Vítězslav Welsch

Smrt přichází s podzimem

KAPITOLA 1.

Věci v pokoji vypadaly, že každá je na svém místě. Pantofle se zlatými výšivkami stály vedle konferenčního stolku, na něm hrneček s čajovou usazeninou na dně, lžička a pár zahraničních časopisů. Útulná pohovka, která přímo vybízela k lenošivému ulehnutí, a na ní, jak jinak, ležela slečna Jana. Možná se i trochu usmívala, ale co bylo důvodem, to už se nikdo neměl dozvědět… byla již totiž několik hodin mrtvá a ačkoliv to nevěděla, její smrt rozhodně nebyla dílem náhody. Tak ji tam našla sousedka paní Samková, milá starší paní a vdova, která měla klíče od jejího bytu pro občasné případy zalévání květin, když slečna Jana odjížděla na své cesty do ciziny. Statečně zavolala číslo 158 a pak se spořádaně nervově zhroutila.

První výjezdovka dorazila do 30 minut. Přijel laborant Koloušek, Dr. Slabý a někdo s foťákem, to aby se ohledalo a zajistilo místo činu. Jestli to ovšem bude místo činu, to musí rozhodnout i další, například netrpělivě očekávaný nadporučík Mráček, jenž zjevně neměl chuť zvednout telefon a nebo se nacházel na místech telefonnímu signálu nedostupných. Bez něho se i po základní rutině nehnuli z místa, a tak tam čekali a krátili si dlouhou chvíli pomlouváním svých kolegů, kteří nemuseli o půl jedenácté večer postávat v cizím bytě a čekat na detektiva z mordparty.

Konečně cvakly vstupní dveře a chodbičkou vedoucí k pokoji se ozvaly kroky. Nejdříve vstoupil praporčík z pohotovostního vozidla a po něm toužebně vyhlížený detektiv. Jeho zelený parker byl načichlý cigaretovým kouřem, což mohlo znamenat zálibu v nikotinu, případně časté návštěvy nevětraných podniků různých cenových skupin za účelem obstarání si nějakých těch pozdních a krajně nezdravých večeří. V tuto chvíli to bylo celkem nepodstatné, neboť všichni očekávali verdikt, který je pošle z této smutné místnosti přinejmenším někam na kafe či do útulného tepla služebny.

Mráček zamířil k mrtvé, chvíli si ji prohlížel a pak se obrátil na doktora. Ani nemusel požádat o základní a tudíž i značně nejistou analýzu, Dr. Slabý mu samozřejmě sdělil, že příčinu smrti určí až pitva, mladá žena, jak on by to odhadoval, může být mrtvá maximálně osm hodin a vůbec, ať si zítra zavolá na patologii, že už mu třeba řekne víc. „Jako obvykle, že doktore,“ doplnil ho trochu sarkasticky Mráček a otočil se k dalšímu přítomnému z výjezdovky. Měl k tomu zjevně důvod, neboť kolem stolku, koženého křesílka a kanape s mrtvou dívkou, bylo (jak stačil napočítat), celkem osm cedulek s identifikačními čísly, které se na zem nedávají jen tak, ale pro případ, že je v místnosti něco, co stojí za služební fotografii.

„Našel jsi, Honzo, něco zajímavýho? Máš tu cedulí víc než na Jackpot,“ zabručel detektiv a otočil se na Kolouška, který se snažil setřídit otisky prstů mrtvé. Ten se na něj zašklebil a se zcela zjevnou škodolibostí odpověděl: „No jasně, přece ty čísla, copak sis je neprohlíd? Tydle čísla nerozdávám, a ten kdo je tu nechal, k tomu měl asi svůj důvod. Bohužel mi nenechal vizitku, takže nevím, co ho k tomu vedlo, ale faktem je, že pod každým číslem je něco…“ pokrčil rameny, „jaký to má ale smysl, to si musíš, Béďo, vydumat sám.“

Nadporučík Mráček, křestním jménem Bedřich, leč kolegy blízkými oslovovaný zásadně Béďa, chvíli nevěřícně a značně nedůvěřivé hleděl na laboranta, ale vzhledem k ročnímu období se nedalo počítat s Aprílem a rovněž pokročilá hodina večerní nebyla zrovna vhodná na drsnější humor mužů zákona.

„Dobře, chceš mi teda říct, že jste sem přišli, našli tuhle holku a s ní zhroucenou bábu a kolem osm rozházených čísel, který tu někdo dal místo tebe? To je trochu ujetý a na srandičky nemám moc náladu,“ trochu nejistě kontroval detektiv a pořád doufal, že to bude nepovedený vtip.

„Víš co, Béďo, podívej se, co ti ten náš neznámý tajnůstkář skoval pod těma numerama, a myslím, že ti to zamotá šešuli ještě víc. Až si to prohlídneš, tak to šoupni tady do toho sáčku, mám to zdokumentovaný, a tudíž je to tvoje. Já jsem jinak skončil a jedu s doktorem a Fandou, (což byl onen třetí s fotoaparátem) do Boudy (něžná přezdívka pro laboratoře).“

„Přes noc dám základní věci do kupy, Fanda vytiskne fotky a pošleme ti je po lenošákovi (donašeč pošty ve služebně), štando péde na stůl, abys mohl ten případ bryskně a k radosti nadřízených brzy rozlousknout. Mizíme, pánové, není již nás tu více třeba,“ zakončil svůj proslov Koloušek a s oběma jmenovanými a služebním nádobíčkem vykročil ze dveří.

V místnosti se rázem udělalo více místa, jako stvořeného pro horlivé a pracovité detektivy. Jenže Bedřich Mráček v tuto chvíli vypadal spíše hodně zmateně až vyplašeně a z výrazu jeho tváře se nedalo vyčíst nic jiného, než tušení problémů, které na něho čekají.

Za dvě hodiny byl Mráček zpátky na služebně. Sedl si za stůl, houkl na službu žádost o kafe a dal si nohy na židli kolegy Safky, který měl to štěstí, že neměl ten večer službu, a tudíž se nemusel zabývat problémem mrtvých slečen, vlastně slečny. Zavřel oči a začal si vybavovat jednotlivé detaily, o kterých mluvil Koloušek a které si pak v klidu a o samotě snažil uložit do hlavy. Na první pohled to nedávalo žádný smysl. Pod jednotlivými čísly se možná někdo snažil cosi naznačit a nebo taky ne. Mráček vzal z vrzajícího šuplíku čistý papír a začal si jednotlivé detaily zapisovat:

dětský prstýnek s červeným kamínkem,

zřejmě úlomek z nějaké škeble (mořské, říční)?

žlutá umělohmotná lžička (prasklá),

rybí šupina,

zmačkaná pokladní účtenka z hradu Kokořín,

kožená přezka (pásek, boty, kabelka)?

srdcová sedma z pokerových karet,

černá lemovací stužka (roztřepená).

Pomalu usrkával vlažné kafe a v duchu si nadával, že si ho měl uvařit sám. Protože mizerný kafe, půl třetí ráno a mrtvá slečna na krku, to není zrovna moc povzbuzující. Ani na druhý pohled ho nic nenapadlo. Jediné, co věděl, bylo, že slečna určitě nezemřela smrtí klidnou a přirozenou, takže ho ráno čeká další cesta do jejího bytu a pohovor se sousedkou, která ji našla. Zatím to byl jediný záchytný bod v který doufal, protože není pro detektiva nic důležitějšího, než od něčeho začít.

Mráček se protáhl a rozhlédl po důvěrně známé místnosti. Šest odřených stolů a o něco více židlí, vypnuté monitory počítačů a mříže v oknech znal za ty roky až příliš důvěrně. Od té doby, co se rozešel s Martou, svoji první a zatím (zaplať Pánbůh) jedinou zákonitou chotí, zde trávil více času, než by si sám přál. Sakra, kolik je to vlastně roků… šest, sedm, no to je vlastně jedno. Nikdo ho nečeká, nikdo mu nevaří, nikdo mu nevyčítá pozdní, případně žádné příchody, když zrovna měli lístky do divadla. Čert to vem, nějak bylo a nějak bude… Ze zadumání ho vyrušilo zazvonění telefonu. Ve vedlejší místnosti s ústřednou operační důstojník zjevně dospěl k názoru, že příchozí hovor bude Mráčka nadevše zajímat, a tak se ozvalo ze sluchátka:

„Zdravím Béďo, někdo po tobě touží a nechce se představit, takže přepínám…,“ pak už to jenom luplo (to jak se spustilo nahrávací zařízení), a Mráček slyšel nějaké hlasy. „Mráček,“ zabručel do telefonu. „Ha-haló, to je kriminálka?,“ ozval se ženský hlas na druhé straně aparátu a zase jakoby polekaně zmlkl. „I tak se to dá říct,“ připustil detektiv a posunul se na židli, protože ho tlačilo opěradlo do zad. „Co pro vás mohu udělat?,“ pokračoval Mráček a doufal, že se to pokud možno dozví bez zbytečných a většinou marných dotazů. „Já se jmenuji Klára Martinová a chci nahlásit, že se mi ztratil manžel a že se mu určitě něco stalo a… a,“ hlas na druhém konci se začal nebezpečně blížit k pláči.

„Počkejte chvíli, paní Martinová,“ skočil jí do řeči Mráček, „pokud chcete nechat hledat manžela, pak se obraťte na nejbližší služebnu státní policie. Oni s vámi sepíšou vše potřebné a pokud se manžel opravdu ztratil, pak ho budou hledat. Od toho tady jsou. Já vám v tomhle pomoct nemůžu, protože…“

„Ne, počkejte,“ přerušil ho hlas ve sluchátku a tentokrát v něm byla i trocha hysterie, „já bych vám nevolala a už vůbec ne takhle v noci, jenže já dostala ten balíček a v něm…,“ žena nedopověděla a začala vzlykat zřejmě dlouho potlačovaným pláčem, „v něm bylo… v něm… v něm bylo, já nevím, asi je to prst, ale já to hnedka hodila na zem a nemůžu se na to ani podívat, ježišmarja nechtějte to po mně,“ a zase pláč, který přerušil její slova. „Paní Martinová, počkejte a dobře mě poslouchejte, kdo je to tam ještě s vámi?,“ vzpomněl si detektiv na druhý hlas, který slyšel z aparátu. „To je můj bratr, bydlí tu se mnou a také se vzbudil, když se ozval zvonek u dveří… to jak asi někdo přinesl ten balíček, víte?“

„Dobře, můžete mi ho prosím předat k telefonu? Rád bych se ho na něco zeptal,“ požádal Mráček a chvíli čekal, než se tak stalo. „Karas,“ ozvalo se z druhé strany. Hlas zněl rozespale, a tak Mráček zvolil pomalejší dikci, pro předejití případného nedorozumění.

„Pane Karas,“ začal klidně a s hlubší intonací, o níž byl přesvědčen, že musí upoutat i o třetí hodině ranní, „vaše sestra se zmínila o jakémsi balíčku, který dnes v noci dostala. Můžete mi k tomu něco říct?“

„No víte, já vlastně můžu potvrdit jenom to, co už vám řekla do telefonu. Ten balíček, když jsme ho otevřeli, tak tam bylo něco v kusu hadru nebo nějaký gáze, to přesně nevím, ale bylo to samá krev…, sestra pak vykřikla a hodila to na zem. Heleďte, nikdo po nás nemůže chtít, aby jsme to znovu otevírali, no ne?“

Na druhém konci se rozhostilo ticho a Mráček usoudil, že pan Karas čeká jeho jasné a hlavně souhlasné vyjádření. „Ne, to určitě ne, pane Karas,“ ujistil ho detektiv, „nechte ten balíček tam kde je, já se tam rozjedu a uvidíme na místě. Jenom mi řekněte adresu bytu vaší sestry, mám pocit, že tu mi vaše sestra neřekla.“

„Ulrychova 12, Jižní čtvrť, je to řadový domek po levé straně ulice, tuším že třetí od konce. Ona je totiž ta naše ulice trochu malá a špatně se i hledá, tak kdybyste bloudil…“

„Buďte bez obav, já si vás najdu,“ ujistil ho Mráček, „zatím děkuju a do 30 minut tam budu.“ Zavěsil telefon a zamyslel se, proč mu vlastně děkoval, protože když se musí jet podívat na nějaký krvavý fujtabl a ještě k tomu v listopadové noci, to je spíš na zabití. Tato myšlenka ho trochu uspokojila, ale pak se mu spojila s mrtvou slečnou, kterou před pár hodinami viděl, a jeho nálada byla ta tam. Těžce si povzdechl a vytočil číslo na řidiče vozidla, které ho odveze do Jižní čtvrti, Ulrychové 12.

KAPITOLA 2.

Auto zastavilo před udržovaným jednopatrovým řadovým domkem s velkými okny a balkonem s nyní již prázdnými truhlíky na muškáty: světlo pouliční lampy poskytovalo poměrně dobrou představu o velikosti i stáří domu, a bylo ještě podpořeno dvěma rozsvícenými arkýřovými okny v přízemí. Na první zazvonění se ozvalo zabzučení u branky, takže Mráček usoudil, že oba sourozenci ho netrpělivě vyhlíželi z některého neosvětleného okna. Když přicházel k domovním dveřím, ty se také otevřely a v nich stála žena v modrém froté županu s rozpuštěnými vlasy a uplakanýma očima. „Paní Karasová?,“ zeptal se Mráček a čekal, až ho pozve dál.

„Ne, ne, tak se jmenuje můj bratr, já mám jméno po manželovi, Martinová,“ špitla žena a ustoupila z matně osvíceného rámu dveří.

„Promiňte,“ řekl Mráček, „nějak jsem si zafixoval jméno vašeho bratra, když jsem s ním mluvil.“ S omluvnou úklonou vstoupil do malé předsíňky, aby si vzápětí všiml zřejmě pana Karase, bratra paní Martinové. Ten stál v osvětlené chodbě u dveří pravděpodobně obývacího pokoje, byl menší pohublé postavy a v proužkovaném flanelovém pyžamu, které mu bylo zjevně o několik čísel větší. Oba dva, on i sestra, působili na Mráčka jako smutná klaunská dvojice, která už má po výstupu a teď marně čeká na potlesk.

„Můžu si nejdřív prohlédnout ten balíček?,“ požádal Mráček a pohlédl na mladou ženu. Ta se podívala na svého bratra.

„Míšo, prosím tě, ukaž mu to…, já, já nemůžu,“ vzlykla paní Martinova a z kapsy županu vytáhla papírový kapesník. „Nezlobte se,“ vyděšeně se obrátila na Mráčka, „já bych asi omdlela, já už tu věc nechci v domě, odvezte to někam pryč, já,“ suše polkla, „už tu věc budu mít před očima snad celý život,“ a znovu se rozplakala.

Její bratr Michal, případně Michael, obrátil oči na detektiva a beze slova otevřel dveře do osvětlené místnosti, která byla, jak Mráček správně odhadl, obývacím pokojem. Do vkusně a zřejmě i draze zařízených prostor vstoupili oba muži téměř naráz. Na rozdíl od Mráčka, který pokračoval dále, zůstal stát pan Karas u dveří a rukou ukazoval do jednoho místa, nedaleko kožené pohovky. „Támhle to je, ale víc už po mně taky nechtějte, pane majore, mně to dneska už stačilo,“ dokončil věru Karas a čekal, co se bude dál dít. „To je v pořádku,“ odpověděl Mráček, vyndal z kapsy zelené bundy velký igelitový (údajně i sterilní) pytel a připravil si ho vedle balíčku. Poté si natáhl gumové rukavice a opatrně balíček sebral ze země. Víko krabice, která byla velká zhruba jako škatule od dámských lodiček, bylo mírně, zřejmě nárazem o podlahu pokoje, posunuté. Mráček je opatrně nazdvihl a uviděl bílý hadřík, značně zakrvácený, který po bližším ohledání skutečně skrýval část prstu. Předmět byl zřejmě useknut v polovině třetího článku, protože kost se mu zdála rozštípnutá. O jaký prst se jednalo si netroufl hádat, mohl to být ukazovák či prsteník, ale pokud dotyčná osoba měla menší ruku, pak to klidně mohl být i prostředník. Jenže nejdřív se musí prokázat, že se jedná o mužskou ruku a další a další skutečnost, jako je krevní skupina, stáří nyní již bývalého majitele prstu a v neposlední řadě i kdy byl tento prst tak nešetrně odebrán, vložen do krabice a poslán do bytu paní Martinové. Mráček opatrně přiklopil víko zpět na krabici, vložil ji do připraveného pytle a raději osobně odnesl řidiči, který čekal před domem. „Odvezte to do laborky, pozdravujte Kolouška a řekněte mu, že na spaní má dost času jindy. Nebo radši… to mu neříkejte, jenom že mu to posílám, je to nová věc a jestli by mi nemohl určit, o jaký prst se jedná, no zkrátka všechny ty blbosti co s tím v laborce dělají. Jo, a že mu předem děkuju. Pak se pro mě vraťte, měl bych tu být tak za půl hodiny hotovej.“

Když se červená koncová světla ztratila na konci ulice, seděl už Mráček na té pohodlné kožené soupravě v obývacím pokoji a oba sourozence měl před sebou usazené ve stejně nadýchaných křeslech. Díky tomu se mohl pustit do základního třídění informací, týkajících se balíčku s prstem, manžela paní Martinové a vůbec všeho, co by pomohlo alespoň trochu objasnit další případ, který se navalil, jak by podotkl básník, na Mráčkova mužná bedra.

„Paní Martinová, můžete mi říct, v kolik hodin jste slyšela zvonek?,“ zeptal se Mráček a položil přitom na stůl zapnutý diktafon. Věděl z vlastní zkušenosti, že vyslýchané to sice trochu znervózní, ale na druhou stranu je to nutí více přemýšlet. Taková alespoň byla jeho praxe s tímto zařízením, které už mu prokázalo pár dobrých služeb. Paní Martinová vzdychla, jako by i samotná myšlenka na uplynulé okamžiky byl pro její psychiku problém, ale pak se celkem klidně rozpovídala.

„Mohlo být tak kolem druhé hodiny ráno, samozřejmě jsem spala a bratr ve vedlejším pokoji také. Nejdřív jsem si myslela, že se mi to zdálo, ale pak jsem slyšela přes stěnu, jak se i Michal zvedl z postele a šel k oknu. Z jeho pokoje je totiž vidět dolů k brance a ten kdo zvonil, musel zvonit u ní, protože jinak by ji musel přelézt a zazvonit u dolních dveří.“ Mráček se otočil na pana Karase. „Neviděl jste někoho stát nebo běžet od branky? Nebo třeba i auto, které tu běžně neparkuje a stálo by poblíž domu?“ zeptal se detektiv, ač v příliš velký úspěch nedoufal.

Bratr paní Martinové hleděl do klína na konce svých dlouhých rukávů a po chvilce zavrtěl hlavou.

„Nevzpomínám si, ještě jsem napůl spal a než se rozkoukáte…, jestli tam někdo byl, tak já jsem ho neviděl. Jediný, čeho jsem si všimnul, byl ten baliček, ten ležel kousek od dveří. Proto jsem šel hned za sestrou vedle, no ona byla, jak už vám říkala, vzhůru a já jí povídám: Kláro, někdo sem hodil nějakej balík, leží přede dveřma. Měli jsme oba strach tu krabici sebrat a vlastně i otevřít, vždyť dneska nevíte, kdo se kde může schovat, zvlášť takhle v noci,“ dopověděl bratr paní Martinové a jako by v jejích očích hledal souhlas.

Mráček ho mlčky poslouchal a čekal, jestli bude ještě někdo z nich pokračovat. Očividně se však do toho nikomu nechtělo. „Dobře, a co bylo potom?“ zeptal se detektiv a v duchu přemýšlel, zda by on šel otevřít v noci domovní dveře.

„No, potom jsme přeci jen ten balíček vzali dovnitř, protože Klárka ho tam nechtěla nechat jen tak ležet. Já jí sice říkal, ať to nedělá, ale pak jsem to byl nakonec já, kdo ho sebral a přinesl. No a zbytek už víte,“ dokončil větu Karas.

„Paní Martinová,“ obrátil se detektiv na mlčící ženu, „můžete mi něco říct o vašem manželovi a z čeho usuzujete, že ten prst v balíčku je jeho? Poznala jste snad podle nějaké indicie, že by se mohlo jednat o…,“ Mráček se zadrhl, protože mu přišlo dost hloupé říct „část vašeho manžela,“ a tak raději zmlkl a díval se na údajně opuštěnou manželku a doufal, že jeho otázku správně pochopí. Ta si ale tiskla klouby rukou a pokud o jeho otázce přemýšlela, nedávala to nijak najevo. Pak přeci jen, s viditelným odporem při vzpomínce na tu hrůzu v krabici, potichu řekla:

„Já… já vám nemůžu vysvětlit, proč vím, že je to… že ta věc je Richardova, ale jsem si tím jistá. Prostě jsem,“ a podle intonace v hlasu to opravdu myslela vážně.

Mráček její přesvědčení nekomentoval a pokračoval dál: „Čím se zabýval váš muž, myslím pracovně? Také jste mi neřekla, jak dlouho se vám neozval?“

„To jsou už skoro tři dny,“ řekla nešťastně paní Martinová a kapesníkem si utřela oči. „Dnes je čtvrtek a já ho viděla v úterý ráno, když nastupoval do vozu. Jel určitě do firmy, je to jeho firma, která se zabývá dovozem a distribucí koření. Manžel ji založil…, Míšo jak dlouho už ta společnost funguje, víte Michal tam také pracuje jako řidič,“ vysvětlovala žena Mráčkovi.

Její bratr zvedl oči a pronesl něco ve smyslu, že on je tam druhým rokem, ale firma už funguje asi pět let. Pak zase zmlkl a dál zadumaně hleděl na rukávy svého pyžama, které mu sahalo až po konečky prstů.

„Můžete mi někdo říct, jakým autem pan Martin odjel a jeho poznávací značku?“ zeptal se detektiv, „dám to do pátračky, ať se na to někdo podívá. Třeba měl bouračku, leží v nemocnici a doklady si zapomněl v kanceláři…, stávají se takové věci,“ ale sám tomu moc nevěřil.

„Ještě jednu otázku…, neříkal váš manžel, že by se chystal někam odjet, třeba na služební cestu, či jednání s partnery a to i na delší dobu?“ zeptal se ještě pro jistotu Mráček.

„Ne to určitě ne, Richard by se mi o tom zmínil a určitě by neměl celou dobu vypnutý telefon, je tam jen informace, že účastník je momentálně nedostupný,“ odpověděla žena a opět si utřela oči.

„Dobře,“ povzdychl si Mráček a opřel se do polštářů. Začínaly ho pálit oči z ostrých světel v místnosti a při pohledu na oba sourozence konstatoval, že i oni si potřebují oddychnout.

„Poslední věc paní Martinová, neznáte náhodou krevní skupinu vašeho manžela? Vzhledem k tomu… k tomu nálezu, by nám to určitě pomohlo.“

„Manžel neměl rád pohled na krev, ale jednou, snad ještě na vojně, krev dával, chlubil se mi tím a pamatuji si, že říkal něco o bé skupině. Ano, určitě mluvil o béčku.“

Mráček se podíval na hodinky. Bylo skoro půl šesté ráno, venku tma a podle lehkého ťukání do oken i dešťová přeháňka. Dost argumentů, aby nechal ty dva svůj šok vydýchat a navštívil je až tak přespříští den, pokud nebude důvod udělat to dříve.

„Myslím, že toho pro dnešek máte oba už dost,“ pronesl detektiv a vypnul přístroj na stole. „Určitě se nevidíme naposledy a jestli si ještě na něco vzpomenete, budu velice rád.“ Pokynul jim hlavou a podal oběma ruku. „Nejpozději pozítří se zastavím a také vám tu nechám telefonní číslo přímo ke mně na stůl.“

Když nastoupil do vyhřátého auta, které se rozjelo tichou ulicí zpět na služebnu, nemohl se ubránit pocitu, že mu sourozenci neřekli všechno a že mu v téhle krabicové patálii něco nehraje. Ale nevěděl co!

KAPITOLA 3.

Do místnosti pro detektivy, mazlivě zvané Čmuchárna či Sleziště, se začali trousit kolegové nadporučíka Mráčka. Venku, vzhledem k hodině již příhodné pro rozednění, bylo slyšet cinkání tramvají a charakteristický ruch ranního probouzení se nového dne. „Tak co Béďo,“ zahlaholil již od dveří hromotlucký chlapík, jinak nadporučík František Murdoch, jeden ze zkušených harcovníků detektivního sboru. „Tak jsem slyšel, že dneska nic moc, nějakej balíček nebo co, že by už naděloval Děda Mráz?.“

„Hele, ty dobráku,“ raději ho utnul Mráček, „co takhle teplá kobliha, nebo kus štrůdlu od Kamily, (pekařství nedaleko služební budovy), to bys neměl pro uhoněného, nevyspalého a dost utahaného kolegu? To bych fakt ocenil víc, než tvoje infantilní dotazy,“ řekl Mráček a vzápětí chytil papírový sáček se slibně vonícím obsahem. „Přece si tě nevezmu na svědomí,“ útrpně odvětil Murdoch a čekal, až se mu rozjede počítač, protože: „… jestli ani dneska tam nebude zpráva z laborky o té střílečce v pasáži, tak už jim fakticky půjdu něco říct a (několik výrazů, které se…).“

Mráček chtěl něco dodat, ale zaskočila mu meruňková marmeláda z koblihy, a tak jenom změnil barvu v obličeji a honem se napil asi pátého kafe, které za dnešní službu měl. Osobně měl tyhle ranní slovní přestřelky rád, člověk se občas zasmál a pokud byla kancelář plná detektivů-dobráků, kteří neváhali pomoci radou (většinou značně škodolibou), stálo to někdy opravdu zato. Dneska tu ale byli sami, ostatní šli jako každé druhé ráno rovnou k veliteli na rychlou poradu. Naštěstí tyhle „drbárny“ netrvaly většinou dlouho, parta na této služebně měla již za sebou dost odsloužených let i případů, kdy si stačí pár větami udělat jasno. Výjimkou mezi matadory byl jenom elév podporučík Hýbl, který přišel před necelým půl rokem a ostatním kazil zralý věkový průměr „mazáků,“ ale ani on už nebyl žádný zelenáč ze školy.

„Půjdeš ještě za Petrem?“ zeptal se Murdoch Mráčka, což mu dotázaný odkývl. Peter byl jejich velitel, kápo či Vševěd, jak ho tu všichni titulovali, protože ještě před rokem byl ve stejné místnosti jako oni. Pak ale odešel stávající šéf na ministerstvo (prý už si nemohl dovolit další žaludeční vřed) a mocní tohoto resortu rozhodli, že novým velitelem se stane kapitán Peter Gorhoň, rodák ze Žiliny, ale od vojny žijící v Čechách a osudem a tak trochu i svým policejním tchánem zavátý do rukou spravedlnosti. Detektivové z pátračky to kvitovali veskrze kladně, protože Peter znal už jejich pracovní postupy, klady i slabiny a to je vždycky u šéfa lepší, než když přijde nová tvář.

„Jo, budu muset, dám mu svodku těch dvou nočních výjezdů, je to jenom základní informace, zatím tu nemám ani fotky a laborku, no a doktor si dává taky načas. Jo a pak už pro nikoho nejsem, jdu spát a jestli mě chcete vidět hezkýho, milýho a jako vždy přívětivýho, tak ať nikoho ani nenapadne mi zavolat,“ nezakrytě výhružným tónem varoval příliš aktivní kolegy.

Na chodbičce přede dveřmi se ozval smích a několik hlasů komentovalo něco, čemu přes zavřené dveře nebylo rozumět. Mráček správně usoudil, že ranní seance skončila a jeho čas právě nastává. Vzal desky, které měl připravené na stole, a prosmýkl se kolem vcházejících detektivů, směrem ke kanceláři Gorhoně. Tím byl ušetřen štiplavých poznámek o aktivních detektivech, jako vystřižených z napínavých krváků, kteří si ovšem musí občas zajít pro radu k veliteli. Prostě takový normální ranní humor, aby to bylo líp k vydržení.

KAPITOLA 4.

Pípání nastaveného mobilu Mráčka probudilo, alespoň jak se mu zdálo, okamžitě po usnutí. Podíval se rozespale na hodinky a zavřel znovu oči, ačkoliv věděl že nejdéle do pěti minut musí vstát. Možná… kdyby si nedal sprchu… mohl by ležet o patnáct minut déle…, ale to je blbost. Ještě že si nemusí dělat snídani nebo spíš pozdní oběd, stejně tu nic v lednici nemá a přes vaření nebyl nikdy zrovna machr. Jednou se zařekl, že vajíčka se špekem jenom třikrát týdně a dost, jenomže tím mu vyschla inspirace a zase skončil na rohu v hospodě „U dukátu,“ kde měli dobrý gulášek a v nouzi i teplou sekanou.

Pomalu si sedl na posteli a začal s cvičením. Nijak to nepřeháněl, ale byl to jeden z těch kladných návyků z hodin juda, které roky dělal. Možná i díky tomu měl i ve svých jednačtyřiceti pořád ucházející figuru. Váhu si držel kolem devadesáti kil, což na výšku sto osmdesát dva centimetrů bylo skoro optimální. Naposledy se předklonil až ke špičkám nohou, narovnal se, zafuněl, aby provětral plíce, a vydal se pomalým krokem ke koupelně. Po pěti minutách ve vlažné sprše (měl by už konečně na ten boiler někoho zavolat) si rukou prohrábl krátkého ježka a namydlil tváře. „A z koupelny vychází mladý sympatický muž, plný elánu, leč s prázdným žaludkem,“ nahlas zavolal jedno z ranních hesel a šel na malý balkon, který byl přilepený u kuchyňky, aby si tu vyzvedl z věšáku vyvětraný parker. Pohledem ještě zkontroloval nepříliš utěšený stav bytu (měl by už nejspíš uklidit) a zabouchl za sebou dveře. Se zamykáním se ani neobtěžoval, byť se byt nacházel v ne zrovna rezidentní čtvrti. Místní galerka nebyla zas úplně padlá na hlavu, aby vybílila bejvák policajtovi. Popravdě řečeno, ono by toho k odnesení stejně moc nebylo.

Mráček nejdříve koukl do schránky a když viděl jen reklamní letáky, bez dalšího zdržování vyšel z domu. Jeho kroky vedly k jeho oblíbené hospodě „U dukátu,“ kde měl domluvenou porci srnčího hřbetu se zelím, což místní kuchař Pepíno, zvaný též Ital, uměl přímo vývozně. Otevřel dveře, rameny rozrazil stěnu z cigaretového kouře a rukou mávl směrem k výčepu, kde se ozval hýkavý hlahol výčepního Jarošíka, jehož oblíbené přivítání „Zdravím paži zákona,“ se jako obvykle rozlehlo lokálem.

Detektiv hledal volný stůl, případně někoho známého, ještě však bylo příliš brzo na první večerní pivo, a tak nikoho nezahlédl. Posadil se pod okno se zažloutlou a pravděpodobně notně dlouho nepranou záclonou a počkal, až k němu dorazí pingl Kubíček (dodnes nevěděl, jestli je to jméno, či příjmení).

„Pepíno na tě nezapomněl, Sherlocku, za chvilku to máš tady,“ oznámil svým zvláštně pisklavým hlasem Kubíček a čekal, jestli si Mráček dá pivo, či nějakou tu barevnou bryndu, kterou s netajeným odporem též občas roznášel. „Hodnej,“ odpověděl detektiv a ukázal palec nahoru, což byl neklamný signál, že pivo vítězí.

Když číšník odešel, opřel se pohodlně do židle a začal se pomalu, jako když se zažíná petrolejová lampa, myšlenkami vracet k dnešní noci. Měl tu šťastnou povahu, že po práci dokázal vypnout a neničit se přemýšlením o tom, co ten den řešil, viděl či musel udělat. Zkrátka někde tam vzadu v hlavě zabouchl dveře a dovolil si je otevřít, až když zase sám chtěl. Podíval se na hodiny ve výčepu, které ukazovaly těsně před čtvrtou. To by mohl po jídle ještě zajet k té sousedce mrtvé holky, třeba se něco dozví. Jak včera stačil zjistit, bydlely vedle sebe více jak dva roky a když už koneckonců někdo někomu svěří klíče od bytu, tak o sobě musí něco vědět. Tu návštěvu u paní Martinové a jejího bratra by taky neměl dlouho odkládat, uvidíme jestli zatím nezjistili kluci od dopravky něco o autě jejího manžela. No a pak zpráva z laborky, týkající se toho balíčku, a další věci, no není toho málo.

Z přemýšlení o věcech lidské viny a neviny ho vyrušil Kubíček, nesoucí slibovanou a skutečně velice lákavou pochoutku z lesního sudokopytníka. Když k tomu postavil ještě orosené pivo, nezbývalo, než se do toho pustit. Mráček si uvědomil, že má hlad jako celá vlčí smečka, a tak se nenechal dvakrát pobízet.

Když detektiv zavíral dveře výčepu, venku se již snášela tma. Než došel k autu, stačil zavolat do Čmuchárny, že jede za Paní Samkovou, sousedkou slečny Jany. Telefon zvedl mladý Hýbl, který na jeho žádost i celkem ochotně vyhledal ve společné databázi zprávu od doktora, týkající se příčiny úmrtí mladé ženy.

„Počkej, sakra, a nespěchej na mě,“ mumlal Hýbl do sluchátka, listujíce v počítači a snaže se najít ten správný odstavec.

„Jo, myslím, že to mám. Tak si piš nebo pamatuj, Béďo…, no to je fór, ta holka byla otrávená. Jed zatím neurčen, ale nápadně připomíná jed tzv. ‚šípových žab‘, které se vyskytují v deštných pralesech řeky Amazonky. Hele, Béďo, nepřehlídnul si tam nějaký žabky, myslím teda ty čtyřnohý, to víš, ty potvory jsou prej malinký, kam se hrabou na naše poctivý žabáky…,“ sypal ze sebe kolega a Mráček začínal mít chuť ho nakopnout. „Jseš nějak plnej humoru Kadete (což byla zase Hýblova přezdívka), šetři si ho na pozdější hodiny, jestli se nemýlím, máme dnes službu spolu. Ale jinak dík, je to moc hezká informace,“ kontroval Mráček a začal odemykat svoji lehce postarší fabii.

KAPITOLA 5.

Dveře garsonky paní Samkové se nacházely ve třetím patře činžovního domu a téměř přímo proti bytu slečny Jany Kavenčákové, která, jak už měl nyní Mráček od doktora potvrzeno, zemřela smrtí nedobrovolnou a z hlediska detektiva i poněkud komplikovanou. Byla tu ještě malá naděje, že slečna Jana si někde opatřila dosti exotický jed, zatím bez zjevné příčiny si ho nějak vpravila do těla a ještě před tím si pro pobavení vyšetřujícího detektiva úhledně namalovala osm číslic a pod ně rozmístila náhodně vybrané drobnosti, ale to už se Mráčkovi zdálo tak ujeté, že tomu sám nevěřil. Pravda, někdy se stávalo, že ta nejméně možná varianta byla tou správnou, ale policejní „čuch“ mu říkal, že tady půjde o něco jiného.

