilovat. Neznámý vetřelec však rychle zmizel, a to mohlo být nebezpečné. Mohl odběhnout a pokusit se vyvolat nějakou akci. Nebo jsem jenom zbytečně podezíravý, myslel si Meade a čekal.

Noc a temnota lesa téměř znemožnila detektivům jít po zarostlé cestě. Šli pomalu, husím pochodem. Vaughn a Eagan vpředu, protože zde byli, když bylo ještě trochu světlo a alespoň přibližně věděli, kudy je třeba jít. Canderro vnímal, že se před ním pohybuje něco velkého a tmavého, ale víc nerozeznával. Každým krokem mohli do něčeho

narazit, takže měli zbraně v pouzdrech. Vzdálenost mezi nimi byla tak metr, nebo přinejlepším půldruhého metru.

Poručík měl divný pocit, když si myslel, že tři profesionálové dělají na první pohled naprostou pitomost.

Chvílemi ho varoval jeho instinkt, zdálo se mu, že pochodují přímo do léčky. Kdyby měli rozum, nikdy by sem nelezli a přišli by až ráno, až bude vidět.

Vzpomněl si, že ho Kate varovala, aby byl opatrný. Jak si může při téhle operaci vůbec dávat pozor? A kdyby dával, co by to byl za policajta?

Po dvaceti minutách se Vaughn zastavil a ukázal na tmavou, beztvarou hmotu na straně cesty.

„Tam je auto,“ zašeptal.

Canderro vnímal jen něco velkého černého.

„A kde je ten srub?“

„Pár set metrů vpředu,“ řekl Eagan. „Kdyby se tam svítilo, už bychom ho viděli.“

Tiše stáli. Canderro dýchal chladný vzduch prosycený vůní borovic a pálil ho v hrdle. Jestli někdo byl ve tmě, je ve výhodě a oni mají smůlu.

*

William Meade klečel v křoví, asi padesát metrů odtud.

Měl na očích speciální brýle a zaostřoval si zorné pole.

Infračervené světlo ozařovalo tváře detektivů; byly bledě zelené. Poznal poručíka Canderra, ale ty další dva muže neznal, nikdy je neviděl. Další zatracení poldové, kteří ho

chtějí oddělat. Srdce mu divoce bušilo, cítil chvění v hrudi, ale ruce měl pevné.

Slyšel, jak poldové hovoří a všechno mu bylo jasné. Ti dva policajti a nikoliv Canderro způsobili, že výstražný přístroj hlásil poplach. Vysvětlovali něco Canderrovi, takže bylo jasné, že ho sem přivolali. Stále ještě nevěděli, na čem jsou. Ke srubu se ještě nedostali tak blízko, aby poznali, že patří Meadovi. Důležité se zdálo být auto, jestliže zkontrolovali poznávací značku, mohli se něco dozvědět.

Policajti byli jenom tři a neviděli, takže Meade měl dobrou šanci, že situaci zvládne. Drahý Ježíši, buď se mnou.

Tato tichá Meadova modlitba, napolo zapomenutá, byla pouhý reflex. Situace se mu líbila. Najednou už nebyl lovnou zvěří on, ale oni. A ani o tom nevěděli. Díval se na ně, začal v něm narůstat vztek. Hmyz! Za co stály jejich životy, když je srovnal se svým?

Tři slepé myši!

Detektivové stále ještě stáli v hloučku. Šeptali tak potichu, že už Meade nerozuměl, o čem hovoří. Podívej se, jak poběží.

Stáhl tvář do ošklivé grimasy. Teď nesmí váhat, musí je dostat všechny. Jestliže uteče jeden, pak bude srub prozrazený a on, Meade, bude muset hledat nový úkryt.

Opět cítil, jak rychle mu tluče srdce, nervózně se kousal do rtů. Vytáhl revolver.

Pak přestal a uvažoval dál. Copak je blázen? Je sice ve výhodě, ale před ním jsou tři ozbrojení policisté a v přestřelce se může leccos stát. Kdyby je nechal na pokoji, mohl by ve tmě zmizet a dostat se pryč.

Zmizet? Ale kam a proč? K čertu s takovým nápadem.

Mám to tady rád, patří to mně a mému otci. Nemají právo zde být.

Zdálo se, že policisté končí diskusi. Rozdělili se a připravovali se, že budou postupovat směrem ke srubu.

Meade vytáhl automatickou pistoli, prst držel jemně na spoušti. Zamířil na detektiva, který byl nejblíž a jehož hruď viděl v infračerveném světle. Chvíli váhal. Díval se do zaměřovače, ale nebyl schopen akce. Pak si pomyslel: K

čertu! Ať se stane cokoliv, bude to stát za to. Jen znič ten hmyz!

Meade vystřelil a slyšel jen tichý syčivý zvuk tlumiče.

Vycítil zpětný náraz pistole a viděl, jak první z detektivů padl. Pak padl druhý a konečně mu zmizel ze zaměřovače i třetí.

Meade se plížil k místu, kde leželi. Byl naprosto zticha.

Snažil se uklidnit a cítil, že se něco v jeho nitru směje.

Dokázal to! Všechny je dostal, a svůj život zachránil!

Nikdo z policistů nevystřelil ani jednu ránu a teď se nehýbali. Kolem byly pouze zvuky letní noci. Po pěti minutách se začal se Meade plížit k mrtvým.

Držel se při zemi, lezl po loktech, v jedné ruce měl automatickou pistoli, ve druhé infrapřístroj. Opatrně vyhlédl zpod keře a uviděl je.

Připomínali chaotickou hromadu nohou, paží a těl znemožňující jakékoli počítání. Pak ale Meade pochopil, že těla jsou jen dvě a že třetí policista zmizel. Jak jsem se mohl minout, pomyslel si Meade. Potom, stále ležící na zemi, zkoušel, jestli některému z těch dvou tepe srdce. Ten třetí, který zmizel, byl poručík Canderro. Toho jsem už měl zabít dávno, zuřil Meade.

Všechno se stalo nečekaně rychle.

Stáli ve tmě a chystali se postupovat ke srubu, když najednou uslyšeli výstřely zeslabené tlumičem. Všichni tři padli k zemi, Canderro reflexivně, Vaughn a Eagan sténali a tekla z nich krev. Canderro cítil krev na dlaních a na tváři.

Pokud ještě nebyli mrtví, neměli k smrti daleko.

Odplazil se z cesty do křoví. Strach o život mu dodával rychlost. Cítil, že se mu točí hlava, ve tmě ztratil rovnováhu.

Jak mohl ten chlap v takové tmě střílet? Nejspíš měl přístroj pro noční vidění. A jak poznal, že přicházejí? Další hloupá otázka! Prostě to věděl.

Canderro se zastavil za křovinami, vytáhl revolver a poslouchal. Když už nemůže vidět, tak musí poslouchat. Ale co?

Neviděl ani záblesk výstřelu, jedině zaslechl tlumený zvuk výstřelu někde nalevo od cesty. On sám byl od cesty napravo. Někde uprostřed leželi v krvi Vaughn a Eagan.

Další dva mrtví. Možná, že i on bude brzo mrtvý. Neměl jsem poslouchat Vaughna. Měl jsem si zavolat pro posilu.

Teď se sám sebe štítil. Taková dlouhá léta u policie a teď taková školácká chyba!

Protože si nebyl jistý, že tam je Meade? Kdo ale jiný to mohl být? Zloděj aut? Blbost. Zloděj by co nejrychleji zmizel a nesnažil by se vraždit. Určitě to byl Meade!

Myslelo mu to s jistými potížemi, ale své možnosti viděl úplně jasně. Mohl zůstat tam, kde byl a nechat Meada přijít, počkat si na něho a rychle ho odprásknout. Překvapení by pracovalo v jeho prospěch. Nebo mohl proklouznout k autu a zavolat o pomoc. Také se mohl pokusit o to, co se rovnalo rychlé sebevraždě: pokusit se Meada pronásledovat. Anebo, a to byla ta nejprostší alternativa, mohl se na pět, nebo šest hodin ukrýt a počkat, až světlo vyrovná jeho a Meadovy výhody a zaútočit.

Canderro tyto alternativy probíral a snažil si představit, co udělá Meade. Tiskl svou tvář do lesní půdy tak silně, že se zdálo, jako by to tím chtěl vypátrat. Vyneslo mu to však jen plnou tvář nečistoty a oči plné tmy.

*

Meade zatím stále ležel s mrtvými. Jejich krev mu umazala tělo. Při dýchání cítil, jak vzduch zapáchá

spáleninou. Bylo to snadno vysvětlitelné: u jeho nosu ležela pistole a její hlaveň byla stále teplá.

A všechno to bylo úplně zbytečné. Dva poldové byli mrtví, ale třetí unikl a kvůli němu teď byl bez domova a opuštěný. Měl odtud zmizet, odejít.

Pak pomyslel na to, že bude Canderra honit, že ho zabije a že tak všechno změní. Šance, že se mu to povede v neproniknutelném a rozlehlém lese, byla nepatrná, takže ten nápad okamžitě zavrhl. Také nevěděl, zda už poldové neoznámili centrále, kde je jeho srub.

Nevěděl si rady, a proto ležel naprosto zticha. Najednou ale začal jeho mozek usilovně pracovat. Protože nevěděl, kde je Canderro, a protože poručík mohl hlídat u ukradeného auta, rozhodl se, že tam nepůjde. Vytáhl mrtvým detektivům z kapes několik svazků klíčů a odplížil se mezi stromy.

Pohyboval se velmi opatrně. Každou chvilku se zastavil a poslouchal. Mozek už mu pracoval naplno. Teď, kdy ztratil pocit bezpečí, svůj jediný a skutečný domov, zdálo se mu, jako by se pohyboval ve vzduchoprázdnu.

Pak Meade vyšel na malou mýtinu a uviděl před sebou, ve vzdálenosti asi padesáti metrů, zaparkované dva neoznačené policejní vozy. Vyzkoušel klíčky, které sebral mrtvým, jeden z nich se do zapalování hodil a odjel bez světel.

V tom okamžiku si uvědomil, kam pojede. Samozřejmě, řekl si a usmál se. Bylo to určitě dílo všemohoucího.

Nejprve ale zastavil na parkovišti, vloupal se do obyčejného šedého vozu značky Toyota a policejní auto ukryl v blízké rokli. Měl sotva dvacet minut cesty.

Vracet se byl pro Meada zvláštní pocit. Nemohl říci, že by byl nepříjemný, ale naopak příjemný a pozitivní.

Vypadalo to docela jako část nějakého dramatu, jako by se uzavíral kruh.

Automobil uklidil do garáže, kde kdysi byla stodola.

Pak přešel k předním dveřím, otevřel je paklíčem. Uvnitř otočil vypínačem. Osvětlení bylo v pořádku. Světlo opět zhasl, nasadil si brýle pro noční vidění a šel nahoru.

V slabé zelené záři viděl schody, stěny i strop. Chvěl se po celém těle, cítil se však také jako znovuzrozený. Položil dlaň na zábradlí a cítil ve své dlani leštěné dřevo, jako by bylo živé. Bylo mu tak dobře, že by nejraději zůstal stát na první části schodiště celou noc.

Pak se najednou octl před dveřmi ložnice, kde to všechno začalo. Můj památník, pomyslel si Meade.

Dveře byly zavřené a na nich byla nalepená policejní výstraha, že to je místo, kde došlo k zločinu. Garret zde byl sice hned první den, kdy ho pustili z nemocnice, ale Meade si byl úplně jistý, že se zde už od té doby neobjevil.

Sebebičování nepatřilo k jeho stylu života, k Meadově životu však ano.

Otevřel dveře a vešel. Stál zde a v zelenavém světle přístroje pro noční vidění toho bylo tolik, že bylo na co se

dívat. Křídou namalované obrysy Garretova těla na podlaze.

Tam padl a měl zemřít, ale nějak se stalo, že nezemřel.

Tmavé skvrny zaschlé krve, které vedly z temného kouta místnosti. Značky nakreslené křídou a krvavé skvrny na pomačkaných přikrývkách, v posteli, kde nechal mrtvé tělo Emily Garretové.

Všechno zde bylo jako na tichém jevišti. Jako na prázdné pasece, pomyslel si Meade.

Na stěně nad prádelníkem viselo zarámované zrcadlo.

Meade na něj zaměřil infračervené paprsky a pozoroval odraz své tváře.

Díval se na něj netvor vytesaný do zeleného kamene a tuto podobu jen zesilovaly velké brýle, které měl na očích.

Nejvýhružnější tvář, jakou kdy viděl. A byla to pravda, stejná pravda jakou člověk objeví, když vejde do místnosti a uvidí krásnou ženu v poddané poloze při sexuálním aktu.

Meade si stáhl vypoulené čočky brýlí a vypnul infračervený zářič. Avšak ani tmě se nezbavil strašného obrazu, ten zůstal.

Poté ucítil, že slábne. Dopotácel se k posteli a položil se na ni, spolu se zaschlou krví a duchem Emily Garretové, který ho vítal.

40

Bylo časně ráno, nebylo ještě ani sedm hodin a byli v bytě Jacqueliny.

„Paule, rychle,“ vykřikla najednou Jaequeline.

Garret se právě sprchoval, ale její hlas byl tak naléhavý, že vyběhl ze sprchy, ještě se zavřenýma očima.

Nahá Jacquelina seděla v posteli a dívala se upřeně na televizi. Byla úplně bledá, jen na tvářích měla červené skvrny.

„Nevím to přesně, právě jsem zapnula televizi, ale myslím, že našli Williama.“

Garret byl okamžitě vedle ní. Cítil žaludek až v krku.

Na obrazovce uviděl známou tvář televizního komentátora ranních zpráv, vnímal profesionalitu jeho hlasu, ale stále ještě nevěděl, co říká.

Potom ukázala kamera vše v širokém záběru. Viděl srub v lese, ranní mlhu, spoustu policistů v uniformách i v civilu.

Slyšel nějaké výkřiky, v dálce zvuk policejních sirén a světla policejních vozů. Konečně, uprostřed toho veškerého zmatku spatřil, jak odnášejí dva zelené vaky do automobilů a neméně zeleného Canderra, který šel za nimi jako truchlící pozůstalý a jako čestná stráž.

Je to možné? Copak je skutečně William Meade mrtvý?

Je kusem neživého masa, které odnášejí v jednom z vaků?

Garret tomu nechtěl věřit. A i kdyby to chtěl, pak ho sžíral nesmírný vztek, že někdo mohl Meada zabít, zatímco on pokojně spal a o ničem nevěděl. Ne, to není možné!

Jsem šílenec!

Garret konečně porozuměl tomu, co vlastně říká televizní reportér a uvědomil si krutou pravdu. Našli doupě bestie. Jsou mrtví další dva policisté a vrah utekl!

Na konci reportáže se objevil Canderro a před ním smečka reportérů, fotografů a kameramanů. Útočili na něho, světlo fotografických blesků roztrhávalo mlhu na kusy.

Novináři křičeli na poručíka své otázky a měli ve tvářích falešný výraz soucitu.

„Poručíku, jak jste ho konečně našli?“ zeptal se jeden z reportérů, druhý chtěl vědět, proč neměli s sebou posilu.

Canderro se podíval přímo do kamery a řekl: „Nevěděli jsme, že to je Meade.“

„Myslíte, že jste potřeboval dva mrtvé policajty, abyste na to přišel?“

Poručík měl chladný výraz v očích. Začal hovořit, ale pak došel k názoru, že by to bylo zbytečné a přestal. Když se na něj Garret díval, cítil, jak je vzteklý a že mu je z toho nanic.

„Kam asi mohl Meade zmizet?“ zeptal se jeden z novinářů.

„To vám nemohu říct,“ řekl Canderro a odcházel.

Cestu mu zahradil vysoký, rozložitý reportér.

„Ještě než odejdete, poručíku, měl byste odpovědět alespoň na jednu otázku, jak se to mohlo stát? Myslím tohle svinstvo…“

Canderro se na něj podíval.

„Řekl jste svinstvo?“

„Ano, svinstvo. Jdete po Meadovi v jedné z nejtemnějších nocí roku, vezmete si s sebou dva policajty a oba skončí na prkně. A Meade upláchne v autu, který patří jednomu z nich. Kdo za to může?“

„Já zato můžu,“ řekl Canderro.

Pak vypnuli televizi.

První začala Jacquelina.

„Všechno je to tak divné. Chvíli, když jsem viděla, jak odnášejí ty vaky na mrtvoly, jsem si myslela, že v jednom z nich je William.“

„Taky jsem si to myslel.“

Podívala se na něj a zeptala se: „Co si o tom všem myslíš?“

Chtěl lhát, ale pak si řekl, že si to Jacqueline od něho nezaslouží. Tak řekl: „Zuřím. Připadám si podvedený. A co ty?“

Jacqueline mlčela dlouho. Garret si uvědomil, že i ona bojuje s pokušením lhát.

„Nejsem šťastná. Nejen proto, že šlo o Williama. Stejně bych cítila, i kdyby šlo o konec jakéhokoliv života.“

„Myslím, že to není tak úplně pravda.“

„Proč ne?“

Garret unaveně vstal ze svého místa na hraně postele, zůstala tam po něm na prostěradle jen velká vlhká skvrna.

Šel a táhl za sebou vlhký ručník.

„Jde o to, že oba chceme, aby ta Meadova série vražd skončila, ale každý si to představujeme trochu jinak. Ty bys chtěla, aby zůstal naživu a aby se černá ovce vrátila a prosila o rozhřešení. Já ho chci dostat! Živého, nebo mrtvého! Chci to udělat já. Mám na to právo!“

*

Garret zatelefonoval Canderrovi z kanceláře. Detektiv nebyl na velitelství policie, a tak se Garret pokusil chytit ho doma.

„Ano?“ zazněl ve sluchátku Canderrův hlas zhrublý z přemíry cigaret, whisky a nedostatku spánku.

„Tady je Paul Garret.“

„K čertu, kolik je hodin?“

„Kolem deváté.“

Canderro zabručel. „Do prdele! Dostal jsem se do postele teprve v sedm.“

„Je mi líto těch vašich dvou chlapů.“

„Běžte do hajzlu, to mi chcete vyjádřit soustrast?“

„To ne. Ale něco co bych rád věděl.“

„No tak dobře, ven s tím,“ řekl Canderro a zívl.

„Myslíte, že Meadova matka ví, že její synáček zavraždil svého otce?“

„Na to jsem nikdy nepomyslel.“

„Tak na to myslete teď.“

Canderro chvíli uvažoval a pak řekl: „To je těžké říct, ale když všechno uvážím, tak se mi nezdá, že by jí to zrovna vytroubil…“

„Pokud ovšem nenáviděla svého manžela a nepřemluvila k tomu Willliama.“

„Garrete, vy už začínáte uvažovat jako polda. To se mi moc nezdá. Co myslíte vy?“

„Měl bych tam dnes večer zajet a říct jí to přímo, do očí.

Měl bych tam jet sám a bez poldů. Vždyť my jsme přece v jistém slova smyslu oba oběti. Možná, že se v ní něco pohne. Zvlášť po tom, co se stalo v uplynulé noci. Pro Krista, vždyť jste ho přece skoro měli. Její zlatej synáček je na útěku, ale nemá kam jít.“

Telefon mlčel.

„Co na to říkáte, poručíku?“

„Ale jo. Proč ne,“ ozval se Canderro. „Skutečně jsem to včera v noci zkurvil. Už jsem toho hajzla měl. Místo toho umřeli dva dobrý poldové…“

*

Garret stál na terase domu Meadovy matky ve Wallkili, zhluboka se nadechl sladce vonícího vzduchu a zaklepal na

dveře. Byla skoro jedna hodina v noci. Poručík Canderro měl teorii, že lidé jsou nejzranitelnější, když je policie v tuto nemožnou dobu vytrhne ze spánku. Tak proč toho nevyužít?

Přibližně sto metrů odtud zahlédl Garret stojící auto. Jak mu řekl Canderro, ve dne v noci hlídalo. Meade neměl, kam by šel, a proto bylo docela dobře možné, že se mohl objevit ze zoufalství v domě matky.

Pak se rozsvítilo žluté světlo na terase a paní Liptonová zavolala shora: „Kdo to je?“

„Paul Garret, paní Liptonová.“

Chvíli bylo ticho, slyšel pouze cikády. Garret oceňoval, že se svou reakcí nespěchá.

Za chvíli se ale paní Liptonová objevila v krátkých letních šatech. Otevřela, beze slova ho odvedla do kuchyně a automaticky postavila na vařič vodu na kávu.

Pak si sedla ke stolu a zapálila si cigaretu. Garret měl pocit intimnosti, když seděl proti ní v bílé, čisté kuchyni.

„Dobře, pane Garrete,“ řekla paní Liptonová a bylo na ní vidět, že je ochotná ho vzít na vědomí. „Co přesně po mně tak nutně chcete v jednu hodinu v noci?“

„Myslím, že vy, jako jeho matka, to víte líp, než já.“

Mávla rukou, ale v tom pohybu byla jen rezignace.

„Prosím, už jsme přece všechno probrali, proč to musíme dělat ještě jednou? Nic se přece nezměnilo…“

„To není pravda, změnilo se hodně. Pro Toma Lukense a detektivy Vaughna a Eagana. Od té doby, co jsem zde byl naposled, je váš syn zabil. Cožpak to nic neznamená?“

Garret hovořil, díval se Meadově matce na tvář. Doufal, že z ní vyčte víc. Svět, ve kterém žila, nebyl světem logických odpovědí.

„Znamená. Záleží mi na lidských životech, ale to mi nepomůže, abych věděla, kde je William.“

„Canderro to tady všechno prohlédl. Viděl tu vaši svatyni, kterou jste udělala Williamovi. Zbožňujete ho.

Přestaňte už konečně s tím tyátrem a pomozte nám zachránit další životy. A taky jeho život.“

Paní Liptonová zkřížila ruce nad šálkem kávy a mlčela.

Měla ve tváři výraz, jaký Garret dobře znal z alba zločinců.

Byl to tvrdý pohled. Takový mají lidé, kteří jdou svou vlastní cestou.

„Nejsme přece nepřátelé,“ domlouval jí Garret. „Oba trpíme. Já jsem ztratil ženu a vy syna. Ale vaše ztráta je horší, protože William je stále venku a zabíjí. Prosím…“

Garret přestal, poznal totiž, že to, co dělá, je na nic. Její oči naznačovaly, že jí na ničem nezáleží.

„Něco vám ale přece jenom chci říct. Neudělám to sice rád, ale nedáváte mi jinou možnost. Smrt vašeho manžela nebyla náhoda. Zabil ho William. Dal mu do letadla bombu.

Stejně jako to udělal před několika dny.“

Nejrychlejší reakce na šok vždy přichází živelně. Tělo se nemůže bránit tak, jako se brání mozek. Garretovi to připadalo, jako kdyby paní Liptonovou zasáhl blesk. Ztuhla, zbledl jí obličej a začaly se jí třást ruce. Vzpamatovala se rychle a když začala hovořit, mluvila svým normálním hlasem.

„Jak jste přišel na takový nesmysl?“

„Poručíkovi Canderrovi to vyprávěla žena, která se jmenuje Natálie Binghamová a té to řekl sám William.“

Paní Liptonové spadla maska lhostejnosti. „A kdo je Natálie Binghamová?“

„Dlouholetá milenka vašeho muže. Měli spolu čtyři děti. Pan Meade na ně pamatoval ve své poslední vůli a Canderro to vypátral. Ta fakta si můžete sama ověřit. Peníze dostal dětský domov Phoenix.“

Paní Liptonová tiše zasténala, ale neřekla nic, na nic se nezeptala. Ale to, co ji jistě zajímalo, jí řekl sám Garret.

„Váš syn to vyšťáral a rozhodl se, že si zahraje na anděla pomsty. Pokud ovšem nechtěl tu ženu jen pro sebe, protože později se stala jeho milenkou.“

„Můj Bože! Ale William přece svého otce zbožňoval.“

„To se ale u někoho, kdo je jako William, může rychle změnit. Stačí jeden špatný krok a můžete se i vy dostat do nebezpečí.“

Paní Liptonová seděla a Garret mohl téměř cítit, co prožívá. Co se děje v srdci matky, když pomyslí, že ji může zavraždit její vlastní syn? Ona sama byla tvrdá, ale dokdy?

„Pane Garrete, budu k vám upřímná. Nic z toho, co William udělal nebo co udělá, mne nepřekvapuje. Co mě ale teď nejvíc ranilo, je ta ženská se svými čtyřmi parchanty, které, jak říkáte, měla s mým manželem.“

Paní Liptonová v údivu zavrtěla hlavou: „Můj bože, jak jsem jen mohla žít skoro čtvrt století s mužem, o kterém jsem věděla tak málo?“

„To všechno se stalo před dlouhou dobou.“

„Ne ale pro mě. Mně se to stalo před pěti minutami.

Nebo si myslíte, že existuje nějaká časová hranice pro takovou bolest a takové ponížení?“

Podívala se na Garreta: „Jaké ještě veselé zvěsti mi přinášíte. Co jste zatím řekl, je dost.“

Garret mlčel.

„Nijak vás neobviňuji,“ řekla hlasem, který byl tak tichý, že bylo jasné, že další rozhovor je úplně zbytečný.

„Jste prostě ukřivděný muž, jehož ženu zavraždil můj syn.

Kdybyste mi přiložil revolver k hlavě, tak tomu rozumím.

Ale ani za těch okolností vám nemohu říci to, co nevím.“

41

William Meade ležel ve skupině keřů za zadním vchodem do matčina domu. Osvětleným kuchyňským oknem ji viděl, jak sedí sama nad hrnkem kávy s cigaretou v ruce. Garret už v místnosti nebyl. Když Meade přijel, ještě ho zastihl s matkou hovořit.

To bylo zajímavé.

Že v domě viděl Garreta, jej sice trochu udivilo, ale předpokládal, že může přijít. Přijel určitě proto, aby vyvinul větší nátlak na matku, protože zavražděných bylo stále víc a víc. Matka si s ním určitě poradí, stejně jako si poradila s Canderrem a jeho policajty a s každým, koho na ni poslali.

Byla to výjimečně schopná, samostatná žena, někdy až příliš. Ale to bylo něco úplně jiného.

Když konečně v kuchyni zhaslo světlo, Meade zkontroloval, kde je policista, který hlídal vzadu a našel ho na obvyklém místě mezi stromy, jak spí. Proplížil se stínem k suché studni, která byla po straně domu, otevřel tiše okno a vklouzl do suterénu.

Za malou chvíli vešel do matčiny ložnice. Ležela v posteli. V temnotě se zdála být velmi štíhlá a dlouhá.

„Mami?“

Neodpověděla a ani se nepohnula a William se domníval, že spí. Když se k ní přiblížil, viděl, že má otevřené oči a že se nějak divně dívá.

„Jsem v pořádku,“ řekl Meade, protože ji viděl poprvé od doby, kdy policie našla jeho srub, určitě se o něj musela bát. „Ti blbci mi vlezli přímo do rány. Škoda, že upláchl Canderro a že jsem přišel o chajdu. Ale už jsem našel něco jinýho. No prostě ohromný. Představ si, že jsem se nastěhoval do Garretova baráku.“

Krátce se zasmál.

„Dovedeš si představit něco úžasnějšího? Já bydlím v Garretově domě. Nepřijdou na to, ani kdyby čenichali milion let!“

Matka, proti jeho očekávání, nereagovala. Jen ležela a dívala se do tmy, podobná figuríně ve světlém, pestrém županu. Meade usedl na hranu postele.

„Mami, jsi v pořádku?“

„Ne, nejsem.“

Zdálo se mu, že hovoří nějak divně. Vypadalo to, jako kdyby jí dělalo potíže skládat z hlásek slova.

„Co je? Co se stalo?“

„Byl zde Paul Garret. Tentokrát přišel sám.“

„Vím, viděl jsem ho kuchyňským oknem. Určitě na tebe zase tlačí. Ale to tě nemusí otravovat, je úplně neškodnej.“

„Tak úplně neškodný zase není.“

Paní Liptonová zavřela oči, když je za pár okamžiků zase otevřela, bylo vidět, že jí třpytí.

„Vyprávěl o Natálii Binghamové a její malé, rozkošné rodině. A taky mi řekl, co jsi udělal otci. Už jsem si myslela, že mám konečně tu bolest s otcem i s tebou za sebou, ale úplně jsem se mýlila. Myslím si, že mě to nejhorší teprve čeká.“

První co Meadeho napadlo bylo, aby sehrál divadlo…

aby tvrdil, že o ničem neví… aby lhal a lhal. Avšak i na něho to bylo příliš. Jeho nitro se bouřilo, trpěl. Od temene hlavy až k poslední kůstce v chodidle, ho všechno bolelo.

„Nikdy jsem nechtěl, aby ses o tom dozvěděla…“

To byla jediná slova, na která se zmohl.

„A to má být vše?“

„Lituji.“

„Zase lituješ?“ řekla a zlomil se jí hlas. „Čeho lituješ?

Že jsi zavraždil tátu? Že podváděl tvoji ubohou matku? Že z ní celá léta dělal blázna a pelešil se s jinou? Že měl úplně jinou rodinu?“

Zmlkla, tak ji to všechno tížilo, že ani nemohla mluvit.

„Nebo je ti snad jen líto, že jsem se musela dozvědět o tom zatraceném svinstvu?“

Meade na to neřekl ani slovo. Vzal ji za ruku a podržel ji ve svých dlaních a začal plakat. Přemohly ho city. Dvakrát se pokusil něco říct, ale pokaždé mu selhal hlas.

Pak začala převládat zuřivost. Začalo to pomalu, ale pak vztek rostl velmi rychle. Brzo mu zmrazil slzy v očích a postupně ho změnil v balvan ledu.

„Pojď spát,“ řekla mu matka.

Meade si svlékl šaty a lehl si vedle ní. Nemohl však usnout, dusil se vztekem. Většinu doby, která zbývala do rána, věnoval tomu, že připravoval něco, o čem byl přesvědčený, že to musí udělat.

*

Nebylo ještě ani šest hodin ráno, stále ještě bylo temno, když Meade vstal, vyklouzl z domu a vyrazil na cestu do New Yorku.

Spal sotva tři hodiny, víc nepotřeboval. Byl stále plný energie, i když si už nevzpomínal, kdy naposled pořádně jedl. Nezáleželo na tom, i hladový byl schopen jednat.

Meade dorazil na 76. ulici ve východní části Manhattanu krátce před sedmou hodinou. Zaparkoval své nejnovější ukradené auto, volvo, na parkmetru vedle ulice Lixington Avenue. Pak obešel blok do 75. ulice a okamžitě spatřil policistu, který hlídal dům, v němž žila Jacqueline.

Seděl v modrém plymouthu, asi dvacet metrů od vchodu. Četl si ranní noviny a kouřil cigaretu. Loket měl opřený o otevřené okno.

Bylo to v klidné oblasti, kde byly většinou byty a v tuto dobu zde byl malý provoz. Meade napočítal pět chodců, všichni byli dost daleko a šli jiným směrem.

Rychle přešel k hlídkovému vozu. Měl na sobě stejné džíny a sportovní košili, jako předešlé noci. V ruce měl složené noviny. Protože Meade šel zezadu, detektiv ho uviděl teprve tehdy, když se naklonil okénkem do vozu.

„Promiňte, pane, kolik je hodin?“

Detektiv, aniž by se otočil, se podíval na hodinky.

Meade zvedl složené noviny, přidržel je ve výši detektivovy hlavy a vystřelil. Bylo slyšet pouze slabý zvuk, policista se zhroutil na sedadlo. Byl mrtvý.

Meade se podíval opatrně po ulici nahoru a dolů. Na semaforu na rohu Lexington Avenue právě naskočila zelená, blížila se skupina tří aut. To nebyl problém, protože ho minou. Z nedalekého domu vyšel muž a žena a blížili se. To mohlo znamenat potíže.

Meade otevřel rychle auto, zasunul mrtvého dovnitř vozu a sedl si za volant. Když pár přecházel, zavřel dvířka.

Muž a žena se o něčem dohadovali a ani si ho nevšimli.

Meade pomalu sklonil hlavu, chtěl uvolnit napětí, které cítil v šíji. Byl sice nervózní, ale měl situaci plně pod kontrolou.

Na přístrojové desce měl mrtvý připíchnutý lístek. Bylo zřejmé, že musel každou hodinu volat radiem své velitelství.

V sedm hodin se určitě hlásil a v osm už na tom nebude vůbec záležet.

Meade rozházel po těle mrtvého listy novin, pro každý případ, kdyby šel někdo kolem a podíval se do vozu. Pak zavřel okénko, vystoupil z vozu a zamkl.

*

Jacqueline Wurzelová vyšla z domu v 7.30 jako obvykle. Obešla blok domů k velké podzemní garáži, kde měla auto.

Ráno bylo jasné, dokonalý letní den, ale ona to ani nevnímala. Myslela na něco zcela jiného než na počasí. V

garáži měla jasně červený ford mustang, který stál na obvyklém místě. Když vyjížděla, zamávala správci garáže, který právě umýval nějaký vůz.

Na dálnici kolem Hudsonu byl už silný provoz. Jela do White Plains, kde pracovala a dalo jí hodně práce, aby se soustředila na to, co bude dělat. Z Albany, hlavního města státu New York, poslali nějakého kontrolora, který se jí stále díval přes rameno, a to ji zlobilo. Vadil jí také zájem o její osobu, který vyvolal případ Williama Meada.

Řídila mechanicky, cestu znala dobře, jezdívala po ní už více než pět let. Jakmile se člověk přizpůsobil provozu, měl dost času, aby přemýšlel. Nebylo to špatné, svým způsobem se tak člověk mohl i uvolňovat.

Právě se blížila k výjezdu z dálnice, zabočila do pravého jízdního pruhu a začala brzdit, když se za ní ozvalo: „Jacquelino, nevyjíždějte, zůstaňte na dálnici.“

Ten hlas slyšela přímo za svým uchem, byl tichý jako šepot. Jacqueline zděšeně vydechla a hořká chuť jí naplnila hrdlo.

Volant se jí třásl v rukách, ale na jízdě vozu to nebylo poznat. Jednou, když ještě byla malá, ji srazila na pláži velká vlna. Teď měla stejný pocit, pocit šoku a strachu.

„Na chvíli vás potřebuji,“ řekl Meade stejně tichým hlasem. Pak dodal: „Už se mi po vás stýskalo.“

Jacqueline neřekla ani slovo. Prostě to nešlo.

„Slyšíte, Jacquelino?“

S bolestí polkla to ohavně trpké, co měla v hrdle.

„Ano, Williame.“

42

Paul Garret byl v redakci Timesu a vystřihoval zajímavé články z novin, když ho zavolal poručík Canderro. Bylo přesně 10.15.

„Poslyšte,“ řekl mu detektiv. „Právě mi volali z newyorské policie. Jednoho z detektivů, který hlídal Jacquelinu Wurzelovou našli mrtvého před hodinou v autě.

Parkoval přímo přes ulici u jejího domu.“

Garretovi se skoro zastavilo srdce.

„A co je s…“ Ani nemohl vyslovit Jacquelino jméno.

„O slečně Wurzelové nemáme žádné zprávy. Správce garáže ji viděl, jak odjížděla kolem třičtvrtě na osm, ale do úřadu nepřijela. Asi jste neslyšel ani o ní, ani o Meadovi…“

„Ne,“ řekl Garret hlasem, který mu zhrubl hrůzou.

„Nesmíte hned myslet na nejhorší. Kdyby jí chtěl něco udělat, tak už to provedl a my bychom o tom věděli.“

Garret těžce polkl a snažil se soustředit.

„A co budeme dělat?“ zeptal se.

„Počkáme, až o něm něco uslyšíme. A vy jste první, komu dá o sobě vědět. Policie v New Yorku dostala povolení soudu, aby odposlouchávala v redakci váš telefon.

Teď už to dělají.“

Garret seděl a díval se ztrnule na stěny. Do této místnosti se teď vešel celý jeho život. A jestliže měl nějakou budoucnost, tak i ta.

„Jak včera v noci reagovala jeho matka?“ zeptal se Canderro.

„Nebylo z toho vůbec nic.“

„Věděla o tom, že její milovaný hošík oddělal svýho tátu?“

„Nevěděla. Když jsem jí to řekl, tak stejně nezměkla.“

Oba mlčeli.

Garret zaklonil hlavu a zavřel oči.

„Bože,“ zašeptal téměř neslyšitelným hlasem.

*

Do třetí hodiny odpoledne přijal Garret šest telefonních hovorů, ale žádný z nich nebyl od Williama Meada.

Pokaždé, když zazvonil telefon, měl sucho v hrdle a zvlhlé dlaně. Už to byl podmíněný reflex.

Posedmé zazvonil telefon ve 3,47. Garret zvedl sluchátko a představil se: „Garret.“

„Dobře poslouchejte a nepřerušujte mě, pane Garrete.

Mohu mluvit jen šedesát sekund, protože telefon je odposlouchávaný.“

Meadův hlas byl zlostný a ledový.

„To, co se stalo, si můžete připočítat na svůj účet. Co jste včera v noci udělal mé matce, bylo kruté a neodpustitelné. A to, co jste udělal mně, je ještě horší. Jak

jste se mohl opovážit vměšovat se do mého osobního života? Jak jste se jen mohl opovážit? Přece nejste Bůh. To si odskáčete! A Jacqueline s vámi! Teď přemýšlejte o tom, co jsem vám řekl, než vám zase zavolám.“

Meade ukončil rozhovor a Garret zvolna položil sluchátko.

Jak jste se mohl opovážit vměšovat se do mého osobního života?

Ta Meadova otázka nebyla nepředstavitelně drzá, ale byl to jasný signál úplného šílenství.

Ten kurevník znásilní a zavraždí moji ženu, mě nechá ležet v krvi s dvěma střelami v hlavě. Zabije dvě další ženy a osmnáct mužů a pak se na mne vzteká, že prý se odvažuji vměšovat se do jeho soukromí!!!

Garret vytočil Canderrovo telefonní číslo. Newyorská policie mu určitě bude hned hlásit, co odposlechla, ale Garret pocítil potřebu s poručíkem hovořit.

„Canderro,“ ozvalo se v telefonu.

„Právě volal Meade,“ řekl Garret a opakoval doslova to, co mu Meade řekl.

„Slyšel jste nějaké zvuky nebo hluk v pozadí?“

„Ne, vůbec ne.“

Poručík se na chvíli odmlčel, ale Garret mohl přímo cítit, že hledá něco, aby ho utěšil.

„Teď alespoň víme, že žije,“ řekl Canderro.

Garret vůbec neuvažoval, že by Jacqueline mohla být mrtvá, detektiv zřejmě ano. Když na to teď Garret myslel, bylo mu ještě hůře.

„Jak to víte, že žije?“ zeptal se. „Meade o tom přece nic neříkal?“

„To ne, ale ta jeho slova, že si to Jacqueline odskáče v první řadě, to naznačují. Chce ji použít k tomu, aby vás nějak potrestal. K tomu ji potřebuje ne mrtvou, ale živou. A taky nikdy nemluvil o tom, že by chtěl oddělat vás.“

Canderro se na chvíli odmlčel a pak řekl: „Taky to pro něj není jednoduchý. Ten zatracenej sviňák se zamotal do svých citů. Copak vám jednou neřekl, že ji obdivuje víc, než kteroukoliv ženu, kterou poznal?“

„To je pravda,“ souhlasil Garret a bylo na něm vidět, že mu Canderro dodal naději.

„Nedovedu si představit, kam ji odvezl. Přece s ní nemůže být ani v lese, ani u matky nebo v motelu.“

„Komu patřil ten srub, kde se ukrýval?“

„Hledali jsme v jeho rodině v pěti generacích a nic jsme nenašli. Mimochodem, mám ještě v té oblasti pár policistů, kteří pročesávají terén. Možná, že budeme mít zase štěstí.“

Jo, to tedy bylo štěstí, pomyslel si Canderro a zamručel: „Dva mrtví poldové a Meade zmizel.“

Garret však vycítil, že se v poručíkově hlase přece jenom začíná ozývat naděje.

„A ještě jedna věc. Ať se vám to líbí, nebo ne, newyorská policie vás nechala hlídat, aby vás chránila.“

„To myslíte, aby mě chránili tak, jako chránili Jacquelinu?“

„No tak, nebuďte tak sarkastický, vždyť jim zabil jednoho z jejich hochů.“

„Chtěl jsem jen říct, že jí to hlídání moc nepomohlo.“

„Kdybyste si chtěl stěžovat,“ řekl Canderro, „tak zavolejte na velitelství newyorské policie, nebo svému advokátovi, to pro případ, že byste je chtěl zažalovat, že zasahují do vašeho soukromí.“

Garret si pomyslel, že nejlepší bude, když to všechno nechá plavat. Vždyť se o to může zajímat někdy později.

Teď se však chtěl spolehnout na svůj vlastní úsudek.

„Myslím, si, že byste měl o svém příteli uslyšet ještě před koncem večera. Když nebudu zde, tak víte, kde mě najdete. Zatím buďte klidnej.“

„Samozřejmě.“

*

Garret seděl zase u svého psacího stroje, ale za celé tři hodiny se mu nepodařilo napsat ani řádku, a to co se mu podařilo dát na papír, nestálo za nic.

Canderro mu sice řekl, aby byl klidný, ale jak to měl dokázat? Bylo to stejně nemožné jako přeskočit nesmírnou vzdálenost mezi Zemí a Měsícem.

V některých okamžicích se nemohl ani donutit k tomu, aby se pohnul. Pouhé sezení v kanceláři a dýchání pro něho představovalo ohromnou námahu. Celé dlouhé minuty jen seděl a pozoroval telefon, snažil se ho přimět, aby začal zvonit. Dvakrát dokonce zavolal ústřednu, aby vyzkoušeli, jestli funguje spojení.

Jednu chvíli vzpomínal na Jacquelinu a na to, co mu kdysi řekla. Pochopil a ocenil všechno v té krátké době, kdy byli spolu? Co mu chtěla říct a co se mu nepodařilo pochopit? Byla zde s ním, zatímco on čekal. V tom nacházel jakousi útěchu.

Co zůstane z myšlenek a citů ženy, která vás milovala, když vám odejde? Zůstanou po ní alespoň její city v letmém náznaku, lehčím než vánek? Budou živit vaši iluzi, že nejste sám a že vás někdo miluje? Nebo snad úplně zmizí zároveň s tou, která odešla z vašeho života?

Doufal, že mu zůstane všechno, co Jacqueline zanechala.

Ne, k čertu s tím! Jediné co si přál, byla ona.

A telefon mlčel. Nekonečně dlouhou dobu.

V devět hodin večer odešel Garret z redakce, aby mohl držet stráž doma.

43

Něco v Meadově nitra reagovalo na starý dům. Ten první den, kdy sem přišel, Garretovým nelhal Skutečně jim záviděl, že zde mohou žít. Cítil s domem od počátku téměř mystické svazky. Když přišel o srub, neexistovalo jiné místo, kde by býval chtěl raději být. A to, že měl s sebou Jacquelinu, třeba jen nakrátko, na něj působilo příjemným, uklidňujícím vlivem.

Seděli spolu v obývacím pokoji, před sebou láhev nejlepší Garretovy brandy. Svítila pouze malá stolní lampa, okna byla zastřena přikrývkami. Nejbližší silnice byla sice dost daleko, z domu nebylo vidět na sousedy, ale Meade byl i přes to velmi opatrný. Byl také opatrný, pokud šlo o Jacquelinu, a proto ji připoutal želízky k radiátoru, který byl vedle jejího křesla.

Zatím, jak se zdálo, šlo všechno dobře. V takové věci, jakou si umanul, hodně záviselo na detailech. Snažil se být i v maličkostech velmi přesný. Kromě problémů spojených s plánováním, zajištěním a nutnou bezpečností, zde byly problémy s načasováním celé akce.

Bylo to totéž, jako když žonglér má najednou ve vzduchu několik míčků.

Musel kalkulovat také s emocemi, které byly ovšem ve stresu nepředvídatelné. Vztek, který cítil, nutně potřeboval krotit, jinak hrozilo, že se celý jeho plán zhroutí.

Až dosud mu to šlo docela dobře. I s Jacquelinou, která měla mít v jeho plánu klíčovou úlohu. Zacházel s ní velmi jemně, snažil se ji uklidnit a přesvědčovat, že situace není ani zdaleka tak zoufalá, jak si původně myslela, a budou-li se všichni chovat rozumně, bude možné dospět k nějakému rozumnému závěru.

Chudák Jacqueline! Ta milá, vševědoucí opatrovnice, která vůbec netušila, co se děje a co se má stát… teď seděla v domě svého milence, upíjela starý koňak Remy Martin.

Čekaly ji vzrušující zážitky, které člověk má jednou za život. Ten poslední z nich nebude moci, bohužel, plně ocenit.

Skoro mu ji bylo trochu líto. Do té doby, než si představil její nahé tělo, než si vzpomněl, že toto sladké a zranitelné tělo měl už jiný muž. Představil si její vášnivé výkřiky a znovu pocítil bolest nad tím, že ho podvedla. Pak místo lítosti přišel ledový a zuřivý vztek.

Meade se rozhodl, že začne hovořit. Byla pro to nejvhodnější doba.

„Jak jsi mi to mohla udělat?“

Jacqueline se na něj nechápavě podívala.

„Jak jsem mohla udělat, co?“

„To, že jsi mě s ním podváděla.“

Dívala se na něj vystrašeně. Snažila se, aby nezačala panikařit. Meadova tvář i jeho hlas byly stejné, jako před několika sekundami, ale překvapila ji ta náhlá, nesmyslná otázka.

„Máš vůbec představu, co to pro mne znamenalo?“

naléhal Meade. „Dovedeš si představit, jak mi bylo, když jsem se díval, jak on tě měl? Když jsem viděl na tvém těle jeho ruce a když jsem viděl, jak se mu dáváš? Dřepěl jsem tam venku, na požárním schodišti jako žebrák, zatímco ty jsi dávala jinému muži to, cos slíbila mně!“

Jacqueline držela v jedné ruce skleničku brandy, druhou rukou se chtěla dotknout úst, v němém výkřiku, ale pouta jí v tom zabránila.

„Já že jsem něco slíbila?“

„Možná ne slovy. Ale ten slib byl obsažený ve všem, co jsi říkala a co jsi dělala. Když ses na mě dívala, v důvěře, kterou jsi mi dávala. Ty jsi byla, Jacquelino, můj přítel.

Jediný, kterého jsem měl. S nevysloveným slibem, že dostanu víc. Ta jedna hodina týdně s tebou, to byla jediná věc, která mě držela celé měsíce.“

„Takže co se stalo, Williame?“

Meade se rozhlédl po místnosti, pak se podíval na strop a konečně zpátky na Jacquelinu.

„Jednou na jaře jsem šel na túru a narazil jsem na ženu, kterou jsem chtěl… a tu jsem dostal.“

„Jenom tak?“

„Ne jen tak. Měl jsem už za sebou hodně podobných případů. Takže byla jenom otázka času, než začnu znova.

Kdyby to nebyla Emily Garretová, tak by to byl někdo jiný.“

V Meadových očích se odrazila záře lampy.

„Ani si nedovedeš představit, jak je to těžké, udržet se, aby člověk zase nezačal. Bože, jak jsem tě jen chtěl. Někdy si dokonce myslím, že jsem oddělal Emily Garretovou, abych neoddělal tebe.“

„Tak proč jsi mě neoddělal?“ zeptala se Jacqueline, aby zakryla své pohnutí.

„Protože bylo nemyslitelné, že bych tě ztratil.“

Seděli tiše. Téměř nesnesitelné ticho zahnalo zahoukání sovy, byla někde blízko jezera.

Jacqueline se napila brandy, aby dostala odvahu.

„Skutečně ses na nás díval z požárního schodiště?“

„Ano, do poslední chvíle.“

„Když tě to tolik bolelo, proč jsi se díval?“

„Protože to bylo tak vzrušující. Kdo ví? Možná, že vzrušující byla ta bolest,“ pokrčil Meade rameny.

Oba se na sebe beze slov dívali.

„I teď, když sedím a mluvím s tebou, mě to vzrušuje.“

Najednou v její tváři zpozoroval strach a pocítil nutkání ji ještě víc postrašit. Vstal, odemkl jí pouta a strčil je do kapsy.

„Pojďme nahoru,“ řekl Jacquelině. „Myslím, že je čas, abych ti něco ukázal.“

Nehýbala se.

„Co mi chceš ukázat?“

„Nic nebezpečného, jenom nějaké zajímavé suvenýry, které rozšíří tvé vzdělání.“

Jacqueline se nehýbala, a tak ji Meade chytil za paži a donutil ji, aby vstala.

Pak s ní šel po temném schodišti do horní haly.

Vypadali jako dva vojáci, kamarádi, kteří se pohybují po nepřátelském území. Světla tam nebyla, a tak Meade elektrickou svítilnou a posvítil na pásku, jíž byly zapečetěny dveře do ložnice.

Na ní bylo napsáno: „Místo zločinu! Nerušit.“

„To má být nějaký žert?“

„Proč? Myslíš, že to je legrační?“

„Ne.“

„Pak to asi není žert.“

Meade otevřel dveře a vtáhl Jacquelinu do místnosti.

Viděla všechno, tmavé skvrny od krve a obrysy těla namalované křídou na podlaze a na přikrývkách, které ležely rozházené na posteli. Stála jako by do ní uhodil blesk, konečně pochopila.

Meade pozoroval, jak jí ztvrdly rysy v obličeji.

„Můj Bože,“ řekla. „Ty skutečně bydlíš v Garretově domě?“

„A proč ne? Vždyť je to krásnej starej dům. Mám ho rád. Určitě mě tady nebudou hledat. Mimo to, nemám vůbec kam jít.“

Jacquelinin šok Meada rozveselil.

„Myslíš, že bydlet tady je horší než postřelit pana Garreta, znásilnit a zabít jeho ženu?“

Mlčela, neměla co říct.

„Taky zde spím na krvavých prostěradlech a uklidňuje mě to. Jako bych našel to pravé místo, kde bydlí smrt,“ řekl tiše Meade. „Tím si mě musíš ještě víc ošklivit. Nebo ti to jen nahání strach?“

Jacqueline se na něj upřeně podívala.

„Proč jsi mne sem zavedl? To mě tak nenávidíš?“

„Jacquelino, miluji tě. Myslel jsem, že to chápeš.“

„Rozumím všemu stále méně a méně.“

„A proč jsem tě sem přivedl?“ řekl Meade. „Proto, abych potrestal toho tvýho milence. Byl strašně krutej.

Udělal bolest mý matce a očernil mne. A to mu neprojde.“

„Jak ho chceš potrestat?“ zeptala se Jacqueline. „Tím, že mne znásilníš?“

Meade se ušklíbl. „Chceš, abych to udělal?“

„Jediná věc, kterou chci, abys mě nechal jít.“

„Musel jsem zabít pokojnýho newyorskýho poldu, abych tě dostal. Kdybych tě teď nechal jít, byla by to ohromná škoda.“

Meade jí pohladil vlasy, udělal to tak něžně, jako by hladil dítě.

„Ne. Na dnešním programu není znásilnění. Budeme muset dělat něco jinýho.“

44

Paul Garret spal celou noc velmi neklidně. Dvakrát se probudil úplně zpocený. Zdálo se mu, že zvoní telefon a že k němu z nějakého důvodu nemůže.

Když se probudil potřetí, byl už bílý den a telefon skutečně zvonil. Volal poručík Canderro a nikoliv William Meade.

„Odposlech nic nehlásil,“ řekl detektiv.

„Vím.“

„Jen počkejte, něco brzy přijde.“

„Nepřijde, pokud už Jacquelinu zabil.“

„To neudělá. To není jeho styl. Možná, že nakonec, ale v žádném případě teď. A také to neudělá brzo. Nejdřív se vás bude snažit psychicky zlomit, bude chtít, abyste se hodně trápil.“

„Poslouchejte,“ řekl Canderro. „Ve zprávách nebude o celé té záležitosti ani slovo. Jednak si tím ušetříme pár stovek zbytečných telefonních volání a možná také trochu otrávíme Meada. Má rád publicitu. Takže, až půjdete do redakce, držte taky jazyk za zuby.“

„Já dnes do redakce nepůjdu, zůstanu doma.“

„Dělejte, co považujete za nejlepší.“

Přesně v 7,14 Garret zavěsil. Měl ve zvyku si taková fakta zaznamenávat. Myslel si, že se mu to někdy v budoucnu může hodit, až po něm někdo bude chtít přesný čas.

V 9,18 přinesl Garretovi vrátný malý balíček, který právě doručil nějaký posel. Garret se na něj podíval a skoro se mu rozskočilo srdce. Cítil, že je to něco strašného.

Balíček položil na stůl v hale. Šel do koupelny se umýt studenou vodou.

Ze zrcadla na něho hleděla bledá, utrápená tvář, oči s tmavými kruhy. Jizvy na hlavě byly rudé a jasně vystupovaly z křídově bledé tváře.

Trápit ho, to je přesně, co chce Meade. Donutil se vrátit zpět do předsíně a začal balíček rozbalovat. „Prosím,“

šeptal. „Jen aby tam nebyly žádné části jejího těla!“

Opouštěly ho síly.

Byla to obyčejná videokazeta. Videokazeta za tři dolary a na ní byla naškrabaná nálepka: „Jenom pro vás.“

Garret zvedl telefon a chtěl zavolat Canderrovi. Pak ale ten nápad zamítl. Lepší bude ještě počkat a podívat se.

Videorekordér byl vestavěný do knihovny v pracovně.

Vsunul do něj kazetu, zmáčkl tlačítko, posadil se do starého houpacího křesla a snažil se připravit se psychicky na nejhorší. Jak se ale měl připravit? A co bylo to nejhorší, a u takového netvora jako byl Meade.

Videopáska běžela, ale obrazovka byla tmavá, blikaly na ní jen nějaké barevné body. Pak se obrazovka rozjasnila a Garret uviděl něco, co vypadalo jako prostěradlo natažené na zdi. Nebylo nic slyšet.

Za chvíli přerušil ticho hlas Williama Meada.

„Máte strach, pane Garrete? Protože vám záleží na Jacquelině, je to správné. Když vám na někom záleží, dělá vás to zranitelným vůči bolesti a ztrátě. Když trpí milovaná osoba, tak trpíte i vy. Když zemře, umíráte zároveň s ní.

Poznal jste to, když jste ztratil svou ženu. V případě Emily jste měl štěstí, protože jste byl v bezvědomí. Tentokrát tak šťastný nebudete. V případě Jacqueliny se postarám, abyste všechno viděl.“

Pak byla pauza.

V tom náhlém tichu Garret vstal, zmáčkl tlačítko a videokazeta vyjela z přístroje.

Stál a držel kazetu v ruce. Jaké rozřešení mohl čekat z tak zoufalé situace?

Vypadalo to jako hranice absurdity. Garret si nedovedl představit, co bude dál. Ani Meade by snad nebyl schopný Jacquelinu zabít před kamerou, jen proto, aby ho potrestal.

Věděl však, že s ní Meade udělá, co bude chtít.

Garret nikdy ráno nepil. Ale teď se napil přímo z lahve whisky. Polkl několik velkých doušků, snad mu to pomůže umrtvit alespoň některé mozkové buňky.

Kazetu měl stále v ruce.

Co mám dělat?

Dívat se, jak zemře?

Jestliže ona může zemřít, pak ty se na to můžeš dívat?

Garret se velmi dobře znal. Věděl, že není odvážný.

Vždy však udělal, co po něm situace vyžadovala.

Oči ho tak pálily, že se mu skoro nepodařilo zasunout videokazetu zpět do videorekordéru.

Pak se zase na obrazovce objevilo prostěradlo.

„Abyste rozuměl,“ říkal Meadův hlas. „Jacqueline o ničem neví. Neslyší mne. Je vystrašená, ale vůbec nevěří, že bych ji mohl zabít. Vy mě ale, pane Garrete, znáte líp. Tak tedy dávejte dobrý pozor. Je to jen pro vaše dobro.“

Obrazovka opět ztemněla. Když se zase za chvíli rozsvítila, stála před prostěradlem Jacqueline. Byla úplně nahá.

Stála tu s rukama přitaženýma u těla a dívala se někam daleko. Pak jí přes tvář přeběhl neurčitý výraz strachu, jako by ji někdo udeřil do obličeje. Všechno se změnilo.

Bylo vidět, že má panickou hrůzu. Měla pootevřená ústa, rty se jí hýbaly, ale jejím slovům nebylo rozumět.

Garret se jí snažil vyčíst v očích, co se vlastně děje.

Najednou se však odvrátila a sesunula se na podlahu. Seděla na zemi a třásla se.

„To je malá lekce strachu, pane Garrete,“ řekl hlas, nahraný na videopásce. „Svlékněte i tu nejstatečnější ženu donaha a ukažte jí tenkou kovovou elektrodu, která je pod

proudem. Nechte jí, ať si představí, že se tou elektrodou dotknete některých citlivých míst. A to stačí, úplně se změní.“

Garret zavřel oči.

Pak se přinutil k tomu, aby je zase otevřel.

„Pane Garrete, chtěl bych vám něco říct o elektrickém proudu. Úplně vás zničí. Křičíte a nevíte o tom. Poděláte se jako malé dítě. Vidíte, jak se pohybují části vašeho těla, a ten pohyb nemá nic společného s vaším vědomím. Prosíte, abyste zemřel, abyste nic necítil, ale žijete a trpíte. Skučíte jako zvíře, prosíte Boha, aby vám pomohl, ale ten má buď moc práce, než aby vás slyšel, nebo právě někam odešel.“

Garret pocítil strašnou hrůzu. Cítil, že ztrácí sebeovládání. Soustředil se plně na to, aby zůstal s Jacquelinou. Jak dlouho s ní bude, nebude sama.

„Podívejte se,“ řekl Meade klidným hlasem.

Garret se jen tupě díval, jako poslušný robot.