Rozhlédl se ještě po chodbě, spíše ze zvyku, a pak zazvonil na dveře se štítkem paní Samkové. Doufal, že důchodkyně bude doma a tak jako většina žen jejího věku bude sledovat okouzlující seriály komerčních televizí, či plést svetr pro vnoučata. Proto ho překvapilo, když se ani na druhé zazvonění v bytu nic neozývalo. Ještě chvíli počkal a pak se otočil zpět k výtahu, který právě zezdola přijížděl. Podržel starší vystupující dámě dveře a vzápětí si uvědomil, že se jedná o paní Samkovou, která se zjevně odněkud vracela.

„Promiňte,“ řekl, když ho míjela, „paní Samková? Já jsem Mráček a vyšetřuji smrt slečny Kavenčákové, mohli bychom si na chvíli pohovořit?“ vychrlil ze sebe a zároveň jí ukázal služební průkaz.

Žena si ho změřila pátravým pohledem, pak se ještě nedůvěřivě zavrtala očima do jeho průkazu a nakonec kývla hlavou, což si detektiv vyložil jako souhlas s jeho žádostí.

„Omlouvám se, že jdu bez ohlášení, ale někdy to prostě časově nejde všechno stihnout,“ snažil se omluvit svůj přeci jen pozdnější příchod. Paní Samková jen mávla mezi otevíranými dveřmi rukou a oznámila detektivovi, že „stejně byla skoro celý den u sestry, protože po tom hrozném včerejším zážitku by nedokázala být doma sama a teď se vrací z jógy, takže by ji doma stejně nestihl, atd.“

Posadila detektiva do křesla v pokoji a šla uvařit kávu, protože nepochybovala, že by si detektiv taky jednu dal. Když si pak přisedla naproti Mráčkovi, vypadala klidně a vyrovnaně, mahagonové vlasy přičísnuté do lehkých vlnek a nadporučík v duchu konstatoval, že jeho představa o seriálové důchodkyni bere za své.

Mráček vyndal svůj oblíbený diktafon, zapnul ho a požádal paní Samkovou, jestli by mu nemohla říci něco o slečně Kavenčákové. Jak dlouho se znaly, jestli si na ní nevšimla v poslední době něčeho neobvyklého, její zvyky, zkrátka co se jí vybaví. A samozřejmě také tu situaci, když ji včera našla.

„Pane… Mráček jste říkal, že,“ mile se usmála tázaná, „že to byl pro mě šok, to vám snad ani nemusím povídat. Nedivte se, že jsem se tam sesypala, vždyť jsem Janičku měla skoro jako vlastní dceru. Znaly jsme se skoro dva roky, to když se sem přistěhovala. No, to víte, ze začátku to bylo jenom takové… dobrý den a nashledanou, občas jsme prohodily pár slov o počasí nebo jsem ji pochválila, jak jí to sluší, ale asi tak po půl roce mi jednou Janička zazvonila u dveří a jestli by mě nemohla o něco poprosit. Já jí řekla, že samozřejmě ano, a ona, že odlétá na měsíc někam do Jižní Ameriky, nějaké tlumočení to tenkrát bylo, víte ona dělala překladatelku, uměla španělsky, anglicky, rusky, portugalsky a ještě se domluvila nějakými indiánskými dialekty, jak se mi jednou svěřila. Měla zkrátka hlavu na jazyky a jak jsem později poznala, tak tahle cesta nebyla rozhodné první. Ona vlastně byla v průběhu roku tak tři, možná čtyři měsíce pryč, podle toho, jak si ji kdo najal. A věřte mi, že zájem o ni byl, protože doma pořád cvakala do počítače a dělala překlady pro firmy, no a to víte, jak se dostanete do podvědomí a jste dobrá, tak se nestačíte ohánět. To, že jsem jí za její nepřítomnosti zalévala kytky, větrala a vybírala schránku se pak stalo samozřejmostí, já už na dlouhé výlety nejsem, měla jsem dost času jí to takhle zaopatřovat. Já to dělala ráda, ona Janička měla byt jako klícku, všude pořádek, a čisto. A taky jsem tam ráda chodila, protože to tam tak zvláštně vonělo, protože si Janička přivážela z těch svých cest spoustu různých vůní a takových těch kouřících tyčinek. Říkala, že to odhání chmury,“ povzdychla si paní Samková a chvíli to vypadalo, že se nechala unést nějakou vzdálenou vzpomínkou.

„Vlastně to byla ona, která mě přemluvila na jógu, vždycky říkala, že je to očista těla i ducha. Bude mi tu moc chybět,“ dopověděla paní Samková a v očích se ji zaleskly slzy. „Promiňte,“ řekla a odešla do koupelny.

Mráček zamyšleně seděl a tušil, že jeho představa o dobrovolném odchodu mladé ženy z tohoto slzavého údolí má vážné trhliny. Zaujala ho zmínka o cestě do Jižní Ameriky, zřejmě ne jediná do těchto míst. Upil ze své kávy a čekal, až se paní Samková vrátí z koupelny. Věřil, že se dnes dozví ještě něco víc, protože jeho hostitelka byla zatím jediná, koho se mohl na mrtvou zeptat.

Uslyšel kroky z koupelny a paní Samková vzápětí seděla opět proti němu. Vypadala klidněji, ale očividně jí dalo práci se ovládat.

„Nezlobte se, není to pro mě jednoduché, až nyní mi to všechno začíná docházet, jak tu spolu o Janičce mluvíme,“ omluvně řekla vdova a nervózně si přejela rukou po vlasech.

„To je v pořádku, paní Samková,“ odpověděl detektiv a povzbudivě se na ni usmál, „můžete mi říci, jestli nevíte něco o jejich rodičích či sourozencích, potřebujeme je informovat o smrti slečny Jany. Bohužel dnes v noci, když jsem se snažil najít v jejím bytě nějakou adresu, tak jsem nebyl zrovna úspěšný. Nezmínila se vám někdy o nich?.“

„Tak to tedy přesně nevím, ona o rodičích vůbec nemluvila, snad jen jednou naznačila, že se s nimi před lety rozešla nějak ve zlém a vůbec se nestýkají. Bylo to pro ni zjevně dost citlivé téma, a tak jsem se vícekrát neptala. A jestli měla nějaké sourozence, tak o nich určitě nikdy nepadlo ani slovo.“

Mráček přikývl a položil jí další otázku:

„Vy máte, paní Samková, klíče od bytu slečny Kavenčákové. Předpokládám, že jste je včera použila, když jste šla za slečnou Janou. Bylo čtvrt na deset večer, což je možná trochu pozdější čas na návštěvu, ale mě by hlavně zajímalo, proč jste šla do bytu, když vám slečna Jana neotevřela. Věděla jste přece, že na žádné služební cestě není. Nebo jste měla nějaké podezření, že s ní není něco v pořádku?“

Vdova zavrtěla hlavou a oznámila detektivovi, že žádné podezření neměla a důvod jejího legálního vniknutí do bytu byl zcela prozaický. Slečna Kavenčáková byla pevnou zastánkyní zdravé výživy, mezi níž patří i pravidelná konzumace luštěnin. Měla proto doma od obyčejného hrášku a čočky i spoustu dalších, často i dosti exotických pochutin, které si poměrně často připravovala na různé způsoby, jejichž finální kvalitu mohla občas posoudit i paní Samková. Tentokráte však nešla tajně umlsávat, ale protože chtěla druhý den vařit polévku zelňačku s fazolemi a před pár minutami zjistila, že fazole zapomněla koupit, šla požádat o jejich laskavé zapůjčení. A protože ji už dříve slečna Kavenčáková vybízela, ať si kdykoliv vezme z její kuchyňky co bude potřebovat, po krátkém váhání, když nikdo neotvíral, se vrátila domů pro klíč od jejího bytu a šla si tu hrst fazolí vzít. Co bylo potom, to už pan detektiv ví.

Mráček si v duchu pomyslel, že nebýt pevného rozhodnutí paní Samkové (to kdyby připustila změnu jídelníčku), o mrtvé slečně by zatím nikdo nevěděl. Překladatelka pracovala na volné noze, a tak by ji v zaměstnání hned tak nepostrádali.

„Paní Samková, když jste vstoupila do bytu, nevšimla jste si něčeho neobvyklého? Třeba těch čísel, co byly kolem pohovky, na které ležela mrtvá. Nebo napadlo vás, že je slečna Jana mrtvá?“

„Pane inspektore, já mám dvě dioptrie na dálku, ale zblízka, to vidím dobře. To víte, že jsem si těch čísel všimla, nevím teda, kolik jich bylo, ale mně to zase tak nějak divný nepřipadalo. Ona když Janička psala nějaké ty věci na překlady nebo měla kolem sebe rozložené ty slovníky, všude si tam dávala barevné papírky. Mně ta číslíčka přišla tak nějak normální, jako že si bude něco třídit nebo tak, vůbec jsem nad tím nepřemýšlela. Já ji totiž uviděla, když už jsem přišla k tomu gauči a nejdřív si myslela, že usnula. Dostala jsem strach, abych ji nevylekala, a tak jsem potichu zavolala Janičko a čekala až se vzbudí. Jenže ona se ani nepohnula, tak jsem na ni znovu zavolala a pak udělala dva kroky dopředu. Uviděla jsem ty otevřené oči a hrozně bílý obličej a v tu chvíli se to se mnou začalo všechno točit. Ona se z toho kanape dívala tak nějak vylekaně a bolestně, že jsem v tu chvíli věděla, že je zle. Ještě jsem stačila zavolat 158, já si ani jiný číslo nepamatuju, vím, že jsem jim říkala adresu a že je Janička mrtvá, a pak už jsem asi omdlela. Probrala jsem se, až když mě ten váš doktor dával nohy na židli a strkal k nosu čpavek. Bylo mi hrozně, a tak mě vyprovodil ke mně domů a ještě mi dal nějaký prášek. Stejně jsem do rána nespala, ale neměla jsem ani sílu se tam vrátit, to kdyby něco potřebovali.“

Mráček pečlivě poslouchal. Jak se zdálo, to základní se dozvěděl a před další podrobnou prohlídkou bytu ho nic zásadního nenapadalo. Musí ještě zjistit adresu rodičů, přátel (případně i nepřátel) a samozřejmě se snažit rozmotat tuhle smrt bez zjevného motivu co nejdříve. Třeba najde ještě něco zajímavého ve zprávách z laborky a od doktora. Uvědomil si, že by měl zajet na služebnu, a tak se rozhodl svoji dnešní návštěvu ukončit. Byt naproti byl stejně zapečetěný a díky úřednímu šimlovi si musí nejdříve sehnat razítko, aby se mohl dostat dovnitř. Třeba přehlédl něco důležitého (i když to asi jedovaté žáby zrovna nebudou), ale v každém případě v tom bytu mohl být klíč k případu.

„Díky za kávu a váš čas, paní Samková, určitě jste mi pomohla. Budete zítra ráno doma? Tak kolem deváté? Rád bych se podíval do bytu slečny Kavenčákové a budu rád, když mě doprovodíte.“

Paní Samková přikývla.

„Výborně, budu se snažit vás příliš nezdržovat.“

S těmito slovy se zvedl, ještě jednou poděkoval za příjemnou společnost a odebral se za kolegou Hýblem, který ho očekával v Čmuchárně.

Jízda již potemnělým městem má své kouzlo. Někdo večer považuje za konec dne, někdo naopak za jeho začátek. Tatíkové z fabrik začínají dostávat hlad a utíkají z hospod domů, kde u večerních zpráv usínají, holky od červených luceren si nanášejí líčidla a výrazné oční stíny, aby ulovily nějakého kunčofta, jeden spěchá do divadla a druhý zase jinam, stovky osudů a každý trochu jiný.

Modrá octavia se proplétala provozem a její jízda rozhodně nebyla v mezích pravidel. Řidič měl zjevně naspěch, a tak se stalo, že jízda na červenou téměř v centru města neskončila dobře ani pro něho a bohužel ani pro šoféra plně naložené dodávky, která mu zatarasila cestu. Náraz do její zadní části byl ještě umocněn více jak devadesátikilometrovou rychlostí octavie, která těžký vůz odhodila téměř na chodník. Záchranka i dopravní police byly u nehody během několika minut. Muž z osobního vozu byl v bezvědomí, krvavý šrám na hlavě signalizoval poranění lebky a další zranění se dala zatím jen odhadovat podle zdemolované přední části vozidla a nepřirozeně zkrouceného těla, ležícího na volantu.

Druhý řidič naštěstí vyvázl pouze s odřeninami a leknutím, takže mohl policistům poskytnout základní informace. Houkající sanitka odvezla viníka nehody do nejbližší nemocnice a policisté začali vytahovat věci z nabouraného vozidla. Mezi celkem nepodstatnými drobnostmi byl i hnědý kožený nezamčený kufřík, který ležel vedle sedadla řidiče. Byl poněkud těžší na to, že obsahoval pouze několik balíčků exotického a značně aromatického koření. Důvodem byla druhá přepážka, zašitá plátnem, kde byly ukryty téměř 2 kilogramy vysoce kvalitního kokainu. I dopraváci musí v takové chvíli vědět, co udělat a kam zavolat, a to i kdyby si nebyli jistí, že se skutečně jedná o drogy.

Detektiv Mráček se vracel jinou stranou města. Zatím nevěděl nic o bouračce a samozřejmě ani to, že automobil s hnědým kufříkem byl služební vůz firmy ARAKIS s. r. o, která patří manželovi Jany Martinové z Jižní čtvrti 12.

KAPITOLA 6.

Ve služební místnosti byl slabě cítit cigaretový kouř, nezkrotná toť vášeň poručíka Wurma, který již odkvačil domů, věnovat se manželce a třem dětem téměř shodně pubertálního věku, neboť se jednalo o dvě jednovaječné dvanáctileté slečny a čtrnáctiletého zrzavého flegmatika. Mráček vstoupil do dveří a uviděl poručíka Hýbla, jak zuřivě trápí klávesnici počítače, zřejmě při vyplňování nějakého důležitého formuláře.

„Nazdar,“ prohodil cestou ke svému stolu a po usednutí a odložení bundy se jal aktivovat vlastní computer. Zároveň otevřel plastové desky položené na stole, kde na něho vykouklo několik fotografií slečny Jany, nafocené v jejím bytu. Očima přelétl poznámku, že stejné fotky a ještě pár dalších písemných poznámek má v počítačové poště, podpis laborka. Mráček byl vděčný za technický pokrok, protože, když si vzpomněl na hromady papírů, které mu denně přistávaly na stole, ještě teď se z toho potil. Před pár roky si vymohl i přístup do centrálního sumáře zpráv, které se ukládaly za oddělení z celého města. Mělo to svoje výhody, protože se tam mohl daleko dříve dozvědět záležitosti týkající se i jeho případů. Nebylo to sice moc často, ale usnadňovalo to pátrání a hlavně šlo o čas.

Mráček si nejdříve otevřel soubor od doktora, týkající se mrtvé Jany Kavenčákové:

Jméno:

Kavenčáková Jana PhDr.

Věk:

34 let

Výška:

175 cm

Váha:

58 kg

Pohlaví:

žena

Důvod úmrtí:

otrava jedem, jedná se o živočišný jed batrachotoxin, který je znám u obojživelnýcb živočichů, např. tropických žab druhu Phyllobates, žijících v pralesích Střední a Jižní Ameriky. Účinky jedu jsou velmi silné, smrt může nastat již po několika minutách z důvodu zástavy srdeční činnosti. Do těla mrtvé se dostal čajovým extraktem, což bylo zjištěno rozborem čajové sedliny z hrnku v bytu mrtvé.

Doba smrti:

pondělí 14. 11., mezi 11.00–13.00 hodin

Zapsal:

MUDr. Antonín Slabý

Mráček si zprávu přečetl a nebyl o nic moudřejší než předtím. Že se občas někdo otráví, či je otráven, to znal z praxe velice dobře, ale takhle exotickou otravu tu ještě neměl. Bude se muset zeptat doktora, jestli se už s něčím takovým setkal.

Našel si poštu z laboratoře od Kolouška a podíval se, jestli ke slečně Kavenčákové i on poslal nějakou tu informaci. Koloušek se činil a jeho zpráva byla skoro na tři stránky a to nepočítal fotky, které tam byly také přiloženy. Jeho poznatky se týkaly spíše ohledání věcí v bytě, otisky prstů (pár jich bylo a každý jiný), otisky prstů mrtvé, rozbor druhu papíru, na kterém byly namalované číslice, umístěné neznámým v bytu slečny Jany, čím byly namalovány číslice na již zmíněném papíru, zkrátka spousta informací, jak to laborka poctivě zpracovávala. Někdy opravdu stačila maličkost a případ se pohnul značně dopředu. Mráček věděl, že je teprve na začátku, a tak se v té hromádce faktů snažil najít nějaký konec, od kterého to začne rozmotávat. Po dvou hodinách nebyl o nic moudřejší. Bylo jasné, že vrah musel být v bytu v době, kdy začal jed účinkovat, protože teprve potom mohl rozmístit ty pošahaný čísla. Mohl také přijít krátce po tom, co slečna Jana dopila svůj poslední čaj, času by měl taky dost. Paní Samková našla mrtvou po deváté hodině večer, to je dobrých osm až devět hodin, kdy si náš neznámý mohl dělat v bytě co chtěl. Třeba odstranit po sobě stopy. Pokud tam byl v době, kdy slečna Kavenčáková popíjela osudný čaj, je i pravděpodobné, že si s ní dal třeba kafe nebo něco takového, hrneček potom umyl a uklidil do kuchyňky. I traviči jsou ovšem lidé omylní a dělají chyby. Zároveň, pokud by tento předpoklad byl správný, překladatelka svého vraha znala. Do bytu si neznámé lidi většinou nepouštíme, ačkoliv, o duševních pochodech mladých žen toho Mráček taky věděl svoje. Zítra si ten kvartýr znovu projde a to by v tom byl čert, aby něco nenašel.

Z přemýšlení ho vytrhl kolega Hýbl dotazem, zda si dá Mráček taky kafe. Oba detektivové se pak odebrali do vedlejší místnosti, kde si uvařili dvojitého turka, poklábosili s operačním důstojníkem o nespravedlnostech tohoto světa a po dvaceti minutách se vrátili zpátky ke svým svítícím počítačům. Mráček věděl, že Hýbl pracuje na zprávě pro státního zástupce, v záležitosti jednoho vyhlášeného pasáka, který to nedávno přehnal a dvě z jeho „chráněnek,“ skončily v nemocnici. Dostat takového týpka za mříže nebo alespoň ho trochu skřípnout zákonem je však práce nevděčná a málokdy se podaří dotáhnout ji do konce. Většinou se svědci nedostaví k líčení, nebo se jim ztratí paměť a lékařská zpráva se pak stává jen cárem papíru. A za pár měsíců se všechno opakuje, někdy dokonce i se stejnými smutnými hrdinkami.

Nadporučík se myšlenkami vrátil zpátky ke svým problémům. To, co zatím věděl od doktora, laborky a vdovy Samkové, si zapsal do nové složky v počítači, společně s poznámkou, že druhý den navštíví byt zemřelé. Pak se začal zabývat druhou včerejší záležitostí a to byl případ údajně ztraceného manžela paní Martinové a té nešťastné krabice. Tady toho věděl ještě míň, protože ani laboratoř ani doktor se zatím neozvali a jediné co měl k dispozici byla noční nahrávka v diktafonu. Znovu si ji poslechl a přitom se snažil připomenout si výrazy a gesta obou sourozenců. Před očima se mu zcela mimovolně vybavil pan Michal ve svém velikém pyžamu, jak tam žmoulá rukávy, že mu nejsou vidět ani konečky prstů. Měl by jim alespoň zavolat, že pátrání po voze pana Martina už dal do požadavku, ale pak si řekl, že s tím počká, až toho bude mít víc.

Noc uběhla kupodivu klidně, žádné mordy ani vytažení utopenci, zkrátka idyla. Byl dokonce i čas odskočit si na pořádnou snídani do bufetu (rozhodně žádný mletý krávy), takže když kousek před devátou hodinou ranní zvonil Mráček na paní Samkovou, měl dobrou náladu a hlavně chuť s případem pohnout kupředu. Vdova snad vartovala za dveřmi, protože detektiv ani nestačil pustit zvonek a ona se již hrnula ven.

Společně vstoupili do bytu slečny Kavenčákové a Mráček ženu požádal, aby se porozhlédla, jestli jsou věci na svém místě, tak jako byly při jejich častých návštěvách. Pak se věnoval své práci a znovu začal systematicky prohlížet šuplíky, skříňky, poličky, obrazy, kapsy a kapsičky v oblečení, které viselo na ramínkách, obsah ledničky, konferenčního stolku, toaletky se šminkami, koupelnu i kuchyni, zkrátka všechna místa, kde by se mohlo něco ukrývat, případně zůstat zapomenuto. Knihovnu si nechal až nakonec, ta spousta slovníků, atlasů a odborných publikací se vršila v otevřených policích až ke stropu. Tentokráte se na něho usmálo štěstí, když si po pěti minutách vyndávání a protřepávání jednotlivých svazků v systému povšiml jasného nesouladu. Mezi svázanými ročníky jakéhosi zahraničního časopisu byla vsunuta videokazeta s nápisem s lístečkem Madrid 2002. Mráček vytáhl pouzdro a otevřel je, aby vzápětí zjistil, že tu žádná kazeta není, ale místo ní je v obalu pracovní záznamník na letošní rok.

„No vida,“ pomyslel si detektiv a začal listovat mezi stránkami. Na první pohled bylo jasné, že slečna Jana byla velice vytížený člověk, akce a termíny s červeně zaškrtanými vykřičníky byly pomalu na každém druhém řádku. Mráček přejel prsty po listech a otevřel aktuální týden, kdy došlo ke zločinu. I zde byla spousta poznámek, které se přelévaly do dalších dnů a týdnů. Tak to šlo až do konce listopadu. V tu chvíli si detektiv uvědomil jeden malý detail. První týden v prosinci byl z diáře zřejmě vytržen, protože v bloku chyběl, a další listy byly proškrtány a bez jakýchkoliv poznámek. Pouze v posledním prosincovém týdnu bylo malým úhledným písmem napsáno slovo „Jol,“ pak nějaké škrtance a namalováno neumělé letadélko s vykřičníkem. Mráček, který celou dobu držel blok v kapesníku, ho opatrně přendal do igelitového sáčku a kapsy svého parkeru. Ten, kdo vytrhl postrádaný list, tu mohl zanechat otisky, případně i další indicie.

Další hledání v policích knihovny už žádné objevy nepřineslo. Mráček dal vše zpátky na své místo a obrátil se na paní Samkovou (na kterou málem zapomněl), aby se jí zeptal na případné změny či nesrovnalosti v bytu slečny Kavenčákové. Vdova seděla v kuchyňce a smutně se rozhlížela kolem sebe. Bylo vidět, že smrt její mladé sousedky ji skutečně zasáhla.

„No víte, já myslím, že tu je všechno takové jako předtím, jenom snad… ten obrázek na poličce v obývacím pokoji, ten jsem tu nikde neviděla. Já si ho pamatuju, protože Janička nikde neměla žádné fotografie, ani ze svých cest, ani rodičů či přátel a tohle byla jediná výjimka. Byla to její fotka a nějakým děvčetem, asi odněkud od moře, protože obě byly na nějaké skále a pod nimi modrá voda… a jak hezky opálená ta děvčata byla. To víte, že jsem se jednou Janičky zeptala, co že je to za kamarádku, jsem normální zvědavá ženská, ale ona to zamluvila, že je to snad… počkejte, jo už si vzpomínám, nějaká známá z dovolené. Ale… když tak nad tím pane detektive přemýšlím, tak mám dojem, že jsem tu dívčinu tady v baráku potkala. Takže to asi byla nějaká dobrá kamarádka, když Janičku navštěvovala, no né. Podívejte, já nejsem ženská, která by měla oko přilepené na kukátku a dívala se, kdo chodí k Janičce, ale dneska je dobré vědět, kdo se vám motá po baráku. A já ji tu viděla nebo potkala na chodbě nejméně třikrát za poslední půlrok. A to je možné, že tu byla i častěji.“

Mráček ji pozorně poslouchal. V místnosti skutečně nebyla podobenka někoho, kdo by mohl odpovídat popisu paní Samkové. A to mohlo znamenat, že někdo nechtěl, aby tu fotografie oné neznámé byla. Protože to mohla být tvář vraha.

KAPITOLA 7.

Následující dny prožil Mráček v celkem nepopulární a detektivy neoblíbené činnosti, tj. sbíráním informací a skládáním zatím známých faktů k oběma rozdělaným případům. U doktora Slabého si ověřil, že se skutečně v případě slečny Kavenčákové jedná o exotický jed, ke kterému mohla přijít čert ví jak. Laborka mu sdělila další fakta k papírovým číslům, která byla nalezena v bytě mrtvé, jednalo se o běžné kladívkové čtvrtky, které bylo možné dostat v každém papírnictví, bez otisků prstů, čísla byla namalována černou tužkou s tvrdostí tuhy č. 2.

Z toho nekoukalo nic světoborného, snad jen fakt, že vrah šel do bytu slečny Jany najisto s již připravenými pomůckami, které pak rozmístil v bytě. Jenže vzhledem k velikosti artefaktů je klidně mohl přinést v obyčejné igelitové tašce, takže i kdyby ho někdo viděl, nic nápadného by v tom nebylo. Proto se Mráček zaměřil na nalezený diář, u kterého se potvrdilo, že mezi otisky prstů slečny Jany jsou i otisky tří prstů někoho dalšího, zatím neznámého, který zřejmě i odstranil chybějící list. Detektiv si vypsal veškeré kontakty na firmy a společnosti, které v bloku našel, protože ho čekalo ježdění a vyptávání na uvedených adresách. Informací o životě zavražděné měl zatím žalostně málo, a tak doufal, že se mu podaří nalézt nějaké souvislosti u obchodních partnerů mladé ženy.

I druhý případ, týkající se ztraceného manžela (skutečně se zatím neozval a ve firmě neobjevil) a s tím související nalezené krabice s nevábným obsahem, měl několik zajímavých faktů. Laboratoř zjistila, že se jedná o ukazováček (podle zakřivení) levé ruky, patřil muži spíše mladšímu, maximálně do 40 let, krevní skupina nula. Co však bylo zajímavé, hadr ve kterém byl useknutý prst uložen, nebyl od krve inkriminovaného předmětu, nýbrž od krevní skupiny A s plusovým faktorem. Proč tak tomu bylo si Mráček neuměl vysvětlit. Balicí papír a krabice byly plné otisků, ale žádný z nich se nehodil k nalezenému prstu. Daktyloskopie mu sdělila, že otisky jsou mužské i ženské, vypadalo to, že než se balíček dostal k paní Martinové na dvůr, měla ho v rukou půlka města. Jinak na krabici nebylo nic zvláštního. Mráček znovu navštívil manželku pohřešovaného podnikatele kvůli ověření výpovědi a při té příležitosti se přeptal na věci kolem firmy pana Martina. Bohužel jeho choť nebyla zrovna v obraze a její informace končily většinou slovy „nevím,“ případně „o tom mi manžel neříkal.“

Její bratr, který byl zaměstnancem, odjel k rodičům, prý si vybírá loňskou dovolenou, takže ani ten detektivovi nepomohl. Mráček se proto rozjel nejdříve do kanceláře ARAKISu, kde narazil na upjatou postarší sekretářku, tvářící se jak kakabus a zjevně nervózní z jeho návštěvy.

Oznámila mu, že pan ředitel (tedy pan Martin) se tu už téměř týden neukázal a že by s ním také potřebovala nutně mluvit, neboť je toho na ni moc. Zakázky, odběry zboží, bouračka auta, výplaty zaměstnancům (bylo jich celkem pět) a vedení účetnictví, to je na jednoho člověka hodně a že si to s panem ředitelem bude muset vyříkat.

Mráček ji nechal vypovídat a protože se momentálně nikdo z firmy nenacházel poblíž, („no co byste čekal, obchodníci shánějí zakázky a zbytek rozváží zboží,“), rozjel se podívat do skladu na kraji města, kde byly uloženy bedny se zásilkami koření. Zaparkoval auto před zamčenými vraty, vyndal z kapsy vypůjčený (samozřejmě oproti podpisu) klíč od bytelného zámku a po odemknutí vstoupil dovnitř. Místnost byla poměrně velká a zvláštně voněla ostrým aroma spousty koření v papírových krabicích, které byly vyrovnány až ke stropu. Mezi nimi byly uličky pro vysokozdvižný vozík a v potemnělém rohu psací stůl s lampou. Prosklený strop propouštěl dovnitř šedé podzimní světlo, takže v místnosti vládlo poměrně velké šero.

Mráček se rozhlížel po nějakém vypínači, když tu zaslechl ze vzdáleného kouta jakýsi zvuk. Za roky služby se naučil nepodceňovat žádné maličkosti, zvláště ne takové, které znějí, jako když někdo přešlápne z nohy na nohu. Zadržel dech a poslouchal, tentokrát však bylo ticho přímo ukázkové. Pomalu se vydal do uličky mezi krabicemi a snažil se tvářit, jako když si prohlíží nalepené štítky na obalech. Přitom však všemi smysly poslouchal dění kolem sebe. Neodvratně se blížil k místu, kde slyšel podezřelý zvuk.

Udělal další krok, když vtom se staly dvě věci. S rachotem, v tom tichu až nemístném, se rozletěly venkovní dveře a v nich se objevily postavy v černých kuklách a s krátkými samopaly před sebou. Vzápětí Mráček pocítil ruku kolem svého krku a nejméně osmdesát kilo živé váhy na svých zádech. Jednal automaticky, jak se to naučil v hodinách juda a sebeobrany, které také sám občas vyučoval. Přikrčil se, čímž dostal váhu neznámého pod svoji kontrolu a vzápětí ho přehodil přes rameno. Ještě než útočník stačil dopadnout na betonovou zem, podtočil se pod jeho rukou a tím se definitivně uvolnil ze sevření. Vzápětí kolenem zasadil neznámému úder do spánku, což jeho protivníka definitivně zklidnilo. Přeskočil ležící postavu a vmáčkl se do výklenku mezi bednami. Od dveří, kde zahlédl zakuklence, jezdily po zemi paprsky baterek a někdo hulákal aby dal okamžitě ruce nahoru. Mráček opatrně vyhlédl mezerou a pomalu mu začalo docházet, že v této místnosti asi nebude jediný policajt. Jenže na rozdíl od něho tito nažhavení hoši byli přichystaní udělat mu díru do kabátu dřív, než jim stačí říct, kdo vlastně je.

A tak zařval co mu hlasivky stačily, že „je policajt z devítky a že jim ukáže průkaz, pokud mu dovolí vylézt ven…“

„Žádný hlouposti a ruce vysoko, ať na ně vidím,“ ozvalo se zpředu, a tak Mráček po několika vteřinách, když si byl jistý, že hoši od přepadovky to opravdu vydejchali, s rukama nad hlavou, ve kterých držel svůj služební průkaz, znovu překročil ležící postavu a pomalu se sunul uličkou do světla mihotajících se svítilen.

Když se dostal mimo skladované krabice a vstoupil na volnou plochu, pocítil v zádech nepříjemný tlak hlavně samopalu. Tušil, že nejméně další tři očka ho bedlivě sledují a jsou připravená mu značně znepříjemnit život při sebemenším podezřelém pohybu. Proto trpělivě stál, když mu neznámý vytáhl z pouzdra v podpaždí služební pistoli a poté ho důkladně šacoval. Za minutu bylo po všem a zakuklenci mu průkaz i zbraň vrátili. Teď tu všichni stáli v hloučku, kromě omráčeného kolegy, kterého jeden z těžkooděnců pomalu probíral z bezvědomí. Jeden z členů zásahového komanda zahuhlal přes černou kuklu na Mráčka.

„Měl byste mi vysvětlit, co jste tu hledal,“ a kývl hlavou směrem ke krabicím. Než mu stačil detektiv cokoliv odpovědět, znovu se otevřely dveře a do místnosti vstoupil muž v civilu. Pohledem obhlédl situaci a vyzval zásahové komando k odchodu ven. Když ze dveří vyklopýtal i dosud zjevně otřesený poslední člen zásahu, obrátil se muž na Mráčka.

„Tak co jste tu hledal, kolego?“ zeptal se téměř stejně jako před chvílí jeden z jeho mužů a podle výrazu tváře bylo nadporučíkovi jasné, že tenhle chlap není zvyklý na nějaké vytáčky. Možná i proto neměl Mráček nejmenší chuť cokoliv prozrazovat, zvláště ne někomu, o kom v tuto chvíli nic nevěděl. Měl už v životě i u policie něco za sebou, a tak jeho odpověď, „že mu došel tymián a tady je ho fůra,“ mu přinesla slina na jazyk dřív, než o tom vlastně zapřemýšlel. Chlapíkovi proti němu lehce cuklo v oku a nepřátelsky si Mráčka změřil.

„Dobře, tak jinak, vypadá to, že nás sem dotlačily naše služební povinnosti, ovšem každého zřejmě z jiných důvodů. A já potřebuju znát ten váš, jinak bych vás musel vzít k nám pro podezření z napomáhání v trestném činu.“

V jakém trestném činu, to už ale neřekl, což Mráčka ani nepřekvapilo, protože ten proti němu byl taky profík. A tak tam koukali jeden druhému do očí a odhadovali, kam až můžou ve své mlčenlivosti zajít. Mráček rozhodně neměl chuť pustit více informací než bude muset. A tak tomu druhému řekl něco v tom smyslu, že hledá stopy související se zmizením ředitele společnosti ARAK1S, které mu bylo nahlášeno. Je to normální obšlápnutí terénu a protože tenhle sklad patří uvedené firmě, tak se tu zastavil.

„Kde jste vzal klíč od skladu?“ zeptal se muž, který zatím nedal nijak najevo, že by mu poskytnuté informace stačily.

„Od sekretářky,“ s úsměvem odpověděl detektiv a opět se rozhostilo ticho. „Bude nejlepší, když na dnešní návštěvu ARAKISu a zvlášť tady toho místa zapomenete,“ řekl zvolna muž a stále si měřil Mráčka pohledem. „Nebo ještě raději na celý ARAK1S, nevím co jste zatím zjistil, ale tuhle kauzu mám na starosti já, písemně to dostanete přes vašeho velícího důstojníka. Zdá se, že jste se nedopatřením objevil jinde, než jste měl.“ Muž si ho opět nepřátelsky změřil.

„Jak říkám, zapomeňte na to!“

Pak se bez dalšího otálení otočil ke dveřím a vyzval detektiva, aby vyšel ven. Tam již nikdo nebyl, ale Mráček by dal nedělní oběd za to, že je bedlivě sledují oni hoši s černými kulichy přes obličej.

Bez jediného slova nasedl do své felicie a vyrazil zpět do města. Bylo mu jasné, že tady už nejde jen o ztraceného chlapa, ale o něco většího. Zbraně, drogy nebo špinavý prachy, kdo ví, Mráček ale neměl nejmenší chuť na dnešní odpoledne zapomenout. Dokud nebude z případu odvolán, tak jede dál, navzdory varování onoho neznámého. Neměl rád rozdělané a hlavně nedodělané kauzy a tahle se zdála být zase o něco zamotanější než na začátku.

Zastavil opět před kanceláří společnosti a šel vrátit klíče sekretářce. Ta se již netvářila jako ztělesněné zlo, dokonce se na detektiva trochu usmála, zřejmě v očekávání konce pracovní doby. Mráček usoudil, že by nebylo marné zkusit položit té nevrlé osobě pár dotazů, protože je to možná poslední šance, jak se něco o firmě dozvědět.

Nasadil úsměv chápajícího muže, který má pro pracující ženu pouze slova pochopení a obdivu, a zeptal se, zda si paní nevšimla, při její vrozené pozornosti, něčeho nadstandardního od jiných dnů či předcházejících týdnů.

Sekretářka se zamyslela a po několika větách, ve kterých opět zopakovala svůj názor na její maximální vytížení (nedoceněné!), řekla, že: „Kromě toho nabouranýho auta se zaplaťpánbůh nic jiného nestalo.“ Ochotně napsala detektivovi i čas, místo a značku auta, které hlásila pojišťovně.

„Nevíte, kde bych mohl odchytit ty vaše obchodníky?“ zeptal se Mráček, protože systém fungování firmy mu pořád unikal. Bylo mu tedy vysvětleno, že obchodníci mají většinou dvou až třídenní štace, kdy objíždějí smluvní zákazníky v celé republice a zároveň je i zavážejí zbožím.

„Děláme spíše menší obchodní řetězce a soukromníky, nekupujeme koření na tuny. Specializujeme se na Jižní Ameriku, je tam spousta dodavatelů. No, ale když přijde zásilka tak všichni jdou vyskladňovat, takže se tu nikdo nenudí. My vlastně ani nemáme skladníka, každý mi nahlásí, co si bere pro zákazníky, já to eviduji a funguje to bez problémů. Nemyslete si, on pan ředitel taky pěkně přiložil ruce k dílu, když bylo potřeba, tak i vykládal, to víte, moc nás tu není. Ale kde byste mohl naše obchodníky sehnat, jejich adresy vám nedám, to po mně nechtějte, a oni stejně asi budou v terénu, je začátek týdne a to se každý snaží udělat co nejvíc zakázek, aby byl potom doma. Zkuste to v pátek, třeba tu někoho odchytíte, to si dělají papíry a cesťáky. Nebo jim můžu říct, aby vám zavolali, jestli mi dáte váš telefon.“

Podívala se na něho skrze brýle a tím mu zároveň dala najevo, že pro dnešek padla a ona jde domů. Detektiv jí poděkoval a řekl si, že informace o zaměstnancích firmy by mu mohl poskytnout bratr paní Martinové, ostatně byl tu také zaměstnán. Rozloučil se a vyrazil do Čmuchárny, aby si srovnal v hlavě události dnešního dne.

Po hodině strávené nad počítačem měl jistotu, že v databázi dopravních nehod (každodenně bohatě doplňované) se nenachází nic, co by mělo nějakou souvislost s ARAKISem. Protože se však nehoda prokazatelně stala, bylo zřejmé, že se tam vůbec nedostala, případně byla rychle odstraněna. Občas se tak dělo kvůli utajení, ale v každém případě ten, kdo k tomu dal příkaz, musel mít k tomu zvláštní a dosti těžko získatelný souhlas od lidí, zabývajících se nejvyššími stupni utajení.

V těchto řadách Mráček známé neměl, a tak nezbývalo než se dostat k informacím jinými cestami. V pojišťovně, kam zavolal, mu řekli, že automobil byl odtažen do policejních dílen, takže jejich agent ho zatím neviděl, a tudíž nemohl určit škodu na vozidle.

Detektivovi bylo jasné, že auto bylo podrobeno zevrubné prohlídce. Co hledali, to nevěděl, ale černé kukly, hrozba odebrání případu a způsob zásahu u skladu ARAKISu mohlo signalizovat cokoliv. Drogy, zbraně, případně obchod s bílým masem, to všechno by vazbám na Jižní Ameriku odpovídalo. Klidně to ale mohlo být i něco dalšího, dneska se hodně kšeftuje i s jaderným odpadem a vůbec kdejakým svinstvem, kterého je v bývalém východním bloku plno.

Pan Martin se asi zapletl do něčeho vyššího, než mohl utajit, a kdo ví, kde je mu teď konec. A jestli má všech pět (teda prstů) ještě pohromadě! Mráček zapřemýšlel, jestli si může dovolit navštívit paní Martinovou a jejího bratra, protože tam by mohl být klíč k dalším otazníkům. Na druhou stranu věděl, že kolegové zakuklenci by museli být padlí na hlavu, aby nenapíchli telefon a nesledovali obyvatele podnikatelova domu. On potřeboval mluvit s oběma a to znamenalo spoustu času a trpělivosti, najít ten správný okamžik, aby nebyl viděn či slyšen někým třetím.

K tomu ještě potřebuje objezdit kontakty z diáře slečny Kavenčákové. Společností, pro které dělala překlady, případně tlumočila, bylo odhadem nejméně patnáct. Docela dost na jednoho utahanýho detektiva, pomyslel si Mráček a vzhledem k pokročilé, téměř již noční hodině, zabouchl šuple a vypnul počítač. Dnešní den byl rušný, jestli ten strejc ze skladu neplácal do větru (a to asi teda ne), dá se zítra čekat, že bude taky rušno. Ráno je porada u Petra, bude alespoň jasno.

Teď to ale viděl na pozdní večeři a rozhodně si nechtěl kazit chuť sledem dalších událostí. „U dukátu“ mají otevřeno do půlnoci, to by mu Pepíno mohl střihnout ještě nějakou minutku. Zvedl se od stolu, protáhl záda, sáhl po bundě a s poznámkou že „noc je ještě mladá,“ vyrazil kolem služby konajícího Wurma, ven ze služebny. Ten za ním stačil jen zavolat, aby si někde neuhnal kýlu, že už není žádný „rybízek.“ To už ale Mráček sbíhal po schodech před budovou ke svému autu, by co nejdříve uspokojil stěžující si žaludek.

KAPITOLA 8.

Druhý den ráno se všichni přítomní detektivové sešli u kapitána Gorhoně při ranním seznámení s novými věcmi, případně k prodiskutování problémů, které se samozřejmě v pravidelných intervalech hrnou na bedra nebohých policistů. Mráček nic do diskuse neměl, byl spíše zvyklý poslouchat a pamatovat si věci pro něho důležité. Proto ho docela překvapilo, když šéf rozpustil sezení, aniž tu padla jakákoliv zmínka o včerejším incidentu ve skladu. Detektivové se zvedali ze svých míst a každý byl už myšlenkami někde jinde, když Gorhoň, jakoby mimochodem, prohlásil, „Béďo zůstaň tu ještě minutku,“ a dál už ticho. Nikoho to zas tak moc nepřekvapilo, náčelník občas mluvil se svými podřízenými mezi čtyřma očima a jim bylo celkem fuk, proč tomu tak je. Mráček zůstal sedět na svém místě a čekal, odkud Peter začne.

„Proč jsi mi o tom včerejšku neřekl?,“ padla první otázka a šéf na něho upřel tázavý pohled.

„Ono se zas tak moc nestalo,“ odpověděl po krátkém zaváhání Mráček a díval se přitom na hranu stolu před sebou.

„Nestalo? No to je zvláštní, to asi každý mluvíme o něčem jiným. Ty narazíš na kukly, osobně se tam dostaví zástupce šéfa protidrogovýho departmentu (no vida, tak tady je zakopanej pes), a pro tebe se nic zvláštního nestalo? Ten maník, co si tam s tebou povídal, mi velice rychle zavolal včera večer domů, když dostal na centrále moje číslo. Písemně mi to přišlo dneska ráno do počítače, včetně příkazu, opakuji příkazu, okamžitě zanechat všech aktivit v tomto případu a zatím získané informace předat služební cestou na ředitelství, odbor ten a ten. A ty nepovažuješ za nutný mi o tom něco říct?“

„Potřeboval jsem si ještě něco ověřit,“ zabručel nakvašeně Mráček a rozhodně pokračoval. „To, co mi říkáš, se nedělá a ty to víš. Když ti nějakej panák sebere rozdělanej případ, naštve to. Když se k tobě chová jako ke smetí, do kterýho omylem šlápnul, naštve to ještě víc. Podívej, já nejsem háklivej na vybraný chování, ale jak on, tak já. Fajn, dneska je to jiný, jde to úřední cestou, tak se holt budu tvářit, že je mi to jedno. Ale není a ty si to snad taky ještě pamatuješ, protože jsi to taky párkrát na vlastní kůži zažil,“ zamračeně domluvil detektiv.

Gorhoň ho poslouchal a z výrazu jeho tváře nebylo jasné, jestli chce Mráčka zakousnout, vyhodit, nebo s ním prohodit pár slov útěchy. Že mu ale šéf rozumí, tím si byl detektiv jistý, vždyť patřil mezi ně. Mlčení přerušil až Peter, zapalující si cigaretu a vztekle vyfukující kouř.

„Ty víš, že když něco takovýho přijde, je to natvrdo rozhodnutý a bašta. Nebo si snad myslíš, že si náš úsek na ministerstvu bude chtít pálit prsty s protidrogovým jenom kvůli jednomu naštvanýmu a moc aktivnímu detektivovi? Tak naivní přeci nejseš.“

Chvíli se odmlčel a pak již o poznání klidněji pokračoval. „Nemysli si, že nevím, jak ti je, ale pomoct ti nemůžu. Snad jenom, že bych to mohl zítra otevřít na vedení, ale to dopadne stejně. Zapomeň na to. Databázi případu mi pošli do počítače a nech to být. Nechci mít problémy a ty určitě taky ne. Rozumíme si, Bedřichu?“

Když mu náčelník řekl „Bedřichu,“ bylo Mráčkovi jasné, že další diskuse je zbytečná. Nedal na sobě nic znát, zvedl se ze židle a s pokývnutím se otočil ke dveřím. „Tak to nám ten den pěkně začíná,“ pomyslel si, ale svůj pracovní plán, který by se asi hochům z protidrogového a určitě i Gorhoňovi pranic nelíbil, rozhodně zatím měnit nemínil.

„Copak, copak Béďo,“ zahlaholil na Mráčka kolega Šauma, momentálně nejstarší detektiv v kanceláři. „Vypadáš nějak zmordovaně hochu, co takhle kafe?“

Mráček jen mávl rukou a zabručel, že toho má hodně a musí vypadnout ven. Zběžně projel očima novinky z nočních hlášení a vyrazil objíždět adresy z diáře slečny Jany, doufaje přitom, že třeba narazí na nějakého šíleného chovatele exotických jedovatých žab, čímž by se případ pohnul trochu dopředu. Jestli se ovšem nenajde zase nějaký vyšší zájem, který…, ale raději na to nemyslet.

Adres, které si vypsal z poznámek mrtvé Kavenčákové, bylo dvacet jedna, což na jednoho bylo docela dost. Za dopoledne stihl navštívit tři personalisty ve třech společnostech, na které byl vždy odkázán, jakmile se zmínil o důvodu své návštěvy. Do toho mu několikrát zazvonil mobil, zkrátka blázinec a zatím ani žádná pořádná informace k mrtvé.

„Ano, je to velice spolehlivá slečna, termíny zakázek plní s předstihem, žádné problémy, nic podivného v posledních týdnech,“ zkrátka stále stejná písnička. V jednu hodinu odpoledne se Mráček rozjel do Jižní čtvrti, kde se hodlal hlavně najíst a taky okouknout, jak je sledován dům paní Martinové. Zaparkoval na kraji ulice, asi dvěstě metrů od jemu známé adresy, a vydal se směrem k domu podnikatele. Štěstí mu přálo, protože necelých padesát metrů od objektu byl malý snack bar, ve kterém se dalo sednout, dát si obloženou žemli a tonic a přitom mít i dobrý výhled na řadový domek pana Martina. V ulici panoval ospalý provoz, typický pro vilové čtvrti, a každé auto stojící před místními domy bylo jaksi nepatřičné a trochu nápadné. Domky tu měly garáže a v tuto hodinu byla jistě většina obyvatel v zaměstnání.

Proto bílá octavie, stojící opodál, musela vzbudit detektivovu pozornost. Za volantem bylo možné rozeznat postavu, která se zřejmě nudila, leč nikam neodjížděla, protože automobil nestál přesně před vchodem do žádného domu, ale tak nějak na hranici mezi dvěma pozemky, nedalo se očekávat, že by dotyčný na někoho čekal. Spíše někoho vyhlížel či kontroloval. To Mráčkovi stačilo, zaplatil útratu a zvedl se ze židle. Listopadový vzduch voněl tlejícím listím a vlhkem, které sporé sluneční paprsky již nedokázaly prohřát. Detektiv ani nepočítal s tím, že by mohl přijít ke dveřím domku a zazvonit, jen se chtěl ujistit, že bude muset najít jinou cestu, jak zkontaktovat sourozence.

Nasedl zpět do auta a pomalu se rozjel ulicí na její druhý konec. Když míjel bílou octavii, ani se neotočil, tvář očka ho nezajímala. Pomalu sjížděl z mírného kopečka na druhý konec ulice, když v tom se na něho, jak to někdy v životě detektivů bývá, usmálo štěstí. Proti němu šel po chodníku směrem k domu bratr paní Martinové, pan Karas. V pravé ruce nesl sportovní brašnu s logem Adidas, na hlavě modrého kulicha a zřejmě se právě vracel z avizované dovolené, kterou měl strávit u svých rodičů.

Mráček přibrzdil, ověřil si ve zpětném zrcátku, že řidič octavie ho nemůže přes svah silnice vidět, a rychle vystoupil z auta. Nasadil uštvaný výraz velice zaneprázdněného detektiva, se kterým nemá cenu se přít, a otočil se na Karase. Rozhodl se vsadit vše na jednu kartu. Karas, který byl týden pryč, nemusí nic tušit o problémech, do kterých se firma dostala. Pochyboval, že by kolegové z drogového řekli jeho sestře víc, než pár otázek, týkajících se firmy a manžela. A tak, i kdyby se mu telefonicky ozvala, nemohla mu nic říct. A jeho kolegové? Těm určitě napíchli linky, aby se nemohli domlouvat.

„Dobrý den pane Karas, my už jsme se viděli, tenkrát v noci. Já jsem Mráček, vzpomínáte si, řešili jsme ten problém s krabicí. Vaše sestra mi řekla, že si vybíráte dovolenou, ale už jste koukám zpátky a já bych s vámi potřeboval mluvit. Mám toho ale hodně, takže se můžete rozhodnout, buď někam zajdeme na kafe, nebo zítra se sejdeme u nás na služebně. Jinak to nejde, dneska mě honí čas, ale tu půlhodinku bych vám snad mohl ještě věnovat. Tak co, jak to vidíte?“

V Karasově tváři se dal vyčíst nejspíš úlek a pak překvapení z tak náhlého setkání, ale po chvilce souhlasil s tou půlhodinkou. Mráček si oddechl, věděl že hrozba návštěvy policejní služebny zabírá téměř stoprocentně, a tak to i tentokrát vyšlo.

„Dobře, nasedněte si, někam zajedem, nevíte, kde se tu dá blízko sednout?,“ zeptal se detektiv a nastartoval auto. „Tady v ulici je takový malý bar,“ řekl Karas a otočil se na sedadle dozadu, asi aby ukázal v kterém místě je onen podnik.

„Jo, vy myslíte toho šneka, jel jsem teď kolem, ale bylo tam zhasnuto,“ zalhal Mráček, protože se mu vůbec nechtělo sedět s Karasem přímo pod nosem čekatele v octavii.

„No tak potom tady o dvě ulice níž je taková normální hospoda, kafe tam určitě mít budou,“ zapřemýšlel švagr pana Martina a dodal, že bude Mráčkovi ukazovat kudy jet. Detektiv kývl hlavou a rozjel se pryč z ulice.

Hospoda se jmenovala „U námořníka,“ a výčepák se zjevně nudil. Lokál byl až na dva důchodce prázdný, takže jejich příchod ho probral ze zamyšlení a zanedlouho jim už nesl kávu a pivo, které si objednali. Mráček si cestou srovnával v hlavě všechno podstatné, na co by se chtěl zeptat, takže bez velkého zdržování začal Karase zpovídat.

„Říkal jste, že pracujete u firmy, tuším už druhým rokem, můžete mi přesně popsat, co je v náplni vaši práce?“

Karas upřel na Mráčka modré oči a začal vysvětlovat, že když nastoupil, tak byl pár měsíců ve skladu a k ruce sekretářce, prostě takový poskok pro všechno, pak se ale uvolnilo místo dealera zboží, a tak zaváží prodejny. Poté Mráčkovi popsal zhruba stejnými slovy princip fungování firmy, tak jak to již udělala přepracovaná sekretářka ARAKISu.

„Jak jste vycházel s panem Martinem?“ zněl další dotaz a tady už byla odpověď o poznání rozpačitější. „No víte, on Richard, jako teda švagr, měl někdy podivný nálady, nemluvil, doma se moc neukazoval a ve firmě z toho byla někdy nervozita. To se pozná, i když si kolegové přede mnou nestěžovali, znáte to, jak se dozvěděli o přízni mezi mnou a Richardem, tak si mysleli že jsem snad nějakej donašeč nebo co. Ale v poslední době to bylo dost na levačku, asi třikrát se zpozdily i vejplaty, bylo to divný. No a do toho se Richard ztratí, nebo…, už o něm něco víte?“ zvědavě se na detektiva podíval.

Mráček zavrtěl hlavou. Tak v tomhle opravdu nepostoupil ani o píď. Podnikatel jako by se vypařil, i když v dnešní době už mohl být klidně na druhé straně zeměkoule. Zvlášť, jestli jel v drogách. Nebo taky naopak někde blízko, přikrytý padesáti čísly zeminy. Kdo ví.

Karas sáhl do kapsy a vyndal krabičku cigaret se zapalovačem. Mráček automaticky sledoval jeho ruku, vytahující cigaretu z paklíku, když si všiml široké náplasti na její dlani. Také ho zarazilo, že Karas je levák, dříve si toho nevšiml. Uvědomil si, že po celou dobu jejich hovoru měl mladík ruku pod stolem. Možná stál o to, aby nadporučík neviděl jeho levačku, případně nevěděl o jeho zranění. Podle velikosti náplasti se mohlo jednat o ránu dosti hlubokou a možná i šitou.

„Copak, pracovní úraz, nebo kutilství na baráku?,“ zeptal se Mráček a bradou ukázal na Karasův obvaz. Toho jako by zamrzelo, že si toho detektiv všiml, ale pak s úsměvem odpověděl, že „to má z práce, poslední den před dovolenou mu páska na krabici ve skladu rozřízla ruku, ale že to nic nebylo, to se občas stává a ani nemusel k doktorovi, protože kdyby s každým škrábancem běhal po ordinacích, tak by toho už moc nestihnul.“

„No, to je vaše věc, pane Karas,“ odpověděl detektiv a začal se vyptávat na jeho pracovní kolegy. O těch se ale moc nedozvěděl, protože buď se s nimi Karas příliš nepotkával, nebo ho prostě nevzali mezi sebe, a tak o nich nic zajímavého nevěděl.

Po pár minutách a vypitém kafi se Mráček rozloučil a protože Karas prohlásil, že si dá ještě jedno pivo, odešel z hospody. Když startoval auto, viděl že Karas někomu volá, což sice nemuselo nic znamenat, ale také mohlo. Stejně jako ta zalepená ruka a týdenní nepřítomnost v práci. Když se něčí sestře ztratí manžel, většinou si sourozenci vzájemně dodávají sebevědomí a ne, že jeden z nich klidně odjede pryč. Pak si vzpomněl na dlouhé rukávy u pyžama pana Karase v oné noci, kdy tam přijel vyzvednout tu krabici i s jejím nevábným obsahem. Po celou dobu, kdy spolu hovořili či seděli u stolu v obývacím pokoji, měl Karas přetažené rukávy pyžama přes dlaně obou rukou. Třeba měl už tehdy levačku rozříznutou, nikoliv až poslední den, jak mu před chvílí tvrdil. Měl by si zjistit jeho krevní skupinu, případně DNA. Od začátku se mu na té krabici s prstem něco nelíbilo, dvě krevní skupiny, to je taky divná věc. Mráček začínal mít pocit, že se možná dneska přeci jen k něčemu propracoval.

KAPITOLA 9.

Dnes večer měl Mráček zase noční, a tak si udělal maximální pohodlí, na stůl si položil sáček s rohlíky a do lednice si dal suchý salám, protože hlad je prevít a v noci určitě přijde. Kancelář s ním měl ze stejného důvodu sdílet i kolega Šauma, leč ten byl zatím někde v laboratoři, takže tu vládl klid a mír. Detektiv se rozhodl využít absence dalších zvědavých očí, a tak po zadání hesla vstoupil do registru trestaných osob, ke kterému měl naštěstí přístup. Napadlo ho podívat se na minulost pana Karase, a tak dal vyhledávání podle jména a současného bydliště. Karasů našel celkem sedm, věkově vyřadil tři z nich, u ostatních si udělal otazník. Teď už jen zadal databázi k prohlídce osobních listů, včetně podobenky. Ve druhém případě měl šťastnou ruku, tvář v počítači určitě patřila švagrovi pana Martina, i když byla zjevně o pár let mladší a s úzkým knírkem sňatkového podvodníka. „No vida,“ pomyslel si Mráček a zvědavě zalistoval v informacích.

Jméno:

Michal Karas

Datum nar.:

4. 5. 1972

Pohlaví:

muž

Zatčen:

14. 8. 1995

Dříve trestán:

ne

Trestný čin:

podíl na trestné činnosti v organizované skupině, vydírání, krádeže v bytech, nedovolené ozbrojování, omezování osobní svobody

Odsouzen:

2. 2. 1996, Okresním soudem v Boranově, nástup trestu ihned, délka trestu 6,5 roku, po čtyřech letech propuštěn na podmínku

„No tak hleďme na sokolíka,“ pomyslel si Mráček, „docela čipera na svůj věk!“ Jestli ho pustili po čtyřech letech plus vazba, tak by to zhruba sedělo k nástupu do firmy ARAKIS. Možná se přimluvila sestřička, kdo ví, rozjezdy hochů z nápravných zařízení nebývají zrovna jednoduché. Ale to je v tuhle chvíli celkem jedno. Karas toho měl na triku pestře a Mráček věděl, že příležitost může dělat zloděje. Zvlášť, pokud mladému muži chybějí peníze a přijde na to, že se v jeho blízkosti točí velký prachy.

Vytiskl si stránku s údaji o Karasovi z počítače, a přitom si řekl, že nebude v žádném případě zaujatý. Policajtskej nos ho sice svrběl, ale zatím měl jenom podezření a žádná fakta. Taky by nerad dělal zbytečný rozruch a případné problémy Gorhoňovi, dnešní ráno mu stačilo a jeho kategorické odebrání případu mluvilo za vše.

Do dveří vstoupil kolega nadporučík Šauma, díky věku někdy zvaný Dědek, byť mu bylo jen o pár roků víc než Mráčkovi.

„Člověče, to je ale venku kosa,“ zahlaholil na Mráčka a hned se hrnul vedle na ústřednu, kde měli konvici s horkou kávou. „Dáš si Béďo taky?“ zahulákal skrze otevřené dveře a rozkošnicky cinkl prázdnými hrnečky.

„Jó, to budeš moc hodnej a určitě budeš i po zásluze za svůj dobrý skutek potrestán,“ zavolal Mráček zpátky a vytištěný papír strčil do šuplete. Pak se zvedl a odešel na relaxační pokec do ústředny.

Ve chvíli, kdy oba detektivové zrovna rozebírali výsledek včerejšího hokejového zápasu, zabzučela červená kontrolka na dispečerově pultu.

Službu konající praporčík se líně otočil ke zdroji rušení a vzápětí oznámil Mráčkovi, že mu kdosi posílá faxovou zprávu. Detektiv překvapeně nakrčil čelo, protože faxy již nebyly pár roků v módě, ale pak odkvačil ke svému stolu. Tam už přístroj vrněl a roloval ze sebe svitek papíru.

„Tak se ukaž,“ zamumlal Mráček a začal utrženou zprávu opatrně vyhlazovat na stole. Na první pohled bylo vidět, že text obsahuje dvojí písmo a po jeho přečtení bylo jasné, proč:

JESTLI JEŠTĚ NĚKDY CHCEŠ VIDĚT SVÝHO MANŽELA TAK SI DO TŘÍ DNÍ PŘIPRAV 1 500.000, KČ. OZVU SE, KDE PENÍZE ODEVZDÁŠ!

Vážený pane Mráček,

Tenhle dopis jsem našla před chvílí ve schránce. Celý den jsem nebyla doma a protože mě zlobí telefon rozhodla jsem se Vám to poslat faxem. Co mám dělat?

K. Martinová

Mráček si ještě jednou zprávu přečetl a opřel se do křesla.

Takže vydírání? Nebo je to jenom finta? Na jeho vkus se dopis objevil dost dlouho po zmizení podnikatele Martina. Zároveň je zvláštní shoda okolností, že byl ve schránce zrovna dnes, kdy se vrátil do města jeho švagr. Nejdříve by se ale měl ozvat paní Martinové, aby věděla, že fax se dostal na místo určení. Hlavně, aby ta ženská nezpanikařila. A tak si sedl k počítači a vyťukal stručnou odpověď:

Rozhodně zatím nic nedělejte a peníze nikam neposílejte ani nepředávejte. Ozvu se Vám co nejdříve.

Mráček

Vytištěný papír vložil opatrně do faxu a poslal zpět manželce pana Martina. Zatím sice nevěděl, jak to v jejím případě provede, ale na něco určitě přijde. Bylo mu jasné, že tuto informaci musí předat Gorhoňovi, jinak by z toho byl průšvih. Možná sem už frčí komando z drogovýho, protože jestli tam mají alespoň trochu fištrónu, tak mají telefonní linku napíchnutou jak motýla na sichrhajsce. Udělal si pro sebe ještě jednu kopii a strčil ji do šuplíku pracovního stolu. To už dorazil Šauma a vesele se poptával, kdopak že to používá faxové mašiny, a že on dostal naposledy tento archaizmus techniky v době, kdy černobílá televize byla ještě mladá.

Mráček mu pohotově odpověděl, že mu píše nevlastní sestra z branné mise v Užhorodu.

„Obvykle mi informace posílá po poštovních holubech,“ dodal za chvíli, což u Šaumy vyvolalo halasný smích a naštěstí i uspokojilo jeho zvědavost. Ve dvě ráno byl pak Mráčkův kolega odvolán k pobodanému v jistém a nechvalně známém podniku v centru města, takže až do časných ranních hodin byl na služebně klid. V té době si Mráček naplánoval optimální trasy svých zajížděk v záležitosti slečny Kavenčákové. Ještě mu zbývalo sedm zastávek u firem pro které zavražděná pracovala. Zatím nebyl o nic dále než na začátku případu. Musí se tomu víc věnovat, někde v koutku duše měl nutkavý pocit, že v bytě mrtvé něco důležitého přehlédl a taky se zatím moc nezabýval těmi nastraženými čísly a předměty pod nimi uvedenými.

Až bouchnutí dveří ho vrátilo zpátky do reality začínajícího dne. Kolegové se začali trousit do kanceláře, což bylo neklamné znamení, že je čas se vytratit a přenechat vyšetřovací aktivity těm čerstvým a dorůžova odpočinutým detektivům. Cestou po chodbě se zastavil u šéfa, aby mu předal fax od paní Martinové s jedovatou poznámkou, že když už mu ti šikulové z drogového případ vzali, že to měli paní Martinové říct… „aby to nebyl únik utajovaných skutečností.“ Pak zcela nepředpisově zasalutoval a za pár okamžiků už nasedal do svého auta, směr bufet Kadaň, kde měli výbornou ranní dršťkovou polévku.

KAPITOLA 10.

Zvonění budíku, který si Mráček nařídil na jednu hodinu odpolední, mu bzučelo v hlavě ještě pár okamžiků po jeho vypnutí. Vstávání z teplé postele dělalo detektivovi nemalé problémy a to bez závislosti na denní či noční hodině. Nebyl žádný povaleč, ovšem měl zásadu, že věci se mají dělat pořádně, a když tedy spát, tak alespoň deset hodin. To se mu ovšem již drahně týdnů nepodařilo. Dnes ho například napadlo, že to jsou již první příznaky stařecké demence, která se může projevit i nespavostí.

„Za chvíli začnu blbnout, vypadají mi zuby a budu rád i za krupicovou kaši,“ zabručel si sám pro sebe, pak si ale zpětně uvědomil, že si budík nastavil takto brzo zcela dobrovolně, neboť hodlal odpoledne navštívit alespoň dvě až tři firmy, které měly smlouvy se slečnou Kavenčákovou. Mráček zatím netušil, jak dobrý to byl nápad, neboť den se nemá chválit před večerem. Tentokrát by ta chvála ovšem byla na místě!

Po částečném zkulturnění a zhltnutí studené pizzy, která se krčila na dně lednice, vyrazil na první nezaškrtanou adresu ve svém notesu. Jednalo se o cestovní společnost, která organizovala zájezdy do španělsky mluvících zemí, samozřejmě včetně exotických míst Jižní Ameriky a Karibiku. A právě u této agentury popadl za onu pověstnou kliku, která mu pootevřela dveře poznání. Po ohlášení u odbarvené a notně opálené sekretářky se dostal do personálního departmentu, kde zjevně vládl pevnou rukou jistý Ing. Konrád, taktéž předpisově opálený a s úsměvem od ucha k uchu.

Mráček měl v první chvíli nutkavou chuť se zeptat, zda předpisové opálení je podmínkou práce u firmy, či prémií za vzorný přístup k zákazníkům, pak to ale spolkl a začal rutinní kolotoč otázek, týkající se slečny Jany. A hned první otázka na ing. Konráda: „Zda by mu mohl něco povědět o slečně Kavenčákové?“ byla trefou do černého.

Personalista mu vylíčil její příkladnou spolupráci s agenturou, včetně pečlivosti dodržení termínů zakázek a svoji oslavnou ódu zakončil dodatkem, že ho dosti překvapuje, že si slečna Kavenčáková zatím nevyzvedla smlouvu na cestu do Peru, kam měla se svým přítelem odletět za pár dnů.

„Moment,“ dodal rychle, „…zavolám kolegu Dvořáka, ten s ní smlouvu sepisoval, je to už více jak měsíc a už by měla být správně z její strany podepsaná. Samozřejmě, že v jejím případě přimhouříme oko, je skoro jako náš zaměstnanec, ale má nejvyšší čas. Slíbila při poslední návštěvě, že ji signuje do týdne, až si přijde pro nové překlady našich cestovních nabídek na příští rok. Ale od té doby se tu neukázala a…,“ vypadalo to, že Ing. Konrádovi to teprve nyní v hlavě sepnulo a pozorně se podíval na mlčícího detektiva.

„Nemá snad nějaké problémy, že? Nebo se jí probůh něco stalo… to snad ne, že ne pane… ehm, poručíku?“ dokončil trochu zmateně svůj dotaz k Mráčkovi zjevně vyděšený šéf personálního. Než mohl Mráček zareagovat, ozvalo se zaklepání na dveře a následně vstoupil třetí opálený, tj. kolega Dvořák.

Svým entrée ušetřil Mráčkovi nutnost odpovědět, což se detektivovi více než hodilo. Nově příchozí rozpačitě zůstal stát u dveří a beze slova zíral na personálního šéfa. Ten ho stručně představil sedícímu detektivovi a požádal ho, zda by nemohl říci více podrobností k cestovní smlouvě do Peru mezi agenturou a slečnou Kavenčákovou.

Pan Dvořák okamžitě zareagoval a sedaje si naproti Mráčkovi, začal ho ihned zahrnovat údaji o výhodnosti zájezdu, včetně exkluzivních podmínek a neobyčejně nízké ceny. V momentě, kdy se dostal k vypočítávání všech míst naučně-vědecké trasy, se Mráček rozhodl ho přerušit, neboť měl nutkavý dojem, že je spíše považován za zákazníka a je mu zde předváděna reklama na cestu do Jižní Ameriky. Zdvořile přerušil bezchybnou řeč pana Dvořáka a požádal ho, jestli by mu mohl sdělit jméno přítele slečny Jany, což ho samozřejmě v tuto chvíli zajímalo nejvíce.

„Přítele?“ podivil se úředník a pozvedl obočí zpoza prohlížených stránek smlouvy. „Jedná se o přítelkyni, jakási… momentíček, aha tady to je… Jolana Plná, jestli chcete adresu, tak můžu sloužit, protože ve smluvních podmínkách je částečně garantem smlouvy i druhý účastník zájezdu, to více kvůli případnému odřeknutí cesty či pozdnímu odstoupení od smlouvy. Takže ta adresa,…“ a pan Dvořák nadiktoval Mráčkovi adresu spolucestující Jany Kavenčákové. Detektiv si vše pečlivě zaznamenal a měl v koutku duše dobrý pocit, že se přeci jen zase o kousek pohnul dál.

A to ho čekalo ještě jedno překvapení. Když byl pan Dvořák propuštěn z kanceláře, začal se Ing. Konrád Mráčkovi omlouvat, že ho rozhodně nechtěl s tím přítelem mystifikovat, že mu to koneckonců mohlo také dojít a přitom se potutelně na Mráčka uculoval. Detektiv tomu moc nerozuměl a položil tajnůstkářskému personalistovi zcela logickou otázku, co tím myslí? Ten se rozhlédl kolem sebe a tichým hlasem a nakloněn přes stůl oznámil Mráčkovi, že:

… „Víte, ona slečna Kavenčáková je tak trochu mimo náš mužský obor, no zkrátka jak to u lesbiček bývá, že?“ a spiklenecky na něho mrkl. „Ale pěkná, to jo, to ona je,“ zasnil se na chvíli opálený personalista, „my tu měli asi před dvěma lety dost divoký výstup mezi slečnou Kavenčákovou a jedním kolegou, který po ní, no jak se říká, vyjel. Nebylo vůbec příjemné řešit to, ale z jejího přístupu a vlastně i slovních výrazů zcela vyplynulo, že chlapi jsou pro ni něco jako obtížný nebo ještě lépe jedovatý hmyz, který je potřeba vypráškovat.“

Ing. Konrád se opět lehce zasnil a pak tiše doplnil, „Ovšem práškování z ruky slečny Kavenčákové by zase nemuselo být tak nepříjemné.“

Mráček se také pousmál, požádal o kopii smlouvy slečny Jany a pak se rozloučil. V hlavě měl při odchodu tři věci. Za prvé touhu co nejdříve poznat přítelkyni a spolucestující mrtvé překladatelky, za druhé, že termín odjezdu do Peru se shoduje s vytrženou stránkou v diáři, který našel Mráček v bytě překladatelky, a za třetí, že být takhle opálený jako zaměstnanci agentury by nemuselo být v některých případech na škodu.