Jacqueline seděla na podlaze schoulená, dlaněmi si přikrývala obličej a plakala. Vypadala teď nesmírně křehká, subtilní.

„Bolí vás to, pane Garrete. Doufám, že ano. A to jsem sotva začal. Fakticky jsem se jí ještě ani nedotkl. Ale určitě to udělám. Jen buďte trpělivý. Zatím o tom přemýšlejte.

Snažte se představit, co přijde. I když si myslím, že to nedokážete.“

Pak obrazovka zase ztemněla.

45

Garret vyjel autem z garáže a namířil si to napříč přes město, směrem na dálnici, která vede po západní straně Manhattanu. Ve zpětném zrcátku viděl, že za ním jede tmavě šedé auto. Než přejel Central Park, byl si jistý, že je to jeho nová policejní ochrana. Bezpečněji se však necítil.

Na sedadle ležela Meadova videokazeta. Každou chvíli se na ni díval, jako by doufal, že najednou zmizí. Vnímal hrůzu, která z ní vychází. Když na ni položil ruku, byl si jistý, že tu hrůzu také cítí. Zatím to byla pouze hrůza, pronikavá bolest, ale nebyla to smrt. Byl připraven na obě eventuality. Pociťoval radost, že k nim dosud nedošlo.

Skutečnost, že bolest a smrt nebyly více vzdálené, než den nebo dva, přece jenom znamenala jistou výhodu. Zatím, opravdu jen zatím, byla Jacqueline naživu.

Garret zastavil na Desáté avenue u benzinové pumpy a zavolal odtud na služební číslo Canderra. Od telefonu uviděl, že na okraji ulice zaparkoval šedý vůz.

„Canderro,“ ohlásil se detektiv.

„Mám u sebe videokazetu, kterou bych vám rád ukázal.

Ne ve vaší kanceláři.“

Poručíkovi to chvíli trvalo, než se v tom rozebral.

„To bylo místo telefonického zavolání?“

„Ano, tak nějak.“

„Odkud voláte?“

„Z New Yorku, jsem nedaleko dálnice.“

„Tak přijeďte ke mně,“ řekl Canderro a vysvětlil mu, jak se tam dostane nejrychleji.

„Mám za sebou policejní hlídku. Mám se snažit ji ztratit?“

„To v žádném případě, vyvolalo by to jen zmatek, raději jeďte pomalu,“ řekl poručík.

*

Canderro žil v malém cihlovém domě poblíž starého centra Poughkeepsie. Když Garret vystupoval po schodech domu, uviděl opět šedý automobil.

Canderro otevřel dveře hned, když Garret zazvonil.

Zavedl ho do vkusně zařízeného obývacího pokoje, na opěradlech křesel byly bílé háčkované dečky. V rohu stál stojan s dobře ošetřovanými květinami. Garret měl pocit, že se v domě nic nezměnilo od doby, kdy zahynula Canderrova žena a dítě. A to už bylo před sedmi léty.

Canderro se podíval na videokazetu, kterou měl Garret v ruce a zavětřil jako lovecký pes. Ucítil whisky. „Irskou a čistou?“

Garret přikývnul.

Poručík nalil dvě skleničky, pak vzal kazetu a přečetl si nálepku „Jen pro vás“.

„Kdy přinesli tu zatracenou věc?“

„Ráno, v devět hodin, osmnáct minut. Přinesl to vrátný.“

Canderro se podíval tázavě na Garreta, protože teď bylo odpoledne.

„Nejprve jsem si to chtěl přehrát sám,“ řekl Garret. „A to chtělo čas.“

„Samozřejmě.“

Videorekordér a televizor byly mezi okny, Canderro zasunul kazetu a zmačkl tlačítko.

Garret nevydržel sedět. Upíjel pomalu whisky a chodil po pokoji. Slyšel Meadův hlas, ale snažil se nevnímat, co říká. Stejně to znal všechno nazpaměť.

Všude v pokoji byly fotografie zemřelé Canderrovy ženy a dcery. Bylo velmi těžké se na ně nedívat. Žena i dcera měly světlé vlasy, modré oči a hezký úsměv.

Sedm let! O času se říká leccos, třeba že všechno zahojí, ale není to pravda. Některé věci se nezahojí nikdy.

Když máte štěstí, tak vám snad po čase přestane krvácet srdce.

Pak Meade zmlkl, videopáska byla na konci. Canderro seděl předkloněný v křesle, lokty měl na kolenou a zíral na tmavou obrazovku. Zmačkl knoflík, páska se začala přetáčet a čekal, až se zastaví. Pak vyjmul kazetu a podal ji mlčky Garretovi.

„Už jste si myslel, že jste viděl to nejhorší a pak vám ten sadistický sviňák poslal tohle.“

Dívali se na sebe a mlčeli.

„Jak dlouho to bude trvat, než ji zabije?“ zeptal se Garret.

Canderro upil z whisky a mlčel. Díval se na fotografie své ženy a dcery.

Garret si odpověděl sám. „Myslím tak den nebo dva, než bude po všem.“

Mluvil namáhavě, kvůli whisky se mu zdálo, že má nejméně dvakrát větší jazyk.

Canderro zatím seděl a počítal své ztráty. Vypadalo to stejně, jako kdyby poslouchal hudbu.

„Teď určitě víme, že je v kontaktu se svou matkou.“

Canderro otočil pomalu hlavou, jako by ji nemohl unést.

„Dáme si ještě jednu whisku.“

„Co nám zbývá, poručíku?“

*

Meade a Jacqueline byli zavřeni v ložnici v prvém poschodí Garretova domu. Byla to jiná ložnice, než ta, ve které byla znásilněna a potom zabita Emily Garretová. Zde včera Meade natáčel videokamerou. Na stěně ještě stále visela prostěradla a okna byla zastřená přikrývkami.

V místnosti bylo téměř tma, pronikalo sem světlo z haly, kde svítila malá noční lampička.

Meade i Jacqueline byli úplně nazí a leželi na posteli.

Noc byla teplá a pokrývky na oknech ještě zvyšovaly vedro, které bylo v místnosti. Horko však nemělo nic společného s tím, že byli nazí. Tak to prostě Meade chtěl a nebyl to jen pouhý rozmar. Všechno, co dělal, mělo pro něho nějaký smysl. Byla to předehra k tomu, co mělo přijít.

Jacqueline měla zavřené oči, ale Meade podle dechu poznal, že nespí. Snažila se jen předstírat spánek, aby alespoň na chvíli unikla jeho pozornosti. Až dosud jí Meade nic neudělal, ani se jí nedotkl. Neznamenalo to, že se to nemůže kdykoliv změnit a tak dělala to jediné, co mohla.

Meade se trochu nadzvedl na loktech a podíval se na ni.

I v přítmí pokoje, kde se odráželo světlo z haly, bylo její tělo tak nádherné, tak eroticky vzrušivé! Blahopřál si, že ho získal.

Natáhl ruku a dotkl se lehce dlaní jejího prsu. Jacqueline otevřela oči, ale ani se nepohnula. Také se na něj nepodívala. Ležela a čekala.

Byla připoutaná ocelovým řetězem k mosaznému čelu postele. V místnosti bylo takové ticho, že se Meade bál pohnout se. Najednou ucítil uprostřed dlaně jemný tlak, jak jí ztuhla bradavka.

Byl to jen reflex, on ale potřeboval víc.

Odtáhl ruku z jejího prsu a přejel jí dlaní dolů po těle.

Dotýkal se jí jemně a smyslně, znal velmi dobře místo, které

bylo nejvzrušivější. Nebude to už dlouho trvat a bude ji znát celou.

Jacqueline mu sama nenabídla nic. Vypadalo to, jako by ji už zastřelil, měl pocit, že se dotýká mrtvoly. Dokonce i její vlhkost byla studená.

Meade si zase lehl a nechal Jacquelinu na pokoji. Měl stísněný pocit, který ho pálil v hrudi. Když se podíval na Jacquelininu tvář, viděl, že je nepřístupná, studená jako její tělo.

To už bylo příliš!

Řekl jí: „Podívej se na mě.“

Odmítla.

Meade ji chytil za vlasy a přitáhl její hlavu k svému tělu. Ukázal jí části svého těla, které ještě neviděla, pak ji udeřil do tváře a odhodil její hlavu zpět na polštář.

Ze rtů jí vytryskla krev.

„Na co ještě čekáš? Proč mě nezastřelíš, ať je všemu konec,“ řekla mu úplně klidným hlasem.

46

Bylo krátce po osmé hodině večer. Garret zanesl do auta pár věcí, o kterých si myslel, že je bude potřebovat a rozjel se do Walkillu, kde žila Meadova matka. Tentokrát za ním jel v uctivé vzdálenosti modrý pontiac. Spolu s Garretem cestoval i jeho strach o Jacquelinu. Stále musel přemýšlet o tom, jak může dlouho trvat, než se jí Meade pokusí zabít.

Vnitřní hlas mu napovídal, že to může být velmi brzo.

Proč by jinak Meade tak spěchal s videopáskou? Musel se cítit smrtelně zraněný a jeho touha po pomstě byla jistě stále silnější.

Meadův zrůdný intelekt a uhlazená slupka vraha. A teď potřeboval vraždit stále víc a víc.

*

Byla pěkná, bezmračná noc. Cítil kvetoucí stromy, vzduch byl voňavý a svěží. Jel Hutchinsonovým parkem, ale před očima měl stále nahé tělo vystrašené a plačící ženy.

Mimoděk sešlápl pedál plynu a auto se rozjelo velkou rychlostí.

*

Paní Liptonová otevřela dveře a podívala se na Garreta, který měl v ruce velký hnědý kufr. Zatvářila se udiveně, vzdychla si a ustoupila dovnitř.

„Čekala jsem, že se zase jednou večer objevíte.

Nečekala jsem ale, že se objevíte s kufrem, abyste se ke mně nastěhoval.“

Meadova matka skutečně vypadala, jako by někoho čekala. Bylo už půl dvanácté v noci, ale všechno na ní bylo perfektní, vlasy, make up i oblečení. Nevypadala ale dobře.

Všechno bylo trochu jiné, než mělo být.

Garret kolem ní beze slova prošel a položil kufr na podlahu uprostřed obývacího pokoje.

„Paní Liptonová, máte videorekordér?“

Podívala se na něj a řekla úsečně: „Ne.“

„Myslel jsem si to, tak jsem přinesl svůj. Mám ho zde v kufru. Dnes ráno mi váš syn poslal kazetu, chtěl bych, abyste se na ni podívala.“

Garret, s předstíraným klidem, otevřel kufr, vytáhl rekordér a začal ho připojovat k přenosnému televizoru v pokoji.

Pracoval klidně a soustředěně, spojoval dráty, ale myslel na něco jiného. Mluvil jistě, ale jistý se vůbec necítil.

Měl u sebe nabitou pistoli, ale stejně tak mohl být i neozbrojený. Podvědomě cítil, že je bezmocný.

Paní Liptonová najednou vstala, spíše to vycítil, než viděl.

„Kam jdete?“ zeptal se.

„Postavit na kávu.“

„Zůstaňte, kde jste. Nechci, abyste odcházela.“ Garret to řekl tak důrazně, že si beze slova sedla.

Za chvíli pustil Garret videorekordér. Seděli a dívali se.

Tentokrát na něj to, co viděl, působilo ještě děsivěji. Věděl, co přijde, a to jen zvětšovalo jeho hrůzu.

Když kazeta skončila, zůstali tiše sedět, jako dva truchlící, kteří se sice neznají, ale kteří truchlí za někoho třetího.

Garret věděl proč.

„Jak jste právě viděla a slyšela, tak tohle má být můj trest za to, že jsem vám řekl o Williamovi a jeho otci. Takže skončete s tou komedií, že nevíte, kde je váš syn. Ta žena zemře, pokud neuděláte něco, co by tomu zabránilo.“

Garret se na Meadovu matku díval a v duchu si říkal, co může očekávat od matky zákeřného zabijáka. Jestliže v ní ještě byl nějaký cit k synovi, pak neznamenal nic, ve srovnání s krví a hrůzou.

Zvedla ruku a pak ji zase položila na křeslo. Bylo to unavené gesto, v němž bylo více rezignace, než obav.

„Opravdu si myslíte, že by to video ukazovalo něco, co bych o Williamovi ještě nevěděla? Přežila jsem, když zabil svého vlastního otce, mého manžela. Tak proč se domníváte, že bych ho teď mohla zradit jen proto, že ohrožuje život nějaké ženy, která pro mě nic neznamená?“

„Protože jste byla předem varována. Protože je možné zabránit tomu, aby ta žena zemřela. Vy jste jediná, která ji může zachránit. Nikdo jiný neví, kde je William. Jestliže odmítnete, nepomůžete a ona zemře, pak napomáháte vraždě.“

Paní Liptonová mlčela a Garretovi z toho bylo špatně, Uvědomoval si, jak je důležité, aby promluvila.

„Moc času nám nezbývá. Nemohu si dovolit luxus, chovat se jako civilizovaný člověk.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím,“ řekl zvolna Garret, „že když tak ohavně zemře Jacqueline Wurzelová, jenom proto, že jste tomu nechtěla zabránit, tak vás zabiju.“

Paní Liptonová se podívala na Garreta s udiveným výrazem, který, jak se zdálo, po ní zdědil William. „Můj Bože, nevěřím, že mi skutečně vyhrožujete smrtí.“

„Co vám na tom připadá tak divné?“

„Vy

přece,

pane

Garrete,

nevypadáte

na

chladnokrevného vraha nevinných žen.“

„Váš syn také ne. A přece se nezdá, že by to nějak zabránilo tomu, co dělá.“

Garret sáhl do kapsy, vytáhl z pouzdra pistoli a podržel ji před paní Liptonovou, aby si ji mohla dobře prohlédnout.

„Má ráži 9 milimetrů, je to přesně typ zbraně s jakou William zavraždil moji ženu a řadu dalších. S tou do mě také napumpoval dvě střely. Tuto pistoli také zřejmě

použije, aby zastřelil Jacquelinu Wurzelovou, pokud ovšem neuděláte něco, co by ho zadrželo.“

Pečlivě pěstěná tvář paní Liptonové viditelně zbledla a ztuhla. Garretovi připomnělo pestře pomalovanou vlajku, která visí nehybně na stožáru.

„Vím, co chcete udělat, ale jste úplně vedle. Na vaší milence mi čerta záleží. Vaše hrozby jsou úplně zbytečné.

Už byste mohl vědět, že můj syn je jediný, kdo mě na tomto světě zajímá. Neslyšela jsem od vás ani slovo, proč by bylo pro Williama dobré, abych zachránila tu ženskou.“

„Co chcete, abych pro něj udělal?“

„Totéž, co chcete udělat pro Jacquelinu. Chci ho zachránit. Když ho pomůžete zachránit, bude zachráněna i vaše dáma. Nevěřím ale, že ho může někdo zachránit.“

Garret pocítil, jakési pohnutí, na paní Liptonové nebylo nic podobného vidět. Dovedla se opravdu ovládat! Naučila se tak mnoho let žít.

„Dobře, ale na vás záleží, jak rozhodnete.“

„Co mám rozhodnout?“

„Na čem vám víc záleží, aby Jacqueline zůstala naživu nebo aby William zemřel. Oboje nemůžete dostat.“

Garret cítil, jak se na něho paní Liptonová dívá. Seděl a mlčel.

„A teď vám řeknu, co chci já,“ začala paní Liptonová.

„Chci, aby William zůstal naživu, chci, aby odtud odjel a aby ještě jednou dostal příležitost žít jako člověk. Když mi

pomůžete, mohu zachránit tu Wurzelovou. Jestli máte zájem, tak vám to mohu vysvětlit… když ne, pak…“ řekla paní Liptonová a pokrčila rameny. „Pak slečna Wurzelová za den nebo za dva zemře a můj William také.“

Garret se na ni s hrůzou podíval. Podíval se na portrét na zdi Richarda Meada. Chudák! S takovou ženou a s takovým synem žít!

Paní Liptonová považovala Garretovo mlčení za projev zájmu.

„Dá se to udělat takhle,“ řekla. „Zavezu vás tam, kde je.

Mám klíč a přijedeme tam hodně brzo ráno, když William bude spát. Vy mu podržíte u hlavy pistoli, až se probudí. Pak odjedete s tou vaší dámou a já si vezmu svého syna. Postačí mi, když budete čtyřiadvacet hodin pěkně zticha, než to ohlásíte policii.“

„Tomu nerozumím. Proč mě k tomu potřebujete? Proč jen neodjedete se svým synem sama?“

„Protože ho moc dobře znám. William neodjede, když k tomu nebude donucený. Už mám všechno připravené, ale on stále váhá a vymlouvá se. V této situaci mu ale nezbývá, než aby šel se mnou. Už nebude mít žádné bezpečné místo, já budu pryč a on zde v žádném případě nebude moci zůstat. A William mě, pane Garrete potřebuje, je na mně závislý.“

Garreta slova paní Liptonové trochu uklidnila.

„A jak víte, že Williama nezastřelím nebo nezadržím, než přijde policie?“

„Protože budu stále s vámi a budu mít také zbraň.“

Usmála se na Garreta odzbrojujícím úsměvem, jak to dovedl i její syn. „Očekávám vaše slovo, že se nepokusíte o něco tak pošetilého.“

„Mé slovo? Mé slovo, že nezastřelím toho šíleného maniaka, který mne připravil o ženu?“

„Přesně tak, pane Garrete, vždyť vy jste přece slušný a čestný člověk.“

Garretovi se honily hlavou myšlenky, nemohl se soustředit. Pak řekl: „Nás oba hlídá policie. Policajti jsou právě teď venku a když jsem sem jel, byli za mnou.“

„To jsou hlupáci! S nimi nebude žádný problém. Jediný problém, který vidím, jste vy.“

Garret mlčel a snažil se vše posoudit.

„Proč byste to měl odmítnout?“ zeptala se paní Liptonová. „Dostanete to, na čem vám nejvíc záleží. Vaše Jacqueline zůstane naživu. Vy se budete muset vzdát touhy po pomstě, ale pomsta je nanic.“

Garret čekal, až se uklidní. Cítil se jako diskutér, který najednou přišel o všechny své argumenty. Kupodivu cítil také jakousi úlevu. Chvíli počkal, aby se dostal nad věc.

„Nikdy jsem stejně nepochopil, proč jste se tak náhle, na tak dlouhou dobu ztratila? Proč jste nebyla ani jednou za svým synem ve vězení a nikdy mu nenapsala? Proč jste vytvořila tu složitou fikci se změnou vašeho jména a to, že jste se ho zřekla?“

„Připravovala jsem se…“

„Na co jste se připravovala?“

„Abych ho dostala z vězení. Začala jsem se připravovat ode dne, kdy ho zatkli,“ vysvětlovala paní Liptonová. „Byla jsem tím přímo posedlá, nemyslela jsem na nic jiného.

Musela jsem to dokázat za každou cenu, zákonnou, nebo nezákonnou cestou. Všechno něco stojí a já jsem byla ochotná také zaplatit.“

Garret mlčel a přemýšlel o důsledcích.

„Když už byl venku z vězení, byla jsem stále připravená, kdyby zase selhal.“

„Takže jste to očekávala.“

Téměř se usmála. „Ne tak úplně. Kdo mohl čekat něco takového? Čas od času jsem za ním do vězení chodila.

William měl mezi vězni přátele. Nešla jsem tam samozřejmě nikdy pod svým jménem. Po kom si myslíte, že William měl divadelní talent?“

Seděli tiše a čekali. Pak se najednou paní Liptonová zeptala:

„Tak, pane Garrete, co bude s vaší dámou?“

„Nechci, aby zemřela,“ odpověděl Garret.

*

O hodinu později se na cestě domů Garret zastavil v restauraci, která byla otevřená ve dne i v noci. Chtěl zavolat Canderrovi na číslo, které od něj dostal. Nechybělo moc do

půlnoci. Garret uviděl modrý pontiac, jak zajíždí na parkoviště a zastavuje. Nikdo však z auta nevystoupil.

V telefonu se ozval Canderro a v pozadí bylo slyšet ženský vyčítavý hlas.

„Odjel jsem od ní před deseti minutami.“

„No a?“

„Bylo to mluvení do větru, jako by byla hluchá jako pařez.“

„A co řekla na to zatracený video? Copak je taky slepá?“

„Řekla mi, že o svém synovi už všechno ví. A proč prý by ho měla teď zradit kvůli ženské, na které jí nezáleží.“

„A co bylo potom?“

„Pak jsem ze sebe udělal úplnýho blbce. Vyhrožoval jsem jí, že ji zastřelím, jestli něco neudělá, aby nezabil Jacquelinu. Dokonce jsem jí ukázal svoji zatracenou pistoli.

To je, co?“

„Už jsem vám jednou říkal, co taková situace dokáže udělat s policajtem. Teď to víte.“

„Poručíku, přísahám Bohu, že jsem si skutečně v ten okamžik myslel, že bych ji mohl zabít.“

„Vy byste to neudělal, ale poldové to někdy dělají.“

Garret mlčel. Všechno co řekl, byla pravda. To důležité však zamlčel. Když se mu z toho dělalo špatně, představil si Jacquelinu s rozstřelenou hlavou a hned to bylo lepší.

Podíval se ven. Z kabiny auta, které ho sledovalo, vycházel cigaretový dým.

„Tak se ničeho nebojte, Garrete,“ řekl mu Canderro, „ještě o něm uslyšíme. Nic náhlýho neudělá. Rád si s váma hraje, jako kočka s myší. Zatím naši lidé prohledávají lesy tam kolem. Narazili jsme na první místo, kde se schovával a najdeme i to další. Teď už jeďte domů, trochu si odpočiňte a vyspěte se.“

47

Garret usnul někdy kolem rána a o tři hodiny později vyskočil zděšeně z postele, ještě napolo ve spánku.

O půl desáté zavolal Hankoví Berringerovi do Timesu.

Řekl šéfredaktorovi, že přijde do redakce později a že s ním bude potřebovat naléhavě hovořit. Zeptal se ho, jestli bude celý den ve své kanceláři.

„A co když nebudu? Co se stalo s tvým hlasem, Paule?

Nepřebral jsi trochu dnes ráno?“ zažertoval šéfredaktor.

Garret si odkašlal a suše odpověděl: „Řeknu ti to později.“

Byl si jistý, že zase dostane nějaký balíček, a tak zůstal doma a čekal. Měl ale málo času, bude muset odejít z domu kolem čtvrté hodiny.

*

Bylo přesně 2.26 po poledni, když mu vrátný přinesl balíček. Garret ho přinesl do své pracovny. Měl strašný pocit, chtělo se mu zvracet a něco mu našeptávalo, aby očekával to nejhorší.

Uplynulé události ho nijak neotupily. Snad poznal jen to, že neštěstí nemá konec, že je stále větší a hroznější.

Garret otevřel balíček, vytáhl z něho kazetu a zasunul ji do videorekordéru. Zmáčkl tlačítko, posadil se do křesla a čekal.

Udělám všechno, co bude nutné, myslel si Garret. Pak se na obrazovce objevila Jacqueline. Seděla nahá na nějakém křesle, které bylo zakryté prostěradlem. Ruce měla svázané za zády a nohy měla připoutané ke křeslu. Dívala se kamsi doprava, jako by se jí tohle představení vůbec nijak netýkalo. Zdálo se, že ke křeslu není připoutaná ona, ale někdo jiný. Videorekordér tiše šuměl.

„Buďte vítán, pane Garrete, právě začíná druhý díl,“

řekl hlas Williama Meada. „V tomto díle se dozvíte, že vaše Jacqueline není zdaleka nevinná mučednice, jak byste si myslel. Pravda je, že stejně podváděla vás jako mne. Ale ať vám to konečně řekne sama.“

Pak bylo chvíli ticho, než se Meade zase ozval.

„Jacquelino?“

Otočila se pomalu ke kameře.

„Jak ses cítila, když jsi měla na starost mý podmíněný propuštění?“

Dívala se netečně před sebe.

„Byl jsem případ, jako každej jinej? Nebo jsi cítila něco jiného něco víc?“

„Něco víc,“ zašeptala Jacquelina.

„V jakém směru?“

„Líbil ses mi.“

„Myslíš jako muž?“

„Ano.“

„A věděla jsi, že se mi taky líbíš? Poznala jsi, že tě obdivuji a že tě chci?“

Jacquelina zvolna kývla hlavou.

„Ano.“

„Udělala jsi něco proti tomu?“

„Ne.“

„I když jsi věděla, že to je pro mě stále důležitější a že to může být u muže s mou minulostí dokonce nebezpečný?“

„Ano.“

„A taky jsi mě někdy sexuálně provokovala? Řečí, pohledy, vyzývavým parfémem, nebo oblečením?“

Jacquelina si olízla rty, ale neodpověděla.

„Ano nebo ne?“ naléhal Meade.

„Ano.“

„A proč jsi to dělala? Myslela sis, že nás to sblíží? Že budeme citově vázaní? Nebo že snad dokonce mezi námi vznikne něco jako láska?“

„Ne.“

„Takže ty sis jen se mnou hrála jako kočka s myší.

Dráždila jsi mne. Zkoušela jsi, jak daleko můžeš zajít, než se to ubohý zvíře přestane ovládat, půjde po tobě a ty ho budeš moct odprásknout?“

Jacqueline seděla a hleděla do kamery.

„Bylo to tak?“ naléhal Meade.

Zavrtěla hlavou.

„Ne, tak to nebylo.“

„Tak jak to tedy, k čertu, bylo?“ začal ječet Meade.

Jacqueline prudce trhla hlavou. Lekla se Meadova náhlého hněvu i toho, jak se změnil způsob a tón jeho řeči.

„Nevím, jak to bylo,“ řekla.

„Ty jsi ale moc dobře věděla, co to se mnou udělá,“

namítl Meade. Jeho hlas byl zase tichý, zřejmě se už lépe kontroloval. „Přece jsi moc dobře věděla, co pro mne znamená ta jedna mizerná hodina týdně s tebou. Věděla jsi, co cítím, co si představuji, co si myslím. Věděla jsi, co děláš a taky jsi, ty zatracená čubko, věděla, že mi nikdy nedáš, že ano?“

Jacqueline neodpovídala.

„Odpověz,“ zařval Meade.

Garret viděl, jak ještě víc rezignuje. Prozrazoval to její lhostejný hlas.

„Ano, věděla jsem to.“

„A taky jsi věděla, co to se mnou udělá, až vlezeš s Garretem do postele, že jo?“

„Ano, všechno jsem věděla.“

„A teď, co teď?“ zasyčel Meade, kterého nebylo na obrazovce vidět. „Co teď víš? Co víš, když zde sedíš nahá, přivázaná ke křeslu, s těma tvýma neuvěřitelnýma kozama, který na mně koukají. A s Garretovým malým ocáskem,

kterej už je úplně vlhkej a kterej se třese na to, až si ho strčíš mezi nohy?“

„Vím, že to bylo špatný,“ řekla Jacqueline jako by hrála naučenou roli.

„A co ještě víš?“

„Že jsem ti udělala krutý a neodpustitelný věci.“

„A co ještě?“

„Že za to budu potrestaná. Chci být potrestaná.“

„Jak?“

„Tak, abych zkusila tolik, jako jsi zkusil ty.“

„A kdy to má být?“

„Teď, hned,“ vyrazila ze sebe Jacqueline.

„Nutil tě někdo k tomu, abys řekla, co jsi teď právě pověděla? Nebo jsi to řekla dobrovolně?“

„Dobrovolně a sama.“

To byl zřejmě konec naučené role, kamera se teď zaměřila na prostěradlo natažené na zdi. Za chvíli se však zase Jacqueline objevila v záběru. Kamera teď běžela automaticky, protože bylo vidět i Meada. Měl na sobě ustřižené džíny a tričko. V ruce držel tenkou kovovou tyčku, ke které byl připojený elektrický drát.

Garret chtěl nejprve vyhodit kazetu z přístroje ven. Cítil, jak hluboce ho ta celá věc zraňuje. Vzpomněl si, jak se Jacqueline svíjela, jak plakala, když včera Meade mluvil o elektrických šocích. Garret si říkal, co s ní asi Meade udělal, když se dnes tak kontroluje.

Jen aby ji nezabil. Ať to dnes přežije, ať neudělá něco, co by ji navždy zmrzačilo. Bože, dej nám čas do tří hodin zítřejšího rána! To snad není tak mnoho, co po tobě žádám.

Meade se obrátil ke kameře. Vypadal teď jako Zeus, který má v ruce blesk.

„Pane Garrete, dávejte prosím dobře pozor. To, co uvidíte, je pro vás stejné, jako pro Jacquelinu.“

Teď to byl vrah, džentlmen. Garret dával přednost tomu, když zuřil a byl sprostý. Alespoň to byl Meade.

Pak se Meade otočil k Jacqueline a dotkl se tyčkou středu její hrudi.

Výkřik byl tak pronikavý, že Garret málem zešílel. Bylo to silnější než bolest. Přestal vidět a slyšet, zdálo se mu, že mu někdo trhá jeho tělo. Zapomněl, kdo je a zdálo se mu také, že Jacqueline je někdo mimo něj.