Do Čmuchárny dorazil, díky šťastným informacím, o dost dříve, než původně předpokládal. Protože měl dnes opět noční službu, koupil si cestou v čínském bistru večeři, kterou si mohl přihřát v mikrovlnce. Když vrazil do kanceláře, setkal se s téměř celým osazenstvem pátračky, které ho okamžitě začalo informovat o zcela nepodstatných věcech, včetně termínu požárního školení, volných plavenek do místního bazénu a téměř nakonec ho kolega Hýbl jen tak mimochodem upozornil, že po něm touží šéf Peter, takže by měl zvednout zadek a vyrazit za ním dřív, než odejde domů. Mráček dal na jeho radu a vyrazil o dvoje dveře dál, kde měl náčelník svoji kancelář. Zaťukal a nečekaje na vyzvání, vstoupil do dveří.

Gorhoň překvapeně zvedl oči, podíval se na Mráčka a mlčky mu pokynul na prázdnou židli po své levici.

„Kluci mi říkali, že po mně toužíš,“ začal Mráček a čekal, co z Petra vypadne. Ten mírně kývl hlavou a zamyšleně se podíval na šuplata svého stolu.

„Kam jsem to sakra dal?,“ řekl si pro sebe a posléze otevřel dolní přihrádku. „Jo, tady to je,“ a vytáhl stránku s faxovou zprávou, kterou mu ráno předal Mráček. Jednalo se o anonym, poslaný paní Martinové, včetně její vylekané reakce a detektivovy odpovědi.

„Poslal jsem to, Béďo, na protidrogový, no pamatuješ si toho chlápka, co jste se potkali ve skladu tý kořenářský firmy. Je to major Klásek, zástupce šéfa celýho departmentu. Za půl hodiny mi přišla odpověď, že by se s tebou chtěl vidět a že máš navrhnout termín setkání. Řekl bych, že to dost spěchá, tady je telefon, zavolej mu a dej mi vědět, o co jde. Třeba se domluvíte a budete na tom dělat společně, co já vím.“ Upřeně se podíval na Mráčka a unaveně si promnul oči. „Mám toho dneska nějak dost, měl jsem dopoledně tiskovku s náměstkem ministra spravedlnosti a nějak to na mně padlo. Někdy mám, Béďo, pocit, že ta naše práce je boj s hydrou… jednu věc vyřešíš, a dvě další se objeví. A když už se povede něco dotáhnout do konce, za týden ti to od soudu vrátí zpátky, že kvůli formálním chybám při zatýkání byl soudce nucen zatčeného pustit, a všechno jede od začátku, pokud se samozřejmě dotyčný nesbalí a nezmizí neznámo kam. Ale vždyť to znáš, co bych ti povídal.“

Poslední slova řekl šéf Peter spíše pro sebe a pak opět zmlkl. Mráček ho pozoroval a pak ho napadlo, že by se mohl zmínit o dnešním dílčím úspěchu ve věci slečny Kavenčákové, třeba to trochu rozptýlí chmurné čelo policistovo. A tak, aby ho přivedl na jiné myšlenky, ve stručnosti mu vylíčil dnešní návštěvu u cestovky a poměrně nadějné vyhlídky v řešení případu.

„Zítra ráno to budeš mít v hlášení,“ slíbil Petrovi a začal se zvedat ze židle. Nezdálo se, že by ho jeho vyprávění nějak příliš zaujalo, a tak se Mráček odporoučel z jeho kanceláře zpět ke svému stolu.

Místnost se mezitím vyprázdnila a v šeru působila podivně ztichlým dojmem. Mráček se usadil k počítači a vyndal ze zadní kapsy riflí telefonní číslo na majora Kláska z protidrogového. Mám mu zavolat hned, nebo až zítra ráno? Přehnaná horlivost by mohla být brána jako přílišná úcta a to rozhodně Mráček nechtěl. „Zítra je taky den,“ řekl si detektiv pro sebe a spokojeně si dal nohy na stůl. „Kdo si počká, ten se dočká,“ doplnil nahlas a začal se věnovat čtení odložených novin, zřejmě zde zapomenutých kolegou Wurmem. Jenomže po třech minutách zjistil, že mu oči kloužou po řádcích, aniž si uvědomuje, co vlastně čte. Hlavou mu létaly myšlenky na adresu Jolany Plné, zatím tajuplné přítelkyně slečny Kavenčákové. Po dalších pěti minutách noviny odložil a byť hodiny ukazovaly krátce před šestou hodinou večerní, rozhodl se kouti železo, dokud bylo žhavé, neboli vyrazit k bydlišti slečny (paní?) Jolany. Naštěstí právě v tu chvíli vstoupil do místnosti kolega Hýbl, který měl dnes také Černého Petra v podobě noční služby, takže nebyl problém Čmuchárnu na pár hodin opustit. Mráček mu ve stručnosti sdělil, že jede navštívit potenciálního svědka v případu Kavenčáková („Jó, to jsou ty zdivočelý čajový žáby,“ okamžitě zareagoval Hýbl a zjevně chtěl ještě dodat nějakou vtipnou poznámku), jenže k té mu už Mráček nedal příležitost a rychle mizel ze dveří.

Cesta autem na adresu přítelkyně a spolucestovatelky slečny Jany trvala téměř 50 minut, město právě šílelo pod tisíci koly aut nervózních řidičů, kteří se vraceli do svých domovů, ať již na okraje města či do satelitních sídlišť. Čtvrť, kde byla adresa Jolany Plné, patřila v hierarchii společenského žebříčku k tomu nejlepšímu, co mohlo město nabídnout. Domy v secesním stylu, velké a většinou pečlivě udržované zahrady dělaly z tohoto místa téměř rezidentní záležitost.

Když Mráček přijel do blízkosti sdělené adresy, provoz ve většině jednosměrných ulic byl téměř nulový. Najít hledanou adresu nebyl problém, domy měly označení přímo na ozdobných plotech, protože samy byly uschovány v bezpečné vzdálenosti od ulice. Detektiv zabočil ke kraji ulice a zastavil vůz přímo před mohutně vypadající brankou, usazenou v cihlových sloupcích. Pískovcoví lvi, majestátně shlížející z bezmála třímetrové výše, ujistili Mráčka, že je na správném místě a že pověst, která doprovází tuto čtvrť, rozhodně nelhala. Detektiv se nahnul k zvonku, nenápadně umístěném v jednom ze sloupků, a uviděl na něm dvě jména. To první bylo „Ema Winermannová“ a druhé „Mgr. Jolana Plná.“

„Tak fajn, to bychom měli,“ pomyslel si Mráček a stiskl mosazné tlačítko zvonku. Čekal asi patnáct vteřin, když se z mluvítka ozval ženský hlas s dotazem, kdo je a co si přeje. „Dobrý večer, jmenuji se Mráček a jsem od policie. Prosím, potřeboval bych mluvit se slečnou či paní Plnou. Mohla byste mi pomoci?“

Na druhé straně se chvíli nic neozývalo, ale pak stejný hlas požádal o vysvětlení, oč se přesně jedná. Mráček na to odvětil, že je zde v záležitosti zcela rutinního vyšetřování jistého rozpracovaného případu a že by to raději vysvětlil přímo osobně, než takto u dveřní branky. Chvíli bylo opět ticho a pak mu hlas odvětil, aby okamžik počkal. Mráček poděkoval a začal přešlapovat na chodníku, hledaje přitom služební průkaz v kapsách svého zeleného parkera. Světlo na kryté verandě domu narušilo intimní osvětlení jinak temné zahrady. Detektiv si povšiml jemného písku, kterým byla vysypána cesta k brance domu. Vzápětí ho upoutala ženská postava, vycházející z domu, kterak se k němu pomalu blíží s rozsvícenou baterkou. Podle chůze odhadoval, že se jedná o starší ženu, což mu zkracující se vzdálenost jen potvrdila. Když jí pohlédl záhy do tváře, viděl, že se jedná o dámu zhruba kolem sedmdesáti let, která si ho zkoumavě prohlížela ve světle dopadajícím na něho z ulice.

„Mohu vidět váš služební průkaz?“ zeptala se melodickým, ale zvučným hlasem a posvítila detektivovi přímo do tváře. Mráček jí beze slova předložil svoji služební kartu a čekal, zdali bude po ověření formalit vpuštěn dále.

„Jakže jste říkal, že se jmenujete?“ opětovně se zeptala paní a pečlivě zkoumala průkaz. „Mráček, nadporučík Mráček,“ upřesnil detektiv a dále trpělivě čekal na konečný verdikt.

„Pojďte dál, prosím,“ dostalo se mu nakonec důvěry a branka byla po dvojím odemčení otevřena. „Jmenuji se Winermannová a omlouvám se, pokud jste měl dojem, že čekáte příliš dlouho: Ale raději se zeptám dvakrát, než někoho pustím do domu, dnešní doba zrovna nepřeje romantickým hrdinům, že?“ a poprvé se na Mráčka trochu pousmála.

„To je v naprostém pořádku, paní Winermannová,“ zdvořile odpověděl detektiv a následoval ji k dvoupatrovému a jak se zdálo i dobře udržovanému domu. „Budu si moci promluvit s paní Plnou?“ zeptal se Mráček a čekal, až stará paní odemkne důkladné domovní dveře. „Ale samozřejmě, jenže se jedná o slečnu, pane detektive, jinak vám v tom ovšem nic nebude bránit. Prosím, pojďte dál,“ a rozsvítila v rozlehlé vstupní předsíni starého domu. „Ještě vás musím ovšem upozornit, pane poručíku, že Jolanka, mimochodem moje vnučka, je po nervovém otřesu, takže k ní prosím buďte ohleduplný. V minulých dnech ztratila svoji velice dobrou přítelkyni a doposud se z té události nevzpamatovala.“

Mráček okamžitě zbystřil. „Nejmenovala se ta známá vaší vnučky Jana Kavenčáková?,“ dotázal se nadporučík a pozorně se na starší dámu zadíval.

„Myslím, že ano, tedy alespoň Jana se jmenovala určitě,“ překvapeně zareagovala paní Winermannová a dále vedla detektiva k vysokým dveřím na konci chodby. Pak je otevřela a Mráček vstoupil do rozlehlého obývacího pokoje se starožitným nábytkem, mohutnou sedací soupravou a zjevně pečlivě srovnanou knihovnou s mnoha sty svazky v kožených vazbách. Křišťálový lustr, který tlumeně ozařoval místnost, dodával prostředí punc důstojnosti a jakési starodávné atmosféry let prvorepublikových.

„Prosím, posaďte se, pane detektive,“ ukázala žena rukou do pohodlného vysokého křesla. „Já zavolám Jolanku, je ve svém pokoji v podkroví. Dáte si čaj, nebo kávu?“ dodala ještě a tázavě se na Mráčka podívala. Detektiv se nadechl, aby požádal o hrnek silné kávy, ale pak mu to přišlo v tomto prostředí nějak nepatřičné. Na tmavý mahagonový stolek se vysloveně hodila konvice s čajem, samozřejmě nejlépe s indickým či ze Srí Lanky. Ne že by byl Mráček takový znalec, ale někde četl, že nejlepší a nejvíce žádané čaje jsou právě z těchto oblastí. A tak požádal o tuto pochutinu a začínal být zvědav, jaký nápoj mu bude předložen.

Paní Winermannová spokojeně pokynula hlavou (zjevně nebyla takřka bezvýhradnou vyznavačkou kofeinu jako Mráček) a odešla z místnosti zařídit vše potřebné. Mráček tu zůstal sám a poslouchal uklidňující zvuk kyvadla velkých stojacích hodin, které odměřovaly čas vedle vzrostlé palmy, postavené v jednom z rohů místnosti. Zhruba za pět minut se otevřely dveře z chodby a do pokoje vstoupila mladá žena. Mráček ji při vstupu do světla odhadl nejvíce na 25 let, měla štíhlou postavu a kaštanové vlasy, i když po bližším pohledu se mu zdála jejich barva spíše trochu do zrzava. Tvář měla pobledlou a oči unavené, v rukách svírala kapesník a byla z návštěvy detektiva zjevně nervózní.

„Dobrý den, slečna Plná?“ pozdravil Mráček a vstal z křesla. Ona mu podala ruku, kterou detektiv lehce stiskl. Počkal, až se posadí, pak se na ni povzbudivě usmál a začal jí pokládat první otázky.

„Nejdříve bych se chtěl zeptat, slečno, jestli znáte Janu Kavenčákovou, překladatelku, bytem…“ a opakoval adresu mrtvé. Jolana na něho hleděla smutnýma očima a pak pomalu přikývla.

„Můžete mi říci, jak dlouho ji znáte a kdy a kde jste se potkaly?“ pokračoval Mráček a na stůl položil svůj nezbytný diktafon.

Slečna Jolana se nadechla a tichým melodickým hlasem začala odpovídat na detektivovy dotazy.

„Potkaly jsme se, tedy s Janou jsme se potkaly před rokem a půl na dovolené ve Španělsku, v Malaze. Bylo to vlastně loni v létě, začátkem července. Ona tam byla Jana částečně pracovně, tlumočila pro nějakou firmu kontrakt na dodávku… teď nevím, myslím nějakého nábytku. Já jsem tam jela s babičkou, ona má ráda jižní země a Španělsko nebo Itálii vůbec, tak jsem jí chtěla udělat radost a jet se tam s ní podívat. No, a na jedné večeři si k našemu stolu přisedla Jana, slyšela, jak se bavíme česky, a ona tam už byla druhý týden, to se jí už trochu zastesklo a taky si chtěla popovídat o něčem jiném než o práci. Byla hrozně milá a měla o Španělsku úžasný přehled. Věděla o místních zvycích, specialitách jídelníčku, o mentalitě místních lidí. Taky nám poradila, kam se máme zajet podívat, prostě byl to velmi příjemný večer. Až později jsem se dozvěděla, že španělsky mluvící země jsou vlastně její práce i koníček. Za těch čtrnáct dnů, co jsme s babičkou byly na dovolené, jsme se ještě několikrát sešly, jednou nám dokonce věnovala celý den a provezla nás po nádherných místech podél pobřeží, zkrátka to byla dovolená snů. Když jsme s babičkou odlétaly, ona tam ještě asi tři dny musela zůstat, ale domluvila jsem se s ní, že se určitě ještě někdy sejdeme. Vyměnily jsme si telefonní čísla a ona mi pak po návratu zavolala. Vídaly jsme se pak celkem pravidelně, pokud tedy zrovna nebyla kvůli pracovním povinnostem mimo republiku. Jana mi totiž dávala i hodiny španělštiny, což normálně nedělala, nepotřebovala si přivydělávat kondicemi, o peníze, jak se občas zmínila, neměla nouzi. Ale prostě padly jsme si do oka a ona pro mě byla něco jako sestra. Já nikdy jiného sourozence neměla a vlastně celý život mě vychovávala babička, no a Jana… ta byla jako bytost z jiného světa, chytrá, vtipná a pro mě… pro mě… ona je nenahraditelná, promiňte,“ vyhrkla ze sebe slečna Jolana a ukryla oči za kapesníkem.

Mráček ji pozorně poslouchal a čekal, až se proud jejích slz zastaví.

„O její smrti jsem se dozvěděla teprve před třemi dny od jedné paní z jejího domu (… ‚že by sousedka Samková?‘ pomyslel si detektiv), byla jsem před tím na dvoutýdenním jazykovém kurzu, já totiž učím biologii a španělštinu na gymnáziu,“ doplnila slečna Plná omluvně, „a tak jsme měly domluvenou konverzačku až tento týden. Nebrala mi ale telefon, tak jsem se za ní rozjela domů. No když jsem na ni marně zvonila, tak mi nějaká paní, která šla z vyššího patra, řekla, že Jana už tam není a nebude, že zemřela. Pak jsem si také všimla těch zapečetěných dveří a došlo mi, že opravdu něco není v pořádku.“

Slečna Jolana se opět zarazila, jako by ji každé opakování té neblahé skutečnosti vracelo do kruté reality ztráty její přítelkyně.

„Ani nevím, jak jsem se dostala domů, celou cestu jsem si opakovala, že to nemůže být pravda, ani babička tomu nemohla uvěřit. Já tomu vlastně nemohu věřit dodneška, chtěla jsem se vypravit někam na policii, aby mi řekli, co se vlastně stalo, ale nenašla jsem k tomu odvahu. A babička mi říkala, ať ještě počkám, že jsem příliš rozrušená a ani nevím, na koho se obrátit. A teď jste přišel vy a já věřím, že mi k tomu něco řeknete, protože, protože, jestli je to pravda… tak život není vůbec spravedlivý.“

Slečna Jana ztichla a zarudlýma očima se dívala na Mráčka, jako by očekávala okamžitou odpověď na svoji otázku. Detektiv si zamyšleně pohladil rašící strniště na bradě a pak promluvil.

„Bohužel, slečna Kavenčáková je skutečně mrtvá. Známe příčinu smrti, důvod prozatím ne. Může se jednat o nešťastnou náhodu, nebo i cizí zavinění. Jsme zatím na začátku, ale snažíme se získat co nejvíce informací, abychom tuto skládačku dali dohromady. Jste jedním z mála lidí, kteří slečnu Janu znali blíže. Proto bych se vás ještě rád zeptal na vaši společnou plánovanou dovolenou do Jižní Ameriky. Podle data na cestovní smlouvě (podal jí přes kraj stolu kopii smlouvy z agentury), jste měly odjet za pár dnů. Jak jsem si všiml, hodlaly jste zůstat v zahraničí až do poloviny ledna příštího roku. Takhle dlouhý pobyt není obvyklý, nehledě na to, že v souvislosti s vaším zaměstnáním je to i dost neobvyklé, před koncem pololetí školního roku odjet na více než šest týdnů ze školy,“ dokončil otázku Mráček.

„To je v pořádku, to s tou školou, já nemám žádný ročník jako třídní,“ odvětila slečna Jolana, „a kolegové, s těmi jsem se domluvila na těch pár týdnů, že si mezi sebe výuku rozeberou,… horší to bylo s babičkou, ta o mě má pořád strach, zvlášť…,“ její další slova přerušilo cvaknutí dveří a v nich se objevila paní Winermannová s podnosem, na kterém byla čajová konvice a tři nahřáté šálky.

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho, ale tento čaj potřebuje delší přípravu,“ informovala žena dvojici a přitom opatrně pokládala porcelán na stolek. Pak do každého hrnečku nalila vonící zlatavou tekutinu.

„Pokud mohu doporučit, pane detektive, nesladit! Jenom tak zjistíte, jakou má čaj chuť. Ale já jsem vás přerušila, že, snad vám tedy nebude vadit, když si na chvilku oddychnete a já si tu s vámi dám také šálek.“

„Děkuji,“ řekl detektiv a ochutnal hřející nápoj. Při prvním doušku mu připadal trochu moc nahořklý, ale po chvíli musel uznat, že jeho chuť je daleko mnohotvárnější, než se mu zprvu zdálo. Když si přivykl na absenci sacharidu, musel uznat, že čajová pochutina jistě patří k silným stránkám kuchyňského umění paní Emy. Zdálo se, že čajový dýchánek i mimovolně uvolnil svíravou atmosféru, týkající se důvodu jeho návštěvy.

Mráček pochválil vynikající chuť připraveného čaje a dokonce projevil zájem o jeho složení, což komentovala slečna Jolana slovy, že babička je čajový mág a spousta jejich směsí je rodinným tajemstvím, které nikomu nesděluje. Také jen tak mimochodem pronesla, že občas nosila některé bylinkové čaje i slečně Kavenčákové, která je také ráda popíjela.

„Jana měla občas problémy s průduškami, bydlela v rušné ulici a ty podzimní inverze… nedělalo jí to dobře. Vždycky říkala, že v zimě je nejlépe na jihu… promiňte,“ opět vzlykla dívka, „mluvím už o ní v minulém času, je mi hrozně.“

Mráček dopil druhý šálek a s poděkováním třetí odmítl. Otočil se k paní Emě a požádal ji, jestli si nepamatuje nějakou podrobnost či zvláštnost, týkající se Jany Kavenčákové, která by mu pomohla ještě více přiblížit mrtvou.

„Tak ona je tedy opravdu na pravdě boží,“ povzdychla stará paní a podívala se na svou vnučku. „Já nevím, co vám už řekla Jolanka, ale já jsem ji znala přeci jen méně než ona. Bylo to výborné děvče a mě to moc mrzí, že moje vnučka přišla o tak dobrou přítelkyni. Ale jestli ji někdo dobře znal, tak to byla Jolanka a ta vám jistě už všechno řekla. Já opravdu nevím, co bych mohla dodat,“ a bezradně pokrčila rameny.

Mráček si řekl, že nemá smysl na ně déle naléhat, ostatně základní věci už věděl a vzhledem k pokročilé večerní hodině se to ani nehodilo. Nechal jim svoje telefonní číslo a požádal slečnu Jolanu, aby přišla pozítří na služebnu k odsouhlasení a podepsání protokolu.

K domovní brance ho tentokrát vedla mladší z obou žen. Detektiv viděl, že je stále rozrušena smrtí své přítelkyně, přesto ji položil ještě jednu otázku, která však nesouvisela s případem.

„Mohu se vás ještě na něco zeptat, slečno?“ Zkoumavě se na něho podívala a pak chvatně kývla hlavou.

„Když jste se mnou dnes hovořila, nikdy nepadlo ani slovo o vašich rodičích. I na zvonku máte uvedeny jenom dvě jména. Mám tomu rozumět tak, že tu bydlíte pouze s babičkou? Chápejte, jde mi o to, jestli se i oni také nesetkali se slečnou Kavenčákovou, jinak samozřejmě nechci nějak necitlivě zasahovat do vašich rodinných záležitostí. Ovšem pro mě je každá informace od lidí, kteří ji znali, důležitá.“

Mladá dívka se pousmála. „To je v pořádku, s mými rodiči již přes dvacet let nežiju, vlastně nemohu žít. Tragicky zahynuli při autonehodě. Ani si je příliš nepamatuji, bylo mi tehdy necelých pět let. Od té doby mě vychovávala babička, která už tehdy byla vdova, takže mi věnovala opravdu všechen svůj čas. Moc mi pomohla a vlastně pomáhá i do dneška. Je to moudrá a silná žena. Ještě nějaký dotaz?“ zeptala se, ale podle tónu hlasu bylo cítit, že toho bylo pro dnešek dost.

„Ne, děkuji,“ odpověděl Mráček a krátce se rozloučil. Když startoval auto, všiml si, že světlo ve verandě již zhaslo, což znamenalo, že slečna Jolana za sebou zavřela vstupní dveře. Pomalu se rozjížděl temnou ulicí a nemohl se zbavit dojmu, obě ženy vědí daleko více, než jsou ochotny mu sdělit. Zatím.

Po návratu do služebny neměl kupodivu ani chuť na kafe, které mu ochotně kolega Hýbl nabídl. Kolega Hýbl se totiž zjevně nudil, dočasně se vyhřívaje v šťastném mezidobí každého kriminalisty, kdy zdárně dořešil rozdělané případy a žádné nové se zatím na obzoru neobjevují. Detektivové jsou totiž placeni mzdou pevnou neboli konstantní, bez ohledu na počet odpracovaných či odseděných hodin, což bylo někdy příjemné a někdy to byly hodně těžce vydělané peníze. Mladý poručík se tedy nacházel v té příjemnější fázi svého služebního života a přál si, aby mu to vydrželo co nejdéle. Řekněme si upřímně, ono se toho v kanceláři zas tak moc stát nemůže, maximálně se člověk může opařit kafem či protrpět se nějakým nejapným žertíkem svých starších kolegů. Zato když se někde kriminalista přichomýtne k pranici (… a že dneska jsou někteří hoši z kriminálu i mimo něj pěkně nabušení z posiloven a fit center), případně ke střílečce, pak si občas říká, že je jistě i spousta dalších a klidnějších zaměstnání. Jenže za dva dny se oklepe a zase jde do všech těch rizik a nepříjemností. Je to náturou, možná i dětskými sny nebo naivní představou o rameni spravedlnosti, kterému je třeba čestně pomáhat.

Ale zpátky do kanceláře, kde bylo útulné teplo a příjemné šero, rušené jen klapáním klávesnice u Mráčkova počítače. Detektiv si totiž řekl, že si připraví přes noc zprávu z dnešního podvečera. Jedním uchem poslouchal řečnícího Hýbla, který s tužkou mezi zuby vyprávěl cosi o koňských dostizích v Austrálii, avšak Mráček byl jinak plně soustředěn na plnící se stránku v terminálu. Občas využil slovní přestávky svého kolegy a přehrál si část záznamu z diktafonu, ale většinou se spoléhal na svoji paměť.

Za hodinu byl zápis zhruba hotov, dopilovat ho Mráček hodlal až po zasloužené večeři, kterou si hodlal právě ohřát ve služební mikrovlnce. Když kanceláří zavoněla ostrá vůně kari koření, spokojeně sáhl do lednice a přidal si k ohřátému jídlu i plechovku vychlazeného Budvaru, zlaté to tečky dnešní večeře. Po dokonalém vyjedení talíře (za hlasitých a zdálo se i dosti závistivých poznámek kolegy Hýbla), byl velice příjemně naložený a zralý i na šálek silné kávy. Zrovna to chtěl navrhnout kolegovi, když zazvonil telefon. Na displayi vedle telefonního čísla blikal malý otazníček, což znamenalo, že volající není v databázi známých čísel, protože byl zřejmě v režimu zvláštního utajení. Mráčkovi to sepnulo téměř okamžitě. „Major Klásek,“ řekl si v duchu detektiv a po čtvrtém zazvonění zvedl sluchátko.

„Mráček, prosím,“ a poslouchal očekávaný hlas na druhém konci aparátu. Instinkt opět neselhal, po krátkém tichu se ozvalo mrazivé „Klásek,“ a opět nic neříkající ticho. Mráček měl sto chutí použít hokynářské „Čím mohu sloužit,“ ale vzhledem k vážnosti situace a okolnostem případu se raději zdržel jakýchkoliv invektiv a řekl pouze „Poslouchám,“ a nadále vyčkával, co z majora vypadne. Koneckonců, byl to on, kdo s ním chtěl mluvit, tak ať se činí. Nejdřív mu vezme případ a pak bude očekávat, že se Mráček bude třást nedočkavostí, až ho znovu uslyší? To tedy těžko.

A tak uběhlo opět pár vteřin, taková malá válka nervů, a když už to začalo zavánět trapasem, případně náhlou němotou obou aktérů, Klásek pokračoval: „Potřebuji s vámi mluvit, nadporučíku, a zřejmě nemusím upřesňovat, v jaké záležitosti… (to tedy nemusíš, blesklo detektivovi hlavou),… hodilo by se vám to zítra ráno, řekněme kolem osmé hodiny?“

Mráček přemýšlel, než odpověděl, ale bylo celkem jasné, že setkání s majorem se stejně nevyhne.

„Dobrá, co takhle v bistru Jerevan, je to na rohu Srdcové a Drážní, tuším, že to je kousek od vás, tedy jako od úřadu,“ odpověděl Mráček. „Mám dneska službu, ráno před osmou končím a autem to mám pár minut.“ Nyní bylo chvíli ticho zase na druhé straně, pak ale zaznělo rezolutní „Dobře“ a po další chvilce: „Takže ráno v osm,“ a hovor byl ukončen.

„No, a máme to vyřízeno,“ řekl si nahlas Mráček a pak si pomyslel, že když řešit nepříjemné věci, tak alespoň u dobré snídaně. Houkl na Hýbla, jestli už nemá kafový deficit, a společně se odebrali na předpůlnoční dryák.

V průběhu noci dokončil zápis a připravil ho k podpisu pro slečnu Plnou. Dokonce se nad ránem i trochu vyspal, když se pohodlně usadil v křesle a nechal se ukolébat bubláním automatu na vodu. Kolega Hýbl proháněl vesele internet a všude byl klid a ticho. Po půl sedmé ráno se Mráček vzbudil a s rozkošnickým protáhnutím si protřel oči. Podíval se na hodinky a protože do hodiny se začne trousit ostatní osazenstvo kanceláře, rozhodl se zapracovat holicím strojkem na svém zevnějšku, vyčistit si zuby a vůbec udělat ze sebe fešáckého chlapce, jímž, jak si myslel, zaručeně byl.

Po sedmé se objevilo první ranní ptáče v podobě jejich šéfa Gorhoně, takže mu Mráček mohl sdělit, že má za hodinu schůzku s Kláskem, což bylo nonverbálně schváleno mírným pokývnutím. Pak už jen detektiv zabalil šuplíky a šel si umýt hrnek od kávy. Naštěstí se nenaučil pít kafe z papírových kelímků, tak rozšířeného nešvaru mladých detektivů, odkojených americkými pohádkami o akčních hrdinech.

Bylo před třičtvrtě na osm, když nadporučík odemykal svůj vůz. Auto bylo uvnitř studené, konec listopadu začal přinášet i první noční mrazíky. Mráček si dýchl do dlaní a nastartoval. Měl nepatrnou časovou rezervu do setkání s majorem Kláskem, a tak pomalu vyjel od chodníku a zařadil se do hlavního proudu aut, směřujících do centra města. Dvě minuty před osmou již usedal v příjemném prostředí bistra do koženkové židle a listoval v ranním menu. Major byl přesný jak hodinky, právě když v rozhlasu odhrkávali osmou, ozvalo se Mráčkovi nad hlavou: „Je tu volno?“ což mělo zřejmě nahradit pozdrav i oznámení o příchodu.

Mráček zvedl oči od jídelníčku a jeho „Samozřejmě“ téměř zaniklo v pošoupnutí druhé židle, kterou si k sobě major přisouval.

„Děkuji, detektive, že jste si na mě udělal tak brzy čas,“ řekl Klásek a bylo v tom více kousavosti, než u hladové smečky vlků. „Dělám, co můžu,“ nezůstal mu nic dlužen Mráček a vybídl svého spolustolovníka, aby si vybral něco k snídani, že ho zve. „Už jsem jedl,“ zazněla jednoznačná odpověď. „Nemám zřejmě tolik času jako vy, nadporučíku, a rád bych přešel k jádru našeho problému.“

„Našeho?“ pokrčil udiveně čelo Mráček, „myslel jsem, že jste případ komplexně převzali. Ten fax, to byla náhoda, že se mi to dostalo do ruky. S paní Martinovou jsem nemluvil, jenom jí odpověděl, aby zůstala v klidu, nikdy nevíte, co by ženská mohla vyvádět, zvlášť po takovém balíčku a když manžela postrádá už pěkných pár dní!“ Podíval se Kláskovi do očí a dodal: „Proto si myslím, že už to není náš problém, ale váš problém!“

Major ho upřeně pozoroval a zrovna když chtěl detektivovi odpovědět, přinesla obsluha bistra dva příjemně vonící toasty a hrnek teplého kakaa, který postavila před Mráčka. Možná to krátké přerušení jejich rozhovoru způsobilo to, že odpověď majora Kláska nebyla tak příkrá, jak možná původně zamýšlel.

„O tom všem víme, to že se vám ozvala s tím vyděračským dopisem nás překvapilo, ale zdá se, že jste na ni udělal dobrý dojem. Proto bych měl pro vás určitý návrh.“ Chvíli zamyšleně hleděl na překvapeného Mráčka, který zůstal s nakousnutým toastem uprostřed cesty do úst a pak pokračoval: „Vrátil byste se zpět do případu. Vyslechnete paní Martinovou a zjistíte, zda se jí už ozvali ti vyděrači, co ji kontaktovali, a pokud ano, tak kde a kdy si přejí vydání peněz. Pokud se bude kolem Martinové motat ten její bratr, nechte ho být, žádná sledovačka, žádné dotazy, které by ho mohly znervóznit, s ním máme své vlastní plány. Ten člověk si musí být jistý, že po něm nikdo nejde. Je to jasné, nebo se chcete na něco zeptat?“ Bylo vidět, stejně jako u jejich prvního setkání, že Klásek nemá ve zvyku říkat něco dvakrát, a hlavně odpor podřízených je mu silně proti srsti.

Jenže Mráček nebyl jeho podřízeným, informace které dostal, ho rozhodně neuspokojily a pokud by do toho šel, pak chtěl vědět více. Zkusil to stejně klidně jako jeho protějšek a rozhodně nemínil plýtvat slovy.

„Pane majore, vaše nabídka je pro mě určitě zajímavá, ale když řeknete ‚A‘ měl byste říct i ‚B‘. Tak, jak jste mi to předhodil, mám pocit, že jsem volavka pro něco, o čem nic nevím. Vy jste mi neřekl prakticky nic nového o případu a já rozhodně nemám tolik času, abych ho mohl ztrácet kvůli něčemu tak nekonkrétnímu. Záleží jen na vás, jestli uznáte, že mě ve vyšetřování potřebujete, nebo ne. Koordinovat větší akci chce informovanost všech zúčastněných. Já na něco přijdu a budete to vědět, vy se dostanete k informaci a já budu taky v obraze. To je nutnost, ne můj rozmar. Nechci skončit s nožem v zádech jenom proto, že mi někdo něco zapomněl či nechtěl říct. To je z mojí strany všechno. Myslím, že je to fér, já k tomu víc v tuhle chvíli nemám. Globálně je to na vás, mně z toho nebude teplo ani zima. Ale netahajte mě za nos a na rovinu řekněte ano, nebo ne. Ušetříme si tím čas a nervy…, oba! To je všechno,“ zaklonil se detektiv do opěradla a s chutí se opět zakousl do své snídaně.

Na Kláskovi nebylo vidět, jestli je z Mráčka rozzlobený, či něco takového očekával. Pak sáhl do kapsy svého zimního kabátu, vytáhl malý černý notes a něco si poznamenal. Podíval se zpět na detektiva a pomalu řekl: „Pošlu vám pár nových informací k případu, budete je mít v dnešní poště. Nemusím vám doufám zdůrazňovat, že se jedná o důvěrné dokumenty, ostatně jede v tom i Interpol, takže opatrně. A vám radím… navštivte paní Martinovou co nejdříve, věci se pohnuly možná víc, než se vám na první pohled bude zdát. Zatím nashledanou a…“ chvíli zaváhal, zvedaje se ze židle, „očekávám vaše vyjádření co nejdříve.“

Pak se otočil a bez ohlédnutí vyšel ze dveří podniku. Mráček v zamyšlení dožvýkával druhý toast a přemýšlel, jestli jeho opětovné angažmá v případu paní Martinové je výhra, či prohra.

„Asi výhra,“ řekl si, protože kdyby ho ten případ nezajímal, určitě by tady nebyl. Jednou věcí si však byl jistý… v záležitosti Mráček versus Klásek je to jedna nula pro něho.