Řekl jí to. Dal jí vědět, že teď nemůže dělat nic jiného, než zůstat s ní. Řekl jí, že není žádný hrdina a ukázal jí své slzy jako důkaz.

Když se zase podíval na obrazovku, viděl Jacquelinu nehybnou a zkroucenou. Meade odešel ze záběru, aby ji bylo lépe vidět.

Jen aby ji nezabil! myslel si Garret.

Za chvíli se Jacqueline pohnula. Garret si oddechl.

„Určitě se, pane Garrete, nemůžete dočkat třetího pokračování,“ řekl Meadův hlas. „Nebuďte ale netrpělivý, uvidíte ho dřív, než se nadějete.“

Garret seděl a nutil se ke klidu. Košili měl jako by ho někdo polil. Propocená košile a svetr ho začaly studit. Otřásl se zimou a šel si dát horkou sprchu.

Za jiných okolností mu moc nezáleželo na tom, co má na sobě. Tentokrát se však oblékl velmi pečlivě. Dvakrát si dokonce převlékl košili, protože se mu zdálo, že mu dobře nesedí u krku.

V jednom okamžiku, když si zapínal pásek u kalhot, měl dokonce pocit jako stárnoucí toreador, který se připravuje na konečné setkání se smrtí v aréně.

Protože chtěl nejprve zajít do budovy listu Times, našel si velmi volné sako, aby nebylo znát, že má pod paží revolver. Zkontroloval ho, krátce uvažoval, zda si má vzít ještě další náboje, ale pak usoudil, že jeden zásobník bude stačit. Jinak bude stejně po všem.

Naposledy se rozhlédl po svém bytě. Zhasl světlo v pracovně a v koupelně. Pak zašel do ložnice. Pečlivě narovnal prostěradla a lehkou zimní přikrývku. Obvykle se o stlaní moc nestaral, ale dnes ano.

Na prádelníku stála Emilyna fotografie, letmo se na ni podíval, když šel kolem. Viděl hezkou světlovlasou ženu s neuvěřitelně hezkým úsměvem. Každý den bylo stále těžší, aby si zapamatoval víc, než právě tento úsměv.

Pak Garret odešel ze svého bytu.

Vrátný mu zavolal taxi. Rozjeli se přes město k budově New York Times. Když se Garret ohlédl, uviděl policejní

auto, právě se rozjíždělo. Byl to tři roky starý, stříbrně šedý plymouth.

O patnáct minut později zaplatil taxikáři. Plymouth se třikrát po sobě pokoušel zaparkovat, pak se mu to sice podařilo přesně před hydrantem. Kdo to tedy mohl být jiný, než poldové?

*

Před pátou hodinou vstoupil Garret do kanceláře Hanka Berringera a zavřel za sebou opatrně dveře.

Šéfredaktor právě hovořil do telefonu. Když uviděl Garreta, výraz v jeho tváři se vůbec nezměnil. Garret si sedl na židli. Berringer hovořil klidně a vážně jako vždy. Garret byl ale pojednou ve střehu.

Můj nejlepší přítel!

Berringer zavěsil a podíval se na temné kruhy pod Garretovýma očima.

„Takže jaký máš dnes problém? Meada, nebo něco jiného, nebo snad málo spíš?“

„Potřebuji, abys pro mě něco udělal.“

„A kdo to nepotřebuje?“ poznamenal ironicky šéfredaktor.

„Myslím, že ještě stále parkuješ v té podzemní garáži na druhé straně ulice, že ano?“

Hank přikývl.

„Máš tam teď auto?“

„Pokud ho někdo neukradl, tak ano.“

„Chtěl bych, abys pro mne udělal tohle: asi za patnáct minut vyjdeme z budovy a půjdeme do italské restaurace, která je přímo nad garáží.“

„Áno, už jsem tam jedl, dělají fantastická jídla. Není ale ještě na večeři ještě brzy?“

„Nepůjdeme na večeři. Jen se trochu napijeme u baru.

Potom sjedeme výtahem z haly k tvému autu. Zavezeš mě pár bloků dál. Pak vystoupíš a půjčíš mi na večer a noc auto.“

Berringer seděl, díval se na Garreta a pak se zeptal: „A to je vše?“

„Ano.“

Šéfredaktor si zapálil doutník, rozvalil se pohodlně v křesle a vyfoukl obláček kouře. „Co se děje, Paule?“

„Venku na mě čeká detektiv v šedém plymouthu, který mě má chránit. Budu ho mít v patách od okamžiku, kdy odejdu z redakce. Dnes večer ale nepotřebuji, aby mě někdo hlídal.“

„Asi se bojí Meadeho.“

„Asi.“

„Vyhrožoval ti?“

„Fakticky ne.“

„Co to znamená, to fakticky?“

Garret se zhluboka nadechl. Potřeboval zůstat klidný, ale jeho přítel a šéf mu to nijak neusnadňoval.

„Meade mi přímo nevyhrožoval. Stále chce mít se mnou kontakt, na tom se nic nezměnilo.“

„Tak co se tedy změnilo?“

„Přibylo mrtvých… vznikla masová hysterie… je třeba něco udělat, cokoliv…, i když to bude hloupé a třeba i zbytečné.“

„Myslíš si, že to, co udělá policie, je hloupé?“

Garret neodpověděl.

„Jak dlouho tě ti policajti sledují?“

„Pár dní.“

„A co se dnes v noci stane, až se jim ztratíš?“

„To nevím.“

„Nevíš, nebo mi to jen nechceš říct?“

Garret pokrčil rameny. Nebyla vhodná doba na vysvětlování. Bál se toho, co se stane. Ani Hankovi se nemohl svěřit. Ten by mohl třeba, z přátelství, náklonnosti, z obavy, zavolat policii a všechno pokazit.

„Na tom vůbec nezáleží,“ řekl Garret.

„A kdybych řekl, že nemohu nebo nechci udělat to, co chceš? Na tom by záleželo?“

„Musíš mně věřit.“

„No to je ohromný,“ řekl šéfredaktor a ušklíbl se.

„Právě teď mi někdo řekne, že mu mám věřit, což je poslední věc, kterou bych chtěl.“

„To záleží jen na tobě.“

„Vůbec ne. Oba víme, že tě nemohu odmítnout. To je to nejhorší.“

„Proč nejhorší? Možná, že to je nejlepší.“

„Protože se mi to celé nějak nezdá.“

„A co se ti kdy zdálo?“

Berringer se díval upřeně na popel doutníku a pak řekl: „Nic. A nikdy jsem se nemýlil.“

*

V 5.30 odešli z kanceláře šéfredaktora a za chvíli se objevili u východu z budovy New York Times.

Garret okamžitě zpozoroval stříbrně šedý plymouth, který ještě stále parkoval před hydrantem. Detektiv měl rozložené noviny Daily News na volantě a zdálo se, že čte.

Když přecházeli ulici, nebyli od něho dále, než tři metry.

Hank Berringer se tím směrem ani nepodíval, kráčel přímo vpřed.

Restaurace Vinny’s byla v kancelářské budově a měla dva vchody, jeden z ulice, druhý z haly. Garret s Berringerem vešli z ulice a šli přímo k baru. Objednali si whisky se sodou. Na místo, kde stáli, nemohl policajt vidět, ale Garret ho zpozoroval, jak prochází kolem restaurace a dívá se, jsou-li uvnitř.

Dopili, vyšli do haly a sjeli výtahem přímo do podzemní garáže. Nasedli do Berringerova šest let starého, ale ještě pěkného mercedesu. Když vyjížděli z podzemní garáže,

Garret se schoval na zadním sedadle. Přejeli kolem plymouthu a na nejbližším rohu odbočili vlevo.

Přejeli několik ulic, pak Berringer zajel ke kraji a zastavil. Garret si přesedl za volant. Poděkoval příteli a podal mu ruku.

„Dej pozor na ten můj zatracenej auťák,“ řekl trochu stísněným hlasem Berringer. „Přísahám, že bych ti nikdy neodpustil, kdyby se s ním něco stalo.“

*

Garret seděl v autě v přední části parkoviště u hotelu Marriott na předměstí Newburghu. Kolem něho přejel zvolna černý Cadillac paní Liptonové, zaparkoval na volném místě asi deset metrů odtud.

Bylo krátce po osmé hodině večer a byla již skoro tma.

Těsně za paní Liptonovou přijel modrý grand prix, který zaparkoval na blízkém volném místě. Seděl v něm jeden detektiv.

Pak Garret uviděl paní Liptonovou, jak vystupuje z cadillacu a jde k hlavnímu vchodu do hotelu, který byl vzdálen asi pětasedmdesát metrů. Detektiv zůstal v autě, než Meadova matka zmizela uvnitř. Pak vystoupil, zapálil si cigaretu a zvolna šel za ní.

V té chvíli Garret nastartoval motor a rychle se rozjel opačným směrem, než šel detektiv. Zastavil před severním vchodem do hotelu právě, když paní Liptonová vyběhla.

Než detektiv přišel na to, že Garret není v hale, mercedes byl pryč.

48

Meade klidně seděl v ložnici Paula Garreta a upíjel brandy z jeho lahve. Díval se, jak žena, jíž miloval, ležela nahá na posteli a spala. Byl to okamžik, který chtěl vychutnat. Jacquelinino tělo ho fascinovalo. Tak dlouho po něm toužil, tak často se mu o něm zdály erotické sny! Říkal si, že je mnohem nádhernější, než si představoval.

Včera v noci měl prachmizernou náladu, protože okamžik, na který toužebně čekal, totiž až s ní bude ležet nahý v posteli, byl úplnou katastrofou. Poprvé se jí dotkl a měl pocit, jako by se dotkl mrtvoly. Prostě nereagovala.

Jednala s ním, jako by byl kus hnijícího masa. To ho ponížilo, věděl, že pro ni nic neznamená. Rozzuřil se, ztratil kontrolu sám nad sebou a udeřil ji. To bylo neodpustitelné!

Ještě nikdy se nestalo, aby uhodil ženu. Měl ženy rád.

Miloval je však jen pro rozkoš, kterou mu mohly dát. A on jim za to nechtěl oplácet bolestí. Jiní to samozřejmě dělali.

On ale mezi ně nikdy nepatřil. To, co dělal, bylo jedině pro jeho rozkoš, ne, aby je mučil. Že nakonec umíraly, to nebylo cílem. To byla vždy nešťastná vedlejší věc. Byla to cena, kterou musely zaplatit.

Stálo to za to?

Samozřejmě, že ano!

Díval se na Jacquelinina ňadra, jak se pomalu zvedají a klesají, pokaždé, když se nadechla a vydechla. Každý jejich pohyb vyvolal v jeho mozku dráždivé představy. A mozek je předal tělu, které reagovalo také.

Usmál se.

Přece by nemohl mučit tak dokonalé a krásné tělo elektrickým proudem! Chtěl Garreta zlomit. Sténání a bolestivé výkřiky, imitované naříkání, tělo, které se svíjelo v šoku, to musel být pro Garreta ten nejstrašnější zážitek!

Jacqueline hrála úlohu, kterou jí určil a hrála ji dokonale.

Plnila bezchybně co jí nařídil. Kdyby nechtěla, začal by ji skutečně mučit. Tak jí to řekl.

Pečlivě s ní nacvičoval, jak to má dělat, aby vyvolala iluzi nesnesitelné bolesti. Byl si úplně jistý, že Garret sténá a křičí zároveň s Jacquelinou. Byl to tedy pouhý klam, v jakém žil většinu života. Jediná realita je smrt a ta čeká na každého. Na něho, na ni, i na Garreta!

Jacqueline se pohnula na lůžku, ale neprobudila se.

Nespala skoro šestatřicet hodin a byla úplně vyčerpaná.

Meadeho to nutilo, aby si lehl vedle ní, aby se jí dotýkal, ale po katastrofě včerejší noci měl strach. Myslel si, že by to nebylo dobré, ani pro něho, ani pro ni. Bude lepší, jestliže počká na vhodný okamžik. Konec konců, měl ji zde a ona mu nemohla utéct. Tak proč být netrpělivý!

Když o ní přemýšlel, byl úplně zmatený. Nebyl na to zvyklý. Zítra ráno už bude mrtvá! Tak to připravoval a tak si to přál. Zuřil však a pak dělal věci, které neměly vůbec žádný smysl. Něco mu říkalo, aby ji nechal být. Současně se nemohl vyrovnat s myšlenkou, že by přestala pro něj existovat, že by ji už nikdy neviděl, nemohl s ní hovořit a dotýkat se jí. Dnes, zítra nebo pozítří.

Zdálo se mu, že Jacquelina dala i smrti odlišný význam a rozměr.

49

Poručík Canderro se měl zastavit pro Kate v sedm večer, aby ji vzal na večeři. Pak zavolal, že se trochu zpozdí.

Přišel však hodně po jedenácté. Kate ho chtěla políbit, nastaví jí tvář a řekl: „Bude lepší, když si dám jednu whisku.“

„Jedl jsi?“

„Neměl jsem vůbec hlad.“

Udělala mu sendvič a k tomu nějaké pití. Canderro si už mezitím zapálil cigaretu, té dal přednost před jídlem.

Seděli v kuchyni u stolu a Kate se na něj dívala, jak dychtivě saje kouř z cigarety. Pak dým vyfoukl a namodralý kouř se mu na chvíli vznášel kolem hlavy.

„Něco se děje,“ oznamoval poručík.

Kate ho pozorovala. Všimla si, že se mu chvěje ruka.

„Těsně před sedmou hodinou volali z newyorské policie a řekli mi, že se jim ztratil Garret. Zašel prý do nějaké restaurace s nějakým mužem a už se neobjevil.“

Nad kuchyňskou linkou tiše tikaly elektrické hodiny, jinak bylo v místnosti úplné ticho.

„Pak po půl hodině telefonovala policie z Wallkillu a sdělila mně, že se jim ztratila Meadova matka. Stalo se to

úplně stejně jako v New Yorku, zajela k hotelu Marriot v Newburghu, vešla do hotelové haly a prostě zmizela.“

„A co se stalo s jejím autem?“ zeptala se Kate.

„To je stále ještě na parkovišti.“

„Myslíš, že je to všechno jen náhoda?“

„Jsem policajt a na žádný náhody nevěřím.“

Kate čekala, co ještě Canderra řekne a sledovala barvu whisky v jeho skleničce.

„Myslíš si, že jsou spolu?“ nevydržela to už Kate.

„Ale běž, já přece vím, že jsou spolu. Nebo budou spolu, než skončí noc. To znamená, že Garret něco zorganizoval, o čem poldové vůbec nevědí.“

Kate si nalila trochu whisky. Vadilo jí, že on pije a ona se jen dívá. Potřebovala něco udělat, aby nevnímala svoji nervozitu.

Hodně toho věděla. Cítila s Garretem od prvého dne, co se odehrála tragedie a tento pocit byl teď ještě silnější.

„Co bych měl dělat?“ zeptal se Canderro spíše sám pro sebe než jí.

Podívala se na něj a lišácky se usmála: „Dopij a půjdeme do postele.“

„Kate, pomoz mi. Řekni mně, kde se může ten mizera schovávat.“

Vypila whisky a mlčela.

„Ale běž, Kate, přece se mnou budeš mluvit. Máš víc optimismu, než kdokoliv jinej. Absolvovala jsi psychologii,

vyznáš se v takovejch lumpech, jako je Meade. Víš, co si může myslet a co může udělat.“

Canderro se hlučně nadechl a pokračoval: „Hlavně mě zajímá, jak ten chlap mohl zase tak rychle najít úkryt. Jak mohl tak brzo na něco přijít.“

Kate se nepohnula ani brva.

„To myslíš vážně?“

„Jak vážně? Copak vypadám, jako bych se chtěla smát?“

„Nebo se snad potřebuješ trochu vykecat a čekat, co z toho bude?“

„Proč ne,“ odsekla Kate.

*

Kate byla o celé záležitosti dokonale informovaná. Se situací se seznamovala postupně, celou řadu měsíců.

Canderro jí to všechno vždy zopakoval znovu. Od okamžiku, kdy se Meade poprvé objevil v Garretově venkovském domě, poctivě ji vyprávěl všechno.

Kate chvíli seděla a nemluvila. Pak konečně řekla: „Nesmíme zapomenout, že Garretovi byli pro Meada pouhý začátek. Pak to teprve všechno začalo nabírat obrátky. Byl přece už nějakou dobu na svobodě a choval se dobře. Co tedy způsobilo to, že zase začal vraždit?“

Přešli do obývacího pokoje, posadili se do křesel a ani nerozsvítili lampu. Kate viděla Canderrovy oči i v tlumeném

světle pronikajícím z kuchyně. Cítila, jak je vyčerpaný.

Neodpovídal, na nic se neptal, ale ona věděla, že poslouchá.

„Emily Garretová, byla určitě velmi hezká žena, ale asi sotva takový typ, aby se hned před muži svlékala.“

„Jo.“

„Takže zbývá místo, situace a její manžel. A to všechno musíme brát v úvahu. Bylo to ve velkém a starém domě, který se Meadovi líbil od samého začátku. To mu dalo vhodnou příležitost, aby se dostal dovnitř. Přijali ho přátelsky a mile. Dům byl izolovaný od okolí, nikdo ho nemohl překvapit. Nejdůležitější ale byl manžel, Paul Garret. Ten nakonec překážel a způsobil to, co udělal Meade.“

Kate mlčela, usrkávala ze sklenice whisky a čekala, zda Canderro bude nebo nebude souhlasit.

„Proč Garret?“ zeptal se Canderro.

„Protože byl slavný novinář. Myslím, že Meade, jakmile ho poznal, začal uvažovat. Znásilnit ženu, to byla jedna věc, ale znásilnit ji před bezmocným manželem, ponížit ho, to bylo mnohem víc. Tomu nemohl odolat.“

„Takže co?“

„Takže nic. Chtěl jsi, abychom to spolu probrali, tak to dělám. Že to všechno začalo s Garretovou ženou, byla velmi důležitá část mé úvahy.“

„Pokračuj.“

*

Kate vstala a začala chodit po pokoji. Canderro seděl a bojoval se spánkem. Potom se soustředil.

V slabém světle z kuchyně z ní vždycky viděl jenom část, hřívu tmavých vlasů, linii jejího poprsí, plnou postavu. Kate měla dlouhé nohy. Někdy si myslel, že kdyby neměla chodidla, její nádherné nohy by byly nekonečné.

„Zdá se mně, že všechno je nějak spojené s Garretem.

Ten je pro Meadeho spojka se světem. Všichni ostatní, kterých se dotkl, jsou mrtví.“

„A Garret bude dnes taky mrtvej,“ dodal detektiv tichým, téměř neslyšným hlasem.

„To je možné. Ale podívej se, jak se až dosud Meade choval. Možná, že ještě něco připravuje, další videa, další pokračování.“

„Snad, ale moc tomu nevěřím. Ať se stane cokoliv, mám pocit, že jen jeho matka může situaci změnit.“

V polotmě se zdálo, že Kate doslova žhne vzrušením.

„Nejde jenom o potrestání Garreta,“ poznamenala Kate.

Canderro už skoro klimbal: „Cože?“

„Meade přece řekl, že potrestá i Jacquelinu. Je to na videu. Chce víc, než vystrašit Garreta, chce ho dostat do akce.“

„Ale jak? A proč?“

„To nevím. Vzpomínám si ale, jak jsi mi pověděl, že na videu Meade řekl, jaké měl Garret poprvé štěstí, protože byl v bezvědomí a neviděl, jak on znásilnil a zavraždil paní

Garretovou. Teď už takový štěstí prý mít nebude, protože všechno uvidí.“

Kate se zastavila uprostřed pokoje, oči jí svítily.

„Ten kurevník Meade nedosáhl, co chtěl. Nepodařilo se mu, aby se slavný novinář díval na to, jak šoustal jeho ženu.

A o to mu především šlo,“ nadával Canderro.

Detektiv seděl na pohovce, oběma dlaněmi si třel tváře, únava mizela. Pak se naklonil ke Kate, ale mlčel, nechtěl ji přerušovat.

„Meade nechce jenom, aby Garret viděl na videu, jak znásilňuje a zabíjí Jacquelinu. Chce, aby to viděl ve skutečnosti a na stejném místě, kde se to stalo poprvé. A co dělá Meadova matka? Pomáhá synovi,“ řekla Kate.

„Jak?“

„To ví Bůh. Normální logikou to člověk nemůže pochopit.“

*

Kate nalila kávu. Už zase byli v kuchyni, seděli schoulení nad kouřícími hrnky. Lampa, která jim visela nad hlavou, násobila bledost tváří.

„Už je to k zbláznění. Nejsem schopna logicky uvažovat.“

„Nepotřebuji, abys uvažovala jen logicky, ale asi tak, jak přemýšlí Meade.“ Kate se na Canderra zadívala.

„Pokračuj, Kate, jsi ohromná!“

„No to jistě.“

„Vrať se k Meadově matce, něco jsi o ní chtěla říct.“

Kate se napila kávy. Seděla a dlaněmi si třela paže, vypadalo to, jako by jí bylo zima.

„Vycházejme z toho, že Garret a Meadova matka jsou spolu,“ řekl klidně a povzbuzujícím tónem Canderro. „Měli moc práce, aby se ztratili policajtům, kteří je hlídali. Takže se na něčem dohodli, na něčem, co jim oběma něco přinese.

Co chce Garret, to není těžké uhodnout. Chce zpátky Jacquelinu. Co ale chce Meadova matka?“

„Ne, nejde o to, co chce matka, jde o to, co chce její syn,“ poznamenala Kate.

„Dobře, tak co chce William?“

„To víme. Chce k sobě dostat Garreta, aby se díval, co bude dělat s Jacquelinou.“

„Takže se dohodl s matkou, že ho přiveze?“

„Přesně tak,“ řekla Kate.

Canderro potřásl hlavou.

„Garret je sice zoufalý, ale není blbec. Proč by měl strkat hlavu do pasti?“

„Protože neví, že to je past a nebude to vědět, dokud nebude pozdě. Ať už se dohodl s Meadovou matkou o čemkoliv, můžete se vsadit, že ho Meade podvede.“

*

„Takže jsme si to všechno probrali. Kromě nejdůležitějšího, a to je, kde je William?“ pokračovala Kate.

Zase chodila sem a tam, tentokrát v kuchyni a bosá. Pak si vzala ze skříně koště a začala zametat podlahu. Canderro seděla zakloněný v křesle a civěl na strop. Bylo slyšet jenom skřípění koštěte na linoleové podlaze.

Kate skončila se svojí prací.

„Ty jsi přece věděl, kde je. Alespoň jsi to tak líčil, že jsem to místo měla skoro před očima,“ řekla Kate.

Canderro přestal civět na strop a místo toho se upřeně podíval na Kate. Díval se na ni tak, jako kdyby zapomněl, kdo to vlastně je, ale ve skutečnosti přemýšlel, co Kate řekl.

„Garret ti ukazoval videopásku, kterou mu poslal Meade. Bylo tam vidět stojící Jacquelinu. Říkala jsi, že si pak sedla, takže jsi musel něco vidět, stěny, podlahu, nějaký nábytek. Viděl jsi něco?“

„Ne.“

„Co znamená to tvoje, ne?“

„No prostě, neviděl jsem vůbec nic. Jedině pár bílých prostěradel. Všechno bylo zakrytý.“

„Stěny a podlaha také?“

Canderro přikývl.

Kate si sedla ke stolu proti němu.

„Nepřipadalo ti to divný?“

„Vůbec ne. Meade je mazanej. Kdybychom něco viděli, třeba něco rudého v pozadí, mohli bychom přijít na to, kde je. Takže se pojistil a všechno zakryl.“

„To ano. Ale obyčejná podlaha a obyčejné stěny? Kdo by si na nich mohl zapamatovat nějaký změny? V tvým domě jsem byl v uplynulých létech už snad stokrát. Myslíš, že bych byl schopen poznat je na videu?“

„Ty ne, ale já ano.“

„Proč ty ano a já ne?“

„Protože to je můj dům, já tam bydlím a já ho znám.“

Rázem se na sebe podívali, vše bylo jasné.

50

Pro dva lidi, kteří do sebe nebyli zamilovaní a kteří spolu seděli v zaparkovaném autě, byla noc příliš dlouhá.

Podle pokynů paní Liptonové řídil Garret mercedes Hanka Berringera od hotelu Marriot, kde ji naložil, až do zalesněné oblasti u Hopewellského rozcestí. Tady už stáli skoro čtyři hodiny a ještě dvě další zbývaly.

Měli o čem hovořit.

Prohovořili detailně, jak budou postupovat. Meadova matka nakreslila jednoduchý náčrtek dvouposchoďového domu, na němž bylo přesné umístění pokojů, zejména ložnic a předního a zadního vchodu.

Paní Liptonová řekla Garretovi, že dům jí patří stejně, jako srub u jezera, že je ale v katastru nemovitostí registrován na jiné jméno. Odmítla sdělit, kde dům je.

Trvala na tom, aby tam jeli sami dva, aby Garret nemohl couvnout a zavolat po cestě policii. Garret jí moc nevěřil.

Podle popisu měl ten dům stát u jezera uprostřed velkého zalesněného pozemku! Vedla k němu z úzké venkovské silnice prašná cesta. Auto má postavit tak daleko od domu, aby je William nemohl slyšet přijíždět a zbytek cesty půjdou

pěšky. Její syn, jak řekla, spí jako dřevo a obyčejně se v noci nebudí, zvuk automobilu je v nočním tichu daleko slyšet.

Garret poslouchal její pokyny. Odemkne zadní dveře domu, pak přejde asi pět metrů doleva, kde je ložnice, ve které spí její syn. Garret půjde těsně za ní. Kdyby se v tom okamžiku William náhle probudil, uvidí jen matku. Nelekne se a Garret bude mít dost času, aby vyskočil ze tmy a přiložil mu k hlavě pistoli.

Jestliže se William neprobudí, bude všechno ještě jednodušší. Garret mu dá k hlavě pistoli a připoutá ho k radiátoru pouty, které přinesla paní Liptonová a odjede s Jacquelinou Wurzelovou.

Pokud jde o paní Liptonovou, těch čtyřiadvacet hodin, které jí Garret slíbil, jí stačí, aby se ztratila i s Williamem.

Náhle Garret začal pociťovat k této ženě jakousi podivnou, nevysvětlitelnou důvěru. Možná, že to nebylo tak divné.

Přijímala totiž své porážky, lhala, hrála něco, co neexistovalo a všechno, co se muselo stát, měla důkladně promyšlené.

A co moje povinnost?

Jedinou povinnost, kterou měl a která mu za to stála, byla povinnost k Jacquelině. Samozřejmě, že se o její ochranu dělil s Canderrem. Jistě by se cítil lépe, kdyby věděl, že je krytý. Poručík je třeba mohl celou cestu sledovat a oni by o tom vůbec nemuseli vědět. Nebo by ho ztratili, protože ho paní Liptonová vedla těmi nejužšími a nejvíce

klikatými cestami. Viděl, že se celou cestu dívala do zpětného zrcátka a kdyby něco zpozorovala, mohl by se určitě s Jacquelinou rozloučit.

Pak ho napadlo něco jiného: do Hankova mercedesu přece bylo možné nechat namontovat přístroj, který by vysílal radiový signál. Nebylo sice na to moc času. Pak byl Garret rád, že jej nemají. Paní Liptonová totiž po deseti minutách jízdy nechala zastavit a velmi podrobně auto prohlédla.

Garret seděl vedle ní v autě svého přítele, poslouchal, co mu paní Liptonová vykládala, snažil se soustředit na spoustu věcí najednou a říkal si, co všechno se může stát.

Paní Liptonová si zapálila další cigaretu, kouřila jednu za druhou a za dobu, co seděli v autě, už vyhulila skoro celý balíček. Garret kouřil také.

„Musíte pochopit jednu věc,“ řekla konečně. „To, co se stalo, není Williamova vina, můžu za to já.“

Garret se na ni podíval, ve světle měsíce jí mohlo být dobře o třicet let méně.

„Já jsem ho zničila. Příliš jsem ho milovala a úplně jsem ho změnila. Nemohl mi uniknout. Nosila jsem ho stále v sobě, jako by se nikdy nenarodil. Pokud nezabije on mne, ten ubožák… zemře, aniž by se narodil…“

*

O půl třetí ráno si vyměnili místa. Paní Liptonová si sedla za volant a Garret na sedadlo vedle ní.

„Jak to je odtud daleko?“ chtěl vědět Garret.

„Asi dvacet minut.“

Garret zahlédl za rozsochatými a bizarně pokroucenými větvemi stromů měsíc. Jeho světlo sláblo a v mrtvolně nehybném vzduchu se nepohnula ani větvička. Později si Garret vzpomněl, jak zde bylo krásně.

51

Celou cestu viděli zapadající měsíc a Garret z něho téměř nespustil oči. Považoval ho za svůj osobní talisman a myslel si, že jemu a Jacqueline nic nehrozí, dokud vidí měsíc. Teprve, až uviděl Hennesyho stodolu a sklad obilí, poznal, kde vlastně jsou. Míst, kam odtud mohli jet, však bylo mnoho, takže to nic neznamenalo.

Za pět minut zatočili ke Skále starého Indiána a potom se vpravo objevila temná silueta Pickettovy farmy. Pak přišla zatáčka doleva, která byla přímo u starého, velkého dubu a pak, žádné pochybnosti!

„To je neuvěřitelné,“ šeptal Garret.

Paní Liptonová řídila a mlčela. Volant držela pevně v rukou, seděla vzpřímená a dívala se na cestu před sebou.

Skoro to vypadalo, jako by jela na noční piknik.

Garret zavřel oči, pak je rychle otevřel, jako by čekal, že ten strašný přelud zmizí. Nezmizel a Garret cítil, jak je úplně ohromený, jak mu je ze všeho špatně a hlavně, jaký má šílený vztek. Srdce mu tlouklo tak silně, že se pokusil ztlumit jeho zvuk dlaněmi.

„William neměl kam jít, dům byl prázdný a bezpečný a považoval téměř za symbolické, že se vrátil,“ řekla tiše paní Liptonová.

Garret nereagoval, přijížděli k jeho domu a byla spousta jiných věcí, které ho napadaly.

Bože!

Podíval se na měsíc. Stále ho ještě viděl a jeho bledý kotouč svítil nad temnou skupinou stromů. Stále byl vidět, a to bylo dobré znamení.

Pak se objevila v reflektoru auta schránka na dopisy.

Paní Liptonová zabočila na úzkou, prašnou cestu. K domu zbývalo už jen pár set metrů.

Tak jsem zpátky, pomyslel si Garret. Měsíce nepoužívaná cesta byla zarostlá, podobala se temné stopě v ještě tmavší hmotě lesa. V záři reflektorů tančily noční můry, objevil se i panáčkující zajíc, který rychle zmizel v lese.

Vůz ještě kousek jel, než se zastavil.

„Bude lepší, když půjdeme pěšky,“ řekla Meadeova matka.

Vypnula motor a zhasla světla. Všude byla inkoustově černá tma. Mezi stromy zahlédl svůj kousek měsíce a matně svítící hvězdy.

Paní Liptonová mu položila dlaň na paži, šli spolu a kolem nohou se jim omotávaly rostliny. Nepohnula se ani větvička, jen cikády šílely, jinak bylo v lese ticho.

Garret se díval na cestu před sebou a snažil se nemyslet na nejhorší. Připadal si jako novic, kterého přijímají do tajemného řádu.

Zdálo se, že tu paní Liptonová nikdy nebyla, ale přesto šla velmi jistě.

Garret byl velmi rozrušený, potřeboval se uklidnit.

Zdálo se mu příliš děsivé, co může vymyslet Meadův zrůdný mozek. Dokonce, že Meade vládne nějakým tajemným silám. Bylo velmi těžké představit si ho, jak spí a netuší, co se může stát. Bylo jisté, že Meadova blízkost vysílala nějaké zvláštní impulzy psychické výstrahy.

Najednou za zatáčkou cesty Garret uviděl svůj dům.

Velkou tmavou masu s dvěma komíny, která se rýsovala mezi stromy proti noční obloze. Garretovi dům připadal jako střed vesmíru.

Zúžilo se mu hrdlo. Sáhl po pistoli, cítil ji pod sakem.

Konečně ji držel v ruce. Těžce dýchal, jeho horečnatý dech byl jediný zvuk, který bylo slyšet.

Paní Liptonová mu stiskla paži.

„Je to v pořádku,“ šeptala. „Nesvítí se. William spí, takže se snažte se uklidnit, nechci, abyste zpanikařil a zastřelil ho. Určitě jste v pořádku?“

Garret přikývl. Najednou mu připadalo všechno směšné.

Tak do toho, řekl si a odjistil pistoli.

Úzká jílovitá cesta se stáčela kolem domu k zadnímu vchodu. Garret kráčel těsně za paní Liptonovou, která měla v ruce připravené klíče.

Dlaň, v níž držel pažbu pistole, se mu chvěla. Jako by v ní byl elektrický proud. Pak uslyšel slabé cvaknutí, kovový zvuk klíče otáčejícího se v zámku. Dveře se otevřely.

Vstoupil za Meadovou matkou do temné haly a tiše za sebou zavřel dveře.

Najednou se mu něco studeného a kovového přitisklo k týlu a téměř okamžitě se rozsvítilo světlo nad jeho hlavou.

„Namiřte zbraň vzhůru.“

Garret uslyšel těsně u své hlavy Meadův hlas.

Stál jako přimražený.

„Tak dělejte!“

Zvedl pistoli a zamířil ji na strop.

„Zbraň zajistěte a podejte mi ji pomalu přes pravé rameno. Pomalu!“

Garret se pohyboval jako robot. Udělal, co mu Meade řekl. Ten mu vzal pistoli z ruky.

Paní Liptonová se otočila v okamžiku, kdy se rozsvítila lampa. Dívala se stranou, někam mimo Garreta a Meada.

Prudké světlo ji donutilo, aby mrkala očima. Letmo pokynula svému synovi, pak se podívala na Garreta a usmála se.

Vždycky se najdou lidé, kteří se smějí v nejméně příhodný čas, pomyslel si Garret a řekl si, zda její souměrné bílé zuby nejsou poslední věc, kterou vidí ve svém životě.

Garret stál a poslouchal, jak Meade dýchá. Ještě stále ho neviděl. Pomalu se otočil. Považoval za důležité, aby jej alespoň zahlédl.

Meade se také usmíval. Byl to nucený úsměv. Zdaleka nebyl tak klidný, jak se zdálo. Kromě úsměvu to prozrazoval také těžký dech. Měl na sobě ustřižené džíny a tričko, v každé ruce držel zbraň, Garretovu a svou vlastní.

Ten mizera!

Garret se bál pohnout. Bláhově si myslel, že dokud bude stát, nemůže se mu nic stát. Zdálo se, že je všechno ztracené.

Podařilo se mu dostat ze staženého hrdla přece jenom pár slov.

„Co jste s ní udělal?“

„Vůbec nic. Přece víte, že chci nechat Jacquelinu jen pro vás.“

Garret nebyl schopný mluvit. Mlčel a s ním celý dům.

„Pane Garrete, bude lepší, když půjdete se mnou.“

Meade lehce tlačil Garreta automatickou pistolí, vedl ho kolem své matky do tmavé ložnice po levé straně domu.

Tam ho posadil na podlahu a připoutal k radiátoru.

Pak Meade beze slova odešel a zamkl místnost.

Garret seděl sám ve tmě. V tom okamžiku se mu zdálo, že se vše hroutí. Každý měl své vlastní představy, jak by

měly věci vypadat, ale Garretovy představy byly vedle Meadových velmi nedokonalé. Meadovy se podobaly krutým příběhům, byla to divoká změť radostí, zázraků a smrti. Všechno v nich bylo možné, stačilo jen být šílený a krutý, zmocňovat se věcí a lidí bez zábran.

V Meadově magickém světě vystupovali duchové a netvoři, kteří posílali vlhké polibky jásajícím zástupům.

Když umírali, jejich smrt nebyla tragická, protože nebyli skuteční. Měli znovu oživnout v nějaké jiné pohádce.

Zbývá mi jedině čekat, pomyslel si Garret. A potom znovu zemřít.

52

Kate spala. Ležela na zádech a vydávala emné zvuky, které Canderro považoval za chrápání. Připadaly mu spíše jako odfukování. Každopádně to znamenalo, že Kate je hluboko v říši snů.

Canderro se nad ní naklonil a jemně ji políbil. Byla to jednak poslední zkouška, jestli spí, a také naplnění touhy po kontaktu se ženou, kterou miloval. Ani se nepohnula.

Canderro vyklouzl z postele, posbíral rozházené šaty a pouzdro s pistolí a začal se oblékat.

Kate, odpusť!

Ta myšlenka měla velmi blízko k pokání. Každopádně tak blízko, jak si to jen mohl dovolit. Věděl, že to je zbytečné, Kate by ho pochopila i tak. Kdo jiný by mu rozuměl jako ona!

Proto také nebylo jednoduché věšet jí na nos bulíky, o což se od samého začátku snažil.

Pokoušel se vytvářet pochybnosti. Říkal jí, že je to blbost, aby ten hajzl byl tak pitomej. Přece se nebude schovávat v Garretově domě?

Kate zavrtěla hlavou: „To přece není vůbec pitomý. To je to nejmazanější, co může udělat. Kdopak by ho tam

hledal? Ty snad ano? My jsme ho tak dlouho tlačili, až tam vlezl.“

Canderro se připravoval na to, co chtěl udělat. Byl si jistý, že Meade je skutečně v Garretově domě.

„Tak dobře,“ řekl Canderro, který předstíral, že ho Kate konečně přesvědčila. „Jestli ti to pomůže, zavolám k nám.“

Zvedl v kuchyni telefon, vytočil své vlastní domácí číslo, podíval se jestli Kate náhodou neposlouchá a začal.

„Tady je poručík Canderro, seržante. Jak se daří? No tak dobře. Poslouchejte, kdo je teď na hlídce v oblasti Ardonie?

Kdo? Dobře. Řekněte jim, ať zkontrolují starý Garretův dům u silnice 299. Jo, to je on. Právě mě napadla bláznivá myšlenka, že by tam mohl bejt schovanej Meade. Jo, já vím, že to je moc fantastický, ale ten chlap je všeho schopnej.

Řekněte, ať na to jdou velmi potichu ať si zavolají posilu, jestli najdou něco podezřelýho. Budu na čísle 8843. Jestli z toho nic nebude, tak zapomeňte, že jsem volal. Jestli jsem se zmýlil, nemusíte mě budit.“

Pak se Canderro do telefonu rozesmál. „A nikomu to, seržante, nevykecejte. Nechci vypadat pitomější, než jsem.“

Za necelou hodinu, když se nikdo neozval, donutila ho Kate, aby znovu zavolal.

„Tady je zase Canderro. Seržante, nic to není, že jo? No tak jo, co se dá dělat. Máte to u mě.“

Zavěsil, podíval se na Kate a pokrčil rameny.

Kate byla velmi zklamaná.

„Zatraceně, Franku, byla jsem o tom naprosto přesvědčená.“

Jo, měla jsi pravdu, myslel si Canderro.

Dokončil oblékání a zkontroloval revolver. Chvíli stál ve tmě a díval se na Kate, jak spí. Poslouchal ty tiché zvuky, které ze sebe vydávala a které on nechtěl nazývat chrápáním. Měl chuť ji zase políbit, ale bál se, že by ji vzbudil.

Sešel dolů k autu a připnul si k noze rezervní pouzdro na pistoli, které měl v přihrádce vedle řidiče, pro každý případ.

Pouzdro bylo jeho. A protože na ně tak dlouho čekal, nechtěl se s nikým o ně dělit.

Canderro se nechtěl dopustit stejné chyby. Nechtěl být závislý na policejní mašinérii a na justici. Už jednou, v případě jeho dítěte a ženy, tyto organizace na celé čáře zklamaly. Pak znovu, když Meadeho propustily z vězení.

Teď jim už nedá šanci. Neumožní advokátům a psychiatrům, aby ho z toho vysekali. Teď už ne.

V žádném případě. Už jdu, vzkázal Canderro Williamovi. Nebuď netrpělivý, jen počkej. Slyšíš mě?

53

William Meade otevřel dveře a rozsvítil. Od okamžiku, kdy odešel z pokoje, uplynulo něco méně než deset minut.

„Teď půjdeme nahoru,“ řekl Garretovi.

Garret slyšel, jak se mu chvěje hlas a podíval se mu do tváře. Bylo v ní poznat vzrušení a očekávání. V jedné ruce držel pistoli a v druhé klíč. Přitiskl ústí pistole ke Garretovu týlu a klíčem mu odemkl pouta.

Garret ucítil voňavku, kterou Meade používal po holení Byla to tatáž, jakou měl i on sám. Pak Garret ucítil, jak se mu na tělo lepí propocená košile a poznal, že má hrozný strach. Tak přece nereaguje člověk, který si dělá velké naděje o své budoucnosti.

Meade šel za Garretem a zavedl ho do haly. Svítila tam jen jedna lampa. V ostatních místnostech byla tma.

Meadovu matku nebylo nikde vidět.

To je můj dům, pomyslel si Garret.

Věděl, že se za chvíli setká s Jacquelinou, a snažil se být připravený. Jak se ale může připravit? Vždyť bylo děsivé, jak ji naposledy viděl na videu. A co s ní Meade od té doby mohl udělat?

Žluté policejní pásky byly stále na stejném místě, ale skulinou pod dveřmi ložnice prosvítalo světlo.

Garret slyšel, jak za ním Meade vystupuje po schodech.

Co by se stalo, kdybych teď na něj skočil a srazil ho? Byl bys na místě mrtvý, říkal si Garret.

Dokud žiji, je stále šance. A přece ji nemůžeš nechat s ním samotnou. V žádném případě, dokud to nebude absolutně nutné.

„Otevřete dveře,“ řekl Meade.

Garret ho poslechl.

Na posteli seděla vzpřímená Jacqueline.

Garret viděl nejprve její oči, velké, strachem rozšířené oči. Dívala se na něj tak jasným a pronikavým pohledem, až se mu svíralo srdce.

„Paule.“

Vyslovila to jméno tak měkce, jako by ho vychutnávala na jazyku.

Jednu ruku měla připoutanou k mosazné hlavě postele, druhou položenou v klíně. Byla neodolatelná. Nalíčení zvýrazňovalo její oči, měla rudé a měkké rty, pečlivě učesané vlasy se jí třpytily. Překrásný portrét středověkého malíře!

Průsvitná, krajkou lemovaná noční košile prozrazovala všechny křivky jejího těla. Garret si vzpomínal, že ji jeho žena nosila jenom při zvláštních příležitostech. Jacqueline v ní vypadala zvlášť půvabně.

Meade, perfektní architekt scény, nepřekonatelný impresario. Ale k čemu celá ta pečlivá příprava, takové aranžmá?

Kde měla Jacqueline jizvy po spáleninách, když ji mučil elektrickým proudem? Ty jizvy, které Garret viděl na videu.

Jacqueliny oči neřekly Garretovi nic, byla jedině schopná se na něj podívat a pomalu potřást hlavou.

Vysvětlovat začal Meade.

„To co jste, pane Garrete, viděl na videu, bylo jen pečlivě připravené představení. Nikoho nemučím.“

Garret mlčel. Copak lze od takového netvora čekat nějaký humanismus?

Jacqueline seděla na posteli úplně zticha. Chvíli se dívala na Meada, chvíli na Garreta, vypadalo to, jako by se rozhodovala. Chvílemi se ale zahleděla kamsi daleko.

Jediné, co zatím řekla, bylo Garretovo jméno.

Meade zavřel dveře ložnice, vypadalo to, jako by to měl být signál.

„Posaďte se, pane Garrete.“

Garret si sedl do staré židle, kterou kdysi Emmy koupila za patnáct dolarů od armády spásy a jejíž oprava stála dalších sto. Viděl na podlaze temné skvrny své krve a krví potřísněnou postel. Měl pocit, jako by ho bombardovaly nějaké neznámé částice, jako by nějaké kruté šípy zasahovaly jeho ruce, tváře a srdce. Přestal se pokoušet odhadnout, co ho čeká.

Meade stál uvnitř křídou namalované ležící postavy, obrysů Garretova těla. V ruce držel automatickou pistoli, z kapes mu vyčnívala ocelová pouta, která před chvílí Garretovi sejmul. Přímo vyzařoval klid, přehnanou zdvořilost a také mírnou ironii.

„Měl jsem moc problémů, než se mi podařilo zaranžovat tohle malé setkání. Myslím ale, že to bude stát za to.“

Meade se podíval na Garreta. „Zapomeňte na to, co jsem říkal na tom videu. Mělo to jediný cíl: abych vás sem dostal. Vy i Jacqueline jednáte rozumně a to, co bylo dohodnutý s matkou, stále platí. Jen s nějakýma malýma změnama. Mé slovo na to.“

Garret seděl s rukama v klíně, napjatý a zděšený. Vždyť tomu chlapovi se nedalo vůbec věřit!

„Matka a já zítra odjíždíme. Už všechno připravila, peníze, pasy, nové dokumenty. Je připravený všechno, co potřebujeme, abychom mohli začít nový život. Vás a Jacquelinu zde samozřejmě zamknem, než odjedeme pryč.

Nebude to trvat déle, než čtyřiadvacet hodin. Pak zatelefonuji policii, kde jste.“

Garret se podíval Meadovi do očí.

„Jestli budeme rozumní?“

Meade přikývl.

„A co to znamená?“

„Nic ošklivýho. Žádnou smrt a žádnou bolest. Jenom trochu velkorysosti.“

„Tu velkorysost si dovedu dobře představit.“

„Ne, úplně si to představit nedovedete. A neměl byste se, pane Garrete, takhle chovat, když už jste zde.“

Pak se Meade obrátil na Jacquelinu: „Udělal jsem ti za tu dobu, co jsi tady, něco špatnýho?“

Jacqueline nejprve váhala a pak řekla: „Ne.“

„Zneužil jsem tě sexuálně, znásilnil jsem tě?“

Jacqueline mlčela.

„Řekni to Jacquelino. Prosím…“

„Ne, nebyla jsem znásilněna.“

„Děkuji,“ usmál se Meade. „Nebylo to sice moc nadšený svědectví, ale teď to, pane Garrete, víte. Mohl jsem s ní udělat, co jsem chtěl, ale rozhodl jsem se, že neudělám nic. Chcete vědět proč?“

Garret neřekl ani slovo.

„Tak já vám to tedy řeknu, protože jste tady nebyl…

Jacquelinu moc chci, víc než jakoukoliv jinou ženu, ale bez vás by to nebylo ono.“

„To jsem pro vás tak důležitý?“

„Ano, jste,“ pokrčil Meade rameny. „Pane Garrete, žijeme v divné době… ve věku Sigmunda Freuda. Myslíme si, že si můžeme do nejmenších detailů vysvětlit všechno, co se děje v naší duši a že to, co vysvětlit neumíme, prostě

neexistuje. Tak to není. Děje se s námi víc, než jsme schopni pochopit.“

Netrpělivě mávl pistolí.

„Vy jste tady, takže na tom vlastně nezáleží. Konečně, už jsem mluvil dost dlouho.“

Meade se podíval na postel a řekl: „Jacquelino, je čas, abys odložila tu pěknou noční košili paní Garretové.“

„Nejde to. Mám pouta,“ řekla Jacqueline netečně.

Meade jí hodil malý klíček.

Otevřela zámek jako naprogramovaná, vytáhla zápěstí, pouta zůstala viset na hlavě postele. Pak dala nohy z postele, vstala a stáhla si noční košili přes hlavu.

„Tak a teď si odložte, pane Garrete, své šaty,“ řekl Meade.

Garret byl dlouho potichu, pak začal hovořit chraptivým hlasem: „Tohle je asi ta malá shovívavost, o které jste hovořil.“

„To je jen začátek.“

Samozřejmě, pomyslel si Garret, který už začínal chápat. Meade ho chce pokořit. Vzít mu všechnu důstojnost, ukázat mu, jak je bezmocný. Ponížit jeho ženu, vzít mu jeho důstojnost muže. Podcenil Meada, nemyslel si o něm, že je schopný takové rafinované taktiky.

Ale bylo to něco, co by mohl zvládnout.

Garret vstal ze židle a svlékl se. Šaty z něj kus po kuse, padaly na podlahu, až byl úplně nahý.

Meade se díval na početné jizvy na jeho těle.

„Od čeho to je?“

„Od střepin z raket a min.“

„To jsem nevěděl, že jste takovej válečnej hrdina.“

Garret se podíval na Jacquelinu, která se teď dívala někam daleko.

„Nejsem hrdina.“

„Brzo ale budete. Protože mně teď právě tady ukážete sexuální bitvu s Jacquelinou. Na tom samým krvavým bojišti, kde jsem dostal vaši ženu.“

Garret se díval upřeně na Meada a zdálo se mu, že v jeho očích je něco podobného jako v očích dravce.

„Ne,“ řekl.

„Co ne?“

„Já to neudělám. Nenechám se degradovat na párek psů, kteří se páří na ulici.“

V tom okamžiku byl Garret připravený skočit na Meada bez ohledu na zbraň v jeho ruce. Pocítil závan smrti a musel se nadechnout, aby zmírnil hrůzu, která na něj padala.

„Pane Garrete, jste nenapravitelný. O něco podobného se už znovu nepokoušejte. Bylo by zbytečné, abyste zemřel.

A ty, Jacquelino, mu to vysvětli.“

Přistoupila k němu a pohladila ho dlaní, ale Garret se na ni ani nepodíval.

„Paule, vždyť na tom tak moc nezáleží. Mysli si, že jsme tu sami.“

„A ty bys to mohla udělat?“

„Udělám to, co musím. Ty také.“

Praktická žena, pomyslel si Garret, sám sebou si ale tak jistý nebyl. Konec konců, co po něm chtěl Meade, nebylo tak strašné. Chtěl, aby se pomiloval s ženou, kterou měl opravdu rád. Měla pravdu, věci se musí brát tak, jak jsou. A možná, že Meade bude zklamaný.

„No tak dobře,“ souhlasil Garret.

Meade se vítězoslavně usmál a otočil lampu, aby osvětlovala postel. Přitáhl si židli, sedl si na ni a čekal.

54

Matka Williama Meada byla v místnosti přímo pod ložnicí, kde by! Garret, Jacquelina a její syn.

Pokoj byl pohodlně zařízený, obložený dřevem, na stěnách byly poličky se spoustou knih. Nábytek byl velmi jednoduchý, venkovský a na stole svítila mosazná lampa se zeleným stínidlem. Na všech oknech byly přikrývky, aby nebylo do místnosti zvenku vidět. Dům byl tak izolovaný, že by světlo mohli vidět snad jen mývalové a veverky. William však byl v takových věcech velmi puntičkářský.

Nahoře byl klid. Čas od času slabě zaslechla hlasy, nebo tiché kroky po podlaze.

Co se tam děje, ji příliš nezajímalo. Součástí její hry o přežití bylo nevšímat si věcí, které se jí netýkají. Naučila se to už před více než dvaceti léty, kdy se její syn začal projevovat jako psychopat. Takový přístup jí pomáhal udržet alespoň rozumnou rovnováhu.

Dnes se dělo něco úplně jiného. Poprvé za celou dobu se nechala vmanévrovat do Williamových plánů, a to bylo pro její údajně čisté ruce příliš.

Samozřejmě že pro to měla své důvody. Nejdůležitější z nich bylo, že William tak zoufale chtěl a potřeboval, aby mu

pomohla dostat Paula Garreta do domu, takže jí nakonec slíbil všechno, co chtěla. A ona chtěla dvě věci: jednak, aby přestal být tvrdohlavý a aby s ní odejel a za druhé, aby nebyla bezprostředně zatažena do vraždy. Řekla mu, ať si zahraje erotickou hru, po které touží. Zdůraznila však, že Garret i Wurzelová musejí být, až budou odjíždět, naživu.

Konečně tedy odjedou. Na tu chvíli čekala velmi dlouho, mnohokrát byla zklamaná, takže tomu ani nechtěla věřit. Důkazy o tom, že skutečně odjíždějí, byly zde v místnosti v koženém vaku.

Seděla a po jednom je vytahovala, jako si prohlížejí poutníci věci, které budou potřebovat na svém svatém putování.

Vše bylo nové, jména, pasy, kreditní karty, řidičské průkazy, šeky a platební příkazy na nová jména. Jejich obstarání trvalo řadu měsíců, představovaly celé jmění. V

bankovkách měla dalších padesát tisíc dolarů pro nepředvídané události.

Za peníze si budou moci koupit všechno, co budou potřebovat pro nový život. Přibližně za osm hodin odjedou z tohoto domu hrůzy na Kennedyho letiště a všechno bude navždy pryč.

Udělala všechno, aby nezanechala žádné stopy. Nebylo snadné se k tomu rozhodnout a ona se dlouho trápila. Byl to jediný způsob, jak zajistit, že je nevypátrá policie. Proto

vlastníma rukama zabila jediného muže, který mohl odhalit její a Williamovu novou totožnost.

Zastřelila ho, ukryla jeho tělo a zahladila všechny stopy.

Když se rozhodla bylo až překvapivé, jak bylo to ostatní snadné. To ji samozřejmě nezbavilo pocitu viny, ale už si zvykla. Nalila si do kalíšku vodku z Garretova baru, zapálila si cigaretu a začala probírat, co jí přinesl dnešní den.

Nepociťovala ani strach, ani vzrušení, byla apatická, a to jí vadilo. Považovala to za důkaz svého citového marasmu uplynulých devíti let, co žila s jiným jménem.

Často si promítala ve svém vědomí svůj dřívější život, kdy byla paní Meadová. Pouze málokdy docházela k závěru, že byl šťastný. Když o sobě uvažovala, zdálo se jí, že téměř všechna její očekávání byla scestná. Její život se zhroutil, ale protože nebyl nikdy nijak šťastný, nebylo čeho litovat.

Bilance jejího života ji dovedla i k otázce, zda byla chytrá nebo blázen. Teď o sobě mohla jen stěží prohlašovat, že je skvělá. Kdysi možná, ale to už bylo dávno pryč.

Inteligence bez kázně, bylo totéž jako mladý a bujný kůň bez jezdce. Její mysl už dlouho intenzivně pracovala bezúčelně a nekontrolované. Její vztah k Williamovi, od doby, kdy dala volný průchod své slepé vášni, nebylo možné charakterizovat jinak než jako zrůdný.

Teď upíjela vodku a čekala. V duchu se ptala, co ji čeká a zda se uskuteční plán, který vymyslela. Neměla na

vybranou. Všude kolem byla policie. Kdyby zde zůstali, byl by konec.

Jestli měl William naději na přežití, pak musel odtud pryč a ona mohla udělat jen jedinou věc, dát mu k tomu poslední příležitost.

Seděla, poslouchala zvuky, které přicházely shora a tiše se modlila, aby to všechno dobře dopadlo. Bože, ať se to povede. Zabila, aby se to podařilo a bude-li to nutné, bude zabíjet znovu.

55

Poručík Canderro nepotřeboval víc než sedm, osm minut, aby se oblékl, připevnil si pouzdro s pistolí, vyběhl z bytu a posadil se za volant. Během té krátké doby stále přemýšlel, zda se rozhodl správně nebo špatně. Seděl za volantem, jel a stále ještě nevěděl, kam. V hlavě měl prázdno, díval se, jak za mrakem vychází měsíc a bez jakékoliv souvislosti nadával na předpověď počasí, která tvrdila, že bude pršet.

Pak se podíval na ruce, které měl položené na volantu a do nejmenších podrobností si představil každou silnici, po níž by měl jet.

V centru města nebyl téměř žádný provoz, takže jím projel velmi rychle. Měsíc svítil jako rybí oko. Vrhal na silnici dlouhé, sametové stíny. Jakmile vyjel z města, viděl ojedinělé domy, nikde se nesvítilo.

Domy spaly v temnotě, poslušně a bez života. Mezi nimi byl les, většinou borovicový a javorový, proti obloze vypadal velmi tmavý. Canderro záviděl lidem, kteří teď spali v úhledných, neosvětlených domech. Ve svých postelích, za zamčenými dveřmi se museli cítit úplně

bezpeční a ani ve snu je nenapadlo, že by se jim mohlo stát něco zlého.

Zabočil vlevo, na silnici číslo 299, na rozbitou asfaltku, která se vinula mezi lesíky a poli. Měsíc rozhazoval mezi větvemi modré a stříbrné skvrny, ve vzduchu voněly borovice, jako by právě bylo po dešti. Když Canderro zahlédl mezi stromy lesklou hladinu jezera, zvolnil rychlost.

Jel teď velmi pomalu, hledal schránku na dopisy a úzkou cestu, která vedla ke Garretovu domu.

Náhle ji uviděl. Byla téměř zarostlá plevelem a schránka na dopisy se skláněla k zemi. Za pár měsíců nebude vidět ani cestu, ani schránku.

Canderro nezastavil, jel ještě dalších sedm set metrů, než zajel k okraji silnice a zaparkoval mezi skupinou keřů.

Nechtěl opakovat chybu, které se už jednou dopustil. Na cestě k domu mohl Meade mít několik poplašných zařízení.

Když má člověk štěstí, myslel si Canderro, může se leccos naučit, než vás překvapí a zahubí něco úplně jiného.

Poručík zkontroloval obě pouzdra s pistolemi a potichu vystoupil z vozu. Pouzdro nad kotníkem bylo sice trochu nezvyklé, ale léta v policii ho naučila, že může být velmi užitečné, zvláště v nepředvídaných situacích.

Canderro chvíli stál. Cítil jak mu buší srdce. Dýchal zvolna a hluboce, než se uklidnil. Takové pocity měl pokaždé, když bylo jisté, že bude muset někoho zastřelit.