Po zaplacení zamířil k autu. Po ránu to studeně profukovalo a Mráčka napadlo, že je načase najít svého oblíbeného černého kulicha, dříve než ho začnou studit uši. Vtom si všiml malého obchůdku, který neónově zářil namodralou výlohou. Detektiv si nejdříve pomyslel, že se jedná o jeden z nových sex-shopů, které se čas od času objevovaly v podobných vtíravých barvách a neonech, pak si však uvědomil, že se jedná o něco zcela jiného. Nade dveřmi se pomalu otáčela nazelenalá cedule „ZVERIMEX,“ s neuměle namalovaným hlodavcem, kterého by nezařadil ani univerzitní profesor.

Mráčkovi bleskl hlavou nápad a když se ujistil, že je již otevřeno, vstoupil dovnitř. Do nosu ho udeřil zápach granulovaných směsí pro psy a kočky, jakož i jiné domácí mazlíčky (v dobách manželských vlastnila jeho žena kocoura Matěje, který nahrazoval Mráčka, k jeho nelibosti, na polštáři v ložnici), takže přesně znal ten nezaměnitelný „duch“ těchto obchodů. Oko prodavačovo, zatím ne zcela probuzené, ho ohodnotilo jako průměrného čumila, který stejně nic nekoupí, a nadále se znuděně dívalo na párek žlutých andulek ve zdobené pozlacené kleci. Detektiv pomalu prošel kolem vivárií s plazy, minul koutek s malými hraboši, bez viditelného zájmu nechal i barevná akvária se skalárami a jinou vodní žouželí. Pak se otočil směrem k nudícímu se prodavači a jakoby mimoděk prohodil: „Můžu se vás na něco zeptat?.“

„Jó, to jo,“ líně zareagoval mladík a podíval se na Mráčka s o něco větším zájmem než hladový pitbul na misku vařené mrkve.

„Potřeboval bych informaci ohledně obojživelníků,“ začal detektiv a podíval se na akvárium s mloky a vedle se prohánějícími pulci, ze kterých se zřejmě měli časem vyklubat skokani zelení.

„Jedná se o jihoamerické žáby, říká se jim také šípové a jsou dost jedovaté. Je možné sehnat několik jedinců k chovu? Můžete je objednat, nebo existují u nás v republice nějaké chovy?“

Prodavač ho během jeho dotazu začal sledovat s očividně větším zájmem a když detektiv skončil, bylo v jeho tváři vidět nepředstírané překvapení.

„Heleďte, jestli jste vod ochranářů, tak já tu jenom prodávám a na to kolem mě má papíry majitel. Kdy ale přijde, to nevím, už sem ho neviděl přes tejden!“

Mráček se musel v duchu pousmát, byť vlastně nevěděl čemu, ale jak se zdálo, obchody se zvířaty zřejmě mají také své zákonitosti a pravidla, která se ráda ze strany prodávajících i kupujících překračují. To však v tuto chvíli detektiva nezajímalo.

„Ne, já nejsem ani ochranář ani kontrolor, ale mám zájem o jeden druh exotických žab, které se snad dají sehnat nebo objednat. Jenom nevím kde. Proto se vás ptám. Cenu bych samozřejmě akceptoval (neměl ani tušení, kolik taková potvora stojí), jenže vy nic o těch žábách zřejmě nevíte…“ a Mráček pokrčil rameny,… „to se samozřejmě nedá nic dělat. Nashledanou,“ a detektiv se otočil ke dveřím obchodu. Vteřinu bylo ticho a pak se mladík ozval:

„Počkejte, já opravdu o těch žábách nic nevím, ale šéf by vám snad poradil. Jestli se objeví, tak mu o tom řeknu, von je doktorem přes přírodu a chemii…, jak jste říkal, že se ty žáby jmenujou?“

„Šípové žáby a jsou z Jižní Ameriky,“ odvětil Mráček. „Zastavím se do konce týdne, děkuji,“ dodal ještě a vyšel do studené ulice.

KAPITOLA 11.

Ačkoliv již bylo skoro půl dvanácté dopoledne a Mráček ležel ve svém bytu, spánek ne a ne se dostavit. Převaloval se tam a zase zpátky, muchlal polštář pod hlavu a zase ho rovnal, nic nepomáhalo. Když zavřel oči, někde v mozku se mu objevil major Klásek a jeho doporučení, aby si pospíšil s vyšetřováním případu podnikatele Martina, případně se mu vloudila vzpomínka na noční návštěvu u slečny Plné a její babičky, jen ten spánek nikde. Za další půlhodinu to vzdal, vylezl z notně zválené postele a šel se oholit. Měl až do zítřejšího rána volno a před sebou ničím nepovinované odpoledne. Až ho to samotného překvapilo, když si uvědomil, že vlastně nemá nic důležitého na práci. Že by trochu poklidil? To snad zatím není nutné, vždyť uklízel, je to sotva týden… nebo dva… spíš tři, ale… ne, dneska se uklízet nebude. Zajde si na pivo, dá si dobrý oběd a večer by se mohl zastavit v tělocvičně za klukama z oddílu juda, trochu si dát do těla a pak fotbálek. Jo, tak by to mohl dneska udělat.

V jednu hodinu již usedal na své oblíbené místo v hospodě „U dukátu“ a než si stačil objednat, už před ním stálo napěněné pivo. Platfusák Kubíček se kolébavě vzdaloval od jeho stolu a přes rameno mu doporučoval, že: „Pepínovi se dneska trochu utrhla ruka s chilli, takže ti španěláci jsou vostrý jak naštvaná tchýně, ale jinak…,“ ať vo ničem jiným ani nepřemejšlí, protože stejně už nic není.

Detektiv se zasmál a kývl na toho dobráka, ať mu ten zázrak kuchyně přinese, a zatím se rozhlížel po lokálu. Pár stolů bylo obsazených pozdními strávníky z okolních firem, ale jinak byl klid a kdyby z výčepu za sametovou zástěnou nešel dovnitř kouř z cigaret, tak až idylicky zdravě. Zrovna když se Mráček vrátil myšlenkami zpět k oběma případům, dorazil Kubíček s vychvalovanou krmí, která si skutečně chutí nezadala s mexickými specialitami. Jemu to ale chutnalo, zvykl si za ty roky na kořeněná jídla, čínské menu či vlastní kuchařské pokusy, založené většinou na větších či ještě větších dávkách různého pálivého koření. Dal si ještě jedno pivo a kávu, aby si spokojeně a nerušeně vychutnal odpolední siestu, která patřila jen jemu.

Jenomže po nějaké době se mu začalo zdát, že by se měl zvednout a jít něco dělat. Ač si to nepřipouštěl, nebyl tím typem, který by vydržel v hospodě až do večera, zvlášť, pokud si chtěl jít trochu zasportovat. Podíval se na hodinky, bylo pár minut po druhé. Spousta času pro osamělého detektiva, který není ani ve službě. Ale to přece neznamená, že by si nemohl promluvit s paní Martinovou? Má jí zavolat, nebo spíše za ní zajet? Nejdříve zavolat, pak zajet, to bude nejlepší!

Mráček vytočil její číslo na služebním mobilu a za pár vteřin se ozval její hlas. „Dobrý den, Mráček,“ ohlásil se detektiv a bez dalšího zdržování ji požádal o schůzku. Z hlasu podnikatelovy ženy se ozvala úleva (doufal, že důvodem je fakt, že slyší právě jeho) a okamžitý souhlas. Prý bude určitě do půl hodiny doma, ať určitě přijede. Mráček to potvrdil a vzápětí mu došlo, že pil pivo, a tudíž musí autobusem. Neměl ani tušení, která linka jede do blízkosti domu pana Martina, ale věděl, že bude muset vyrazit odněkud z centra. A tak se ten den podruhé vydal stejným směrem, kde měl ráno schůzku s Kláskem.

Cesta do Jižní čtvrti mu trvala bezmála hodinu, takže předpokládal, že paní Martinová bude již doma. V autobuse měl nepříjemnou příhodu s triem mladíků, kteří se zjevně specializovali na peněženky spolucestujících, což mu naštěstí neuniklo. Sice tím zachránil finanční prostředky jedné důchodkyni, která vůbec netušila, oč těm rozjíveným chlapcům jde, ale když jednoho z nich chytil za límec bundy (jeho ruka už šátrala v ženině kabelce), tak další z povedené trojky, stojící za ním, ho tvrdě udeřil boxerem do zad. Než stačil zareagovat, třetí z party rozrazil dveře, ti dva se prosmýkli kolem a byli pryč. Zbyla mu jen bolavá záda a ušpiněná bunda. Ani incident nevysvětloval rozčílenému řidiči autobusu, který udiveně koukal na vzpříčené dveře. Naštěstí autobus po chvilce pokračoval v jízdě a po třech zastávkách Mráček vystoupil. Vyhrnul si límec bundy, opětovně zalitoval, že nemá kulicha, a pak se vydal do mírného kopce nahoru k řadovým domkům, kde bydlela paní Martinová.

Na první zazvonění u branky domu se odhrnula záclona v přízemí a on uviděl její tvář. Za okamžik se otevřely vchodové dveře a mladá žena spěchala detektivovi otevřít. Obarvené vlasy ji rozfoukal vítr, který tady na vršku kopce vál opravdu studeně a intenzivně. Mráček se jako by otáčel zády proti jeho rezavé zimě, přitom si však prohlížel ulici, zda neuvidí podezřelé auto a v něm znuděně se tvářícího muže, tak jako posledně. Zdálo se, že tentokrát je hlídka odvolána, ulice byla prázdná, jen zšedlé listí poletovalo nad prázdnými chodníky.

Nabídnutá káva mu přišla vhod, provoněla atmosféru pokoje a i když paní Martinová nevypadala zrovna klidně (čemuž se ostatně nedivil), cítil se už zase ve formě.

„Mám tu pro vás, pane poručíku, ten vzkaz, založila jsem ho tady do knížky, aby se mi někam neztratil,“ řekla mladá žena a podala mu složený list papíru. Mráček ho opatrně rozbalil a přečetl si požadavek neznámého pisatele, či pisatelů. Zpráva byla napsána v počítači, jestli tam jsou nějaké otisky prstů, to zjistí až laboratoř, jinak na ní nebylo nic zajímavého.

„Ten vzkaz jste našla ve schránce?,“ zeptal se Mráček a vložil papír do mikrotenového sáčku. „Ano, byl v obyčejné bílé obálce, beze známky a ta obálka ani nebyla zalepená,“ dodala paní Martinová.

„Takže obyčejná bílá obálka, bez adresy a určení?“ ujistil se pro jistotu detektiv a usrkl doušek kávy. Paní Martinová se zamyslela a pak překvapeně vyhrkla: „Počkejte, na té obálce bylo napsané moje jméno a vlastně i ulice, já si to vůbec v tom spěchu neuvědomila… kam jsem ji to ale dala? Jak jsem si přečetla ten vzkaz, tak jsem tu obálku někam položila… možná je na chodbě, já se podívám,“ a hbitě vyběhla z obývacího pokoje. Z chodby bylo slyšet otevírání nějakých šuplíků či skříněk, ale výsledek byl zřejmě zatím nulový. Za chvíli se paní Martinová vrátila, ale už mezi dveřmi bezradně pokrčila rameny. „Když tak nad tím přemýšlím, dala bych krk na to, že jsem ji položila na botník hned vedle dveří. Pak jsem vám zkoušela volat, ale pořád mi vypadávala linka. Tak jsem zkoušela mobil, ale tím se mi vás nepodařilo prozvonit! To je stejně divné, nemyslíte? Nakonec mě napadlo zkusit fax, manžel ho má u sebe na stole, občas jsem z něho posílala informace pro partnery manželovy firmy, to víte v obchodě stále platí, že co je na papíře, to se nedá zapřít. No a ten fax fungoval, protože vlastně i zpráva od vás přišla v pořádku. To může potvrdit i Michal, v té době byl už doma, slyšela jsem ho otvírat dveře akorát když jsem vám faxovala.“

Mráček ji bedlivě poslouchal a po chvilce se zeptal: „Jestliže váš bratr přišel domů chvíli po vás, tak by musel na chodbě tu obálku vidět, pokud tam ovšem byla, že? Není možné, že by ji někam založil nebo odnesl? Rozumíte, ta věc je pro mě důležitá, pokud na ní bylo vlastnoručně napsáno vaše jméno…“

Paní Martinová se zamyslela, ale pak rezolutně zavrtěla hlavou.

„Ne, Míša žádnou obálku neměl a určitě o ní tenkrát, ani nikdy jindy, nemluvil. Vždyť já bych si na ni taky nevzpomněla, kdybyste o tom dneska vy nezačal. Mě utkvěl v hlavě ten dopis a obálku jsem úplně pustila z hlavy. Ale já si vzpomenu, určitě tu někde bude, až ji najdu, je vaše, detektive.“ Mráček jenom kývl hlavou a přešel k další otázce.

„Už se vám ozval, myslím ten anonym z dopisu?“ zeptal se a upil chladnoucí kávu.

„Ne, zatím nikdo nezavolal ani nenapsal, ale to čekání je hrozné. A nejhorší na tom je, že i kdyby mi řekl, kam mám peníze přinést, tak já je nemám. Na účtu je pár tisíc na běžné výdaje, manžel tam posílal měsíčně třicet tisíc, se kterými jsem musela vystačit, jinak obchodní peníze, tak jim alespoň říkal, jsou vázány na běžných účtech firmy. K těm já mám přístup pouze s účetní a výběr můžeme uskutečnit jenom společnými podpisy. Nikdy jsem samozřejmě tuto možnost nevyužila a vlastně ani nevím, kolik peněz na účtech může být. Ty se tam točily v závislosti na obchodech, ale já opravdu netuším, ani řádově, kolik si manžel dovolil investovat a kolik ze svých obchodů utržil.“ Paní Martinová vypadala opravdu bezradně, zřejmě ji pomyšlení na finanční transakce, které by byla nucena provést, rozrušilo více, než si zprvu připouštěla.

„Dokážete odhadnout, paní Martinová, kdo všechno ví o vašem podpisovém právu k účtům manželovy společnosti?“ zeptal se Mráček. Mladá žena se opět zamyslela a pak začala vypočítávat: „Samozřejmě můj manžel, účetní, ani nevím, jak se jmenuje… a to je všechno, obchody probíhaly výhradně v manželově zastoupení, nikdo jiný neměl k účtům přístup, na to byl Richard moc opatrný!“

„Dobře,“ odvětil Mráček, ale najednou ho ještě něco napadlo.

„A co váš bratr, je přece také zaměstnancem firmy, jste vlastně jedna rodina…, on nemohl vědět, že máte přístup, byť mírně komplikovaný, k firemním penězům? Nezmínila jste se vy nebo váš manžel o této možnosti?“

Mladá žena se na něho překvapeně podívala, otevřela ústa, pak je zase zavřela a beze slova se zahleděla na desku konferenčního stolu. Po několika vteřinách potichu promluvila.

„Michal to také věděl…, já jsem mu to řekla. Bylo to ten večer, kdy přišel ten hrozný balíček, víte, jak jsme se poprvé setkali. Než jste přijel, byla jsem v hrozném šoku a Michal taky. Začal říkat, že jestli je to opravdu únos a jestli se Richard, teda jako manžel, na delší dobu ztratí, může to být pro firmu likvidační, že je samozřejmě třeba platit faktury za zboží, zálohy na nové kontrakty a já nevím na co ještě dalšího, tak jsem mu řekla, že přinejhorším můžu účty otevřít společně s paní účetní. Pak už jsme o tom nemluvili a já na to úplně zapomněla, to se mi nemůžete divit, v takové situaci.“

„Samozřejmě, to je v pořádku, paní Martinová,“ uklidňoval ji detektiv. „Je ale dobře, že si vzpomněla,“ pomyslel si pro sebe.

„Mimochodem, váš bratr je zřejmě v práci,“ lehce Mráček naťukl téma, na které mu Klásek dal nekompromisní embargo. „Už má ruku v pořádku?“ dokončil svoji otázku nadporučík a opatrně položil prázdný hrneček od kávy zpět na stůl.

„Asi ano, vlastně určitě. Nemá teď moc času, včera přišel domů až před půlnocí, říkal že je někdo z kolegů nemocný, a tak rozváží i za něho. Dneska prý také někam jede, snad až k Břeclavi, ale to nevím jistě. Jestli s ním budete chtít mluvit, tak já mu to vyřídím, ať se vám ozve.“

„Ne, to není nutné,“ odpověděl Mráček a přemýšlel, jestli je ještě něco, nač by se potřeboval zeptat. Protože ho nic nenapadlo a ani paní Martinová si už na nic důležitého nevzpomněla, rozloučil se s krátkou připomínkou, že kdyby se neznámý vyděrač ozval, ať mu dá okamžitě vědět. Pro její klid ji ujistil, že ač to není možná vidět, je její ochrana zajištěna a to myslel upřímně. Věděl, že tam kde jsou drogy, je i velice bedlivé sledování všech zainteresovaných.

Když vyšel zpátky na ulici, stálo opodál nerozsvícené auto. Zdálo se mu, že zahlédl ohníček hořící cigarety za sklem řidiče. „Klásek zjevně neponechává nic náhodě,“ pomyslel si Mráček a zamířil zpět k zastávce autobusu. Okna okolních domů svítila do tmy jak opuštěné majáky a detektiv měl náhle podivně stísněný pocit vlastní samoty.

KAPITOLA 12.

Ranní budík ho spolehlivě nastartoval do prvního prosincového dne, obloha se šedivě probouzela k životu a na chodnících ležel první letošní poprašek sněhu. Mráček přišel ke svému autu a zjištění, že musí svůj polovrak otřít od námrazy, mu příliš radosti neudělalo. Jenže čas se pomalu dostával do kritické fáze a on rozhodně musel vyrazit, pokud chtěl dorazit včas. Také si vzpomněl, že přijde slečna Plná k podepsání výpovědi, což jen umocnilo jeho spěch. Naštěstí ranní provoz ještě nestačil zablokovat jeho oblíbenou a zároveň nejkratší jízdní trasu. Do kanceláře vklusal lehce po osmé hodině ranní, kafe si vzal na sezení ke Gorhoňovi, takže ani o toto potěšení nepřišel.

„Má ještě někdo něco?“ otázal se Peter po skončení porady a jakoby náhodou se podíval na Mráčka. Ten jen lehce zavrtěl hlavou, zatím nechtěl šéfovi k případu ARAKISu cokoli říkat a dokud slečna Jolana Plná nepodepsala svoji předvčerejší výpověď, neměl vlastně ani co nabídnout. Všichni tedy byli milosrdně propuštěni, což většina detektivů využila k rychlému přeběhnutí k nejbližšímu popelníku, ti ostatní, ať již nekuřáci, či ti, kterým to doktor preventivně zakázal, si šli dát druhé vyprošťovací kafe, neboť den byl ospalý a pracovní rozjezd těžký.

Zrovna když Mráček řešil s kolegou Wurmem problém všech sázkařů, jestli je lepší zaškrtnout plichtu, či překvapivou výhru, zavolali mu, že je tu jistá slečna Plná, která má zájem se s ním vidět.

„To je v pořádku, pusťte ji nahoru,“ požádal detektiv a přemýšlel, kde si s ní v klidu sedne, protože v kanceláři to hučelo, zvonilo, detektivové přecházeli sem a zase tam, zkrátka nic moc pro klidný pohovor s mladou dámou. Když slečna Plná vstoupila dovnitř, zdálo se okamžik, že zaujetí detektivů pro řešení jejich případů lehce ztratilo na intenzitě, jakmile se však slečna usmála na Mráčka, hluk se opět usadil na standardní decibelové hranici.

„Pojďte za mnou,“ řekl po stisknutí nabídnuté ruky nahlas detektiv. „Tady bychom neměli klid a já bych se vás rád ještě na něco zeptal.“

Jako oázu klidu si vybral vyšetřovací místnost, v tuto chvíli prázdnou a poměrně útulnou, vzhledem k činnostem, ke kterým byla určena. „Dáte si něco k pití?“ zeptal se Mráček, když se slečna usadila na kraj židle. „Takový čaj, jako jsem pil u vás, vám ale zřejmě nabídnout nemohu,“ dodal ještě s úsměvem a čekal případnou objednávku.

„Ne, děkuji, pane nadporučíku,“ odpověděla mladá dáma a trochu vypadala, jako by se raději už viděla venku před budovou.

„Dobře, já vám tedy dám k přečtení protokol z našeho povídání u vás doma, pokud s ním budete souhlasit, prosím o podpis na zadní straně. Jestliže budete mít k něčemu připomínky, nebo se vám bude zdát, že se cokoliv neshoduje s vaší výpovědí, není problém si o tom pohovořit. Takže…,“ a detektiv položil před slečnu Plnou několik stran textu.

„Nechám vás tu chvíli samotnou, alespoň budete mít klid na čtení.“ Pak vyšel ze dveří a v hlavě si promýšlel další krok, protože musel otevřít téma, které zřejmě nebude slečně Jolaně příjemné. Stál na chodbičce, vedoucí zpátky ke kanceláři, když se otevřely dveře Gorhoňovy kanceláře a Peter vyšel ven. Všiml si detektiva a zamířil k němu, svíraje v ruce žlutou obálku s velkou červenou pečetí.

„Výborně, nemusím tě nikde honit,“ řekl Mráčkovi a podával mu žlutou obálku s červenou pečetí na spínacích šňůrách. „Před chvílí to přišlo kurýrem, asi budeš vědět, co s tím,“ prohodil ještě k Mráčkovi a zase se zavřel ve své kanceláři.

„Jedna z dobrých vlastností Petra je,“ pomyslel si nadporučík, „že se neptá a neprudí každý den, jak pokračuje vyšetřování případů.“ Naopak pokud to jen trochu šlo, nechával svým kolegům volnou ruku. Je to otázka důvěry a samozřejmě i přístupu, koneckonců byl jedním z nich dost dlouho na to, aby věděl, jak to chodí.

Obálku strčil do podpaždí a vrátil se zpět do vyšetřovací místnosti. Slečna Jolana byla ještě zaujata četbou předposlední stránky, takže ji ujistil, že nemusí nikam spěchat, a sám si sedl na druhou židli, čímž měl mladou dívku přímo před očima. Po několika minutách slečna Plná zvedla oči a trochu nejistě kývla hlavou.

„Myslím, že ten text je v pořádku, alespoň co já si pamatuji.“ Pak potichu pokračovala: „Když jste odešel, ještě jsem přemýšlela, zda jsem na něco nezapomněla,“ opět sklopila oči k protokolu, „ale nic nového vám už asi nepovím. S Janou se mi ztratila opravdová přítelkyně a já se s tím musím hlavně smířit… ale věřte mi, je to hrozně těžké, když ztratíte někoho tak blízkého,“ a opět se podívala na detektiva s očima plnýma slzí.

Mráček ji upřeně pozoroval a přemýšlel, jak nakousnout to kyselé jablko, aby se už tak citlivá situace ještě více nevyhrotila. Rozhodně nestál o žádné hysterické záchvaty, či zatvrzelé mlčení, což by bylo ještě horší.

„Pokud tedy nemáte připomínky k textu, prosím o váš podpis. Kopii vám samozřejmě předám, pokud o ni máte zájem.“ Počkal až se podepíše na zadní stranu očíslovaného protokolu o výslechu svědka, papíry pak přendal na svoji stranu stolu a položil na ně obálku od Gorhoně.

„Ještě se chci zeptat na pár věcí, slečno Plná,“ s nenuceným úsměvem navázal Mráček na jejích, dosud uvolněný, rozhovor. „Nevíte, jestli vaše přítelkyně nechovala, třeba i někdy v minulosti, nějaká domácí zvířata? Jedná se mi spíše o taková… řekněme atypická zvířata, ne kočku či psa. Třeba exotické plazy, rybičky nebo obojživelníky, prostě nějakou podivnou havěť z tropických krajin, kam poměrně často jezdila. Já vím, že v bytu žádné zvíře nebylo a ani se nezdá, že by tam někdy mohlo být, ale je to pro mě dost důležitá informace, prosím přemýšlejte o odpovědi. Třeba se vám někdy zmínila o tom že by si i nějaké zvíře chtěla pořídit a třeba takový had vydrží i několik týdnů bez jídla, takže by nemusela nikoho obtěžovat, pokud odjížděla na své cesty do zahraničí. Anebo,“ napadlo detektiva právě v tom okamžiku, „nehovořila někdy o někom, kdo by tato zvířata mohl vlastnit?“

Slečna Plná ho po celou dobu překvapeně poslouchala a když skončil, vypadala spíš pobaveně než zamyšleně. S úsměvem zavrtěla hlavou a vzápětí detektivovi sdělila, že slečna Kavenčáková rozhodně žádné zvíře neměla a ani v nejbližší době ho neplánovala zařadit do svého života.

„Jana se naopak zvířat bála a to bez výjimky. Na srst měla alergii a vždy ji příšerně zčervenaly oči, stačilo aby v její blízkosti byl třeba pes nebo králík. A hady? No to by snad ani nepřežila, stejně jako brouky nebo obojživelníky, jak jste nazval tu jinou žoužel. Na tu její přehnanou averzi vůči zvířatům jsme párkrát spolu narazily. Učím ve škole biologii a třeba zrovna brouci nebo obojživelníci jsou strašně zajímaví. Vzpomínám si, že zrovna ve Španělsku, víte, jak jsem se s Janou poprvé potkala, tak v jednom národním parku u Malagy jsem našla u cesty vzácný druh kaktusu a na něm larvy motýla, které žijí pouze na květech toho kaktusu. Pro každého entomologa a vlastně i kaktusáře by to byl zážitek, Jana si ale ty housenky prohlédla z uctivé vzdálenosti a při pomyšlení, že by je třeba mohla mít doma, se chudák úplně třásla hrůzou. Měla zkrátka k té ‚žouželi‘ nehraný odpor a zvíře v jejím bytu… to určitě ne.“

Mráček si v duchu představoval reakce mladé překladatelky a pokud slečna Plná nelhala (což nepředpokládal), tak tudy cesta k jedovatým žábám opravdu nevedla.

„No dobrá, takže domácí mazlíčky necháme stranou,“ s úsměvem odpověděl detektiv a chystal se položit další, pro vyšetřování rovněž zásadní otázku.

„Říkala jste, že slečnu Kavenčákovou jste poznala zhruba před dvěma lety, při vaší dovolené ve Španělsku. Rozuměly jste si spolu, takže jste se navzájem navštěvovaly i po návratu do republiky.“ Mráček se na chvíli zarazil, jako by ho něco napadlo, ale hned zase pokračoval ve své otázce. „Za tu dobu jste si musela všimnout, že slečna Kavenčáková je v některých záležitostech, či v přístupu ke svému okolí jiná, než ostatní ženy. Budu mluvit zcela otevřeně, slečna Jana byla lesbička, což samozřejmě není nic mimořádného ani špatného. Váš vztah k ní a teď se jedná, zdůrazňuji, pouze o moji hypotézu, sotva mohl zůstat na úrovni doučování španělštiny či společných návštěv vážné hudby. Je to přirozený vývoj vztahů mezi dvěma osobami, to vám potvrdí každý psycholog.“

Mráček se odmlčel a hleděl na mírně pobledlou slečnu Plnou, která otevřela ústa, pak je zase zavřela a nakonec se rozplakala. Detektiv ji nechal být. Věděl, že v tuto chvíli je zbytečné dále naléhat, ale nehodlal ve výslechu povolit, dokud se nedozví, co potřeboval vědět.

„Jana… nesmíte si o ni myslet nic zlého, ona byla… byla úplně jiná než ostatní. Nikdy jsem nic podobného nezažila, nejdřív jsem si myslela že… ale tomu byste nerozuměl. Byla to jenom naše věc a nikdo neměl právo nám do ničeho mluvit. Tak jako s ní jsem si v životě s nikým nerozuměla. Plánovaly jsme si nádherný život, když už to chcete vědět,“ dále vzlykala žena a utírala si oči do kapesníku, „ale teď je všechno pryč, rozumíte, všechno!“

Mráček ji poslouchal a když další záchvat pláče přerušil její výpověď, položil jí další otázku: „O vašem vztahu ještě někdo věděl? Myslím třeba někoho v práci, nebo…“ a detektiv trochu zaváhal, „vaše babička?“

Slečna Jolana si opět utřela uslzené oči a vylekaně pohlédla na detektiva. „Myslíte jako kolegové či kolegyně ve škole? Ježíš to ne, já jsem nikdy o tom před nikým nemluvila, Jana byla v tomhle jinačí, ona to občas dávala dost razantně najevo, zvlášť některým dotěrným chlapům. Jednou jsem… ale teď už je to jedno.“ Mráček pokýval hlavou a ještě chvíli čekal, jestli se přeci jen nedozví konec naznačené situace. Když však slečna Plná nepokračovala, přeci jen se opět ozval… „A vaše babička?“

Zdálo se, že mladá žena bojuje sama se sebou, zda má na tuto otázku odpovědět. Pak se však odhodlaně podívala detektivovi do očí a kývla hlavou. „Babička to věděla,“ řekla tichým hlasem. „Já bych jí to nikdy neřekla, to mi můžete věřit, ale jednou, bylo to asi před půl rokem…, Jana byla u nás, měly jsme konverzaci a náš vztah… důvěrný vztah, už trval druhý měsíc. Babička se vrátila dřív od své přítelkyně, kterou byla odpoledne navštívit, a přistihla nás, no prostě nás viděla.“

Žena zmlkla a na chvíli se s hlubokým povzdechem zamyslela. „Nikdy mi nic k tomu neřekla, ani slovem či náznakem se k tomu nevrátila. Já ale vím, že to pro ni byl šok a nikdy s tím nesouhlasila. Měla jsem kvůli tomu výčitky svědomí, vlastně mám dodneška, protože vždycky když jsme se s Janou… když jsme se viděly, měla jsem dojem, že dělám něco špatného, jako že babičce ubližuji nebo něco takového, já to neumím vysvětlit.“ Žena se prosebně podívala na detektiva, jako by jí on mohl nějak pomoci, ale vzápětí se opět schovala za papírový kapesník.

Mráček měl dojem, že na dnešní výslech toho již bylo dost. Nezdálo se mu, že by mu dívka v něčem lhala, její výpověď byla spontánní a pro ní jistě i bolestivá. Proto se ji snažil uklidnit a při loučení ji ujistil, že všechny informace jsou samozřejmě přísně důvěrné. Nechtěl jí dělat problémy v soukromém životě ani v zaměstnání, a dokonce se přistihl, že je mu jí líto. Jenže život není jenom karneval, jak občas vykřikoval kolega Wurm. Poděkoval slečně Plné za její čas a vyžádal si její telefonní číslo, protože vyšetřování rozhodně nebylo u konce.

Když ji doprovázel chodbou ven z budovy, vzpomněl si ještě na jednu maličkost. „Nevzpomínáte si na jistou fotografii v bytu slečny Kavenčákové? Byla tam vyfocena s nějakou dívkou. Sousedka z domu mi náhodou řekla, že tam ta fotka není. Jde mi o to, jestli jste si něčeho podobného nevšimla, když jste byla u své přítelkyně naposledy.“

„Ale jistě,“ odpověděla slečna Jolana bez sebemenšího zaváhání. „Na té fotce jsme byly my dvě, fotila nás babička ve Španělsku. Určitě si pamatuji, že ta fotografie byla na svém místě. Co jste to říkal, že se s tím obrázkem stalo?“

„Ztratil se, nebo lépe řečeno v bytě už není. Možná ho slečna Kavenčáková někam schovala nebo ho někdo odnesl. To zatím nevím.“

S tím se zatím rozloučili a Mráček se vracel zpět do své kanceláře. Věděl, že druhá žena na fotografii byla Jolana Plná, a že ona nemohla v žádném případě svoji přítelkyni zavraždit. V době, kdy onen neznámý či neznámá rozmísťovala ta nepochopitelná čísla s indiciemi vedle pohovky s mrtvou překladatelkou, byla slečna Plná dva týdny mimo město. Hodlal si to ještě ověřit, ale její alibi se zdálo neprůstřelné. Kdo tedy byl u Kavenčákové v posledních okamžicích jejího života? Kdo zřejmě odnesl fotografii obou mladých žen a proč ji vlastně odnesl? Hrozí slečně Plné stejné nebezpečí jako její přítelkyni? To Mráček zatím nevěděl. Takže byl pořád jenom v dohadech a vyřešení případu je zatím v nedohlednu.

Ten den se Bedřich Mráček zdržel v práci více, než by sám chtěl. Potřeboval klid na pročtení materiálů, které mu poslal major Klásek z protidrogového, a jako na potvoru se pořád něco dělo. Nejdříve to byla mimořádná porada u Gorhoně, pak rozhovor s doktorem Slabým, když se snažil zjistit ještě další informace k jedu šípových žab, a nakonec vedle u stolu se kolega Murdoch snad hodinu překřikoval s nějakým výtečníkem, který se popral v baru a přitom stačil pobodat dva lidi kolem. Oba na sebe řvali jak na pouti, takže Mráček vzdal jakékoliv soustředění na případ podnikatele Martina a raději odešel na pozdní oběd. Když se vrátil, bylo v kanceláři už klidněji, a tak detektiv vytáhl ze stolu zapečetěnou obálku a pustil se do pročítání poskytnutých informací. Po pár minutách mu začalo být jasné, že všechno je opravdu daleko víc komplikované a provázané s jinými případy, než se na první pohled zdálo.

Mráček si vzal tužku a papír a začal si malovat čtverečky a šipky, aby se v tom ve finále vyznal. Firma ARAKIS byla registrovaná v republice, ale zboží nedovážela, nýbrž pouze rozvážela a objednávala. To, že se jednalo o exotické koření, samozřejmě Mráček věděl. Ovšem dovozcem byla jakási mezinárodní společnost CAROLINE Ltd., která zajišťovala objednané nákupy přímo u menších dodavatelů v Jižní Americe. Figurovaly tu státy jako Mexiko, Bolívie, Panama, Ekvádor, Kolumbie a dlouhé prsty dovozní společnosti zřejmě sahaly i do Karibiku. Protidrogové u nás v republice dostalo avízo zhruba před rokem, že dodávky koření nemusí být zrovna nejčistší, protože kokainoví bossové hledají nová odbytiště ve střední a východní Evropě. Podle jejich agentů zde vzrůstá spotřeba drogy oproti minulým letům několikanásobně. No a protože takové množství, které je řádově v desítkách tun, se musí do zemí odbytu nějak dostat, vytipoval Interpol, společně s tajnými službami zainteresovaných zemí, distribuční firmy, které odesílaly různé druhy zboží přes oceán do Evropy.

Pro přepravu se využívaly zásadně lodní linky, přeprava kontejnerů bylo to pravé, co se pro tyto účely nabízelo. No a při té příležitosti se do hledáčku zájmu dostala i společnost CAROLINE Ltd. A následně ARAKIS pana Martina. Náhodná dopravní nehoda, ke které došlo v listopadu a při níž byla nalezena dávka kokainu v havarovaném vozidle společnosti ARAKIS, jen utvrdila smysluplnost počínání policie, stejně jako potvrdila skutečnost, že obchod čile kvete a informace ze zahraničí byly pravdivé. Byla spuštěna akce „Mouka,“ do které se nechtěně, díky telefonátu paní Martinové, zamotal i detektiv Mráček. Ten měl za úkol najít pana Martina, alespoň v tom viděl nějaký smysl svého počínání a předpokládal, že Klásek to vidí zrovna tak. Vše ostatní, co se týkalo drog a jejich pohybu v republice, chtěl mít na triku Klásek, stejně jako koordinaci Mráčka a svých lidí v celém případu.

Další informace se týkala pana Michala, švagra ztraceného podnikatele, ovšem většinu popsaných skutečností Mráček už také znal, díky přístupu do databáze trestaných osob. Zaujalo ho však, že pan Michal se zřejmě opět stýkal s lidmi, kteří ho dostali za mříže a nyní ho opakovaně kontaktovali. Jejich minulost byla taktéž velice pestrá, od vydírání a prostituce až po neprokázané obchody s radioaktivním materiálem. Pokud se tahle partička začala zajímat o kšefty s drogami, pak to bylo jen logické vyústění jejich aktivit v oblasti velkých peněz. Nitky od ARAKISu se mohly díky nim táhnout směrem na Slovensko, Ukrajinu a Rusko, případně zamířit dolů do Rumunska a Bulharska.

Mráček tušil, že je tak trochu vábničkou, takovým malým prudičem, který by měl otravovat a chodit kolem podezřelých, aby se jiní dostali těm správným pod kůži. Věděl, že je to dost nebezpečná hra, ale rozhodně nechtěl z rozjetého vlaku vyskočit. Zaklapl šuplík u stolu, do kterého uložil žlutou obálku, a vyrazil ze služebny.

Ten večer však neměl jen tak fádně skončit. Bedřich Mráček se sice v klidu dopravil až domů, leč zde ho při odemykání dveří zastihlo pípání mobilního telefonu. Podíval se na display a hovor okamžitě přijal, neboť se jednalo o paní Martinovou.

„Pane poručíku, musím s vámi ihned mluvit, můžete za mnou přijet?“ ozvalo se zadýchaně ze sluchátka. Hlas zněl velice naléhavě, ovšem k dalšímu vysvětlení, co že je důvodem jejího volání, se paní Martinová neměla.

„Něco se děje?“ zeptal se klidně Mráček a očekával alespoň náznak důvodu tak pozdního volání. „Ano, dostala jsem další informace… no víte k čemu, včera jsme o tom spolu mluvili. Nechci to rozebírat po telefonu, ale je to opravdu důležité. Přijedete?“ opětovně se zeptala žena a zjevně napjatě očekávala jeho odpověď.

„Dobře, za hodinu budu u vás,“ odpověděl Mráček a podíval se na hodinky. Bylo skoro osm večer a cesta nocí do Jižní čtvrti se mu příliš nezamlouvala. Když si vezme auto, snad to stihne v rozumném čase. Ještě jednou se podíval na dosud zavřené dveře svého bytu, pak si povzdychl, otočil se zpět do chodby a zamířil ven do studeného prosincového večera.

Když dojel k řadovému domku podnikatele Martina, bylo něco před devátou hodinou. Zarazilo ho, že všechna viditelná okna v domě byla potemnělá, nikde ani náznak něčí přítomnosti. Mráček zazvonil u domovní branky a asi po minutě marného čekání stiskl kliku. Branka se otevřela, a tak Mráček přešel těch pár kroků až k domovním dveřím. První, čeho si všiml, byl vyražený spodní zámek a roztříštěné ozdobné sklo z výplně po jeho stranách. Bylo zřejmé, že se někdo pozval na návštěvu k paní Martinové a dovnitř se dostal poněkud drsnějším způsobem. Mráček měl teď na vybranou několik možností:

ten někdo je ještě uvnitř, čeká na něho, paní Martinovou má možná jako rukojmí a čert ví, co na něj chystá,

ten někdo je už pryč, paní Martinová také a dům je prázdný,

všechno je to úplně jinak a on má třeba moc bujnou fantazii.

Mráček opatrně začal pootevírat dveře a v duchu děkoval pečlivosti majitele domu, že panty jsou promazané a nevržou. „Teď bych měl sáhnout pod bundu a vytáhnout pistoli,“ pomyslel si detektiv, leč nebyl hrdinou z akčních filmů a jeho služební zbraň odpočívala v trezoru služebny. Skulinou mezi veřejemi dopadalo do chodby v domě trochu světla z ulice. I to však stačilo k poznání, že na podlaze leží nehybná postava. Mráček opatrně vstoupil dovnitř a pokusil se rozpomenout, kde byl na stěně vypínač. Opatrně přejel rukou po pravé straně hned za dveřmi a ke své úlevě ho okamžitě našel. Rozsvítil a proud světla zalil jeho nejbližší okolí. Před dveřmi, vedoucími z obývacího pokoje opravdu kdosi ležel. Detektiv přistoupil blíž a sklonil se nad postavou, převalenou na levém boku. Byl to pan Michal, bratr paní Martinové a švagr pohřešovaného podnikatele. Z jeho čela stékal pramínek krve, který se ztrácel pod límcem flanelové košile. Oči byly široce otevřené a zjevně již nic nevidící. Jinak v domě nikdo nebyl a hodiny právě odbily devátou hodinu večerní.

KAPITOLA 13.

Kolegové z laboratoře a doktor přijeli do půl hodiny po jeho zavolání. Svezl se s nimi i jeho „druh ve zbrani“ Hýbl, který byl ve službě, a tudíž musel být u ohledání mrtvého. „Člověče, ty si ale umíš vybrat poklidné trávení večera,“ vybafl hned po příchodu na Mráčka. „Každý na tvým místě by si užíval teplo domova nebo alespoň nějakého životabudiče a ty se hrneš do baráku s mordem. No jo, tak se hned nerozčiluj,“ dokončil svou úvahu Hýbl, protože Mráček mu neslušným mezinárodním gestem naznačil, co si o jeho názorech myslí. Mezitím se hoši z laboratoře už rozhlíželi kolem a pilně sbírali otisky prstů a podezřelá smítka z koberce. Doktor Slabý, který měl ten večer také službu, si nezaujatě prohlížel ležící postavu a připravoval si své lékařské nádobíčko. Oba detektivové se raději vydali ven z domu, aby si prohlédli vyražený zámek u dveří.

„To nebude žádná hodinářská práce,“ podotkl Hýbl, svítě si malou baterkou na poškozené kování. Mráček pokývl hlavou a opatrně přejel prstem v rukavici po odštípnutém dřevě, na kterém byl ještě přilepen zbytek bláta, zřejmě z boty, která kopla do dveří.

„Z toho žádný otisk nevezmeš,“ skepticky podotkl Hýbl a posvítil baterkou směrem k rohožce, na které však kromě našlapaného smetí nic zajímavého neviděli. „Můžeš mi ještě posvítit na ten zámek?“ požádal Mráček Hýbla a znovu si pečlivě prohlížel vypáčené místo. „Co bys udělal, kdybys přišel domů, v ruce držel nějaký výhružný dopis, venku tma a tys byl normální vystrašená ženská?“ otázal se zamyšleným tónem svého mladšího kolegy detektiv a stále si něco prohlížel na rozbitém zámku. Hýbl si odkašlal a pak z něho vypadlo, že by si samozřejmě rozsvítil, zavřel, zamkl dveře a pak zavolal někomu, jako je Mráček, aby mu mohl ten pitomej dopis předat a učinit tak zadobře svému svědomí a klidu v duši.

„Jo, tak nějak to asi paní Martinova udělala. Do telefonu mi řekla o dopisu a chtěla, abych hned přijel. Nemluvila ale o žádném nebožtíkovi, takže ten tu ještě před jejím telefonátem zřejmě neležel, a potom… správně jsi řekl, že po příchodu domů bys zajistil dveře. A to je ten malej problém, podívej na ten zámek, ty dveře nebyly zamknutý. Buď přišel její bratr…, jo ten mrtvej je její brácha, už jsem s ním měl tu čest,“ doplnil Mráček na udivený Hýblův pohled, „a ten ty dveře nezamknul… nebo nám tu chce někdo namluvit, že se musel do baráku dostat násilím, což je v případě otevřených dveří blbost. A co se tu pak dělo, bůh suď,“ pokrčil Mráček rameny a znovu si zkoumavě prohlížel zničený zámek.

Oba mlčky hleděli na dveře a v hlavě se jim honily zatím nevyřčené, otázky. „Víš co,“ zabručel starší z detektivů, „půjdeme se poptat kluků, jestli už něco nemají. A taky mě zajímá čas, kdy a kde Karas, to je ten nebožtík, padnul s dírou v hlavě na zem.“

Uvnitř nadále panoval čilý ruch a hlavně kolem mrtvého bylo dost živo. Doktor Slabý se konečně, po všem fotografování a měření ze strany laboratoře, dostal k mrtvému a zrovna si pečlivě prohlížel ránu na jeho čele. Z druhé strany lebky bylo vidět místo, kde náboj opět vylétl ven, Mráčkovi se dokonce zdálo, že ve světle bodového reflektoru se zableskly na koberci droboučké úlomky lebeční kosti. Kulka zjevně opět vyšla týlem ven a zřejmě bude zaseknutá někde ve zdi nad mrtvým. Trpělivě však čekal, až lékař dokončí svou práci a se švagrem pana Martina se bude moci hýbat.

„Jak to vidíte, doktore?“ otázal se ve chvíli, kdy si lékař začal stahovat z rukou gumové rukavice, což znamenalo, že byl se svou prací v tuto chvíli hotov.

„Á, detektiv Mráček, ani jsem si vás v tom blázinci nevšiml,“ pousmál se doktor Slabý a sundal si z očí brýle. „Vypadá to na třicetosmičku, to ale budete přesně vědět, až najdete nábojnici nebo kulku. Vás ale asi zajímá čas úmrtí, takže podle strnulosti, krve a tak dále, bych to viděl tak maximálně na dvě hodiny, možná dvě a půl. Víc to určitě nebude. Jo, a byl určitě zastřelený tady, ne že by ho někdo přivezl a odložil přede dveře. Střela prošla čelem a roztříštila zátylek, takže musela být vedena shora. Osobně bych si tipnul z druhého či třetího schodu tady vedle vás,“ dokončil svůj odhad doktor a ještě jednou se podíval na mrtvého.

„Mimochodem, detektive, ten člověk drží něco v ruce, to bude asi zajímat laborku, myslím, že to je nějaký papír. Teď je váš, než mi ho přivezou na pitvu, takže…,“ a s mírnou úklonou se odebral ven, dát si cigaretu.

Mráček poklekl k mrtvému a pozorně se podíval na jeho pravou ruku. Dlaň byla křečovitě sevřená, avšak mezi prsty vykukoval malý kousek bílého papíru, jehož větší část byla zřejmě skryta v dlani. Mráček požádal Hýbla aby mu pomohl natočit mrtvého více na záda, čímž se ruka dostala zpod těla a bylo jednodušší dlaň otevřít. Šlo to ztěžka, pěst byla pevně zaťatá, ale nakonec se oběma detektivům podařilo postupně prsty pootevřít. Mráček opatrně vypáčil útržek papíru a zjistil, že se jedná o kus bílé obálky, ve které byl útržek dalšího papíru. Když ho nadporučík vyndal, bylo to jen torzo původní zprávy, kterou obálka obsahovala: „… stíš zítra ve…“ a pod tím, zřejmě na dalším řádku, „… 84 12 v třetí řadě vlevo a…“.

Že se pravděpodobně jedná o text dopisu, o kterém mluvila do telefonu paní Martinová, to Mráčkovi došlo. Co však bylo jeho obsahem, to se nedalo z nalezeného textu odhadnout. Detektiv předal oba kousky papíru laborantům a raději se začal zajímat o nalezení vystřelené nábojnice. Ale po té jako by se země slehla; jen za mrtvým, zhruba ve výšce 160 cm byl ve zdi vyseknutý mělký důlek, jako by tam něco uhodilo do stěny. Kolem byly rozmazané krvavé čmouhy a zaschlé červené kapky, což je charakteristické pro rány po vyraženém projektilu. Mráček hledal opravdu důkladně, ale ať už vystřelil kdokoliv, dal si zřejmě tu práci, že nábojnici i kulku po sobě pečlivě uklidil. Jediné, co tu zůstalo, byl útržek dopisu a mrtvý bratr paní Martinové.

Jak tak nad ním ještě zamyšleně postával, otočil se na něho jeden z hochů z laboratoře.

„Detektive, mám tu něco… mohlo by vás to zajímat. Našli jsme to u mrtvého v náprsní kapse,“ a podával Mráčkovi malý hranatý předmět. Ten ho vzal do dlaně a překvapeně na něho hleděl. V první chvíli ho nenapadaly žádné souvislosti mezi tím, co držel mezi prsty, mrtvým Karasem a vyděračským dopisem, ale pak mu začalo docházet, že některé věci mohou být úplně jinak, než jak se doposud tvářily. K tomu, aby se ujistil o svém podezření, však potřeboval sestru mrtvého, paní Martinovou. A ta tu rozhodně nebyla a jak se zdálo, ani být nechtěla.

KAPITOLA 14.

Domů se Mráček dostal až skoro o půlnoci. Hlavou se mu honily okamžiky minulých hodin a jedna z věcí se mu stále vracela do popředí jeho úvah. Věděl, že Klásek nenechával dům bez dohledu, ale zrovna dnešní večer tam nikdo nebyl. Náhoda? Nedbalost? Třeba se očko pustilo za neznámým střelcem a v tuto chvíli ho už mají. V tom případě by se to měl co nejdříve dozvědět, vzhledem k tomu, že mrtvý byl v hledáčku protidrogového útvaru veden velice pečlivě. Takže si možná láme hlavu zbytečně. Volat Kláskovi v tuto noční hodinu se mu nechtělo. Nakonec si ale našel jeho číslo v mobilu a stiskl klávesu se zeleným telefonem. Volaný Klásek zřejmě chodíval spát s mobilem u ucha, protože ještě nedoznělo ani první zvonění, a hovor byl přijat.

„Klásek,“ ozvalo se z druhé strany a hlas vůbec nezněl ospale. „Nerad vám volám tak pozdě,“ řekl Mráček do sluchátka a ani se neobtěžoval představit se, „ale měl byste vědět, že pan Karas, švagr hledaného podnikatele Martina, byl dneska v podvečer zastřelen. Zatím mám jen základní informace, ale byl jsem tam osobně a zítra snad budu vědět víc. Mimochodem, jeho sestra, paní Martinová u toho zřejmě byla, ale když jsem tam dorazil, tak dům byl prázdný. Stalo se to v Jižní čtvrti, na její adrese.“

Detektiv se odmlčel a chvíli čekal, jestli se muž na druhé straně aparátu ozve. Tam však bylo ticho, jako by spojení ani neexistovalo. Až po drahné chvíli uslyšel Kláskův hlas.

„Děkuji za zavolání, pokuste se prosím zajistit urychlení všech podkladů z laboratoře. Začíná jít o čas, ale to vám teď nemohu vysvětlovat. V každém případě… ta smrt je nepříjemná komplikace… a jestliže v domě nebyla paní Martinová… to není dobré.“ Major jako by trochu zaváhal. „Jestli budete mít zítra něco konkrétnějšího od vašich kolegů, zastavte se u mě. Možná i vy se budete chtít na něco zeptat.“

Mráčka to upřímně překvapilo, ovšem vzápětí si pomyslel, že těch otázek by se našlo určitě dost. Nahlas se ale jenom rozloučil s tím, že se druhý den ještě ozve. Zase z toho nebyl moc moudrý. Klásek nepustil nic a pokud již o vraždě věděl, nedal to na sobě znát. „Ráno je moudřejší večera,“ vzdychl detektiv, hodil na sebe bavlněné triko s nápisem FBI (Female’s Body Instructor) a po chvilce převalování usnul spánkem spravedlivých.

KAPITOLA 15.

Byl pátek, oblíbený to den před víkendem a vzhledem k předvánočnímu období víkendem zřejmě naplněným nákupní horečkou. Detektiv Mráček si po ranním protření očí řekl, že je načase, aby i on se porozhlédl po nějaké té drobnosti, kterou by potěšil rodiče. Po rozvodu u nich trávil vánoční svátky pravidelně a bylo to pár dní v roce, kdy nekompromisně vypustil z hlavy všechny rozjeté případy, hádanky a starosti s jeho prací spojené a užíval si klidu a pohody Vánoc. Většinou se tu během svátků potkal i se svojí sestrou a dvěma neteřemi, se švagrem otevřeli láhev slivovice, zkrátka klid a pohoda.

Jenže ten pátek začal poradou u Gorhoně, kde se docela dlouho zdržel, vzhledem k událostem minulého večera, takže předvánoční nálada brzy vzala zasvé. Gorhoň mu posvětil návštěvu u Kláska, dokonce detektivovi nabídl, jestli nechce k případu přidělit ještě kolegu Hýbla, když se, díky včerejší službě, do problému taky tak trochu zamotal. Mráček s tím ale nesouhlasil, měl pocit že další člověk by se Kláskovi ani trochu nezamlouval, a ostatně on sám neměl pocit, že by přítomnost kolegy byla nutná. Gorhoň mu to nerozmlouval, znal Mráčka dost dlouho a věděl, že pokud by to mělo pomoci k urychlení vyřešení případu, tak by se určitě nebránil.

Po nezbytném papírování, které se protáhlo až do oběda, zavolal detektiv Kláskovi, že by mohl přijet kolem třetí hodiny. Ze služebny ale vyrazil o něco dříve, protože cestou potřeboval vyřídit ještě jednu záležitost. Obchod ZVERIMEXu lákal návštěvníky stejně, jako při jeho poslední obhlídce, a tak Mráček vstoupil dovnitř. Za pultem byl tentokrát místo známého mladíka muž středního věku s mohutným plnovousem a silnými dioptrickými brýlemi. Přestal vyrovnávat zboží z krabic do regálů za jeho zády a otočil se k detektivovi.

„Co to bude?“ zahlaholil překvapivě zvučným hlasem, až párek zakrslých králíků v nedaleké kleci zastříhal ušima. „Dobrý den,“ odpověděl Mráček a pokračoval, „… jsem hovořil s vašim kolegou o amazonských šípových žábách, odkázal mě na vás, že mi prý můžete poradit,“ dokončil větu detektiv a čekal odezvu muže stojícího před ním.

„Tak to jste vy, ten fajnšmekr přes žáby, jo Cyril mi něco říkal. Jako že byste je chtěl chovat doma, či něco takového, jestli mě paměť neklame. Heleďte, já se vás zeptám jinak, měl jste někdy doma nějaká cizokrajná zvířata, teď teda myslím jako v akváriu, třeba hady nebo ještěrky, želvy, prostě exotiku?“

Mráček začínal mít dojem, že se ocitl na tenkém ledě, a proto ihned přešel na variantu „to ne já, to kamarád, to víte, já se v tom nevyznám, ale rád bych ho překvapil, atd.,“ prostě snažil se odvést pozornost od sebe a nechat volný až bezbřehý prostor pro odborníka na obojživelníky, neboť tak se alespoň muž za pultem tvářil. Ten si ho nedůvěřivě prohlížel, ale pak ho zřejmě vědecká odbornost a přirozený pocit nadřazenosti nad tím přírodopisným jelimanem příjemně rozpovídaly.

„Doufám, že ten váš kamarád má opravdu podmínky pro chov, jak mi tady naznačujete, vážený pane. Ono totiž vlastnit tyhle žáby, to je přeci jenom dost náročný sousto a to nejenom na čas, ale i finančně. Taková žába potřebuje vlhkost, svůj životní prostor, potravu a taky dost tepla. Některé jsou více aktivní v noci, jiné zase přes den. A ty žáby o které vám jde, to jsou spešl prevíti. Sáhnout na ně nemůžete, do huby jim taky jen tak něco nevleze, jsou choulostivý na světlo a chtějí třeba jen určitý druh listí, na kterém vegetují. Takže opravdu žádná legrace. Jo a jestli je chce i množit, tak to je taková jejich specialitka. Ono je v jejich přirozeném prostředí sice vody dost, ale jinde než na stromech, kde žijí. Pulci se proto prohánějí v nálevkovitých listech jako v bazénku, žádné rybníčky, pěkně zelený, veliký, zatočený list, jinak máte smůlu.“

„Množit, to snad ani ne, já myslel čistě jenom pro potěchu,“ rozpačitě podotkl detektiv, „kamarád má velká vivária a zkušenosti také, věnoval se tomu odmalička. Já jsem ale hlavně chtěl vědět, jestli je možné tento druh žab u nás vůbec sehnat, zatím jsem narážel pouze na záporné informace,“ dokončil Mráček svoji řeč a rozpačitě se rozhlédl kolem.

Muž za pultem mlčel a pátravě si ho prohlížel. „Sehnat se dá skoro všechno, když máte peníze a víte, kde se zeptat,“ podotkl a zdálo se, že hledá ta správná slova, jak pokračovat dál. „Abyste věděl, se zvířaty, a nejenom s obojživelníky, se dělají veliké kšefty. Ne všechno je legální, možná bych si troufnul říct, že hodně obchodů je mimo zákon. Ono to není tak jednoduché, co vám projde v jedné zemi, je v druhé klidně trestné. Spousta obchodníků si s tím raději neláme hlavu, zaplatí si dodavatele a nezajímá je, jakými cestami a hlavně za jakých podmínek se k němu požadovaná zvířata dostanou. Jenže se v tom točí veliký peníze a to rozhoduje. Když někoho policie nebo ochranáři odhalí a někdy i dostanou před soud, což je mimochodem výjimka, na jeho místo brzy naskočí jiný podnikatel a jede to dál. Jak říkám, když máte peníze, seženete v téhle branži všechno.“ Muž se odmlčel a zamyšleně ťukal prsty o pult stolu.

„Jestli vám jde jenom o ty žáby, tak se můžu zeptat. Ale, jak říkám, bylo by to hodně drahý a já bych samozřejmě chtěl zálohu. Nevím kolik, ale počítejte řádově v tisících,“ (Mráček překvapeně polkl) „jo, je to dost drahý špás, vážený pane. Víte co, zastavte se tak za týden, uvidím, jestli se pro vás dá něco dělat.“

Usmál se na detektiva a zjevně považoval svůj proslov za ukončený. Mráček ostatně taky, zdálo se mu, že ty proklaté žáby jsou zase o krok před ním a že v tom má ještě větší zmatek, než když vstupoval do obchodu.

„Děkuji, určitě se zastavím,“ rozloučil se s prodavačem a vyšel na ulici. Musel si pospíšit, ke Kláskovi to bylo ještě pár minut cesty a třetí hodina se blížila. Pustil z hlavy jedovaté žáby i podloudné obchodníky a začal se soustředit na otázky, které chtěl na schůzce s majorem probrat. Když vstupoval do budovy, kde protidrogové sídlilo, měl celkem jasno. Tentokrát se z toho Klásek tak lehce nevykroutí, potřebuje vědět víc, než mu zatím jeho protějšek byl ochoten přenechat.

Služba ho dovedla ke dveřím ve druhém patře, okny na chodbě prosvítalo mdlé sluneční světlo, takže zářivky nepříjemně bodaly do očí. Vizitka na dveřích byla orámována miniaturními pistolkami, takže spíše vypadala jako vyhláška z dob Divokého západu.

„Třeba Klásek není takový suchar, jak se tváří,“ pomyslel si detektiv a zaklepal. „Dále,“ ozval se dívčí hlas a Mráček si teprve v tu chvíli uvědomil, že tak vysoce postavený muž, kterým Klásek bezpochyby byl, má určitě sekretářku. Otevřel dveře a vstoupil do středně velké místnosti, které vévodil vzrostlý fíkus a tmavé registratury nábytku kolem stěn. Za psacím stolem seděla atraktivní černovláska v modrém svetříku, která svižným tempem zapisovala cosi do počítače. Podívala se na Mráčka, usmála se a zvedla se ze židle. Detektiv si povšiml její štíhlé postavy a hlavně velkých očí, které ho se zájmem pozorovaly.

„Vy jste určitě nadporučík Mráček, že?“ zeptala se melodickým hlasem a aniž čekala na odpověď, pokračovala dál, „… pan major vás už čeká, ale ještě má jeden důležitý hovor s cizinou,“ a ukázala na blikající červenou diodu, která svítila na telefonním přístroji. „Jestli vám to nevadí, zatím se posaďte u mne a já vám uvařím kávu… nebo raději čaj?“ dokončila svoji řeč a teprve nyní dala detektivovi šanci jí odpovědět.

„Kávu, jestli můžu poprosit,“ řekl Mráček a pomalu usedl do pohodlného křesla, které bylo u malého konferenčního stolku. Sekretářka poodešla k varné konvici, do šálku odměřila porci rozpustné kávy a opět se otočila k detektivovi. „Chcete smetanu, nebo mléko?“ zeptala se a přitom, jak se Mráčkovi alespoň zdálo, si ho důkladně prohlížela. „Třeba smetanu,“ usmál se na ni a pohodlně se opřel. Za pár okamžiků mu káva již voněla na stole. Byla horká a silná, a tak detektiv opatrně popíjel a přitom pozoroval mladou ženu, která se vrátila zpět ke své práci u počítače. Přemýšlel, jak ji oslovit, aby v kanceláři nepanovalo pouze ticho, přerušované klapáním klávesnice. V momentě, kdy se nadechoval, aby ji pochválil za dokonalou kávu, zabzučel telefon na jejím stole, takže ona rychle zvedla sluchátko. Chvíli poslouchala, pak se podívala na Mráčka a jenom kývla hlavou. „Samozřejmě,“ řekla a zavěsila. Pootočila se na židli, takže se přímo dívala na čekajícího detektiva a pak mu s mírným pokrčením čela sdělila, že: „Pan major se velice omlouvá, ale že musí ještě něco neodkladného vyřídit, bude to trvat tak patnáct minut a že ona mu má dělat zatím společnost.“

Dívka spiklenecky přivřela pravé oko a poté vesele vyhrkla:

„Doufám, že vám to nebude vadit, pane nadporučíku, musíte se zatím spokojit s mojí maličkostí,“ a kolem očí se jí udělaly vějířky vrásek, jak se opět usmála. Mráček se zavrtěl v křesle a řekl něco v tom smyslu, že tak příjemnou společnost už dlouho neměl, a jenom doufá, že ji nebude příliš zdržovat od práce. Vzápětí navázal na to, čím se zabýval před návštěvou Kláska, tedy otázkou, zda slečna, či mladá paní, má ráda zvířata a jestli zná nedaleký ZVERIMEX. Jiné téma ho v tu chvíli nenapadlo, ale věděl, že ženy mají většinou zvířata v oblibě, a hovory na toto téma jsou takřka nevyčerpatelné. A tak se rozpovídali o zakrslých králíčcích, angorských kočkách a papoušcích Ara, o kterých slečna znala až udivující podrobnosti. Detektiv si ani nevšiml, že v příjemném klábosení uteklo dobrých deset minut, a nebýt opět blikající kontrolky na telefonu, zřejmě by si povídali ještě hodně dlouho.

„A helemese, vypadá to, že váš čas už přišel,“ prohodila sekretářka a zvedla se od stolu, aby Mráčkovi otevřela dveře. Ten se také zvedl a oba položili zároveň ruku na kliku. Mladá žena se začervenala a nadporučík si v duchu řekl, že jí to náramně sluší. Teď ho ovšem čekalo setkání zcela jiné a zřejmě i více pracovní.

Vstoupil do kanceláře zástupce protidrogového útvaru a major Klásek, sedící u konferenčního stolku v rohu místnosti, ho vybídl, aby si přisedl. Bylo mu opětovně nabídnuto občerstvení, ale tentokrát odmítl. Potřeboval se maximálně soustředit na otázky a jak doufal i odpovědi v kauze společnosti ARAKIS a konečně se chtěl dostat k rozplétání probíhajícího případu.

„Navrhuji,“ řekl major Klásek, „abychom nejdříve probrali zatím známá fakta, která po včerejšku dostala… abych tak řekl, rychlejší spád. Určitě vás bude zajímat, jak to vlastně je, či spíše bylo, mezi manžely Martinovými, mrtvým Karasem a tou kořenářskou firmou. To, že se drogy dostávají v zásilkách koření až k nám do republiky, to už víte. Ostatně, kvůli tomu jsme se vlastně poprvé potkali, když si hoši od nás mysleli, že patříte k lidem kolem pana Martina. Ve skladu byla ukryta poslední zásilka kokainu a my jsme čekali, kdo si ji přijede vyzvednout. Proto ta akce, ale to si určitě dobře pamatujete. Zjistili jsme, že dokud do ARAKISu nevstoupil pan Karas, bratr manželky pana Martina, jednalo se o pravidelné dodávky v řádech několika desítek kilogramů drogy za čtvrtletí. Podařilo se nám zachytit stopy pravděpodobně většiny transferů a než se zboží dostalo u nás na trh, alespoň něco jsme měli pod kontrolou. Občas nám pomohla i náhoda, jako v případě té bouračky, ale vy jste do toho vstoupil vlastně až v závěrečné fázi, když se nad panem Martinem začala stahovat síť. Museli jsme ho předtím nechat na pokoji, protože kolegové z Interpolu potřebovali také svůj čas, aby mohli do detailu připravit načasování celé akce, to znamená od prodejců za oceánem až po dealerské firmy, napojené na Evropu. Bylo v tom zainteresováno několik států, spousta lidí a mnohým šlo i o krk. V téhle problematice se nejedná v rukavičkách, to si určitě dovedete představit. Takže abych to zkrátil, past měla sklapnout do konce tohoto roku a v síti měly uvíznout opravdu velké ryby. Pravda, pan Martin a jeho společnost nebyla zas až tak důležitým exportérem, ale z hlediska národního zájmu to rozhodně nebylo malé sousto.“

Mráček seděl, upřeně muže před sebou pozoroval a do paměti si snažil uložit každé jeho slovo. Zatím se nedozvěděl nic nového, co by už neznal nebo alespoň netušil. Překvapení ale mělo teprve přijít, protože Klásek nezaujatě pokračoval.

„Po příchodu pana Karase do firmy se zaběhnuté věci začaly měnit. Nevím nakolik to byl jeho vliv, ale dodávky kokainu se zvětšily dvoj až trojnásobně. Mluvím teď o množství i o intervalech dodání. Také se změnil systém distribuce, ARAKIS si začal budovat svou vlastní odběratelskou síť. To ovšem znamená, že na podobné transakce musíte mít příslušné finanční obnosy. I když se na drogách vydělává, možná jste viděl nějaká čísla týkající se základní suroviny až po její definitivní formu a cenu v gramových baleních na trhu, musíte mít nemalý kapitál na nákup základních dávek. Jak si je potom rozdělíte a za kolik prodáte, to je otázka nabídky a poptávky, ale ten, kdo vám nějakým způsobem drogu přiveze, chce peníze ‚na dřevo‘, to je první zákon ve světě drog. Zadarmo není nic a na peníze se nečeká. Kdo jednou nesplní dohodu, nemá už druhou šanci. No a chlapci od nás zjistili, že pan Martin sháněl peníze, kde se dalo. Možná, že s jídlem roste chuť, a on měl pocit, že má na víc, než jen pár kilo drogy za rok. Jenže kde na to vzít? U banky nepochodil, to jsme si ověřili, a tak se do toho kolotoče dostal i jeho švagr, pan Karas. Konkrétně jeho přátelé z let minulých, kdy byl na štíru se zákonem. Napíchli jsme mu telefon, sledovali ho ve dne v noci a právě on nás přivedl na stopu. Jeho ukrajinští přátelé, kteří měli další kontakty směrem na jih, Bulharsko a hlavně Turecko, to byly země zaslíbené. A odtud dostal pan Martin peníze na zvýšení dodávek kokainu. Zdálo se, že všechno klape a obchod vzkvétá, když se hlavní osoba, tedy pan Martin, najednou ztratil. Pak se objeví balíček, v něm prst a dvojí krevní stopy, jeho žena je v šoku, švagr se tváří, že nic neví, a do toho se přimícháte vy. Nejdřív jsem chtěl, abyste z toho případu vystoupil a to pokud možno co nejrychleji. Bylo v sázce mnoho a vaše aktivity by nás mohly dostat do nepříjemných situací. Ale pak se nám ztratil Karas, jeho sestra tvrdila, že jel za rodiči, ale tam jsme ho nenašli. Celý týden byl někde mimo, zkrátka dodnes nevíme, kde. To už ale teď není to nejdůležitější. Víme bezpečně, že pan Martin je mrtev, neptejte se mě, odkud tu informaci mám, ale věřte tomu. Taky už dnes víme, že on nebyl tím, kdo o dodávkách rozhodoval, zkrátka tím šéfem, jak to zpočátku vypadalo. Ta, která to měla všechno na starosti, včetně peněz a dohod s dealery na obou stranách, byla paní Martinová. A byla to zřejmě ona, kdo zabil vlastního bratra a pak nám zmizel. Tak co vy na to, detektive, jste už z toho trochu moudřejší, nebo ne?“ dokončil major svoji řeč a zpod hustého obočí se díval na Mráčka.

Ten si poslední věty rovnal v hlavě. Samozřejmě, správný policajt musí počítat s různými variantami v průběhu vyšetřování, ale informace o dvojí tváři paní Martinové Mráčka zaskočila. Musel si v duchu přiznat, že na podnikatelovu manželku by si vsadil ze všeho nejméně. Její bratr, pan Karas, proč ne, vše nasvědčovalo tomu, že nebyl žádný beránek a v rámci příležitosti se klidně dopustí věcí, které nemají se zákonem nic společného. I jeho zaměstnavatel, pan Martin, se mu postupně jevil jako pěkný ptáček, ale jeho žena… to bylo přeci jenom něco jiného. Zločin v sukni, pomyslel si, to mi ještě chybělo.

Mráček zhluboka vydechl. „Přiznávám, že jste mě teď zaskočil,“ řekl bez obalu a rozpačitě se poškrábal na obočí. „Podle stop, které jsem měl k dispozici, to spíš vypadalo na Karase, a ostatně vaše informace, že ho mám nechat na pokoji, mě v tom docela utvrdila. Takže paní Martinová byla tím mozkem, říkáte… no, určitě jste si to prověřil.“

Detektiva náhle něco napadlo a zkoumavě se podíval na muže před sebou. „Proč mi ale Martinová ten večer volala, když v domě zůstal její mrtvý bratr? Bylo by pro ni lepší, abych si jí všímal co nejméně. To mi nějak nehraje, teď myslím tu její aktivitu,“ dokončil Mráček svoji úvahu a vyčkávavě hleděl na Kláska. Ten chvíli mlčel, jen zlehka pokyvoval hlavou a pak promluvil:

„Podle mne, a nasvědčují tomu i jiné souvislosti, k té vraždě Karase nemělo dojít. Něco se zvrtlo, něco zřejmě nevyšlo a byl by ohrožen celý její systém, který si posledních osmnáct měsíců budovala. Mohlo také dojít k ohrožení či prozrazení jejich společníků. Její bratr totiž ten večer nepřijel domů sám, vystoupili s ním z vozu ještě další dva jeho ukrajinští přátelé. Měli jsme tam svoje očko, které ho sledovalo z auta. Viděl Karase a ty dva další vstupovat dovnitř. Informoval mě o tom a já jsem mu bohužel osobně uložil, aby se v případě odchodu některé z těch čtyř osob v domě na ni pověsil. A ten člověk to udělal, protože skutečně asi po půl hodině kdosi vyšel, nasedl do vozu a odjel. Podle oblečení to měl být Karas, ale ten už byl v té chvíli pravděpodobně mrtvý. To jsme ovšem nevěděli. Ten člověk, přestrojený za Karase, se ztratil v obchodním domě, kam si šel jakoby nakoupit. Už se samozřejmě nevrátil. Zatím nevíme, kdo to byl, ale tip už máme. Problém je v tom, že mezitím se nám paní Martinová stihla ztratit z domu, nehledě na ponechaného mrtvého bratra, kterého jste vy záhy objevil. Proč vám tak nakvap volala, to opravdu nevím, možná jenom chtěla do případu vnést více zmatku,“ říkal major Klásek jakoby pro sebe a zamyšleně se díval kamsi za Mráčka.