Když se uklidnil, začal ostražitě obcházet dům. Jestli jsou jeho kalkulace správné, musí tam být čtyři lidé, Garret, Wurzelová, Meade a jeho matka. Podle toho, co Meade vymyslel ve své zrůdné fantazii, Garret a Wurzelová mohou být spoutaní či dokonce mrtví. To, že budou mrtví, se mu nějak nezdálo, alespoň ne pro nejbližší dobu. Kdyby je totiž chtěl Meade zabít, už by to dávno udělal, nenatáčel by videokazety a neorganizoval složitě celou tu věc s matkou.

Proč by dělal tak komplikované věci, když by stačilo pár výstřelů do hlavy! Vzhledem k tomu, že Meadova inteligence sídlila mezi nohama, pak bylo nanejvýš pravděpodobné, že se všechno bude točit kolem sexu, do něhož mohou být zapleteni všichni tři. Meadova matka je pravděpodobně v jiné části domu a nechá svého chlapečka Billa dělat, co chce.

Pak zde byl samozřejmě dům. Canderro znal dům jak své boty, znal také přilehlou stodolu, rozložení místností a garáž, protože osobně vedl vyšetřování vraždy paní Garretové.

Právě se zabýval myšlenkou, že by bylo nejlepší, kdyby byl Meade dole v přízemí, kam bylo vidět oknem. Pak by stačily dva nebo tři dobře mířené výstřely a všechno by bylo vyřízené.

Přesně a dobře mířené výstřely, ale kam? Do týla?

Bude to nutné? Proč ne?

Protože bys to nemohl udělat.

A kolika lidem to udělal on?

Samozřejmě, ale ty nejsi on!

Tak by to mohlo dopadnout, kdyby všechno proběhlo podle nejlepšího scénáře. Mnohem pravděpodobnější však bylo, že Meade bude v horní místnosti a že věc nebude tak jednoduchá, jak si Canderro myslel.

To, že by Meade nebyl v domě vůbec, poručík vylučoval.

Přestal o takových možnostech přemýšlet a opatrně se prodíral temným lesem.

Podle jeho kalkulací, bral v úvahu vzdálenost a terén, potřeboval ještě dalších dvacet minut, aby se dostal k domu.

56

Garret ležel v posteli s Jaequelinou, jejich nahá těla se dotýkala, a jeho pocit byl asi stejný jako pocit muže, který provádí na jevišti za pět dolarů sexuální akt pro diváky.

Nejprve si myslel, že bude lepší, když zavře oči. Doufal, že zmizí místnost, postel i Meade, který seděl na židli s pistolí v klíně a že všechno bude snazší. Ale mýlil se.

Jacqueline se mu poddávala. Měla měkké a žádoucí tělo, jehož dotyk ho vzrušoval. Teď pro něj neznamenala víc, než kdyby byla z hlíny.

Garret bojoval proti svým představám, hmatal a dotýkal se, ale zůstal, což jej překvapilo, neschopný čehokoliv.

„Paule,“ zašeptala Jacqueline.

Otevřel oči a podíval se na ni. Její oči mu říkaly: „Miluji tě.“

Ano, ale co tohle mělo společné s láskou? Teď potřeboval sexuální akt a nikoliv lásku. Lásku mu teď nemohla dát, když u postele seděl Meade a držel v ruce tutéž pistoli, kterou zavraždil jeho ženu.

Jacqueline mu nabízela své růžové a vonící tělo, ale on si ho stále nebral.

Něco v jeho vědomí ho vybízelo, aby si ho vzal, že to je v jeho i v jejím zájmu, ale něco mu říkalo, že to není možné.

Kdyby byl Meade kočka, pak by zde seděl s nahrbeným hřbetem a číhal. Bylo slyšet jenom jeho těžký dech.

Garret, který stále nebyl schopný akce, se podíval do Meadových tupých očí a neuhnul. Jestliže zemřu, tak zemřu, nikdo mě ale nemůže nutit, abych udělal něco, co nechci.

Odtáhl se od Jacqueliny a pomalu a unaveně si sedl.

„Nejde to,“ řekl Meadovi.

Meade na něj civěl. Zdálo se, že je dokonce smutný.

Vypadalo to, jako by si uvědomil, že Garret nemůže a že to považuje za velkou škodu.

„Doopravdy?“

„Ano.“

Meade si povzdechl: „Jestliže vezmu v úvahu tyhle všechny okolnosti, tak to dovedu i pochopit. Promiňte.“

Garret ani necekl.

„Jestliže to nejde vám, tak je řada na mně,“ zasyčel Meade.

Garret se odvrátil k hraně postele, seděl tam s visícíma nohama, třásl se hrůzou, nebyl schopen říct jediné slovo.

Připadal si jako smrtelně nemocný, jehož životní funkce najednou selhaly a který si uvědomil, že život končí.

Dobře, pomyslel si, jsem připraven, že zemřu.

Teď už chápal, jaké jsou poslední okamžiky odsouzeného na elektrickém křesle. S jistou výjimkou –

pociťoval závist k odsouzenci, který chápal svou smrt jako logiku procesu, který má řád a který je spravedlivý. V jeho případě šlo o úplný opak.

„Paule, prosím ne…“ ozvala se za ním tiše Jacqueline.

Její hlas prosil a žadonil.

Nic jiného Garret neslyšel.

Vyskočil z postele na namířenou pistoli.

Podruhé!

Z ničeho se nepoučil. Vztek ho hnal proti smrti.

Pak mu ale narazila na lebku pažba pistole a ztratil vědomí.

*

Garreta šíleně bolela hlava, nebyl schopen hýbat pravou paží, mrtvý však nebyl. Člověk, který se cítí tak strašně, přece nemůže být mrtvý.

Za okamžik otevřel oči a uviděl, že sedí nahý na podlaze a že je připoután jednou rukou k radiátoru.

„Nebylo to špatný, pane Garrete. Kdybych to býval nepředvídal, mohlo se vám to dokonce podařit.“

Jacqueline, úplně bílá v obličeji, seděla. Zase měla ruku připoutanou k mosaznému čelu postele. Meade se rychle svlékal.

„Čekal jsem jen, až se proberete, abyste o něco nepřišel.“

Meade se svlékl a uložil své šaty úhledně na židli. Ve světle lampy bylo vidět jeho štíhlé do bronzova opálené tělo.

Pak na hromádku šatů položil opatrně automatickou pistoli.

Puntičkář, řekl si Garret, který teď byl neuvěřitelně klidný. Tak klidný jako je člověk, který ví, že stejně zemře.

Jacqueline ale klidná nebyla. Ležela schoulená na posteli, vypadala jako šelma, která se s vytaženými drápy připravuje, že skočí na nepřítele.

„Pojď s tím svým ubohým chudákem a já ti ho utrhnu,“

vyštěkla.

Meade se smál.

„Myslím to doopravdy, udělám z tebe mrzáka.“

„Neuděláš, Jacquelino. Budeš mít se mnou to nejlepší milování, jaký jsi zažila.“

Meade sáhl do kapsy složených kalhot a vytáhl nůž.

Jeho čepel mu vyjela z pěsti, jako hadí jazyk.

„Teď se musíme dohodnout na pravidlech hry, když budeš podle nich jednat, tak se ti nic nestane. Jinak…“

Meade se sehnul nad Garretovým krkem a táhl mu po něm zlehka čepelí, ostrou jako břitva. V místech, kde řízl, se objevil pramének krve.

„Dělej, nebo našeho společného přítele rozřežu na kousky.“

Garret vůbec necítil žádnou bolest. Ten samotný akt byl tak neosobní a malicherný, že mu nepřikládal větší význam, než když řeže řezník někde v krámě maso.

„Prosím,“ řekl Garret, který se pokoušel žadonit. „Nech ji na pokoji. Vždyť ti chtěla jen pomoci, tak proč jí to děláš?“

„To nedělám jen pro ni, dělám to pro nás všechny.

Myslel jsem si, že už to chápete, pane Garrete.“

„Na ten okamžik jsem čekal dlouhou dobu, nepokaz mi to,“ obrátil se k Jacqueline Meade.

Pak položil nůž vedle pistole a lehl si k měkkému tělu na postel.

A Garret se musel zase dívat. Tentokrát však představení nebylo na videopásce, ale naživo. A jestliže si před tím nebyl jistý, jak to skončí, teď už to věděl.

Jacqueline! Chudák Jacqueline.

Oba samozřejmě zemřou, bez ohledu na to, co Meade řekl a co sliboval. A ona zemře první, aby to Garret viděl, to bylo pro Meada podstatné.

Garret pocítil rostoucí bolest. To je dobře, chtěl, aby to bolelo. Nestačila mu, tak se ještě kousl do rtu, až ucítil krev.

To je lepší. Pak se opřel o pouta a rozřízl si maso na ruce.

Ale to ještě nic nebylo. Nic. Všechno bylo málo. Jen umírání bylo něco. Konečná katastrofa, pád ze strmého útesu.

Díval se.

Nejhorší bylo, že vnímal. Nešlo to zastavit. Ani neomdlel, ani se nedostal do komatu.

Bylo to znásilnění, ale znásilnění trochu jiné. Bez křiku bolesti, bez krve, bez násilného vniknutí. Vypadalo to skoro jako by se ti dva opravdu milovali.

Jako by bylo možné oddělit celý akt ten od tragédie, která se za ním skrývala, od úplné lidské degradace.

Díval se na křečovitě se pohybující těla, na svíjející se údy a sevřené dlaně. Připadalo mu, jako by se díval na poslední fáze nějaké prudké a smrtelné křeče. Ta teď zachvátila Jacquelinu a pak zahubí jeho.

57

Canderra zamrazilo, když uviděl dům. Přiblížil se k němu ze strany od jezera, zezadu. Dům byl úplně tmavý a čněl k obloze, jeho dva komíny se téměř dotýkaly měsíce.

Nikde neviděl světlo, ani žádnou jinou stopu, že by zde někde žili lidé. Všechno bylo zarostlé a některé keře sahaly až k oknům v přízemí. Vypadalo to, jako by zde řadu měsíců nikdo nebyl.

Ne! To není možné, pomyslel si poručík, vytáhl pistoli a pomalu se plížil k domu. Nejblíž byla stodola, a tak se rozhodl, že to nejprve zkusí tam. Na to, že byl tak silný, se pohyboval velmi potichu. Odsunul jedno z oken, aby se mohl protáhnout dovnitř.

Chvíli trvalo, než si zvykl na úplnou tmu. Pak rozeznal obrysy světlého auta. Byl to tak intenzivní pocit, že chtěl křičet radostí.

Ježíši Kriste, pomyslel si. Teď věděl, jak to je pro něho důležité. Bylo ale divné, že ve stodole bylo jenom jedno auto, představoval si, že zde najde nejméně dvě. Jedno Meadovo, druhé jeho matky a Garretovo. Bylo ale docela možné, že druhý vůz parkoval někde na cestě, nebo že sem ještě nedorazil. Brzo už to bude vědět.

Zvedl kapotu, chvíli hledal, než našel rozdělovač.

Vytáhl z něj palec zapalování, odnesl ho ven a pro každý případ ho hodil do křoví.

Z jezera vystupovaly cáry mlhy, která začala jako rubáš zakrývat všechno kolem. Canderro kráčel k domu a cítil vzrušení. Instinktivně sáhl po cigaretě, pak zase balíček zastrčil do kapsy a řekl si: „Později…“ Jestliže to ovšem přežije. Jestli ne, pak bude mít na svém kontě o jednu cigaretu méně.

Myšlenka na smrt ho přivedla ke vzpomínce na Kate.

Možná, že jí měl nechat lístek, kam jde. Ale co by tam asi napsal? Vzkazy nikdy nepsal. Ale stejně najednou cítil, že jí měl říct víc, že jí měl říct, že chápe, co ona dělá a že jí je za to vděčný. Už je však příliš pozdě!

Ale stejně jí mohl napsat na lístek, že ji miluje. Nikdy to neudělal. Určitě by byla ráda.

Promiň, Kate.

Jaký význam má prosit o prominutí, když to nepomůže?

Tak co jiného? Jenom neumřít.

Uvidíme, pomyslel si Canderro.

*

Canderro se blížil k domu a nevěděl, jestli mlha padá, nebo stoupá. Vrcholky keřů mu připadaly jako náhrobní kameny, ve tváři cítil vlhko, na zádech pot a v žaludku zbytky včerejší whisky.

Dům byl úplně tmavý. Alespoň na dvou stranách, které viděl. Proč je tam taková tma? Přece nemohou všichni spát, nebo se snad mýlí? Možná, že auto Meadovi vůbec nepatří a v domě nikdo není.

Opatrně šel, zastavoval se a poslouchal. Neslyšel ale nic než zvuky lesa. Potichu přešel přes terasu v zadní části domu, zatočil za roh a v tom okamžiku uviděl paprsek světla, který vycházel úzkou štěrbinou v okně v přízemí.

Sevřel revolver, opatrně proklouzl mezi domem a keři a přitiskl k oknu oko. Přes okno byla pověšená přikrývka, v jednom místě ale nepřiléhala a bylo vidět do místnosti.

Nejprve uviděl stěnu plnou knih. Když naklonil hlavu, spatřil paní Liptonovou.

Seděla pod lampou, studovala nějaká lejstra a kouřila cigaretu. Na malém stolku u jejího lokte byla láhev vodky a poloprázdná sklenice.

Canderro se snažil zjistit, jestli je v místnosti ještě někdo jiný, ale úhel pohledu mu to neumožňoval. Žena byla plně soustředěná na čtení a poručík z toho usuzoval, že je v místnosti sama. Když listovala papíry, poznal, že to jsou pasy.

To mu vyrazilo dech. Díval se na ty dvě malé knížečky, jako by to bylo něco, na čem závisí jeho život. Začal dýchat teprve až je paní Liptonová, s dalšími úředně vyhlížejícími papíry, vložila do kabelky.

Tak oni odjíždějí, zuřil poručík. Myslí si, že před tou celou hrůzou a také přede mnou utečou. A kde jsou ostatní?

Canderro trochu ustoupil a díval se na okna v přízemí, která byla na stejné straně domu. Všechna byla tmavá. Pak se trochu zaklonil a uviděl další světlo, které vycházelo z okna na pravé straně v prvém poschodí. Okno bylo přesně nad místností, kde seděla paní Liptonová.

Detektiv obešel celý dům, aby se ujistil, že se tam nesvítí. Nikde se nesvítilo.

Potom se znovu podíval do okna v přízemí. Paní Liptonová složila všechny své dokumenty do velké kožené kabelky. Kouřila cigaretu, pila vodku a čekala. Ale na co?

Canderro stál, díval se do místnosti a snažil se zapamatovat ženu i pokoj, ve kterém byla. Stál, přemýšlel, v ruce držel pistoli a srdce mu divoce tlouklo. Tak zůstal tři minuty.

Pak odešel od okna, tiše našlapoval a kráčel k zadním dveřím domu.

58

Pro Paula Garreta to bylo utrpení bez konce.

Stále seděl nahý na holých prknech dřevěné podlahy, byl připoutaný k radiátoru a měl se dívat.

Tak to je tedy role, role diváka, kterou mi určil William Meade. Velmi podivná role, pomyslel si Garret, který současně pociťoval rostoucí znepokojení nad tím, co asi pociťuje Jacqueline.

Znal ji velmi dobře a věděl, že nemá jinou možnost než být v posteli s Meadem. Kdyby kladla odpor, Meade by Garreta rozřezal na kusy. To základní však zůstávalo, prostě s Meadem souložila.

Bylo jí z toho špatně, hnusilo se jí to? Nebo snad byla zlomená? Nebo jen pasivně přijímala, čemu Bůh bud‘

nemohl, nebo nechtěl zabránit? Možná, že ji to docela vzrušovalo. Určitě musela mít před Garretem pěknou řádku mužských, tak co záleželo na tom, jestli byl jeden navíc?

Zvlášť, když byl tělesně tak atraktivní, jako byl Meade.

Možná, že její tělo jednoduše uvnitř cítilo dotyk muže, že na něj reflexivně reagovalo a vůbec ho nezajímalo, kdo to je. Nebo by snad bylo lepší, aby trpěla? Ne, raději ne!

Nezáleželo na tom, jestli se jí to líbí, bylo mu to prostě jedno.

Pak si ale přece jen začal všímat Jacqueliny reakce.

Co dělá s rukama, řekl si pro sebe Garret. Jednu ruku měla připoutanou k hlavě postele a druhá klidně ležela. To bylo dobré!

A co jí je vidět ve tváři? Má hlavu otočenou na stranu. I to je dobré.

A co rty? Pevně sevřené. To je vynikající. A její oči?

Ocelové šípy namířené na strop. Obdivuhodné!

Konečně se k němu Jacqueline obrátila. Uviděl tak žalostný výraz, že ho až zamrazilo. Měla pohled vystrašeného dítěte, které se bálo výprasku za něco, co vůbec neudělalo.

Bolela ho silně hlava, zejména na místě, kam ho Meade udeřil pažbou pistole. Zoufale si přál, aby bolest byla ještě větší, aby fyzická bolest mohla překrýt bolest v duši.

Samozřejmě, bylo to bláznovství, protože Jacquelině nemohl nijak pomoci. To bylo naprosto zřejmé.

Jedině Meadova smrt jim oběma mohla přinést vysvobození. Jak to ale udělat?

*

Znásilnění, sexuální násilí, zneuctění, to všechna byla, podle Meada, špatná pojmenování. To, co teď cítil, zdaleka takovým slovům neodpovídalo.

Připomínalo to spíše tanec dvou profesionálních tanečníků, kteří se k sobě přibližovali a zase vzdalovali přesně nacvičenými pohyby. Nešlo to lehce, ale Meade se chtěl za každou cenu vyvarovat spěchu, rychlých pohybů, které by přiblížily vyvrcholení. Chtěl, aby to trvalo dlouho, protože nic takového se už nebude opakovat. Až bude konec, bude po všem. Repríza byla v budoucnosti možná jen v jeho vzpomínkách. Jinak ne.

Přivřenými víčky se podíval na Garreta. Co se s ním děje? Meade zabil jeho ženu, střelil ho dvakrát do hlavy a teď mu před očima znásilňoval ženu, kterou miloval.

A on tam sedí a mlčí a vůbec ho to nezajímá, i když by se ho to mělo hluboce dotýkat.

Meade se trochu nadzvedl na loktech a začal silněji pracovat, doufal, že si toho Garret všimne.

Ten ale zase nereagoval. Meade měl pocit, že Garret neuvidí, ani neuslyší to, co dělá a říká. Vypadalo to, jako by se najednou rozhodl, že bude slepý a hluchý, jako by se vším chtěl skoncovat.

Ten chlap se vyzná, řekl si Meade. Zná přesně, co se stane. Přišel na to, že už bylo dosaženo vrcholného bodu, že Jacqueline dostane přesně podle plánu kulku do hlavy a že třicet sekund po ní zemře i on.

To neví ani moje matka, ale Garret to ví, řekl si Meade.

Líbilo se mu, že přišel na to, co si Garret myslí. Pak už myslel jenom na Jacquelinu.

59

Poručík Canderro opatrně zkusil zástrčku na zadních dveřích. Byla zavřená.

Stál na posledním schodu a cítil, jak voní les. Dveře byly staré a zvětralé a nátěr se na mnoha místech loupal.

Zámek byl nejméně tak starý, jako dveře, byl prostý a pro člověka, který věděl, jak na to, bylo velmi jednoduché ho otevřít. Canderro to dovedl, už když mu bylo čtrnáct.

Zastrčil revolver do pouzdra a z peněženky vytáhl kreditní kartu. Zastrčil ji mezi zámek a západku a opatrně otevřel dveře. Pak dveře tiše zavřel.

Stál v zadní části chodby. Po pravé ruce měl kuchyň a špižírnu, přímo před sebou schody vedoucí do prvního poschodí. Jedině z levé strany, z místnosti, kde seděla Meadova matka, padalo do chodby světlo. Canderro se nemohl dostat ke schodům, aniž by přešel kolem otevřených dveří. A právě sem se dívala paní Liptonová.

Canderro stál, jako by byl přimražený k podlaze, vdechoval pach domu, pach plísně a vlhkosti. Pohnul se a pod jeho vahou zavrzala podlaha. Zvuk byl sice slabý, ale v jeho hlavě třeskl jako výstřel z pušky.

No, to je ohromný!

A to zde chceš být navěky?

Hluboce se nadechl, aby se uklidnil. Pak vytáhl z pouzdra osmatřicítku, chytil ji do obou rukou a držel ji přímo před sebou. Odhadoval vzdálenost ke dveřím pokoje.

Stačí pět dlouhých kroků a potom musí skočit dovnitř. Chtěl paní Liptonovou překvapit, ale v žádném případě se mu nehodilo, aby křičela.

Canderro se pohyboval rychle a na svoji postavu obdivuhodně lehce. Počítal, jeden, dva, tři, čtyři, pět dlouhých skoků. Pak se bleskurychle otočil doprava a vpadl do pokoje. Dostal se skoro ke křeslu, kde seděla paní Liptonová.

„Poručíku, mířím na vás,“ řekla Liptonová a nařídila mu, aby odhodil pistoli na křeslo.

Canderro stál a rozvažoval. Vážil pro a proti, jestli se má otočit a vystřelit.

„Nenuťte mě, abych vás zabila.“

Tón jejího hlasu rozhodl. Byl chladný jako led a na dva metry ho nemohla minout. Poněkud se přihrbil a odhodil pistoli na křeslo, jak mu nařídila.

„Dejte si ruce do týla a pomalu se otočte,“ řekla paní Liptonová.

Canderro ji poslechl a najednou s ní stál tváří v tvář.

Paní Liptonová byla zády ke zdi a mířila poniklovaným revolverem přímo na jeho hruď. Přes rameno měla

přehozenou koženou tašku. Zbraň, kterou měla v ruce, byla odjištěná.

„Asi mě prozradila vrzající podlaha,“ řekl Canderro.

„Také zástrčka, kterou bylo slyšet.“

Canderro si povzdechl. Naslouchal, jestli neuslyší něco shora, ale neslyšel vůbec nic.

„Vy sice máte dobré uši, ale já mám venku deset policajtů, takže se to vyrovná,“ ušklíbl se Canderro.

Meadová matka se na něj podívala nevěřícím pohledem, ale ve tváři se jí nepohnul ani sval, Canderro však viděl, jak jí začala na krku rychleji tepat žilka.

„Poručíku, tomu co říkáte vůbec nevěřím, kdyby to byla pravda, byl byste tu sám?“

„Abych zachránil životy.“

„Čí životy?“

„Všechny životy.“

Stáli proti sobě a vypadalo to, jako by si chtěli navzájem číst myšlenky.

„Nechte mě, abych si promluvil s vaším synem. Mě můžete zastřelit o půl hodiny později.“

Důležité bylo, že ho paní Liptonová nechala hovořit a že ho poslouchala. Stál blízko ní a měl ruce zkřížené za hlavou.

„Předtím jsem se díval oknem a viděl jsem pasy.“

Detektiv se odmlčel a čekal, jak bude reagovat.

Paní Liptonová však neřekla nic. Jenom ho pozorovala nic neříkajícíma očima.

„Jestli vy a váš syn se skutečně chcete dostat za hranice a už se nevracet, možná, že nejste ani tak daleko od toho, co chceme i my…“

„Nerozumím.“

„Je to velmi jednoduché. Teď musíme dostat Garreta a Wurzelovou ven. Je to pro nás mnohem důležitější, než dostat vašeho syna zpět do vězení nebo ho zabít.“

Paní Liptonová stála beze slova, zády přitisknutá ke zdi.

Mířila lesklým, poniklovaným revolverem na Canderrovu hlavu, zbraň se jí v ruce ani nepohnula. Měla naprosto dokonalý účes, makeup byl bez chyby, čerstvě nanesený na tvář. A to bylo mezi třetí a čtvrtou v noci. Canderro měl pocit, že by si nedovolila, aby i v sebeprekérnější situaci vypadala neupraveně.

„Pokud ovšem nejsou Garret a Wurzelová mrtví. V tom případě ovšem…“

„Nejsou mrtví.“

Canderro na chvíli zavřel oči.

„To je dobře! Pak je zde šance pro nás všechny.“

Poručík cítil, jak zoufale se mu snaží paní Liptonová uvěřit, a to ho povzbudilo.

„Já jsem jen policajt a jsou věci, který mohu a jiný věci, který nemohu. Ty, který váš syn už zabil, nemůžu probudit, ale jestli ho můžu zadržet, aby nezabil dva další, rád to udělám.“

Meadova matka detektiva upřeně pozorovala. Možná, že se pokoušela být od něho trochu dál, aby mohla všechno vidět a posuzovat s větším odstupem.

Canderro se snažil číst v její tváři, ta byla ale nehybná jako kamenná sfinga.

Pak paní Liptonová zamrkala očima. Zdálo se, že se rozhodla.

„Pojďme nahoru,“ řekla.

Canderrovo srdce bušilo tak silně, že měl strach, že to bude slyšet.

„Dobře. Když budu moci dát ruce dolů.“

Téměř neznatelně kývla hlavou.

Když šli po schodech, nechala detektiva dva metry před sebou. Tak byla opatrná.

Canderro napočítal třináct schodů, jako by právě to číslo hrálo klíčovou roli v tom, jestli přežije dalších třicet minut nebo ne.

Pak uviděl žlutou policejní pásku a snažil se představit si, co se děje v pokoji. Nepodařilo se mu to. Slyšel tlumené, tiché zvuky, které přicházely zevnitř, ale nemohl je rozeznat.

„Zaklepejte na dveře,“ řekla mu paní Liptonová.

Zastavila se uprostřed schodů a mířila mu na hlavu revolverem. Držela ho, tak jak se to učí na střelnicích, předpisově oběma rukama a Canderro si řekl, že kdyby teď něco udělal, pak by měla alespoň záminku, že střílí na živý terč.

„Zaklepejte na dveře,“ opakovala znovu důrazně paní Liptonová.

Tentokrát to detektiv udělal.

„Williame, musím s tebou hovořit.“

Meadova matka to řekla dosti silně a zřetelně, aby jí bylo rozumět.

Na klepání ale nikdo neodpovídal.

Pak Canderro slyšel jen zamumlání: „Později.“

„Ne, teď hned,“ nařídila paní Liptonová. „Dej se do pořádku a pojď ven. Máme návštěvu.“

Opět bylo ticho, ale za půl minuty se dveře přece jenom otevřely.

*

Poručík Canderro nikdy neviděl Williama Meada osobně, vždycky si ho mohl prohlédnout jen na policejních fotografiích a několika záběrech.

Vypadal úplně jinak. Canderrovi se zdálo, že je větší, výraznější. Měl chlapecký pohled, který prozrazoval, že od života očekává jen to nejlepší a že zatím nebyl zklamaný.

Byl bosý, svlečený do poloviny těla, měl jen ustřižené džíny a jednou rukou stále zápasil se zipem. V druhé ruce držel pistoli ráže devět milimetrů.

Díval se střídavě na Canderra a na matku, která stála v polovině schodů. Tvář a tělo se mu lesklo potem a bylo cítit pachem sexu.

„To jste mne tedy překvapil, nemyslel jsem si, že na tohle můžete přijít,“ řekl Meade. Mluvil tichým hlasem, který zněl jako dívčí. Když ho Canderro slyšel, nevěřil, že patří někomu, kdo má na svědomí dvacet životů.

„Poručík říká, že má venku deset mužů,“ řekla paní Liptonová.

„Opravdu?“ poznamenal Meade a bylo na něm vidět, že ho to nijak nevzrušilo. „Dá se tomu věřit?“

„Myslím, že ne, ale možné to je.“

Meade se posunul v částečně otevřených dveřích a Canderro se poprvé mohl podívat do ložnice.

Viděl téměř surrealistickou podobu dvou nahých těl, jedno bylo mužské a druhé ženské, ale Canderro ještě nepoznal, že je to Jacqueline natažená na posteli a Garret sedící na podlaze. Oba byli připoutaní. Pak se Meade vrátil na původní místo a už nebylo vidět nic!

Ježíši!

Canderro stál jako na kraji skalního útesu. Podíval se Meadovi do očí a uviděl to nejhorší. Ten sviňák mě může odprásknout, aniž bych mrknul, pomyslel si Canderro.

„Už jsem řekl vaší matce, že máme možná dvacet minut na to, abychom se dohodli. Pak sem začnou padat granáty se slzným plynem a policie zaútočí. Takže záleží jen na vás.

Chcete si na chvíli sednout, trochu si pohovořit a svobodně odejít, nebo mě chcete zastřelit a dostat se odtud v rakvích?“

Meade se usmál tím svým měkkým a příjemným úsměvem, který byl stejně jemný, jako jeho hlas.

„Můžeme si na chvíli sednout a trochu si popovídat.“

„Nejprve se ale musím podívat, jestli jsou v pořádku,“

řekl Canderro.

Meade zvažoval, jestli s tím má souhlasit. Potom ustoupil do pokoje a pokynul poručíkovi pistolí, aby šel za ním. V tom gestu byla velkorysost, nepotlačitelná pýcha vášnivého sběratele, který má radost, že může hostovi ukázat nejlepší věci ze své sbírky.

Samozřejmě, chce, abych ji viděl, řekl si Canderro.