„Takže, teď už nezní otázka: kdo je kdo, ale: kde je kdo,“ pokračoval dále ve svých úvahách.

„Karas v márnici, jeho podnikavý švagr zřejmě zakopán někde za městem a manželka neznámo kde. A právě ona je klíčem k vyřešení a dokončení celého případu. Tak co vy na to? Chcete do toho ještě pořád jít? Teď už víte dost, snad ještě, že momentálně hlídáme všechna místa, kde by se mohla naše Mata Hari objevit. Ale pravděpodobně jsou i místa, o kterých doposud nevíme. A falešné pasy. A bankovní konta…, zkrátka to správné zajištění, když vám začne téct do bot. Což asi paní Martinové začalo. No, nechám vás to strávit, ale ne moc dlouho, čas teď pracuje proti nám a nemůžeme čekat. Ani já, ani vy. Zkuste se znovu podívat na všechny skutečnosti, které s tím případem souvisejí. Vy jste s tou ženskou několikrát mluvil, třeba se někdy zmínila o věcech, které se nám mohou spojit v souvislosti. My tu taky nebudeme čekat se založenýma rukama, to vám garantuji. Takže,“ a major se zvedl ze svého křesla, „určitě se nevidíme naposledy. Doufám, že mě překvapíte,“ pousmál se a tím považoval zjevně dnešní rozhovor za ukončený. Otočil se a odešel zpátky ke svému pracovnímu stolu.

„A mimochodem, nadporučíku, štěstí přeje připraveným,“ dodal ještě, když už detektiv za sebou zavíral dveře jeho pracovny.

Bedřich Mráček jel autem domů a hlavou se mu honila spousta věci. Od kokainu, schovaného v zásilkách koření, až po malé barevné žáby, které svým jedem sprovodily ze světa překladatelku Kavenčákovou. Když tak nad tím vším přemýšlel, uvědomil si, že v obou případech naráží na samé ženy, tedy co se účastnic a možná i podezřelých týče. „Cherchez la femme,“ řekl si v duchu a raději se věnoval řízení v stále více a více houstnoucím provozu.

KAPITOLA 16.

Předvánoční čas se projevoval ve všech výlohách obchodů, světelné girlandy barevných žárovek, natažené nad ulicemi, neustále připomínaly, že Štědrý večer je na dohled, ovšem nálada a pracovní nasazení v Čmuchárně byly stejné jako po celý rok. Při pondělku Murdoch někomu vysvětloval po telefonu, že „Jestli si nepospíšíte, tak už mě tu zítra nenajdete,“ (zřejmě dojemný hovor s laboratoří na téma „rozdílný pohled na časové termíny požadovaných zpráv z rozborů k probíhajícím případům“), mladý Hýbl si odškrtával nějaké položky z formuláře S7, který pojednával o evidenci nábojů do jeho služební zbraně, a Wurm s výrazem štvance mával rukama Gorhoňovi před obličejem, domáhaje se podpisu řádné dovolené v době vánočních svátků. Do této pohodové pracovní atmosféry vpadl Mráček, na hlavě černou pletenou čepici, kterou vyšťáral z koutu skříně, kde ji na jaře „pečlivě“ uložil.

„Od rozbřesku do soumraku samé štěstí přeji vám,“ zahlaholil na své kolegy a šel si pověsit svého zeleného parkera na obstarožní věšák u topení. Odpovědí mu bylo nejasné zahuhlání od Hýbla, ostatní si snad ani neuvědomili, že dorazil. Když zjistil, že mu nikdo nevěnuje ani ždibec pozornosti, rozhodl se tento problém řešit klidně a nechat své okolí, až si vyřídí své malicherné a většinou i každodenní problémy. Teprve potom se přitočil k Petru Gorhoňovi a požádal ho o krátkou schůzku. Ten jenom kývl hlavou a řekl, že za deset minut ho bude čekat u sebe v kanceláři, „jenom co vysvětlí tady tomu člověku (tím zjevně myslel Wurma), že brát si volno od Štěpána až po Tři krále po něm může chtít jen nesvéprávný jedinec nebo Wurm.“ Pak se opět odevzdaně otočil ke svému podřízenému a pokračoval ve vyčerpávajícím odmítání jeho argumentů.

Za deset minut už ale seděl Gorhoň opravdu „u sebe“ a pečlivě poslouchal Mráčkovo líčení posledních čtyřiadvaceti hodin.

„Podívej Béďo, jestli ti Klásek tvrdí, že ta Martinová je opravdu kápo a všechny kšefty šly přes ni, tak bych tomu věřil. Vypadá to už na dva mrtvý a já bych přivítal, kdyby se to někam pohnulo. Zavolej doktorovi a laborce, určitě už budou mít základní zprávu v kupě. Nebo se tam rozjeď a okoukni to osobně, Klásek se ti určitě ozve, na tom případu mu hodně záleží a čas ho taky tlačí. Vezmi si auťák a dej to co nejdřív do kupy. Svátky jsou na krku a já bych nerad řešil u bramborového salátu nějakou diskusi s Kláskem na téma důkazních materiálů. On je toho schopný, ten bude volat klidně od stromečku při rozbalování dárků.“

Mráček šéfa chápal, a slíbil, že udělá maximum pro zdárné a hlavně rychlé dokončení případu. Z kanceláře sebral klíčky od služební octavie a vyrazil za doktorem Slabým, který měl ten den naštěstí službu. Podivně sterilní pach pitevny, na který si stále za ty roky u policie nemohl zvyknout, ho ujistil, že je na místě. Doktora našel u sebe v kanceláři, jako každý správný lékař trávil určitě nejméně třetinu svého času u počítače. Skřípal přitom zuby a nadával, že není žádná sekretářka a že si dovede představit, jak strávit daleko užitečněji adekvátní část své pracovní doby.

„Jenže, to by musel někdo uznat a zaplatit mi tu sekretářku,“ hudral dále doktor a zdálo se, že návštěva Mráčka ho zrovna příliš nenadchla. Detektiv to ostatně ani nepředpokládal, věděl že na služebního lékaře se denně hrnou další a další požadavky na upřesnění již poskytnutých pitevních materiálů, takže zastihnout doktora Slabého s rukama v klíně s rozpitou kávou bylo prakticky nemožné.

Naštěstí u něho Mráček patřil k těm detektivům, kteří byli v kategorii tzv. „snesitelných,“ což v překladu znamenalo, že doktora prudili méně než ti ostatní. Nadporučík to dobře věděl a protože dokázal ocenit doktorovu preciznost a snahu materiály poskytovat co nejdříve, občas ho potěšil nějakým tím kubánským doutníčkem, což byla Slabého slabost snad největší. I tentokrát vytáhl z kapsy u bundy kovové stříbřité pouzdro, ve kterém byla voňavá tabáková tyčinka, či spíše tyč. Mráček, ač sám nekuřák, dovedl obdivuhodně vytipovat tu správnou značku, což mu potvrdilo doktorovo povytažení obočí, když položil tu dobrotu na desku jeho stolu.

„Ale, ale, detektive, snad mě, muže takřka již uštvaného tou horou práce, nechcete uplácet touto škodlivinou?,“ otázal se Mráčka, ovšem dle tónu hlasu bylo jasné, že mu dárek udělal radost. Přestal týrat klávesy, sundal si brýle a na křesle se otočil k detektivovi.

„Předpokládám, že něco potřebujete, a podle fanaticky pracovního lesku vašich očí soudím, že se jedná o toho zastřeleného nešťastníka z předvčerejška a že to chcete vědět hned a tady. Nebo se mýlím a policie konečně dostala příkaz podkuřovat svým lékařům?“ ukončil svoji úvahu a přitom s úsměvem hleděl Mráčkovi do očí. Ten pokorně pokýval hlavou a nuceně tragickým tónem doktorovi přiznal, že jeho úsudek by sám lépe nemohl vyjádřit.

„Tak co mám s vámi dělat, chlape, když vás vyhodím, tak sem určitě během minuty vlezete oknem zpátky. Dobře, dobře,“ a odevzdaně zvedl ruce, „tak se na to podíváme, třeba se pro vás dá něco udělat.“

Doktor se otočil zpět k počítači, uložil si rozepsaný soubor a začal hledat požadované informace. Po chvilce se na obrazovce objevil adresář „Mráček,“ pod kterým byly uloženy soubory za poslední rok. Jednalo se o vyšetřované případy, na kterých se detektiv podílel a ke kterým dostával od lékaře zpracované rozbory. Jako poslední dva tam figurovala čísla s koncovkami 065 a 066, což byly kauzy slečny Kavenčákové a podnikatele Martina, včetně jeho švagra Karase. Doktor myší rozklikl poslední soubor a začal studovat uložená fakta.

„Moc toho není, nábojnice ani projektil se nenašly, smrt nastala z důvodu poranění mozku a byla zřejmě okamžitá. Jinak ten člověk neměl na sobě žádné šrámy ani podlitiny, nic, z čeho by se dalo usuzovat na nějakou pranici nebo násilí před smrtí. Jenom…, jo tady to je, na dlani levé ruky špatně vyhojená jizva, řez byl hluboký a musel i na čas znehybnit dlaň. Počítám, že ta rána je stará tak pět, možná šest týdnů.“

Mráček si vybavil Karasovu ruku ten večer, kdy se poprvé setkali v domě podnikatele Martina. Celou dobu, kdy spolu s ním a jeho sestrou hovořil, ukrýval zraněnou ruku do rukávu pyžama. Detektiv měl teď jistotu, že ruka byla opravdu čerstvě poraněná. Sice netušil, jestli mu tato informace ještě k něčemu bude, ale v každém případě bylo dobré to vědět. Při té příležitosti ho napadla ještě jedna otázka. „Můžete mi říct, doktore, kterou měl Karas krevní skupinu?“

Lékař pokrčil rameny a opět se zahloubal do zprávy v počítači. „Tady to je… takže mrtvý Karas měl áčko s plus faktorem. Stačí, nebo se podíváme ještě na DNA, mateřská znaménka a všeobecně oblíbený obsah žaludku toho nebožtíka?“ sarkasticky dodal doktor Slabý a podíval se zpět na Mráčka. „Ale když jste tady, tak vám dám ještě jeden bonus a nebudete muset čekat do zítřka, než vám to pošlu písemně. Ten chlap měl za nehty antuku. Za všemi nehty, nejenom třeba za jedním nebo dvěma. Jako by těma rukama přímo tu červenou drť bagroval. Třeba vám to pomůže, i když nevím jak, detektive.“

Mráček sice také netušil, čím by mu tato informace mohla prospět, ale určitě to něco napovídalo. Třeba to, kde se Karas pohyboval v posledních hodinách svého života. Prosinec totiž není zrovna ideální měsíc na hraní tenisu a většina hal má umělý povrch. Takže kde k té antuce přišel… další otazník v případu.

„Díky, doktore,“ odpověděl, když si to všechno nechal projít hlavou. Zvedl se ze židle, pak se ale ještě jednou posadil a na již zjevně nervózního lékaře vypálil další otázku.

„Já vím, že jsme o tom už mluvili, ale mně to přece jenom nedá, abych se znovu nezeptal. Víte, v tom případu s otrávenou překladatelkou, ten jed… napsal jste do zprávy. že se jedná o…“

Doktor ho nenechal ani dopovědět a tentokrát velice ochotně a plynule přešel do jeho otázky.

… „Jed šípových žab, přesněji řečeno o batrachotoxin, což je prudký živočišný jed obojživelníků. Ano, to si dobře pamatuji, protože takové otravy se mi tu nedostanou na stůl každý den. Je to pro vás asi hodně exotické, ale opravdu tu nejde o chybu. Ten jed mi potvrdil i kolega, který se toxiny zabývá daleko intenzivněji než já. Takže, je snad někde problém?“

„Ne, v tom problém nebude, doktore. Jed a vaše zpráva, to je v pořádku. Já jenom… víte, našel jsem si ještě nějaké další informace o tom jedu a taky o těch žábách a tam píšou, že ten jed je silně zapáchající, to kvůli tomu, aby v přírodě odradil predátory, když už teda nedají na ten pestrý žabí zjev. A tak mi je divný, že se ten jed dostal Kavenčákové do těla čajem, když tak silně páchne. To by si toho snad musela všimnout, jestli teda neměla nějaký problém s čichem. Ale to nikde ve zprávě nebylo.“

Doktor zamyšleně sundal brýle z nosu a začal je čistit bílým papírovým ubrouskem.

„Jestli měla něco s nosem, to nevím. Prohlížel jsem ji standardním postupem a sliznice byla v pořádku. Samozřejmě specialista na ORL by vám řekl více, ale pochybuji, že by našel víc než já. Na vašem místě bych se obrátil na laboratoř, ať vám udělají detailní rozbor té čajové sedliny. Ony totiž některé druhy čajů jsou natolik aromatické, že mohou případné negativní pachy spolehlivě přehlušit. A to nemluvím o možnosti uvařit si čaj z konopí, což se taky dá. Ten vám sice neodstraní nepříjemný pach, ale zase otupí spolehlivě chuťové buňky, takže efekt je stejný. Ne, nebojte se, to bych samozřejmě nepřehlédl, ta ženská byla čistá a v krvi nic neměla. Takže jestli pila něco, co neměla, a v tom čaji to nepoznala, spíš bych se klonil k první variantě. A to vám můžou potvrdit jenom v laborce. Stačí?“ a otočil se opět k papírům na svém stole, aby zároveň uzavřel rozdělané soubory v počítači, týkající se Mráčkových případů. Detektiv věděl, kdy je dobré od doktora vycouvat, aby neskončil v druhé kategorii, to znamená mezi nesympatickými až otravnými prudiči. Poděkoval a v tichosti za sebou zavřel dveře. Ještě si ale stačil všimnout, že stříbrné pouzdro doutníku právě vydává svůj obsah a chrastění zápalek ho ujistilo o správnosti vybraného dárku.

Cestou zpět do kanceláře přemýšlel, jestli se nemá zastavit také v laboratoři, ale vzhledem k pokročilé hodině to pro dnešek vzdal. Chtěl si ještě ověřit jednu věc, která ho napadla v souvislosti s nálezem antuky za nehty mrtvého Karase. Měl zasunuto někde v podvědomí, že něco jako antuková hromada se mu vybavuje společně s místem, které nedávno navštívil. Ale zaboha si nemohl vzpomenout, kde že to bylo a při jaké příležitosti. Proto mířil do Jižní čtvrti, jestli se ona vzpomínka netýká blízkého okolí bydliště pana Martina. Byla již tma, když dojel k řadovým domkům, ulice byla liduprázdná a prosincově nevlídná. Pomalu projížděl trasu od zastávky autobusu, kterým naposledy přijel za paní Martinovou, a bedlivě se rozhlížel, zda mu něco nepřipomene souvislost se stále někde v podvědomí zasunutou vzpomínkou na hromadu červené antuky. Jenže ať se rozhlížel jak chtěl, nikde nic. Ve chvíli, kdy míjel malý bar, ve kterém se také kdysi zastavil, vyhrnula se z jeho vchodu dvojice mladíků, hlasitě se čemusi smějících a zjevně dobře naladěných. Mráčka něco napadlo, zastavil na druhé straně silnice, vystoupil z auta a oslovil oba hlasitě se bavící muže.

„Dobrý večer, pánové, mohl bych se vás na něco zeptat?,“ položil jim otázku a počkal, až si ho ti dva v šeru pouliční lucerny trochu prohlédnou. Muži zmlkli, ale pak se opět hlasitě rozesmáli a ten menší se na detektiva zašklebil.

„O co jde, brácho, jestli chceš půjčit prachy, tak to seš vedle,“ a znovu se rozchechtal, jako kdyby byl za to placený. Mráček pokýval hlavou, jako že dobrý, a pronesl něco ve smyslu, že peníze nejsou všechno a člověka jenom kazí.

„Potřeboval bych, pánové, informaci, jestli tu někde nebydlí inženýr Samarin, mělo by to být někde tady v ulici, bohužel neznám číslo baráku. Ale vím, že má tenisový kurt. Jezdím tu už dobrých deset minut, ale nemůžu to najít. Nevíte náhodou o něm?,“ dokončil svou lež a čekal, jestli z té veselé dvojky něco nevypadne.

„Jak si říkal, že se ten kámoš jmenuje… Samarin, a tady v ulici, no to teda nevím, Honzo, ty někoho takovýho znáš?“ otočil se tentokrát ten větší na toho menšího a přitom lovil z krabičky cigaretu.

„To teda neznám, a že by tu měl někdo kurt na ten, no na tenis, to taky určitě nemá. Jedině ten škrt Macháň, no jo, ten právník, tak ten má doma bazén, ale tenisovej kurt, to určitě ne. Tady jsou na takovou opičárnu moc malý parcely, když tu fotřík stavěl ten náš haus, tak byl rád, že dostal pár metrů na zahradu. Tam by šly hrát možná gorodky, ale určitě ne tenis,“ a chlapík se svému fóru nefalšovaně s chutí zasmál.

„Tak to jsem si asi špatně zapsal adresu,“ omluvil se detektiv a poděkoval těm veselým brachům za tu chvíli ochoty, kterou mu věnovali. Pak skočil zpátky do auta a vyrazil ještě jednou na služebnu. Ta antuka mu ale jak červený vykřičník stále ležela v hlavě. „Kde jsem ji jenom mohl vidět, přece nejsem taková skleróza, abych si na to nevzpomněl!“ Jenže to správné sepnutí vzpomínek, kdy se místo a čas sejdou v jednom bodu, se tentokrát nezdařilo. A tak přijel zpět k Čmuchárně se stejně velikým otazníkem, jako když odjížděl z Jižní čtvrti. Když zamykal auto, vzpomněl si na jeden otřepaný fór, který občas s úspěchem používal, že: „Já sice mám sklerózu, ale naštěstí si nepamatuju, čím se projevuje!“… a v tuto chvíli mu zas až tak vtipný nepřipadal.

Bylo něco po sedmé hodině, když vpadl do kanceláře, čímž trochu vylekal kolegu Wurma, listujícího v nějakém prastarém policejním věstníku.

„Tě zdravím, Bedřichu,“ zavolal na něj detektiv a odložil na stůl onu brožuru. „Co tě přivádí v tuto pokročilou hodinu v naše řady?“ vysypal ze sebe Wurm a s úsměvem hleděl na Mráčka. „Koukám, že Kadet (přezdívka podporučíka Hýbla) nekecal, když tuhle vykřikoval, že pracuješ dvacet pět hodin denně i nočně, bez nároku na příplatek a zasloužené uznání.“ Wurm zjevně narážel na Mráčkovu návštěvu u podnikatele Martina, kde nalezl mrtvého Karase a ke kterémužto ohledání byl Hýbl služebně též přizván.

„Srandičky si nech na koledu, Čendo,“ odpálkoval ho Mráček, usedaje za svůj pracovní stůl. „Jediným a zcela prostým důvodem mé přítomnosti je fakt, že potřebuji ještě dneska něco poslat a protože to spěchá, tak nemám moc na vybranou. Mám službu až zítra na noc a to by bylo už móóóc pozdě. Takže žádná přehnaná aktivita, jak jsi se mylně domníval, nýbrž nedotažené resty. A vůbec, nezdržuj mě, nechci tu strávit celý večer, u nás v hospůdce určitě už narazili a jak víš, tak pitný režim je základem zdravého rozvoje těla i ducha.“

S úsměvem se otočil na židli a začal psát doplňující zprávu k případu Karas versus Martin, kterou chtěl ještě ten večer poslat mailem majoru Kláskovi. Na zítřejší den si naplánoval volno, vždyť Vánoce se blíží a dárky pro blízké nikde. A ostatně, ta poznámka o pivu měla také své opodstatnění, protože Mráčkovi vždycky víc chutnalo, když měl za sebou čistý stůl.

KAPITOLA 17.

Ráno druhého dne bylo opět pošmourné a detektiv Mráček vyrazil po předvánočních nákupech. Byl mužem činu a zásadně se nechal unášet momentální inspirací. Věděl, co udělá jeho blízkým radost a co je tudíž i jistota, takže po projití jednoho známého obchodního centra měl už skoro všechno pohromadě. Při nákupu dárků pro své dvě neteře ve věku 14 a 16 let si musel připustit, že dříve tak preferované panenky Barbie už nebudou to pravé ořechové. Z rozjívených děvčat se stávaly slečny a to už chtělo přeci jen pozornější výběr. Doufal proto, že stříbrné náramky kolem jejich kotníků budou mít úspěch a že mu holky i nadále zachovají svoji přízeň. Ještě to chtělo nějakou drobnost pro maminku, starší, leč dosud velice vitální dámu, která mu nikdy neopomněla připomenout jeho nezdravý a rozháraný způsob života. Byla to mezi nimi již roky preferovaná hra, která vždy končila Mráčkovým ujištěním, že příště to už bude lepší, což se zatím nikdy nestalo. Od rozchodu se svou ženou to vlastně ani jiné být nemohlo.

„Takže,“ rekapituloval detektiv své dosavadní snažení, „pro mámu mám rukavice z kozinky, pár knížek, ale ještě něco by to chtělo.“ Rozhlížel se kolem sebe, doufaje v náhlou inspiraci, která je tak nutná při vánočních nákupech. A tentokrát ho zaujala výloha s porcelánem, v samém rohu dlouhé chodby v prvním podlaží, kde byly, jeden vedle druhého, vyrovnány malé butiky s různými praktickými i zcela nepraktickými lákadly pro náhodné kupce. Chvíli postával před vánočně vyzdobenou výlohou a pak vstoupil dovnitř. Pomalu se rozhlížel kolem sebe v přeplněném obchůdku a dával při tom pozor, aby svými předchozími nákupy v pestrých taškách nezpůsobil majiteli nějakou škodu.

Malovaní panduláci se na něho šklebili ze všech stran, společně se záplavou pokroucených hrnků, popsaných občas i vtipnými poznámkami. Už chtěl odejít, když vtom si povšiml sady glazovaných kořenek v jedné z lehce zaprášených polic. Měly tu správnou velikost a příjemně zakulacený tvar, takže mu okamžitě padly do oka. Dokonce si představil, jak se vyjímají u rodičů v kuchyňské lince. Po krátkém přemýšlení se utvrdil, že další běhání a shánění by bylo jen plýtvání časem, takže požádal prodavačku, zda by mu vybrané zboží mohla zabalit.

„Jestli je to možné, tak do nějakého pěkného vánočního papíru a bez cenovek,“ poprosil mladou slečnu, která mu s úsměvem začala kořenky vyrovnávat do připravené krabice.

„Ale samozřejmě, jenom to bude o dvacet korun dražší,“ upozornila ho dívka a vyndala zpod pultu balicí papír se stříbrnými vánočními motivy. Mráček jenom podotkl, že to je samozřejmě v pořádku a cenu že vyrovná. A jak se tak díval na kořenky, mizející v útrobách připravovaného balíčku, náhle se mu zase z paměti vynořila vzpomínka na společnost ARAKIS a její kšefty s drogami, kryté dovozem cizokrajného koření. V duchu ho napadlo, kolik vůní musí být v takovém kontejneru, převážejícím krabice s kořením, aby se dostatečně zamaskoval ukrytý kokain.

„Však to v tom skladu ARAKISu taky pěkně vonělo,“ vzpomněl si na své pátrání po ztraceném podnikateli, když navštívil pronajatou halu firmy za městem. A v tu chvíli mu to v hlavě sepnulo, jak se občas při starých vzpomínkách stává. Najednou si přesně uvědomil, že tenkrát parkoval své auto pár kroků od velké hromady červené antuky, která byla vysypána před plotem, chránícím areál skladiště. Určitě se nemýlil, zcela jasně tu kupu viděl, včetně stop v červeném prachu, který pokrýval nejbližší okolí.

Zakašlání prodavačky ho vrátilo zpět do reálu. Balíček byl úhledně zabalen a zlatá stuha s mašlí jen dotvářela jeho dokonalost. Dívka se pobaveně dívala na detektiva, který byl zjevně lehce zmaten, neboť se zcela, díky svému toulání ve vzpomínkách, oprostil od reality nákupu.

„Třistašedesátpět, včetně zabalení,“ řeklo děvče a když jí Mráček nechal drobné, přidala k poděkování ještě jeden úsměv. Ten však už detektiv neviděl, protože byl otočen zády a v myšlenkách na cestě, ke skladišti společnosti ARAKIS.

Bylo něco po jedné hodině odpolední, když Mráček, s autem plným vánočních dárků, zabrzdil u skladu koření společnosti ARAKIS. Zaparkoval přesně v těch místech jako při své první návštěvě, takže hromadu červené antuky měl pár metrů od levé strany auta. Nejdříve seděl chvíli ve voze a okénkem pozoroval okolí. Nechtělo se mu opět riskovat setkání s hochy od protidrogového, kteří mohli místo i nadále sledovat. Nic však nenasvědčovalo tomu, že by kromě něho zde byla živá duše. Možná mrtvá…, ale to si právě chtěl ověřit.

Vystoupil z auta a opatrně se vydal k hromadě. Vypadala stejně jako spousty jiných kup kdejakého rozsypaného neřádu, ať to byl písek, hlína, štěrk či jiný materiál. Jenže tohle byla antuka. A antuku měl mrtvý Karas za nehty. A Karas pracoval pro ARAKIS a často se pohyboval v okolí skladu, když nabíral koření, rozvážené zákazníkům. Pomalu ten červený kopec obešel. Na první pohled nic zvláštního, ani nápadného. Ta hromada tu musela být zřejmě už pár měsíců, protože na její západní straně, tam, kde nejvíc přes léto svítilo sluníčko, rostla nyní už zahnědlá a seschlá tráva. Bylo vidět, že si zřejmě už hodně dlouho rozemletou tenisovou směs nikdo neodvezl. Pouze v jednom místě se zdála hrana té hromady trochu sesypaná. Jako by ji tu někdo odebral a potom zase zasypal. Mráček se rozhlédl kolem, jestli někde neleží nějaká tyč nebo alespoň prut, kterým by se dalo do inkriminovaného místa píchnout. Jenže kde nic, tu nic, a tak se vydal hledat do staré, léta nesekané trávy a plevele, hned vedle plotu ohraničujícího pozemek skladiště. A tam se skutečně podařilo najít příhodný kus dřeva, vypadalo to na zlomenou násadu od lopaty, zakončenou ostrým štěpem. To se právě detektivovi hodilo, alespoň se bude ta červená drť lépe probírat.

Vrátil se zpět k podezřelému místu a ještě dříve, než špičkou násady začal dloubat do té hromady, pozorně si prohlédl zem kolem. Díky sypkému materiálu a červenému prachu bylo právě v tomto místě pár zajímavých stop. Podle tvaru a velikosti to vypadalo na mužskou nohu v nějaké těžší botě s hlubokým vzorem. Země ještě nebyla příliš studená, přízemní mrazíky zatím nedokázaly denní teploty spolehlivě vytlačit, ale právě díky tomu byly otisky poměrně zřetelné. Mráček v duchu odhadoval, jak velkou mohl mít Karas nohu. Tipl si, vzhledem k výšce jeho postavy, tak devítku, maximálně desítku. To by stopám v okolí sice odpovídalo, jenže tato velikost nohy je ta nejpravděpodobnější u mužské populace v celém středoevropském regionu. Takže to mu zrovna moc nepomůže. Spíš by potřeboval Karasovy pracovní boty, tam by, podle jejich vzorku, mohlo něco zůstat.

Detektiv si povzdychl a raději se začal ohánět zbytkem násady. Antuka byla překvapivě sypká a dřevo se do ní nořilo dost hluboko. Mráček zalitoval, že nemá v autě malou lopatku, tak populární z dob vojenské služby, kdy ji pozemní vojsko používalo k dlabání a vyhrabávání okopů, aby správný voják Varšavské smlouvy tak unikl slídivým zrakům imperialisty. Proto se snažil alespoň co nejvíce materiál rozhrnovat, aby se dostal co nejníže k základům hromady. Byla to práce jednotvárně nudná a překvapivě náročná, vzhledem k použitému náčiní.

V místech, kde detektiv začal se svým sondováním, byla výška toho červeného nadělení skoro metr a půl, takže po půl hodině dloubání, odhazování a sondování terénu, mu stále ještě zbývalo k podkladu z udusané hlíny nejméně osmdesát centimetrů. Mráček už odložil bundu a na světlé mikině se začala objevovat první mokrá místa, když při jednom zaboření násady narazil na pevný odpor. Určitě nemohlo jít o zem, k té měl ještě dobrých třicet centimetrů. Mráček párkrát zhluboka vydechl a zkusil zabořit tyč o pár decimetrů více vlevo. I tam se kůl zarazil a nechtěl už hlouběji. „Možná to bude nějakej velkej šutr nebo chcíplej pes…, ale třeba máš větší kliku, než si zasloužíš,“ pomyslel si detektiv a začal opatrně na vymezeném prostoru odhazovat svým nevděčně nešikovným nástrojem další vrstvu antuky. Zdálo se, že to nebude mít konce. Při letmém pohledu na hodinky zjistil, že se v té hromadě rýpá už dobrou půlhodinu. Skřípal zuby a pot se z něho jen lil, ovšem nakonec přeci jen vyhrabal díru až k onomu záhadnému podkladu. Když se mu podařilo odkrýt asi čtvereční půlmetr, zjistil, že se jedná o velký černý igelitový vak nebo plachtu. Co bylo jeho obsahem zatím nevěděl, ale nehodlal nic ponechat náhodě. Z bundy vyndal švýcarský kapesní nůž, který s sebou stále nosil, a opatrně rozřízl ušpiněný povrch pytle. Zpočátku nic neviděl, ale když otvor ještě o něco rozšířil, nepotřeboval vědět více. Vrátil se k svému parkeru, z náprsní kapsy vyndal telefon a zavolal na služebnu. Telefon mu spojovatelka přepojila ke Gorhoňovi, který byl ve své kanceláři.

„Zdravím tě, Petře,“ řekl Mráček a nespouštěl očí z hromady antuky před sebou. „Asi jsem našel mrtvého podnikatele Martina… jo, toho z ARAKISu, jak po něm jde Klásek. Ať sem prosím tě pošlou někoho z laborky a doktora. Jsem u skladu té firmy, už si nepamatuju ulici, ale adresa je ve zprávě k případu, určitě to najdeš. Já tu počkám a pak se vrátím k nám, jo mám dneska noční, takže budu mít čas si dát věci dohromady. Fajn, tak zatím,“ rozloučil se Mráček a schoval telefon do kapsy u riflí.

Ještě jednou se podíval k odhrabanému místu. Kousek černé plachty probleskoval v červeném pozadí antuky. I odsud bylo vidět, že v proříznutém otvoru je obrys lidské ruky. A ta ruka měla jen čtyři prsty.

KAPITOLA 18.

V teple kanceláře bylo slyšet jenom tikání nástěnných hodin, které ukazovaly skoro půlnoc. Mráček dopíjel druhý šálek kafe a ještě jednou si pročítal v počítači před chvílí dopsanou zprávu. V hlavě se mu vybavovaly detaily minulých hodin, když dorazili kluci z laboratoře a začali z hromady vyprošťovat její nevábný obsah. Po opatrném odhrabání sypkého materiálu nad černým pytlem a nezbytné fotodokumentaci, se těžký vak přenesl na vymezené místo a jeden z laborantů ho rozřízl. Snad díky studenému prostředí a poměrně dobré izolaci si mrtvola zachovala alespoň základní lidské rysy. Nebylo těžké odhadnout, že se jedná o muže s krátce střiženými vlasy, oblečeného v tmavém obleku. Na nohách měl pouze jednu semišovou polobotku. Na první pohled byla zjevná tmavá čára na krku, zřejmě po nějakém škrtidle. Stejné stopy byly viditelné i na zápěstích obou rukou, avšak provazy či jiné poutací pomůcky u mrtvého nebyly.

Gorhoň, který přijel společně s doktorem, se otočil na detektiva.

„Je to on, Bedřichu?“ zeptal se a sklonil se nad obsahem pytle. Mráček pokrčil rameny. „Viděl jsem ho jenom na fotografii, podle toho, jak vypadal tam, by to mohl být Martin,“ odpověděl detektiv. „Výška, váha, ten chlap byl v průměru, nikde nevybočoval, tetování neměl a o žádné jizvě mi jeho žena taky nic neříkala. Já bych to viděl na zubní kartu, co říkáte doktore?“ dokončil Mráček svoji myšlenku a otočil se na přítomného lékaře. Znal ho jenom od vidění, byl tu nový a vedle téměř archivního doktora Slabého se zatím rozkoukával.

„Ano, to máte pravdu,“ pohotově odvětil mladý patolog, „samozřejmě pokud známe jeho zubního lékaře. Pak to bude otázka porovnání chrupu a to je rutinní záležitost. V každém případě budete mít rentgenový snímek přiložen u naší zprávy.“ Doktor si nandal gumové rukavice a začal pomalu obhlížet mrtvého muže. „Vypadá to na škrcení nějakým drátem nebo strunou, rýha je poměrně hluboká a tady v tom místě vpravo došlo i k proříznutí krční tepny. Podle množství krve ten člověk ale vykrvácel jinde. Tady jí už moc není. Jestli je to ale příčina smrti, to vám povím až po pitvě. Nerad bych se ukvapil, zvlášť pokud jsem neviděl toho člověka celého.“

„Samozřejmě, doktore,“ odpověděl za oba Gorhoň a nechali ho v klidu dělat jeho práci. Vydali se raději ke kolegům z laboratoře, kteří již balili své propriety, majíce již zřejmě všechny důležité detaily nafoceny a posbírány. Mráček se přitočil k pokuřujícímu Kolouškovi, letitému známému, se kterým již řešil v letech předchozích nejeden zamotaný případ. Laborant klidně pokuřoval a čekal na své kolegy, až naloží věci do auta.

„Jak jde život, Honzo,“ optal se nadporučík, uhýbaje před mohutným oblakem cigaretového dýmu, který Koloušek labužnicky vyfukoval.