Vešel dovnitř.

V místnosti byla zavřená okna a byl zde cítit sex, stejně jako z Meada. Nikdo neřekl ani slovo, bylo zde naprosté ticho.

Canderro se podíval na Jacquelinu ležící na posteli.

Podívala se na něj letmo a v jejím pohledu bylo zřejmé veškeré její ponížení. Na zemi ležela noční košile lemovaná krajkami, Canderro ji zvedl a ukryl pod ní Jacquelinino nahé tělo.

„Jste v pořádku?“

Jacqueline přikývla.

„Všechno bude zas v pořádku,“ řekl jí poručík. „Venku mám policisty a jsem si jistý, že se na něčem dohodneme.“

Jacqueline ležela, kousala se do spodního rtu a Canderro nevěděl, jestli mu věřila a jestli vůbec chápala, co se děje.

Poručík přešel ke Garretovi, který seděl na podlaze a měl připoutanou ruku k radiátoru. Oba mlčeli a poručík, který byl pod tlakem ze čtyř stran, vůbec nevěděl, co by měl říkat, tím méně co by měl dělat.

Pak sebral z podlahy Garretovy kalhoty a položil mu je do klína. Popuzovalo ho, že je nahý. Spatřoval v tom něco degradujícího, co člověka zbavovalo základní lidské důstojnosti.

„Moc lituji,“ řekl mu Garret. „Neměl jsem to sám zkoušet.“

„Ale vždyť jste přece nebyl vůbec sám. Pomáhala vám spousta lidí.“

Garret mlčel.

Pak se detektiv otočil a postavil se čelem k Williamovi Meadovi, který stál za ním a pozoroval ho se svojí obvyklou směsí mírného zájmu a zrůdné pobavenosti.

„Dobře, pojďme si pohovořit,“ řekl Canderro.

60

Meade a jeho matka zavedli poručíka do druhé ložnice, která byla vedle. Paní Liptonová mu stále pečlivě mířila svým poniklovaným revolverem na týl, William měl v ruce odjištěnou pistoli.

Matka a syn, pomyslel si ironicky Canderro.

Část stěny a podlahy byla zakrytá prostěradlem a poručík hned věděl, že zde Meade natáčel své představení na videokameru. Na dvou oknech byly přikrývky.

Canderro vešel do pokoje první a posadil se na okraj velké manželské postele. Postel byla v rohu, takže mu stěna kryla záda, druhá stěna mu chránila levý bok. V místnosti byly pouze dvě židle, obě byly k němu otočené čelem. Bylo to velmi dobré, mohl se dívat na obě židle a nemusel otáčet hlavou.

Paní Liptonová si těžce sedla na jednu z nich. Meade zůstal stát těsně vedle ní a opíral se rukou o opěradlo.

Garretovi to připadalo jako póza, kterou dobře znal z rodinných alb. To je tedy rodinka!

„Chtěl jste hovořit, tak prosím. Můžete začít třeba tím, jestli v této zemi existuje policajt, který by vlezl sem do domu, aniž by měl s sebou nějakou posilu?“

„Šel jsem sem proto, že jsem chtěl zamezit zbytečnému krveprolití a že jsem chtěl zachránit ty dva.“

„To jste si myslel, že se vám to povede samotnému?“

„Jak jinak? Kdybychom bývali zaútočili, tak by oba byli už dávno mrtví. Já mám šanci uspět. Kdyby vaše matka neměla tak dobré uši, nebo kdybych byl alespoň trochu víc potichu, tak se to mohlo podařit.“

Meade lehce kývl hlavou. „No a teď jste dopadl takhle.“

„Ještě stále se můžeme dobře dohodnout.“

„Dobře pro koho?“

„Pro všechny. Už jsem to vysvětlil matce.“

„Teď to vysvětlete mně,“ řekl Meade.

Poručík to znovu všechno zopakoval. Hovořil velmi pomalu, protože potřeboval čas, aby si ujasnil, jak by měl postupovat. Šel na to velmi názorně, on udělá to, oni udělají ono. Některé věci ještě neměl jasné, ale věřil, že se mu postupně vyjasní. Budou muset, řekl si sám pro sebe.

Tím skončil přehlídku lží, které mu měly zachránit život.

William Meade a jeho matka mlčeli. Seděli a dívali se a Canderro měl pocit jako provazochodec na laně v silném větru. Vše bylo pečlivě propočteno, ale stačila jedna náhlá změna směru větru a zřítil by se do propasti.

Meade se podíval na hodinky a řekl. „Máte ještě přibližně čtrnáct minut času.“

Poručík kývl hlavou.

„Řekněme, že to přijmeme. Co se pak stane? Co bude následovat?“ zeptal se Meade.

„Sundáte z oken přikrývky a rozsvítíte všechna světla v domě.“

„To znamená, že jsme se dohodli?“

„Přesně tak.“

„A co bude potom?“

Canderro se nadechl. „Dobře. Mohu si vzít cigaretu?

Mám je v levé náprsní kapse.“

„Velmi, velmi pomalu,“ řekl Meade a zvedl pistoli.

Poručík si zapálil a odhodil cigarety i zápalky na postel vedle sebe. Podíval se na Meadovu matku, která seděla vzpřímená v křesle a pozorovala. Tvrdá ženská, řekl si Canderro, který poslouchal zvuky z vedlejší místnosti.

Slyšet sice nebylo nic, ale poručík si říkal, že jeho konverzaci s Meadem musel slyšet jak Garret, tak i Wurzelová.

„Potom propustíte oba vaše vězně,“ pokračoval Canderro. „Dovedete je k zadním dveřím, kudy jsem se já dostal dovnitř.“

„Co za to?“ zeptala se paní Liptonová.

„Zůstanu zde jako záruka.“

„Jak dlouho?“

„Až do doby, než zjistíte, že jste volní. Mají rozkaz nechat vás odejít a nesledovat vás. Sledovačce můžete stejně

ujet, a jestli se bojíte signalizačního zařízení, můžete si někde vyměnit auto.“

„Nemáte strach, že vás zastřelím, až vás nebudu potřebovat?“ zeptal se Meade.

„Tomu nemůže nikdo zabránit.“

„Nebojíte se smrti?“

„Kdo by se nebál, ale s tím rizikem jsem sem šel.“

Canderro potáhl z cigarety, vybafl kouř ke stropu a díval se, jak zvolna stoupá k lampě.

„Ostatně nemám na vybranou. Buď mě zabijete hned, nebo se rozhodnete, že mě pustíte.“

Meade se jen usmál.

Paní Liptonová ne. „Poručíku hovoříte příliš klidně o umírání, a to mně trochu vadí.“

„Proč?“

„Protože každý, kdo ztratí strach ze smrti, může být nebezpečný.“

„Nemusíte mít strach. Já se stále bojím.“

„Prokazujete to ale velmi podivným způsobem.“

„Co si o tom myslíš Williame?“ řekla paní Liptonová a obrátila se na svého syna.

„Myslím, že jsme našeho poručíka Canderra hrubě podcenili,“ řekl Meade a pokračoval. „Taky bych rád věděl, jak jste přišel na to, že jsem zde?“

„Garret mně ukázal videokazetu, kterou jste mu poslal a já jsem uviděl na stěnách a podlaze prostěradla.“

„Ano?“

„Proč byste přikrýval stěny a podlahu, kdybyste se nebál, že to Garret pozná?“

Meade se ušklíbl. „Vidíš matko, že jsme ho podcenili.“

Meade se znovu podíval na hodinky.

„Už jenom devět minut.“

Canderro seděl a klidně kouřil cigaretu.

„Tak to tedy bude takhle,“ řekl Meade. „Garreta a Jacquelinu zatím nepustíme. Jestliže začne útok, o kterém jste hovořil, máme dost času rozsvítit světla a upozornit vaše lidi, že jsme se dohodli.“

Nastalo dlouhé mlčení.

„Jestliže se ale ukáže, že jste lhal, a jestli nezaútočí nikdo jiný, než pár kobylek a cvrčků, pak…“ Meade nedořekl a vrhl na poručíka jeden ze svých sladkých, jemných, ale hrůzných pohledů.

61

Obě ložnice měly společnou zeď, dveře byly otevřené, takže jak Garret, tak i Wurzelová slyšeli všechno, čem se ve vedlejší místnosti mluvilo.

Jejich naděje stoupaly a zase klesaly, opravdu každou minutu. Vyměňovali si letmé pohledy, ve kterých byla hrůza.

Nejhorší bylo, že se nemohli dotýkat, potřebovali vzájemný dotyk víc než cokoliv jiného. Mohli se dorozumívat a dotýkat jenom očima.

Také si šeptali. Mělo je to uklidňovat.

Věci, o nichž si nešeptali, to na co skutečně mysleli, čeho se obávali, bylo všudypřítomné jako nezvaný host.

Garret nevěřil vůbec Canderrovi, byl přesvědčen, že stejně uvažuje i Meade a jeho matka. Nevěřil, že poručík má někde v lese deset mužů, ale také se mu nezdálo, že by Canderro jenom tak riskoval život. Vždyť to přece byl zkušený dobrý profesionál.

Garret se díval na Jacquelinu ležící na zemi. Ještě nikdy se mu nezdála být tak nádherná.

„Jsi krásná,“ zašeptal.

Stáhla rty, ale nic neřekla.

„Opravdu?“ zašeptala a začala plakat. „Škoda, že jsi mě nepoznal před desíti, patnácti léty, tehdy jsem vypadala o hodně líp…“

„Možná, že jsi vypadala mladší, ale nikdy jsi nebyla půvabnější. Nikdy.“

„A nemáš teď, když jsi viděl všechno, co mi William udělal, jiný názor?“

„Vůbec ne.“

„Moc bych si přála, abych tě měla v náručí.“

„To brzo přijde.“

„Ty tomu opravdu věříš?“

„Ano,“ lhal Garret.

Ve vedlejší místnosti slyšeli stále Canderrův hlas, nebylo mu dobře rozumět a Garret se o to ani nesnažil. Ať jde do hajzlu s těmi svými povídačkami, řekl si a najednou měl na poručíka strašný vztek.

Proč ale? Vždyť je přece nakonec našel. Proč s sebou nepřivedl armádu policajtů? Nebylo to však poprvé, vždyť to poručík u Meadova srubu provedl přesně tak. Měl s sebou jen dva muže, které oba Meade zabil, a nakonec se ještě ztratil.

Co vlastně bylo s poručíkem? Chtěl si hrát na Pánaboha a vyřešit všechno sám? Garret měl Canderra stále rád, i když mu teď v duchu nadával.

„Ještě čtyři minuty,“ řekla Jacqueline.

Garret viděl, jak se dívá na hodinky.

„To je horší, než čekat, až se začne vařit voda,“

zavtipkovala Jacqueline.

Garret však mlčel.

„Řekneš mi pravdu, když se tě na něco zeptám?“

„Je to důležitá otázka?“

„Ano.“

„Bohužel, na důležité otázky nikdy neodpovídám popravdě. To je stará novinářská zásada.“

„Máš strach, co se stane, až uplynou ty čtyři minuty a policie se neobjeví?“

„Jistě.“

„Tak to jsem ráda, protože já z toho mám hrůzu. A když má člověk strach sám, tak to je horší.“

„Nejsi sama.“

„Když jsem byla ještě malá holka,“ začala znovu Jacqueline. „Měla jsem svého strážného anděla, ten o mě pečoval, když jsem měla strach. Někde jsem o něj přišla…“

Garret přikývl s porozuměním, ale také s lítostí. Snažil se o to, aby ji choval jako v bavlnce a ona zde teď seděla nahá na podlaze, připoutaná k radiátoru a oba čekali, až zemřou.

Garret Jacquelině lhal, že se bojí. Strach teď ve skutečnosti vystřídala lítost a vztek. Lítost, že pro Jacquelinu neudělal víc. Vztek, že Meade ze všeho vyvázne.

Ubíhaly poslední minuty, Garret se díval na Jacquelininu tvář a viděl na ní, jak se mu alespoň zdálo, věrný odraz toho, co cítil sám.

Copak láska skutečně vytváří své vlastní citové zrcadlení?

Někdy to tak skutečně vypadalo. Zdálo se mu, že žena, kterou miluje, odráží a vyjadřuje i jeho vlastní city.

Jsou spojeni srdcem?

Neuvěřitelný pocit!

Konečně, co jiného to mohlo být?

62

Osudný okamžik přišel a minul. Nestalo se nic, žádný útok ani střelba. Meade a jeho matka stále seděli tváří k poručíkovi a jejich tváře byly stejné jako tváře sfingy. Ať cítili cokoliv, nebylo to na nich vidět.

„Poručíku, vypadá to, jako by nikdo nepřišel na vaší party,“ ušklíbl se Meade.

Detektiv mlčel a měl velmi stísněný pocit.

„Stejně nemohu uvěřit, že Canderro přišel sám,“ řekla paní Liptonová.

„Z jeho strany to není žádný bláznovství. Je tvrdý jako kámen a poldou je už dvacet let. Jestli si pro mě přišel sám, tak k tomu musí mít nějaký pádný důvod.“

„Na tom už teď nezáleží. To, co řekl, byla lež a teď je po ní,“ poznamenala Meadova matka.

„Ne, není po ničem. Mám na to vlastní teorii, proč to ten fízl udělal. Chcete ji slyšet, poručíku,“ otočil se Meade ke Canderrovi. Ten ale neřekl ani slovo a stále se díval Meadovi do očí. Ty teď byly jako štěrbinky, zdály se být menší, ale jejich pronikavý pohled byl ještě ostřejší.

„Udělal jste to proto, abyste mě zabil sám,“ spekuloval Meade.

Poručík sebou trhl, jako by se právě probudil ze sna.

„To si myslíš, že jsem tak žhavěj stát se hrdinou?“

„Ne, byl jste tak žhavěj, abyste mě zastřelil.“

Canderro netečně seděl a kouřil. Podíval se na paní Liptonovou, ta však bohužel uhnula očima a podívala se na svého syna. Když se zase podívala poručíkovi do očí, měla v očích něco, co tam dříve nebylo.

„Jsem policista a mým úkolem je zločince chytat, ne je zabíjet,“ tvrdil Canderro.

„Já, poručíku, vím, co je váš úkol. Přestal jste jednat jako policajt, když jste se rozhodl, že po mně půjdete sám, bez posily.“

Canderro věděl, co Meade chce. Nevěděl, kdy to řekne naplno.

Meade studoval detektivovu tvář a bylo vidět, že ho potěšilo to, co v ní uviděl.

„Rozumím, co jste provedl. Na vašem místě bych udělal totéž. Takže zas tak moc odlišní ani nejsme. S mým skóre, pro vás mělo větší smysl mě zastřelit, než zatknout. Co by se mnou ve vězení dělali? Převychovávali? Poručíku, cítím k vám respekt, a to bych nikdy nečekal. Mnohé z poldů jsem nerespektoval. Nemám v povaze jednoduše vám popřát vše dobré a poslat vás na vaši veselou cestu,“ usmál se Meade.

Meade najednou bez varování vystřelil, kulka zasáhla Canderra do horní části levé paže. Ohlušující třesk naplnil celou místnost.

Náraz střely složil poručíka na postel. Ležel a díval se na strop. Trvalo mu nějakou dobu, než mu došlo, co se vlastně stalo, a co to znamená pro ty dva ve vedlejší místnosti!

Pak slyšel, jak paní Liptonová volá: „Proboha, Williame, co jsi to udělal?“

„Proč takový rámus, matko? Přece jsem udělal daleko horší věci, než střelil poldu do paže.“

„Ale nikdy jsi to neudělal přede mnou…“

„Udělal jsem to úmyslně, abys konečně věděla, kdo jsem!“

„Já přece vím, kdo jsi.“

„Ne. Nikdy jsi to neviděla na vlastní oči, jen jsi o tom slyšela ve zprávách. A musela jsi to vidět, abys tomu všemu rozuměla.“

Canderro ležel, poslouchal a těžce lapal po dechu.

Snažil se sebrat a připravit se na poslední šanci, kterou ještě měl. Ale pravý okamžik ještě nenastal.

„Poručíku, prosím, posaďte se, ať vás matka dobře vidí,“ řekl Meade.

Canderro se pomalu zvedal. Měl na sobě košili s krátkými rukávy, bylo vidět ránu, z níž prýštila krev. Rána poručíka kupodivu příliš nebolela, věděl však, že teprve začne bolet, až dozní šok. Střela naštěstí nezasáhla kost, prošla pouze svalem.

„Vidíš toho muže?“ řekl Meade své matce. „Přišel sem dnes v noci se zbraní, aby nás oba zabil. Tebe také. Protože nemohl potřebovat svědka, že mě úmyslně zastřelil.“

Meade udělal krátkou dramatickou pauzu a pak pokračoval: „To, co teď uděláš, je pouhé pokračování…“

„Já?“ zeptala se paní Liptonová.

„Kdo jiný? Teď začínáme znovu. Začneme nový společný život, na novém místě. Budeme se dělit o všechno, i o toto. Tak jen zvedni svůj hezký revolver, namiř na levou stranu poručíkových prsou a jemně zmáčkni spoušť.“

„To nemohu.“

„Samozřejmě, že můžeš. Je to nejjednodušší věc na světě. A taky nejvíc vzrušující.“

Zavrtěla hlavou.

„Opravdu. Když to vím já, tak to musíš vědět také ty.

Tak to přece vždycky bylo.“

Paní Liptonová seděla, ale zatím revolverem nemířila.

Canderro se na ni díval tak upřeně jako na nikoho ve svém životě a připravoval se.

„Nic jiného nemůžeme dělat. Příliš mnoho toho ví o našich plánech.“

„Tak běž a oddělej ty dva ve vedlejším pokoji.“

„O ty se neboj. Jen oddělej poručíka.“

Paní Liptonová pohlédla Canderrovi do tváře, pak se mu podívala na paži a tenký pramének krve, který stékal na prostěradlo.

„Proč je tak nutné, abych ho oddělala?“

„Protože nás to konečně spojí.“

„Williame, ale já jsem přece vždycky s tebou.“

„Ano, ale jiným způsobem. Byla jsi mojí opatrovnicí, a to teď nechci.“

Když matka konečně promluvila, měla drsný hlas: „Budeš jistě šťastný, když ti řeknu, že jsem minulý týden zastřelila jednoho chlapa. Obstaral nám nové pasy, dokumenty a věděl, kdo skutečně jsme. Neudělala jsem to ráda, ale udělala jsem to. Nevzrušilo mě to, ale bylo mi z toho špatně.“

„Tohle bude jednodušší.“

„Já to ale stejně neudělám.“

„Uděláš. Teď už si budeme oba rovni. Budeme se dělit o všechno. Poručík je tvůj.“

Canderro byl úplně potichu. Čekal, že se něco stane, ale nevěděl, odkud přijde osudný výstřel. Díval se na ně oba a najednou ucítil, že ho začíná ochromovat bolest.

William Meade se pomalu sehnul a položil na podlahu svou automatickou pistoli. Pak ji opatrně odkopnul ke vzdálené stěně pokoje.

„Teď patří, maminko, jenom tobě. Tak se rychle rozhodni. Buď poručík, nebo my.“

Canderro se nenechal oklamat. Už dříve si všiml, že Meade má další zbraň v kapse. Trvalo by nejméně několik sekund, než by vyskočil a chytil revolver ležící na podlaze a

než by z něho vystřelil. Soustředil se na Meadeho. Co udělá matka, byla stále velká otázka.

Jeho zraněná paže ho trochu zpomalí, ale věděl, že to musí udělat než bude pozdě.

Pak Canderro skočil. Do poslední chvíle se díval na Meadovy oči. Převalil se přes postel a dopadl na podlahu, okamžitě se odvalil stranou. Z pouzdra na noze vytáhl svůj speciál s krátkou hlavní a ještě než se zastavil, vystřelil přes hranu postele na Meada dvě rychlé rány. Uviděl, jak spadl z křesla, měl široce otevřená ústa, křičel, ale v třesku, výstřelů nebylo nic slyšet.

Chcípni, ty mizerný bastarde, pomyslel si Canderro. Pak zazněl další výstřel, nikoliv z jeho zbraně. Náhle ucítil bodavou bolest v břiše, zatraceně, a další dostal do nohy.

Podíval se nahoru a uviděl Meadeovu matku. Seděla stále v křesle, klidně mířila a střílela, jako by Canderro byl pouhý plechový terč na střelnici.

Držela revolver oběma rukama a začala mířit Canderrovi na hlavu. Vypadala jako anděl pomsty, v očích jí bylo vidět touhu po krvi a její sevřená ústa prozrazovala, jak ho nenávidí. Dříve, než mohla vystřelit, poručík se rychle převrátil na bok, takže kulka odštípla jen velký kus dřeva z podlahy.

Teď, řekl si Canderro, teď je nejlepší okamžik. Paní Liptonová na něj začala zase mířit a bylo zcela jisté, že

příště nemine. V žaludku měl oheň a podlaha byla kluzká krví.

Teď, nebo to koupíš… Napůl na boku zvedl svou zbraň.

Přes mušku viděl její obličej zkroucený vztekem.

Dobrý Bože, pomyslel si Canderro a vystřelil okamžitě, dřív, než stihla zmáčknout spoušť.

Střela se zaryla do zdi za Canderrem.

Najednou bylo úplné ticho, bylo cítit ostrý zápach střelného prachu. Paní Liptonová zmizela z křesla.

Poručík se plazil po podlaze, klouzal ve své vlastní krvi, podařilo se mu dostat se kolem postele, když mu před očima začaly tančit mžitky, pokoj najednou měnil barvu, chvíli byl červený a potom zase zelený a opět červený. Ježíši, ať neomdlím.

William Meade v místnosti nebyl. Na židli, kde předtím seděl, byly stopy krve. Pistole, kterou hodil na podlahu, stále ležela na svém místě a zbraň, kterou zjevně vytáhl ze zadní kapsy, ležela vedle převráceného křesla.

Poručík se plazil okolo postele po zemi, pomáhal si při tom zdravou paží a nohou.

Najednou ji uviděl. Paní Liptonová ležela na zádech vedle židle. Canderrova střela jí zanechala malý černý otvor v čele, těsně pod linií vlasů. Měla otevřené oči a dívala se kamsi daleko.

Byla to krásná žena, i když byla mrtvá.

Poručík ležel a z těla mu tekla krev. Začal pociťovat vnitřní chlad a uvědomil si, že rána v břiše je velmi nebezpečná, zraněná noha a ruka byla bolestivá.

Bože, kde je ale Meade?

Nestarej se o Meada, dokud můžeš, běž ke Garretovi, řekl si Canderro. Současně ale cítil, že se propadá do hlubin.

Ztratil příliš mnoho krve. Před očima mu tančily hvězdičky.

Seber se, říkal sám sobě; nebo všechno půjde do hajzlu.

Zvedl Meadovu pistoli a druhou strčil pod postel. Plazil se jako umírající had ke dveřím.

63

Garret a Jacqueline slyšeli výstřely, které jim bodavě pronikaly až do mozku. Ale ticho, které po nich následovalo, bylo ještě horší. Byla to největší hrůza, jakou kdy zažili.

Podívali se na sebe a čekali. Garret, který byl blíž otevřeným dveřím, uslyšel ty zvuky první. Slyšel, jak někdo těžce dýchá… slyšel, jak se někdo těžce plazí… a chvílemi slyšel rovněž tiché sténání.

Pak se na podlaze objevila zkrvavená ruka a za ní celý Canderro.

„Bože,“ řekla Jacqueline.

Garret jen polkl.

Detektiv se doplazil až do místnosti a zhroutil se. Ležel tváří k zemi a lapal po dechu.

Po chvíli Canderro zvedl hlavu.

„Meade jich pár dostal… Nemohl jsem to ale dokončit.

Je někde tady v domě. Matka je mrtvá.“ Poručík dal Garretovi do ruky pistoli. „Ustřelte si pouta.“

Garret od něho vzal pistoli a namířil na řetízek, kterým byl připoután k radiátoru topení.

„Počkejte,“ řekl Canderro a podíval se na Jacquelinu, která ležela na posteli. „Hoďte mu polštář… kulka se může odrazit…“

Garret ovinul kolem řetízku polštář a opatrně vystřelil.

Najednou byl volný. Jacquelině udělal totéž. Oběma zůstal na ruce ocelový náramek a kus řetězu, ale jinak se mohli oba volně pohybovat.

Garret si rychle oblékl kalhoty a boty a Jacqueline to jediné, co měla, noční košili, která patřila Emily. Když je člověk nahý, je zvlášť zranitelný, pomyslel si Garret. Když má člověk kalhoty a drží v ruce zbraň, cítí se úplně jinak.

Cítí se silný a rozhodný, není slabý a ustrašený.

Garret se obrátil ke Canderrovi, ten ležel na podlaze v bezvědomí. Obrátil ho tváří nahoru a poslouchal, jestli dýchá. Poručík dýchal velmi těžce. Garret mu stáhl z těla košili a uviděl, na pravé straně břicha malou kulatou dírku.

Moc nekrvácela, ale Garret věděl velmi dobře, že to nejhorší může být uvnitř.

Cítil, že musí něco udělat, a proto přikryl ránu čistým, složeným kapesníkem.

Musíš být tvrdý, řekl si Garret, vytáhl z poručíkova pouzdra policejní speciál s krátkou hlavní a opatrně vstal.

Podíval se, kolik v něm je ještě nábojů a uviděl, že zbývají tři. Pak podal revolver Jacqueline.

„Dávej na něj pozor!“ řekl Garret.

„Kam jdeš?“

„Podívat se po Meadovi.“

„Kam se chceš jít podívat?“

„To nevím, ale já ho najdu. Nebo on najde mne.“

„Mohl odejít z domu.“

„To ne, kam by mohl jít, když má v těle dvě střely?

Kromě toho, jsme zde my a jeho matka. I kdyby nechal nás, tak ji by zde nikdy nenechal… Nikoho jiného nemá…“

Poslouchali, jak Canderro těžce dýchá. Vydrž, přál si Garret, aby stále dýchal.

Pak pohlédl na Jacquelinu. Byla štíhlá. I v noční košili vypadala nádherně.

„Prosím,“ řekla, „chvilečku počkej, William ti neuteče.“

Přitiskli se k sobě a Garret cítil, jak jí buší srdce.

Nemohl myslet ale na nic jiného než na Meada.

„Teď mě pečlivě poslouchej,“ řekl Garret. „Až odejdu z této místnosti, bude tu zhasnuto a lehneš si na podlahu s rukama opřenými o polštáře a budeš mířit revolverem přímo na dveře. Rozumíš?“

„Ano!“

„Až se budu chtít vrátit, třikrát zaklepu na dveře a ozvu se. Teprve potom otevřu. Kdokoliv jiný bude Meade a to znamená, že hned začneš střílet. Celý zásobník, jednu ránu za druhou. Budeš ho vidět na dva metry proti osvětleným dveřím, takže se nemůžeš netrefit…“

Garret vytáhl z pistole, kterou mu dal Canderro, plný zásobník. Pak dal pistoli Jacqueline a vzal si její revolver.

„V zásobníku je dvanáct nábojů. Když budeš muset střílet, střílej tak dlouho, než bude prázdný nebo než si budeš jistá, že je Meade mrtvý.“

Garret se opět podíval na Jacquelinu, váhal, chtěl, co nejvíce oddálit svůj odchod.

„Už jsi někoho zastřelila?“ zeptal se.

„Ne.“

„A když to budeš muset udělat, budeš mít nějaké výčitky svědomí?“

„Ne.“

„Jsi si jistá?“

„Úplně.“

„I když to je Meade?“

„Můj Bože, Paule,“ řekla tvrdě. „Zvlášť, když to je on.

Co si to o mně myslíš?“

„Jen to nejlepší, ale lidé, jako jsi ty, obyčejně tak lehce nezabíjejí.“

„Před několika měsíci možná, ale teď už ne!“

Garret vzal dva polštáře a položil je na podlahu vedle Canderra. Jacqueline si lehla a opřela se o ně, s pistolí v ruce. Pak ji políbil, zhasl světlo, vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře.

Začal s prohlídkou ve vedlejším pokoji. Vstoupil a uviděl paní Liptonovou ležící na podlaze. Vedle ní se leskl poniklovaný revolver, který vrhal na strop tři malé odrazy.

Garret se na paní Liptonovou podíval, ale nic k ní necítil.

Měla roztažené nohy, připadala mu zvlášť odporná. Jako ohavný hadrový panák!

Pak uviděl krvavou stopu, kterou za sebou nechal Canderro, když lezl ven z místnosti, uviděl také krvavé skvrny v křesle, kde před tím seděl Meade.

Zavřel za sebou tiše dveře a začal sestupovat po schodech.

64

William Meade rozevřel velmi opatrně dveře od skříně.

Slyšel, jak jde Paul Garret dolů po schodech a slyšel také svůj těžký dech. Jinak bylo naprosté ticho. Přinejmenším mu tedy stále dobře sloužil sluch. Jinak se ale zrovna moc dobře necítil.

Začala se mu točit hlava, byl velmi slabý, musel se opřít o visící šaty a čekat, až přejde to nejhorší.

Tak on ten mizera měl pouzdro s pistolí na noze, řekl si Meade. Kdo by si mohl myslet, že bude mít zbraň v tak legračně malém pouzdře. Ten blbý polda, který jen seděl a čekal, až ho oddělají. A najednou seskočil z postele a začal střílet jako ďas.

Člověk nemá nikdy podceňovat nepřítele. To je dobrá rada, ale bohužel pozdní.

Meade se s obtížemi nadechl. Jedna kulka ho zasáhla do ramene, druhá do prsou. Moc sice nekrvácel, ale podvědomě cítil, že je těžce zraněný.

Dýchal tak obtížně, jako kdyby mu střela utrhla polovinu plic a jako by jejich zbytek byl zalitý krví. Připadal si, jako by se prodíral hlubokým pískem, který sahal až ke vzdálenému obzoru. Pak na chvíli zavřel oči: ano, půjde to.

Za malou chvíli vylezl ze skříně.

Klekl si vedle matky, ale dával si pozor, aby se jí nepodíval do tváře. Nebyl na to ještě připravený. Jen se díval na její sukni, která se shrnula vysoko nad kolena. Ten pohled nevydržel a stáhl jí sukni dolů.

Měl pocit, že nebude nikdy rozumět tomu, co se zde stalo, a že je zcela nesmyslné se o to jen pokoušet. Všechno, v jeho srdci a v jeho mysli, bylo smutné a trpké. Stejný pocit musela mít i matka, než zemřela.

Meade si všiml, že jeho matka má ošklivě rozhozené nohy a opatrně jí je stáhl k sobě. Pak se mu začaly třást ruce.

Aby se uklidnil, položil si je na hlavu.

Zůstal nehybný, cítil však, že by se měl hýbat, že by měl něco dělat. Zdálo se mu, že vně této místnosti existuje ještě něco velmi důležitého, co by měl udělat!

Napadlo ho, že by jeho matka neměla ležet sama na podlaze a že by si měl vedle ní lehnout. Pomyslel si, že ty dvě kulky, které měl v těle, mu nestačí ke spasení, že bolest a smutek, které cítí, jsou nedostačující pro rozhřešení.

Rozhlédl se kolem, jako by v té místnosti hledal odpověď na své otázky, odpověď, kterou nenašel ve své duši.

Díval se upřeně na strop, stěny, na postel a židle, jedna byla převrácená, druhá stála vedle ní. Pozoroval skříň, do které se schoval, když byl v šoku a úplně bezmocný. Viděl

krvavou stopu, která zůstala po Canderrovi a poniklovaný revolver, z něhož střílela matka.

Přál si, aby vše dopadlo jinak, než se ve skutečnosti stalo. Fantazíroval, jak by to vypadalo, kdyby na židli seděl poručík a oni se na něj dívali a nemohli mu dělat nic jiného, než si zasloužil. Pak si představoval, jak to rychle a bezpečně zvládnou, jak Canderro leží na zemi a oni odjedou do ciziny. Vstříc novému životu a novým nadějím.

Konečně se odvážil podívat se matce do tváře.

Její otevřené oči ho zasáhly přímo do srdce, jako by to byla rána z milosti. Zatlačil jí oči. Viděl její dlouhé řasy, připadala mu stále velmi mladá. Byla bledá, ale jinak vypadala dobře. Nebýt toho malého otvoru na čele, mohl si Meade myslet, že spí. Když ji však políbil na rty, cítil, že jsou chladné.

Zasténal a z úst mu vytryskl silný proud krve.

Když přestal krvácet, sebral matčin revolver a odbelhal se, nejistě a velmi opatrně, do haly.

Chvíli stál u schodů a poslouchal, zda nezaslechne Garreta. Zdálo se mu, že někdo zavíral dveře, ale nebyl si jistý.

Meade přešel pár kroků ke druhé ložnici. Sotva se pohyboval. Třikrát zaklepal, napodobil Garretův hlas a řekl: „To jsem já.“

Poté otevřel dveře a vešel.

Uviděl Jacquelinu ležící na podlaze v noční košili Emily Garretové. Mířila mu automatickou pistolí přímo na hlavu.

Vedle ní ležel Canderro a nehýbal se. Byl v bezvědomí možná dokonce mrtvý.

William Meade stál ve dveřích, za ním byla osvětlená hala.

V ruce měl revolver, kterým mířil někam na dřevěnou podlahu. Napadlo ho, že na tento okamžik čekal většinu svého života. Otevřel ústa a chtěl mluvit. Chtěl říci Jacqueline, že není Paul Garret. Z úst mu ale vyšla jenom krev. A ona tam ležela, mířila na něho a na jeho krev revolverem. Proč jen čeká? Ptal se sám sebe.

Meade chtěl znovu začít hovořit. Tentokrát jí chtěl říci, že jí vůbec nechtěl ublížit.

Pokud to bylo v jeho možnostech.

Náhrobní nápis.

S ústy plnými krve. S jazykem, který se topil v krvi, to ale nebylo možné.

Pokusil se o svůj oblíbený úsměv, ale věděl, že bude vypadat jako škleb.

Matně si pomyslel, proč ještě nestřílí? Samozřejmě to věděl.

V takových případech prostě buď můžete, nebo nemůžete. Nezáleželo už na tom. Už to byla otázka několika okamžiků. Cítil to.

„Williame,“ řekla Jacqueline.

Vcelku vzato, pomyslel si Meade, to vydá za celou konverzaci. Ale o čem taky měli mluvit?

Uslyšel kroky. Musel to být Garret. Nejprve ho slyšel v dolní hale, potom na schodech.

Meade se otočil a vyšel ven z místnosti.

Garret vypadal unaveně. Kráčel pomalu a měl skloněnou hlavu. V ruce držel Canderrův služební speciál s krátkou hlavní. Nesl ho jako vlajku poražených.

William Meade se na něj tiše díval, když se blížil k vrcholu schodiště.

„Paule!“ Jacqueline varovně zakřičela. Garret zvedl hlavu a uviděl Meada, který se na něj upřeně díval.

Meade mu poslal své vlastní uvítání. Vyšlo mu z úst s krví a nebylo možné poznat, co chtěl říct. Byl to bizarní úsměv krvavými ústy.

Garret ho střelil dvakrát do hlavy, a pak mu prostřelil srdce. Přestal střílet, až když měl prázdný zásobník.

*

Jacqueline vyšla z ložnice a oba tu stáli a drželi se pevně v objetí. Měla vlhké tělo, bylo jí zima a celá se třásla.

„Nemohla jsem to udělat,“ šeptala.

„Co jsi nemohla udělat?“

„Zastřelit ho.“

Garret se pootočil a podíval se jí do očí. Oči měla suché, ale horečně mžikala víčky. Vypadala jako by se k něčemu rozhodovala.

„Meade slyšel, jak jsme se domlouvali. Třikrát zaklepal, řekl „to jsem já“ a vešel do ložnice. Najednou stál přede mnou a já jsem nebyla s to zmáčknout spoušť, přísahám.“

Garret ji držel v náručí a nic neříkal.

„Chtěl, abych střílela. Čekal na to. Býval by mě mohl zastřelit, kdyby chtěl, ale nepozvedl ani zbraň.“

Garret přikývl.

„Mě také mohl dostat, už na schodech. Zpozoroval jsem ho, až jsi vykřikla.“

„Naštěstí jsi byl schopný ho zastřelit.“

Jacqueline byla stále napůl v šoku.

Garret ji vzal zpět do pokoje, chtěl vědět, jestli ještě Canderro dýchá. Dýchal, ale byly slyšet chraplavé zvuky, prozrazující těžké zranění.

„Nejlepší bude, když ho zavezeme, co nejrychleji do nemocnice,“ řekl Garret a vyběhl z domu.

Běžel k místu, kde paní Liptonová nechala Berringerův automobil. Měl hrůzu z toho, že se vrátí a poručík už bude mrtvý.

Když se Garret dostal zpět do domu, nevypadal Canderro o nic víc mrtvě, než před tím. Jacqueline mu pečlivě očistila krev a obvázala mu rány kusy roztrhaného prostěradla.

Garret a Jacqueline Canderra napolo táhli a napolo nesli ven z domu. Když ho položili v autě na zadní sedadlo, Canderro se probudil a tiše zaklel: „Zatraceně.“

„Bude to v pořádku,“ ujišťoval ho Garret.

„No, to tedy… ano,“ povzdechl si detektiv. „Možná…

díky Bohu.“

„Díky vám,“ odpověděla Jacqueline.

Garret si sedl za volant a rozjel se. Jel velmi opatrně, vyhýbal se dírám v cestě. Jacqueline klečela na předním sedadle a dívala se dozadu, na Canderra. Na východě začala právě blednout obloha.

„A co… je s Meadem?“

„Je mrtvý,“ odpověděl Garret.

„Díky Bohu,“ povzdechl si Canderro.

„Kam… mě… vezete?“ zeptal se Canderro a u úst se mu objevila růžová pěna.

„Do nemocnice v Poughkeepsie, je to nejblíž. O mě se tam dobře starali.“

„Zavolejte,“ šeptal Canderro slábnoucím hlasem.

„Šéfovi Reaganovi a mé… Kate.“ Pak poručík ztratil vědomí.

Garret poslouchal, jak dýchá a zdálo se mu, že poručíkův dech slábne.

Jen ať nám neumře, přál si Garret a podobalo se to zoufalé modlitbě. Držel volant tak pevně, jako by to pomohlo, aby se jeho přání splnilo.

Pak se ale opravdu začal modlit za svého přítele, poručíka Franka Canderra.

Jediné, co si přál, bylo, aby se stal zázrak.

65

Do nemocnice v Poughkeepsie jim to trvalo třiadvacet minut a za dalších sedmnáct minut byl už poručík Canderro na operačním stole.

Garret a Jacqueline s ním zůstali tak dlouho, jak jim to dovolili. Canderro ještě jednou nabyl vědomí, právě když mu do žíly zaváděli jehlu od infuze. Podíval se na Garreta, pokusil se o chabý úsměv, něco zamumlal o Kate a zase upadl do bezvědomí.

Šéf detektivů Reagan řekl, když mu telefonovali, jen jedno slovo: „Hovno.“ Pak ujistil Garreta, že přijede hned do nemocnice, jen co skončí první obhlídku na místě, kde leželi dva mrtví, Meade a jeho matka.

„Svatá matko Boží,“ zašeptala Kate a slíbila, že bude za dvacet minut v nemocnici.

Ve skutečnosti tam byla už za patnáct minut.

Garret ji viděl přicházet už z dálky, byla hezká, ale zřejmě v hlubokém šoku, pod vlivem neblahých zpráv a jistě čekala na ještě horší. Garret s Jacquelinou vstali a podali jí ruce.

„Bude v pořádku,“ ujišťovala Jacqueline. „Cítím to…“

Kate se podívala na Garreta, aby si potvrdila, co říkala Jacqueline, ale viděla mu v očích opak. Pomalu se posadila.

„Tahal mě za nos,“ řekla Kate a pověděla jim všechno, co se stalo.

„Říkáte ale, že Frank o všem telefonoval na velitelství, jak se…“ zeptal se Garret, ale Kate mu skočila do řeči. „No právě, v tom byl ten jeho podraz. Nevolal tam, jen mi to tvrdil. Věděl, že bych ho jinak zastavila.“

„Jak byste ho mohla zastavit?“

„Tím že bych na policii zavolala já.“

„A vy byste to skutečně udělala?“

„Tím si můžete být zatraceně jistý,“ řekla Kate a podívala se rozhodně na Garreta.

*

Šéf detektivů Reagan přišel za půldruhé hodiny, ale oni ještě seděli stále v čekárně. S Reaganem přiběhla horda novinářů a fotoreportérů.

Garret cítil v ústech velmi hořkou chuť.

Blýskaly fleše fotoreportérů, bzučely kamery. Reportéři začali vrhat otázky jako odjištěné granáty.

Garret si jich nevšímal.

Šéf detektivů dal pokyn policistům, aby novináře vyprovodili ven.

„Jaké jsou poslední zprávy o Frankovi?“ zeptal se Reagan. Díval se při tom na Kate, ale odpověděl mu Garret.

„Stále je na operačním sále.“

„Jak je na tom? Kam to dostal?“

„Do paže, do nohy a do břicha.“

Reagan potřásl hlavou a zapálil si cigaretu, třebaže na zdi byly velké nápisy „Zákaz kouření“. Pak se znovu podíval na Kate.

„Mohla byste mi laskavě říci, co k čertu dělal Frank v tom domě úplně sám?“

„To se na to ptáte mě?“

„Protože to byla vaše postel, ze které v noci utekl!“

Kate vydržela jeho pronikavý pohled.

„Takže, šéfe, jestli vám na tom tak záleží, tak vám to řeknu. Šel do toho domu, aby zachránil dva nevinné lidi a aby oddělal toho šíleného zabijáka a jeho stejně šílenou matku. A to jste nebyl schopný udělat vy, ani jiný policajt v tomto státě.“

Reagan seděl a pozoroval Kate přes oblaka cigaretového dýmu. Tvářil se velmi vztekle a řekl: „A teď možná umírá!“

Kate, kterou tato slova zasáhla přímo do srdce, začala plakat.

Reagan se otočil ke Garretovi a Jacquelině. Teprve teď si všiml, že oba mají na zápěstí náramky pout.

„Co se v tom domě, k čertu, dělo?“ zeptal se Reagan.

„Dostanu sice později hlášení, ale teď bych chtěl vědět, jak jste se tam všichni dostali a proč? Jak na to poručík přišel?

Co kdo komu udělal? A vůbec chci slyšet všechno, co mi chcete povědět.“

Reagan viděl, že si Garret a Jacqueline vyměnili letmé pohledy.

„Dobře,“ řekl šéf detektivů. „Ostatně jste oba obětí zločinu a nikoliv zločinci. Jestli chcete mlčet, máte na to plné právo. Ale stejně, chtěl bych vědět víc, než holá fakta, která jsem se dozvěděl z telefonu.“

„Bude lepší, když s tím chvíli počkáte,“ řekl Garret.

„Na co je třeba čekat?“

„Až skončí operace.“

Reagan seděl a mračil se.

„Nechci vám lhát,“ řekl Garret. „Co jste dosud řekl, se mi vůbec nelíbí. Nelíbí se mi to, co jste řekl Kate a vůbec by se mi nelíbilo, kdybyste šel po Canderrovi kvůli tomu, že vám něco nehlásil.“

„Policie má určitá pravidla, která…“

„Běžte do hajzlu s těmi vašimi pravidly,“ rozvztekal se Garret. „Kdybych se na ně spoléhal, tak bychom byli s Jacquelinou už mrtví. Tak na mě neházejte špínu a jestli vám můžu něco poradit, tak to nedělejte ani nikomu jinému.“

*

Za tři hodiny se v čekárně objevil lékař, který vedl operační tým. Přistoupil přímo ke Garretovi, Jacquelině a Kate. Byl to hubený, unaveně vypadající muž v pomačkaném zeleném chirurgickém úboru.

„Jste blízcí příbuzní?“ zeptal se.

Garret vstal, Kate a Jacqueline nebyly schopné pohybu.

„Blízcí přátelé,“ řekl Garret.

Chirurg si sundal brýle. „Ano. Samozřejmě. Jste Paul Garret. Také jsem vás mohl poznat.“

Potřásl Garretovi rukou. „Jsem doktor Tom Kendall, primář chirurgie. Rád čtu vaše články.“

Garret vyčkával. Považoval lékařovu zdvořilost za dobré znamení. Kdyby přinášel špatnou zvěst, tvářil by se jinak. Pokud ovšem Kendall nepotřeboval víc času, aby se vyrovnal se situací. Protože i lidé, kteří tráví svůj život tím, že rozřezávají jiné lidi, jsou přece jenom lidé. Tak už něco cekni, ty blbče! pomyslel si Garret.

„Váš přítel,“ řekl dr. Kendall, „už má za sebou operaci.

Kdyby nebyl v tak dobré kondici, bylo by všechno horší.“

„Co to znamená?“

„Protože se třemi střelami v těle a po takové ztrátě krve už zde nemusel být. Ale vydržel to.“

„Jaká je prognóza?“

„To slovo nemám moc rád. Vypadá to, jako bych měl křišťálovou kouli a tu, bohužel, nemám. Jediné, co vám mohu říci, je, že teď už vše závisí na něm!“

Garret stál a cítil se mizerně. Od lékaře očekával pevnější ujištění, ale ten k tomu nebyl ochotný. Cítil za sebou Kate, která mu zatínala prsty do paže.

„Chtěl bych ho vidět,“ řekl Garret lékaři.

Kendall se na něj podíval: „Obávám se, že to teď není možné.“

„Musím ho vidět,“ přidala se Kate. „Je to strašně důležité. V polovině noci mi utekl z postele, ani jsem o tom nevěděla a nemohla jsem…“

Měla klidný hlas, chovala se rozumně a ovládala se, ale prsty stále zatínala do Garretovy paže.

„Jste žena poručíka Canderra?“ ptal se lékař.

Pravděpodobně ho mýlilo, že Garret před tím hovořil o přátelích.

Kate na něj pohlédla a pomalu zavrtěla hlavou.

„Slečno, není to dovoleno. Poručík se ještě neprobudil.

Budete muset počkat, uvidíte ho ve vhodnou dobu.“

„A co se stane, až nastane ta vhodná doba a on bude mrtvý?“

Lékař se podíval kamsi do neznáma.

Když se otočil a chtěl odejít, Garret ho zastavil.

„Doktore, promiňte. Poručík Canderro byl těžce zraněn, když pomáhal druhým. Nemohl byste projevit trochu velkorysosti k té, kterou miluje?“

„Žádné výjimky nejsou možné.“

„To je moc špatné. Venku na mě čeká asi tucet reportérů a fotografů. Přejete si snad, abych z toho udělal pro vás nepříjemnou senzaci?“

„To byste udělal?“

„Můžete si být jistý.“

„Tak počkejte, já někoho pošlu, aby šel s dámou,“

povzdechl si Kendall.

Za chvíli přišla ošetřovatelka a Garret s Kate šli za ní.

Jacqueline zůstala v čekárně. Kate se pevně držela Garretovy paže, když procházeli po chodbě plné bolesti a nemocničního pachu.

Sestra je vzala do pooperačního pokoje, ve kterém ležel Canderro. Byl stále v bezvědomí. Měl zavřené oči, pevně sevřená ústa a tvářil se stejně tvrdohlavě, jako jindy.

Kate plakala.

Garret ji vzal za ruku a držel ji. Chtěl s ní sdílet její city, kdyby ovšem bylo něco takového možné.

„Když umře, umřu s ním. A nebylo to zapotřebí. Ten ptačí mozek Reagan měl pravdu. Policajt má jednat jako policajt a nedělat věci na vlastní pěst.“

Garret mlčel.

„A nemyslete si, že tam Frank šel jen kvůli vám, šel tam kvůli sobě. Nechtěl, aby Meada zatýkala armáda poldů.

Nechtěl, aby se vrátil do vězení, nebo do ústavu pro choromyslné. Musel ho zabít. Musel ho osobně oddělat. I kdyby to znamenalo, že byste při tom zahynul s ním vy a Jacqueline.“

Kate si přikryla rukama tvář a plakala.

„Přísahám, že mu nikdy neodpustím, když se z toho nedostane.“

„Ale ano, odpustíš,“ ozval se velmi, velmi tichý hlas, skoro šepot.

Garret se otočil a viděl, že se Canderrovy rty pohybují.

Kate se k poručíkovi vrhla a políbila ho na čelo.

„Franku, jsem zde, u tebe. Jsem zde,“ řekla Kate a stále ta slova opakovala. Vzala do prstů poručíkovu ruku a Garret viděl, jak ji Canderro slabě stiskl.

„Kate, měla jsi pravdu… o Meadovi… i o mně,“ šeptal Canderro.

Kate si utřela uplakané oči, začala shrnovat Canderrovi vlasy z čela a pak ho zase políbila, poručík jí nastavil své rty, ale znovu upadl do bezvědomí. V koutku úst byl patrný náznak lehkého úsměvu.

Najednou byl na tom Garret lépe. Co řekl kdysi ten velký policajt o tom, že člověka při životě udržuje vztek? V

poručíkově případě šlo o jiný cit a Garret najednou věřil, že poručík přežije a bude v pořádku.

66

Bylo už pozdě odpoledne, když Garret a Jacqueline skončili svou výpověď na policejním velitelství v Poughkeepsie. Pak odešli z budovy policie, nastoupili do vozu Hanka Berringera a odjeli zpět do New Yorku. Na zadním sedadle bylo hodně krve a Garret si pomyslel, že Hank nebude moc šťastný.

Ale kdo byl v nynější situaci šťastný?

Garret byl rád, že udrží v ruce volant. Nebylo totiž vidět, jak se mu třesou ruce. Držel se ho jako tonoucí záchranného lana. Jacqueline se naklonila a dotkla se rty jeho tváře.

„Můžeš jet? Jsi v pořádku?“

„Ano, úplně.“

„Ty jsi ale chlap ze železa. Já jsem úplně vyčerpaná.“

Za chvíli už spala.

Jakmile vjeli za město, jeli mezi stromy a malé pahorky na které svítilo, trochu zamlžené oranžové slunce. Garret si pomyslel, že ještě nikdy ve svém životě neviděl něco tak krásného. Z očí mu vyhrkly slzy.

Samozřejmě!

Co na tom bylo divného? Vždyť přece v uplynulých osmnácti hodinách zažil okamžiky, kdy si myslel, že něco takového, jako je krásná příroda, nikdy neuvidí. Přesně tak se cítil ve Vietnamu, když se vracel z fronty. Také tehdy mu všechno připadalo nové, neočekávané.

Pak přemýšlel o Meadeovi, vzpomínal si na jeho poslední okamžiky a cítil v ústech krev. Cítil bolest a představoval si nač asi myslel, než zemřel.

Můj soukromý démon! Konečně je pryč! Téměř v téže chvíli Garret náhle zatočil a rozjel se jiným směrem.

*

Jacqueline se probudila hned, když se auto zastavilo a když Garret vypnul motor. Ještě napolo spala, zamrkala očima a protáhla se: „Kde to jsme?“

Garret ji nechal, aby na to přišla sama. Viděl, jak se dívá na stromy, pak na louku, která se svažovala k jezeru a potom na cestu, která vedla k bráně.

Posléze uviděla, jak se upřeně dívá na dům. Ale i tak to trvalo chvíli, než přišla na to, kde vlastně je.

„Ty jsi se sem vrátil? Do toho domu?“ její hlas byl nepřirozeně vysoký.

Garret přikývl.

„Proč jsi to proboha udělal?“

Neodpověděl. Seděl tiše ve voze, díval se na dům a vzpomínal, jak sem rád jezdíval.

„Nechápu tě.“

„Musím jít jen na chvilku dovnitř.“

„Zapomněl jsi něco?“

„Nevím.“

Dívala se na něj a mlčela.

„Nebude to dlouho trvat,“ řekl Garret.

„Chceš, abych šla s tebou?“

Podíval se na Jacquelinu a měl skoro pocit, že ho nachytala při nějaké nepravosti. Jen zavrtěl hlavou a řekl: „Ne.“

Cítil její pohled, když kráčel k domu a otevřel venkovní dveře klíčem, který i po tolika měsících stále nosil u sebe…

Vešel dovnitř a zavřel.

Stál se zavřenýma očima a cítil vůni střelného prachu.

Čpěl a pálil ho v nozdrách. Cítil, jak je to místo prázdné, a to bylo horší, než cokoliv jiného. Připadalo mu, jako by dům zemřel zároveň s těmi, kteří zde také zemřeli.

Garret si představoval Williama Meada i Emily. Meada, jak ho viděl poprvé tehdy na začátku jara, hezkého mladého muže, který pomalu sestupoval z travnatého pahorku.

Představoval si jeho chlapeckou tvář, k níž se jen nehodily oči, které byly bledé a s prázdným výrazem.

Vzpomínal také, jak se mu zdálo, že mladý muž má opravdový zájem o starý dům, který měli rádi.

Také dům Meade zničil! Zbyla jenom zaschlá krev a vzpomínky na smrt. A nic jiného už zde nikdy nebude.

Garret čekal, dokud se neuklidnil. Pak otevřel oči a vystoupil do prvého poschodí.

Ze stěn, podlahy, prostěradel a židlí na něj volaly staré a nové krvavé skvrny. Třebaže zde bylo mrtvé ticho, musel si zakrýt uši. Také nechtěl dýchat, aby mu do plic nepronikal pach smrti.

Pak začal Garret otevírat skříně a prohlížel si, co v nich je. Zbytky života, který už neexistoval. Všechno bylo přesně takové jako v den, kdy přišel Meade. Ničeho se nedotkl.

Díval se na šaty své ženy Emily a hladil je. Nemohl odejít, stále cítil její vůni. Když se mu zdálo, že se. v ní už dusí, skříň zavřel.

Když šel do dalšího pokoje, šla Emily s ním. A za ní William Meade, i když byli oba mrtví.

Oba sice odešli do nenávratna, ale nezmizeli.

Najednou mu ze všeho udělalo mdlo. Otevřel okno a hluboce se nadechl.

Do místnosti vnikl sladký a čistý vzduch s vůní borového lesa. Tam asi, myslel si Garret, odcházejí duše mrtvých. Nic sice o něčem takovém nevěděl, ale kdo toho věděl víc?

Jacqueline uslyšela, jak otevírá okno, vyklonila se z Hankova Mercedesu a zamávala. Garret jí zamával také.

Smála se a Garret cítil, jak jeho srdce potěšilo, že se směje a že mává.

Představ si. Ještě to stále dokáže!

A co je s ním v nepořádku? Zázraky existovaly, to čisté přece muselo přežít! Na každého Meada musel být milion Canderrů. I Meade si zasloužil „jisté“ uznání za to, že se rozhodl, že odejde bez dalšího zla a zabíjení. Přece mohl docela snadno oba zavraždit.

To mohl!

Měl je ve své moci.

A rozhodl se, že to neudělá.

„Za chvilku jsem dole,“ zavolal Garret na Jacquelinu a opatrně, téměř pietně zavřel okno.

Pak uvažoval o tom, co by měl udělat. Ani teď to pro něho nebylo snadné.

Každý si poví, že jsem zešílel, říkal si Garret, ale jiný vnitřní hlas mu říkal, byl bys blázen, kdybys to neudělal.

Garret se rozhodl a sešel dolů po schodech.

Vista Ridge, nepříliš vysoký hřbet kopců, nebyl od domu vzdálen víc než pět kilometrů. Vystupoval strmě nad okolní krajinu a byl odtud strhující výhled do údolí na západní straně.

Vedla tudy silnice do New Yorku a pro Garreta a jeho ženu se stalo téměř rituálem se tam na chvíli zastavit a ještě jednou se zahledět na dům a jeho překrásné okolí.

Neméně důležitý byl obyčejně i jejich rozhovor.

„Můj Bože, podívej se, copak sis někdy ve svém životě pomyslela…“ říkával Garret. A Emily stejně obřadně odpovídala: „Nikdy…“

„Nikdy, co nikdy?“

„Nikdy jsem si nemyslela, že budeme mít něco takového.“

„Je překrásný, že?“

„Ano, je překrásný,“ ujišťovala ho vždy Emily.

„Jak jsme mohli mít takové štěstí?“

„Nebylo to štěstí. Pracovali jsme na něj. Zasloužíme si ho.“

„Máš úplně pravdu.“

Pak se na sebe pokaždé podívali a usmáli se. Garret nikdy úplně nevěřil, že by si to jenom zasloužili. Člověk může být pracovitý a nadaný, ale musí k tomu mít také notnou dávku štěstí. Nebo mu musí žehnat Bůh?

Na to vše Garret myslel, když zaparkoval ve Vista Ridge.

„Proč zastavujeme?“ zeptala se Jacqueline.

„Abychom se naposled podívali na dům.“

Slunce už bylo nízko nad obzorem a jeho oranžové paprsky barvily celou krajinu do zlata. Dům byl skutečně překrásný, stejně jako byla líbezná krajina kolem. Garret byl dojatý.

Pak uviděl kouř.

Nejprve to vlastně jako dým ani nevypadalo. Spíše to připomínalo cár mlhy, který před západem země vystoupil ze země, aby později splynul se soumrakem.

Pak byl větší a temnější, a když zakryl zapadající slunce, už nebylo pochyb.

Jacqueline chytla Garreta za ruku. Snažila se něco říct, ale nešlo to.

Pak se jí to přece jenom podařilo.

„Paule, můj Bože!“

Mlčel

„Paule.“

„Je to jen dům. Ten nedýchá, nekrvácí, ani necítí bolest!“

Ze stromu, který byl pod vrcholkem horského hřbetu, vyletěl jestřáb a kroužil v lenivých kruzích v teplém podvečeru.

Jacqueline pohlédla na Garreta.

Slavnostně sledoval, jak roste oblak kouře.

Když pak zakryl slunce jako obrovský rubáš, šeptal Garret tiše modlitbu za mrtvé. Pak nastartoval a řekl: „Tak.

Pojedeme domů.“