„Á, to jsi ty, Maigrete,“ zívnul laborant a zimomřivě si přitáhl límec tmavé bundy ke krku. „Život je v pohodě, jen tý práce je pořád nějak dost, co? No, že ti to vlastně říkám, ty o tom vlastně taky něco víš, co? Mimochodem, když, tě tak vidím, tak mě napadá, jestlipak jsi už našel ty jedovatý žabičky, co ti nadělila ta očíslovaná holka? Tuhle jsem si na to vzpomněl, otrava čajem, to už jsme tu dlouho neměli.“

„Koukám, že s doktorem čile komunikujete,“ kontroval Mráček. „Ale jsem rád, že si na to vzpomínáš, protože jsem ti chtěl kvůli tomu volat. Jsou u toho nějaký nejasnosti a já bych potřeboval vědět, z jakého čaje ta sedlina v hrnku pochází. Jaký je to druh. Jestli jsou to nějaký speciální bylinky, nebo obyčejný černý cejlon. To ve zprávě nebylo a vypadá to, že je to dost důležitý. Můžeš to pro mě, Honzo udělat, docela to spěchá,“ poprosil ještě detektiv a opět uhnul před nikotinovými zplodinami.

„Co mám s tebou dělat, chlape,“ na oko otráveně odpověděl Koloušek, pak se ale usmál a slíbil, že mu to druhý den zjistí. „Dneska budeme mít fofr s tímhle dárečkem,“ a bradou ukázal směrem k doktorovi u černého balíku. „Je dost velkej tlak, aby šla zpráva co nejdřív, takže na tom budeme makat celou noc. To víš, než prosmejčíš ty šaty a pytel, co v něm leží, jestli tam náhodou nebude nějakej rafinovanej pozdrav od pachatele, tak to dá zabrat. Ale zítra ti to s tím čajem zjistím a pošlu. Teď mě ale nezdržuj, musím od doktora vymámit ten futrál, co v něm leží ta tvoje mrtvolka. A domluvit se, kdy nám předá šaty, jó to je život, takový práce,“ a Koloušek odběhl od detektiva.

Začínalo se stmívat a vzduchem proletovaly drobné sněhové vločky. Mráček kývl na Gorhoně a nabídl mu svezení svým vozem zpátky na služebnu. Cestou se alespoň mohli domluvit na dalším postupu. Mráček zatím nechtěl volat Kláskovi, dokud nebude mít jistotu, že mrtvý muž je skutečně hledaný podnikatel Martin. Gorhoň s ním po krátkém váhání souhlasil a nahlas přitom doufal, že se to potvrdí co nejdříve.

To všechno letělo detektivovi hlavou, když teď, v relativním klidu, přemýšlel, jak dál, a hlavně, kde hledat manželku, vlastně teď již s největší pravděpodobností vdovu, paní Martinovou.

Hlavu měl stále plnou myšlenek, které se neúprosně vracely k případu mrtvého podnikatele. Celý ten případ se Mráčkovi zdál nějak příliš komplikovaný, jako by se v něm objevovalo více improvizace, než promyšleného jednání. Uvědomoval si, že dokud nebude mít na stole zprávy z laboratoře a od doktora, nemá smysl se tím zatěžovat. Počká si na podklady a pak se uvidí.

Když zakládal napsanou zprávu do desek a ty pak vsunul do přihrádky svého stolu, uviděl jiný šanon a něm načmárané jméno „Kavenčáková.“ Chvíli váhal, ale pak složku vyndal ven a otevřel pevné papírové desky. Zběžně prolistoval lékařskou zprávu, pak ho však zaujal papír, na kterém byly napsány jeho rukou nějaké poznámky. Pozorně si je prohlédl a s hlubokým povzdychnutím se opřel do své židle. Před ním ležel list s osmi body, konkrétně se jednalo o ty číslované cedulky, které byly rozmístěny kolem mrtvé slečny Kavenčákové. V duchu si vybavoval detaily bytu, když tenkrát, počátkem listopadu, dorazil na místo činu. Pozorně si přečetl své poznámky a musel si přiznat, že ač již čas pokročil o několik týdnu vpřed, není z těch čísel a hlavně předmětů k nim náležejícím, o nic moudřejší.

Asi nejsympatičtější mu byla srdcová sedma, která byla zapsána pod číslem sedm. Ale jakou měla souvislost třeba s rybí šupinou nebo lžičkou z umělé hmoty… to tedy vážně netušil. Ten, kdo tu bizarní sbírku pod čísla umístil, měl zřejmě dost smyslu pro humor, případně zvrhlou zálibu ve stresování detektivů.

Mráček si položil nohy na vedlejší židli, protáhl se v zádech a na chvíli zavřel oči. Bylo to příjemné, omšelá kancelář se ztratila a on se, neznámo jakým způsobem, ocitl na palubě výletního parníku, který se mírně pohupoval na modrých vlnách. Mráček seděl u stolu s dívkou, která nápadně připomínala sekretářku majora Kláska, držel ji za ruku a oba se vzájemně dívali do očí. Vlahý podvečerní vánek mu lehce dýchal do zátylku a křik racků přehlušoval ševelení moře. Nikdy si neuvědomoval, jak jenom ti ptáci mohou být tak hlasití. Právě když to chtěl říct dámě proti sobě, jeden z racků zaskřehotal: „…člověče, vždyť z tý židle spadneš,“ a idylka mořského snu i jeho společnice se surově přetvořila v obličej kolegy Murdocha, který se nad ním starostlivě skláněl.

„Jedeš, potvoro,“ vyhrkl Mráček a na oko vylekaně si rukama zakrýval obličej. „Ty mě nenecháš ani chvilku přemýšlet, ježíš tady byl tak krásnej klid a on si sem vletí jak hraběnka ze šantánu,“ dokončil svou maskovací řeč a raději ukryl do dlaně mohutné zívnutí.

„Takhle přemejšlet můžeš zítra ráno, až ti skončí služba, kamaráde,“ zasmál se Murdoch. „Na druhou stranu jsem rád, že tě můj příchod tak potěšil, ale hlavně bych přivítal, kdybys mi laskavě vrátil moji židli. Jo, tu co máš na ní ty děravý ponožky, ze kterých sis nějakým nedopatřením zapomněl vyndat nohy,“ dodal na udivený Mráčkův pohled.

„Aha, jo… tak,“ zakoktal dosud nedostatečně probraný detektiv a rychle spustil nohy na zem. Tím se definitivně odstřihl od svého snu a vrátil se do policejní reality. Noční služba se tentokrát táhla neuvěřitelně pomalu, a tak výjezd k bezdomovci, který vypadl z noční tramvaje a ošklivě si poranil hlavu, byl svým způsobem pro Mráčka vysvobození. Řidič tramvaje detektivovi sdělil, že tomu chlápkovi někdo ven pomohl, vezl docela veselou společnost, ve které vynikala trojka mladíků. „Znáte je, samá kapsa, mobil na krku a hrozně důležitý. Čím víc se jich sejde, tím širší mají ramena a tomu dědovi nedali chvíli pokoj. No a když jsem dojel na konečnou a všechny jsem lifroval ven, tak ti tři toho chlápka vystrčili, vlastně ho spíš vyhodili. Ani nestačil dát ruce pod sebe, táhnul nějaké igelitky, to oni dělají pořád, takže tam sebou praštil jak pytel votrub a ještě to vzal čelem o sloupek zastávky, on vypadnul totiž z těch prostředních dveří. Ty kluci samozřejmě na nic nečekali a zmizeli támhle tím směrem,“ a řidič ukázal do blízkého parku.

„A jak vypadali? To víte, já jsem cestou spíš koukal na koleje, ale když bych je znovu viděl, tak bych je poznal. Jestli vám to pomůže, tak ten nejuřvanější z nich měl na hlavě podobnýho ježka jako vy a v uchu asi pět stříbrnejch náušnic. Od lalůčku až nahoru, to bylo dobře vidět i na tu vzdálenost. Jinak nic nápadnýho, teda pokud to berete na dnešní mladou generaci, já bych si ty vytahaný bundy s kapucema na sebe určitě nenavlíknul.“

Mráček si poznamenal ještě pár dalších poznámek o té povedené trojce, s vědomím, že popis se hodí nejméně na polovinu všech městských puberťáků či lehce odrostlejší mládeže. Z povinnosti prošel ještě kousek parku, kam údajně mladíci utíkali, ve světle baterky však nenašel nic zajímavého. Zavolal proto raději do nemocnice, kam zraněného odvezli, ovšem ani tady si příliš nepomohl. Službu konající lékař mu naštvaně sdělil, že takový dáreček mu byl čert dlužen, chlapík byl bez dokladů a zřejmě i bez zákonného pojištění a že ani raději nechce vidět, co to zase bude papírování.

„Rentgen ukázal krevní výron pod lebeční kostí, prasklý nadočnicový oblouk, zlomená klíční kost a nějaké vyražené zuby. K tomu odřeniny, což není tak hrozné, největší problém je to krvácení do mozku. Tam může dojít k velkým komplikacím, teď mě ale už nezdržujte, za pár minut jdu na sál k tomu vašemu případu. Zavolejte si dopoledne, to už budeme vědět víc. Nashle,“ ozvalo se v telefonu a hovor byl přerušen. Mráček věděl, že nemá smysl zatím dál něco podnikat, teď bylo opravdu nejrozumnější počkat. Zvlášť když hlídky nenašly v okolí ani stopu po někom, kdo by se podobal těm třem z tramvaje.

Detektiv se vydal zpátky na služebnu, aby si odkroutil zbytek služby. Bylo něco po šesté hodině a to je čas, kdy je brzo vstávat, nebo pozdě jít spát. Tak si udělal kafe, naťukal do počítače základní indicie k zraněnému bezdomovci a společně s Murdochem se shodli na tragické zkaženosti dnešního světa, která nutí unavené detektivy opouštět za noci teplo své kanceláře.

Naštěstí se konec služby blížil a Mráček se tentokrát docela dost těšil do postele. Když odcházel z probuzené kanceláře, kam vpadl zbytek odpočatých detektivů, houkl mezi dveřmi na Gorhoně, že se odpoledne zastaví v laborce. Pak už jenom spěchal k autu, aby si co nejdříve mohl dopřát několikahodinový spánek.

KAPITOLA 19.

V hospodě „U dukátu“ bylo i po jedné hodině odpolední stále dosti živo. Opoždění strávníci dojídali svoje porce a v místnosti i u výčepu to hučelo jako v úle. Do této útulné atmosféry vpadl detektiv Mráček s vyhladovělým pohledem strávníka, který bude vděčný i za skromné jídlo. Protože však patřil v podniku k váženým zákazníkům, mohl si být jist, že objednaná krmě bude chutná, nad obvyklou gramáž a hlavně rychle naservírovaná. Kuchař Pepíno mu poslal ukázkovou, přímo vývozní svíčkovou se šesti nadýchanými knedlíky, což prokládáno doušky správně oroseného piva rozhodně nebylo k zahození. Mráček si utíral ústa do ubrousku a v duchu si říkal, že takový správný rozjezd před pracovním zápřahem je ta nejlepší akvizice pro postaršího policistu. Pinglovi Kubíčkovi nechal pětku dýška včetně upřímných pozdravů kuchařovi a pak už vyrazil do policejní laboratoře, jak si ráno naplánoval. Nemohl si dovolit čekat až na večer, kdy mu snad mohly přijít první výsledky, potřeboval mluvit s Kolouškem, letitým kolegou z laborky, již dnes odpoledne. Cesta k nízké šedé budově trvala skoro půlhodinu a pak ještě hledal dobrých deset minut místo na zaparkování. Nechtěl riskovat odtažení svého soukromého vozidla, jak už se mu párkrát ve městě stalo. Když konečně dorazil ke vchodu do laboratoří, měl už v hlavě srovnáno, nač se chtěl Kolouška zeptat.

„Hlavně nesmím zapomenout na ten čaj Kavenčákový,“ brumlal si pro sebe cestou do suterénu domu, kde měli laboranti svoje žárlivě střežené místnosti. Detektiv měl občas to potěšení (když něco opravdu hořelo a on na výsledky spěchal), navštívit tyto prostory. Spousty přístrojů a hejblátek, roztoků, zvětšovacích skel a mikroskopů, včetně komory na balistiku bylo shromážděno na neuvěřitelně malém místě. Mráček se raději nepokoušel pochopit systém fungování a přísné logiky zaběhaných postupů svých kolegů, ale věděl, že k nalezení či usvědčení pachatele mu hoši z laborky mockrát pomohli. A to v době podivných zákonů a obratných právníků nebylo zrovna málo. Právě když míjel dveře s vizitkou „Ing. Jan Koloušek“ (pod tím bylo tužkou připsáno „Vstup jen na vlastní nebezpečí“), zaslechl, jak se někdo na druhé straně nahlas rozkašlal. Detektiv zaklepal na skleněnou výplň a vzápětí zmáčkl bakelitovou kliku. V malé místnosti, pod nepříjemným zářivkovým světlem, se šklebil kamarád Koloušek, v ruce nepostradatelná cigareta a v druhé velký bílý kapesník, zakrývající mužova ústa.

„Urch… sakra kašel,“ vyrazil ze sebe Koloušek při pohledu na Mráčka a nahlas se vysmrkal do kapesníku. „Já jsem snad včera na tom vystrkově nastydnul, takovou rýmu a přes noc, to jsem teda neměl ani nepamatuju,“ dodal a sedl si do odrbané koženkové židle. Chvíli si měřil odpočatého a oholeného Mráčka pohledem a pak se zjevnou nevolí zamáčkl nedokouřenou cigaretu do notně zaplněného popelníku. „Hrůza, ani to kouření mi nechutná… a jak tak koukám na tebe, tak bez nějaké té potěšující informace tě odsud taky hned tak nedostanu. To jsou konce, ještě že mám zítra volno. Tak kde chceš začít Béďo, ať to mám z krku!“

A tak se spolu pustili do zatím potvrzených skutečností, které souvisely s nálezem mrtvého těla vedle skladu společnosti ARAKIS.

„Máš, Bedřichu kliku, kluci z obvodu zjistili, že to je opravdu mrtvý Michal Martin, ředitel ty kořenářský společnosti. Vyzvedli jsme si rentgen a dopoledne objeli pár zubařů v okolí jeho bydliště. No a hned u druhé štace jsme na to kápli, měl kompletní zubní kartu u jednoho soukromého stomatologa. Ty dva můstky a dolní vytržené špičáky seděly přesně. No a protože ten doktor ho samozřejmě znal, tak si ho kluci vzali k identifikaci. Potvrdil to a ani se mu neudělalo blbě, to víš, doktor. Takže, jeden otazník je z krku. Pak jsme prohlídli jeho šaty a ten pytel, co jsi ho v něm našel, nic zajímavýho tam nebylo, až na jednu maličkost. V kalhotech a u loketních částí saka byly zapíchány psí chlupy. Jestli měl Martin doma psa, to bys měl vědět spíš ty, ale podle struktury, délky a tvrdosti to mohlo být něco robustnějšího, dobrman, rotvajler, pitbul, prostě spíš větší a těžko přehlédnutelný rasy. Podle toho nálezu to vypadalo, že Martin seděl v křesle nebo na sedačce, kde normálně lehává nějakej hafan. V místě, kde k tomu přišel, se musel pohybovat dost krátce před tím, než se ztratil. Podle množství obleků, které měl doma ve skříni, na sebe dost dbal a často je měnil. Takže šance, že by se producíroval v jednom třeba celý týden, je opravdu minimální,“ dodal Koloušek a opět se vysmrkal do kapesníku. Rukou reflexivně zašmátral po krabičce cigaret na stole, pak se ale zarazil a ještě nezapálenou cigaretu vrátil zpátky. Očima plnýma rýmy se podíval na Mráčka a pokrčil rameny. „Víc ti k němu už neřeknu, odkud je ten pytel a podobný blbosti, to musíme teprve zjistit. To víš, zázraky na počkání a nemožné do tří dnů tady zatím nevedeme.“

Mráček mávl rukou, i tak byl za informace vděčný. Důležité bylo, že mrtvý je skutečně Michal Martin, alespoň část hádanky byla vyluštěna. Detektiv si uvědomoval, že zdravotní stav jeho kamaráda není zrovna optimální, ale přeci jenom se ještě musel zeptat na jednu věc.

„Honzo, ještě minutku, já vím, že tě honím, ale stihnul ses podívat na tu čajovou sedlinu? Jak jsi o tom včera mluvil v souvislosti s těma žábama od Kavenčákový?“

„Abych na to zapomněl, to bych tě tu měl ještě zítra, co?“ odvětil Koloušek a sáhl za sebe na druhou stranu stolu. V ruce se mu objevila malá baňka naplněná lehce nažloutlou tekutinou a sedlinou na dně. „Tak to je ono, kamaráde, naštěstí toho v tom hrnku zůstalo docela hodně. Jsou tam dvě základní čajové složky, za prvé uňo gato, což jsou rozemleté výhonky jihoamerických lián, které se musí před pitím vařit, nikoliv jenom spařit jako obvyklé druhy čaje. No a pak je tam ještě přidán jasmín, tedy jeho usušené květy. Ty tomu dodaly hodně aromatickou chuť. V kombinaci s tím prvním čajem to muselo vonět a chutnat zajímavě, i ten poměr byl vyvážený. Nejsem doktor, ale docela bych věřil tomu, že se v tom chuť toho jedu pohodlně ztratila. Ovšem musíš si uvědomit, že ten, kdo to míchal, se zřejmě vyznal v bylinkách i v jedech. Ale to už ti neporadím, já jsem jenom obyčejnej laborant. Zlom vaz a dej vědět, až nějakou tu žábu najdeš. Docela bych si ji rád prohlídnul. Teď mě ale nech žít, je mi blbě, žena doma čeká a děti svého živitele také dlouho neviděly. Jestli tě ještě něco napadne, volej až pozítří, to už mi snad bude líp.“

„Díky Honzo, máš to u mě,“ poděkoval detektiv a více již nakřapaného kolegu nezdržoval. Vyrazil do služebny, doufaje, že i doktor poslal nějaký ten řádek k příčině smrti Michala Martina. Tma se pomalu chystala pohltit předvánoční atmosféru města a den ještě zdaleka nekončil.

Na desce svého stolu našel obálku z patologie, která obsahovala fotodokumentaci k mrtvému Martinovi. No a v počítači byl zbytek, poměrně obsáhlá zpráva s charakteristikou příčin úmrtí a jeho přibližné doby. Informace vcelku potvrzovaly časovou osu, která začínala zmizením podnikatele a končila Mráčkovou aktivitou v hromadě antuky. I příčina byla z policejního hlediska banální, uškrcení pevnou pružinou, v ráně na krku se dokonce našly mikroskopické šupinky rzi. Krev byla bez přítomnosti drog, alkoholu či jiných omamných látek. Na temeni hlavy nalezl doktor velký hematom, zřejmě po úderu tvrdým předmětem, případně pádu a následném uhození do týlu. Nic moc, alespoň z pohledu detektiva, který má najít vraha či vrahy.

Mráček se podíval na hodinky a vyrazil na minutu ke Gorhoňovi. Chtěl se hlavně přeptat, jestli se náhodou neozval netrpělivý major Klásek. Náčelník ho ujistil, že zatím se z protidrogového nikdo neozval, takže spolu mohli probrat další kroky v rozjetém případu. Bylo to stručné a veškerá aktivita měla směřovat k nalezení manželky mrtvého podnikatele, Kláry Martinové. Tam byl klíč k úspěchu a zřejmě i k rozbití celé skupiny.

„Hlavně se pořádně domluv s Kláskem, abys něco nepodělal. Ta ženská je chytrá a kolem sebe má lidi, kteří nejsou žádní amatéři. Mají kontakty na půlku Evropy a když jde o drogy, tak jde sranda stranou. Oni to vědí a udělají všechno pro to, aby se ztratili z dohledu a někde si v klidu užili peněz. Případně rozjeli nové kšefty. Zkus to s Kláskem probrat, mám dojem, že by ti mohl jít na ruku,“ dokončil myšlenku Gorhoň a upil studené kafe ze svého hrnečku.

Mráček pokyvoval hlavou a přemýšlel, jestli má smysl šéfovi vysvětlovat komplikovanost majorovy povahy, pak ale nad tím mávl rukou. Rozloučil se a vrátil se zpět ke svému počítači. Z kapsy vyndal služební mobil a vyťukal Kláskovo číslo. Jako obvykle, po prvním zazvonění, se ozval jeho hlas.

„Zdravím, tady je Mráček,“ řekl detektiv a ihned pokračoval, nedávaje majorovi možnost odpovědi či nějaké jiné reakce. „Máme na pitevně mrtvého podnikatele Martina, včera v podvečer jsem ho našel kousek od jejich firemního skladu. Proběhla už identifikace a také podle zubní karty je to on. Příčina smrti udušení nějakým škrtidlem, pošlu vám zprávy z laboratoře i od doktora elektronicky, během pár minut.“

Skončil a čekal, co se mu z druhé strany ozve. Slyšel jakoby hluboké povzdechnutí a pak uslyšel Kláskův hlas.

„Takže Martina už máte, hmm, potvrdilo se to, o čem jsme spolu hovořili. Věděli jsme, že je s největší pravděpodobností mrtvý, ale kde je… no teď už je to jedno, když jste ho našli.“ Mráček měl pocit, že hlas v telefonu na chvíli zaváhal. „Já mám pro vás také jednu důležitou informaci. Udělali jsme hloubkovou kontrolu v Martinově firmě, čímž jsme sice odkryli naše karty, ale v tuto chvíli už nemáme důvod dále na nic čekat. Všechny transakce se zahraničím byly zablokovány, zároveň i v tuzemsku proběhlo celkem úspěšné prověření všech odběratelů. Něco jsme našli, něco se přelilo do ciziny, kde už byli připraveni kolegové z Interpolu, ale hlavně jsme zadrželi jednoho, jak se domníváme, z hlavních organizátorů celého podniku. Říká vám něco jméno Grigorij Vesecký?“

Mráček si v duchu opakoval to jméno, protože měl pocit, že se s ním už někde setkal. A pak mu to došlo. Byl to člověk, který figuroval v soudním spisu Martinova švagra Karase, prostě jeden z těch, kteří se dopouštěli nemalých darebáctví na území republiky. Jestli si dobře pamatoval výsledek trestních žalob a pozdějších odsouzení, tak zrovna tahle ryba se dokázala nepodmíněnému trestu šikovně vyhnout. Mráček měl dojem, že byl zproštěn obžaloby, či vyvázl pouze s podmínkou, teď si nebyl jist. Zřejmě zapracoval šikovný právník, jak už to v těchto případech bývá. Zdá se ale, že se gaspadin Vesecký příliš nepoučil, nebo si byl až moc jistý svou šikovností. V každém případě je dobré, že ho protidrogové zatklo.

„Jo, to jméno mi opravdu něco říká, narazil jsem na ně v případu odsouzení Karase,“ odpověděl Mráček do telefonu. „Není zkrátka nad dobré kamarády,“ doplnil ještě a čekal, co dalšího z majora vypadne.

Zdálo se mu, že slyšel na druhé straně i náznak smíchu.

„Dneska je středa, zítra mám cestu do Berlína, ale v pátek dopoledne by měl být Vesecký u nás na výslechu. Nechcete se zastavit, třeba by vás to mohlo zajímat. Řekněme kolem desáté?“ dokončil Klásek svoji až překvapivě velkorysou nabídku.

Detektiv nemusel vůbec dlouho přemýšlet o své odpovědi. „V deset u vás budu,“ odpověděl a protože ani jeden z nich už neměl nic důležitého na srdci, rozloučili se. Mráček během pár chvil naposledy zkontroloval kopii zprávy, kterou Kláskovi slíbil, a vzápětí odeslal elektronickou poštou. Pak si promnul ruce a po chvíli přemýšlení vyrazil na podvečerní nákup, aby se zásobil nějakým tím soustem před noční službou.

Ještě se ani nestačil usadit zpět na židli, když mu službu mající důstojník z operační centrály sdělil, že má zavolat do nemocnice. Mráček byl myšlenkami ještě u odeslané zprávy pro Kláska, když vytáčel telefonní číslo. Ozvala se sestřička z ARO, která ho přepojila na lékařský pokoj. Pohotovost měl sice jiný lékař než ten, s kterým nad ránem hovořil, ale byl dokonale obeznámen se situací.

„Ano, ten pacient s krvácením do mozku, moment, tady to mám, přivezen k nám ve 4.12 h, po základním vyšetření byl operován. Pokud chcete detailní zprávu, zastavte se. Ovšem…“

Detektiv ho netrpělivě přerušil.

„Promiňte doktore, já bych spíš potřeboval informaci, kdy bude možné s tím člověkem hovořit.“

Na druhém straně aparátu bylo podezřele dlouho ticho.

„Hovořit? Tak to bohužel nepůjde. Ten muž zemřel před půl třetí, dnes odpoledne. Celkové selhání životních funkcí, to se bohužel u poranění mozku stává. Mimochodem, ten mrtvý nemá zatím žádné jméno, protože byl bez dokladů. Už víte jeho totožnost? Potřebuji to doplnit do našich papírů.“

Mráčkovi naskočilo na čele pár vrásek. „Tak to jste mě doktore nepotěšil,“ odpověděl s povzdechem. „Ne, to jméno zatím neznáme. Ve městě je odhadem tři tisíce bezdomovců, snad ho některý pozná podle fotografie. Jenže to dneska už nevyřešíme. V každém případě děkuji, určitě se u vás zastaví některý z našich doktorů, kvůli úmrtnímu listu.“

Položil sluchátko a promnul si oči. Se smrtí se setkával často, někdy byla krutá, málokdy spravedlivá, ale většinou zbytečná. Zrovna jako tato. Mráček si v duchu pomyslel, že alespoň před Vánocemi by lidé měli mít k sobě blíž. Jenže tenhle děda umřel díky třem mladíkům, kteří se „jenom“ nudili. Teď už to nebyla klukovina, ale ublížení na zdraví s následkem smrti. Což je ve svém důsledku vražda, byť to právníci obratně rozlišují. Mráček s tím takové cavyky nedělal. Věřil, že si tu partičku najde. Dříve či později.

Po chvilce se znovu podíval na desku svého stolu. Složka s případem Kavenčáková byla až provokativně navrchu a detektiv si připustil, že má tak trochu černé svědomí. Ne že by případ zanedbával, ale v posledních dnech se spíše točil kolem kauzy Martin a teprve informace z laboratoře týkající se směsi čaje ho popostrčila kousek dál. Sklonil se nad svými poznámkami, včetně těch podivných osmi stop, zanechaných pachatelem, a snažil se srovnat si myšlenky. Co s určitostí věděl?

1) Kavenčáková chtěla odjet s přítelkyní Plnou na dovolenou, pokud by vše klaplo, byly by obě ženy už v Peru,

2) protože ji však někdo otrávil jedem z exotických žab (sebevraždu Mráček definitivně vyloučil), je nutné hledat toho, komu mohla vadit či působit takové problémy, že mu stojí za to vraždit,

3) vadit mohl její způsob života, byla konkurencí pro jiné překladatele (to je asi blbost) nebo se tak může mstít bývalý partner (ka).

Mráček si po sobě ještě jednou přečetl všechny tři body a měl pocit, že je lehce přepracován. Nic z toho nedávalo smysl. Že by se překladatelé mordovali mezi sebou kvůli pár stránkám cizojazyčného textu, to mu připadalo opravdu hodně přitažené za vlasy. Zhrzená bývalá partnerka? Jó takhle propíchnutí pilníčkem na nehty, to by možná šlo, ale šípové žáby, ne Bedřichu přestaň blbnout! Je to všechno strašně komplikované a kostrbaté. Kdo mohl mít zájem na její smrti? Sousedka Samková? Proč? Kvůli penězům? Peníze, ty umí lidem zatemnit hlavu, ale v bytě se našlo pár tisícovek, kreditní karty k poměrně slušnému kontu, ale všechny zjištěné výběry byly provedeny před smrtí. Od její smrti ani ťuk. Takže o peníze tu nešlo a to ani sousedce Samkové či někomu jinému. A že by vdově tak vadil její soukromý život? Kdoví, jestli o její sexuální orientaci vůbec věděla.

Další osoba, Jolana Plná, důvěrná přítelkyně a milenka, podle jejího vyprávění měla ke Kavenčákové hodně blízko. Rozhádané taky nebyly a hlavně na dobu smrti má Plná alibi. Kdo zbývá? Nějaký tajný ctitel? Ten by ji spíš uškrtil než otrávil a ještě takhle divně!

Kdo ji ještě znal… no přece babička slečny Jolany, paní Winermannová. Její vnučka přiznala, že o jejich intimním vztahu věděla, když je nenadále přistihla v nejlepším. Mráček se zamyslel. Je to „stará škola,“ vnučku po smrti rodičů vychovávala sama a určitě ji na dobré pověsti vnučky hodně záleželo. Ale že by ve svém věku šla a otrávila překladatelku Kavenčákovou a ještě…, sakra zase ty žáby, nesmím na ně pořád tak myslet, v duchu si zanadával Mráček. Drápek podezření se mu však v mozku uchytil. Zvlášť, když si vzpomněl na údajně mistrovské umění míchání čajů, které stará žena dokázala připravit. Sama vnučka ji přece ten večer, při jeho první návštěvě, chválila. A neříkala snad, že občas posílala čaje i její přítelkyni Kavenčákové?

Mráček si poposedl na židli. Z vyšetřovací složky vyndal lístek s adresou a telefonem obou žen. Chvíli přemýšlel a pak požádal operačního důstojníka o spojení.

KAPITOLA 20.

Od poslední návštěvy u obou žen již uběhly více jak dva týdny. Přesto se v pokoji, kam byl opět uveden, nezměnilo vůbec nic, dokonce i květiny na stolku se mu zdály být stejné. V duchu děkoval šťastným okolnostem, že obě ženy byly ten večer doma a nic nenamítaly, když je požádal o pozdní návštěvu.

„Samozřejmě přijeďte,“ odpověděla mu na jeho dotaz slečna Jolana, která zvedla sluchátko. „Ano, babička je také doma, jistě vás ráda uvidí,“ dodala na jeho druhou otázku.

A tak tu Mráček seděl, čekal, až obě ženy přijdou z kuchyně, kde něco připravovaly, a hlavou se mu přelévaly otazníky, na které zatím neznal odpovědi. Z úvah ho vyrušilo až lehké klapnutí dveří, ve kterých se objevila paní Winermannová s podnosem na čaj, následována svoji vnučkou, která nesla nějaké malé občerstvení.

„Nenechte se pobízet, pane Mráček,“ řekla s milým úsměvem starší žena a nalila z konvice zlatavý čaj do připraveného šálku. „Doufám, že vám přijde k chuti, je to směs, která se může pít i večer, aniž by vám odháněla spánek. To víte, já ve svém věku toho už moc nenaspím, a tak si na takové věci musím dávat pozor. Dáš si také, Jolanko?“ obrátila se na svoji vnučku, připravena i jí naplnit porcelánový hrneček.

„Děkuji babičko, ráda,“ zazněla odpověď a Mráčkovi se kdoví proč lehce ulevilo, když stejný čaj začala upíjet i slečna Jolana. Poklidná atmosféra, navozená tou čajovou pohodou, byla až hmatatelná. Detektiv se cítil téměř provinile, když tu večerní pohodu musel rozbít otázkami, které chtěl oběma ženám položit.

„Paní Winermannová, vzpomenete si, kdy jste viděla přítelkyni vaši vnučky, slečnu Kavenčákovou, naposledy?“ začal s prvním dotazem, obraceje se ke starší z dvojice žen.

„Slečnu Kavenčákovou? No to budu muset, pane Mráček, hodně vzpomínat,“ odpověděla s úsměvem žena. „Jolanko, kdypak jsi odjela na ten kurs?“ obrátila se na svoji vnučku a mezitím míchala lžičkou v šálku s čajem.

Detektiv na ni hleděl a najednou měl pocit, že ta žena velice dobře ví, kdy její vnučka nebyla doma. A stejně tak dobře si pamatuje své poslední setkání se slečnou Kavenčákovou. Že je to z její strany jenom taková hra, možná až příliš dobře připravená. Paní Winermannová v tu chvíli zrovna zvedla oči a upřeně se zadívala na Mráčka. V jejím pohledu se nedalo najít nic znepokojujícího, naopak výraz její tváře byl obrazem klidu a míru.

„Copak, nechutná vám?“ naoko vylekaně vyhrkla směrem k detektivovi a lžičkou ukázala na jeho hrneček s vonícím aroma bylin.

„Ne, to rozhodně ne, jen jsem se zamyslel,“ odpověděl Mráček a upil ze svého šálku.

„Tak Jolanko, kdy to tedy bylo?“ obrátila se opět na mladou ženu, „mně už ty týdny nějak splývají,“ a aniž by čekala na její odpověď, pokračovala dál ve své úvaze. „Já bych řekla, že jsem tu tvoji kamarádku viděla asi týden před tím, než jsi odjela. Musela tu být za tebou, ano určitě to tak bylo, čekala na tebe, než jsi přišla ze školy, už si vzpomínám. Měla pro tebe nějakou knihu nebo kazetu, vím, že mi ji ukazovala, byla zabalená ještě z prodejny.“

Otočila se zpět na detektiva a s vážnou tváří mu sdělila, že… „Muselo to tedy být kolem poloviny října, protože pak tu Jolanka nebyla a slečna Kavenčáková tudíž neměla důvod sem chodit a ona ji samozřejmě tím pádem nemohla potkat.“

„A už víte, pane Mráček, co se vlastně té slečně stalo? Takové sympatické děvče, já si ani nedovedu představit někoho, kdo by měl důvod jí ublížit. Jestli ji tedy někdo.…“ žena nedokončila svou otázku, protože zachytila vyděšený pohled své vnučky. „Ach promiň, Jolanko, já… neměla jsem se raději ptát, je to pro tebe pořád moc těžké, já vím.“ Vstala, udělala dva kroky ke své vnučce a přisedla si k ní na okraj křesla. Vzápětí ji objala kolem ramen a omluvně se podívala směrem k Mráčkovi.

Ten nic neříkal, něco mu však v hlavě blikalo, že ta lítost není ze strany paní Winermannové až tak upřímná. Na druhou stranu neměl jediný důkaz, který by naznačoval, že stará žena nemluví pravdu. A po zkušenosti s případem podnikatele Martina, kde za všechny důležité nitky kolem drog tahala jeho žena, si na osobní úsudky a podezření dával větší pozor. Přesto si neodpustil pokračovat ve vyptávání, naopak rozrušení slečny Jolany mu alespoň umožnilo soustředit se více na její babičku.

„Já vím, že je to těžké, hovořit o přítelkyni vaši dcery a vědět, co ji potkalo. Všichni ale chceme poznat pravdu.“ Detektiv se na chvíli odmlčel. „Ale abych vám odpověděl, ne zatím nevíme, co se vlastně stalo, a hlavně, jak se to stalo. Proto, ačkoliv je to pro vás obě zjevně nepříjemné, ještě se musím zeptat na jednu věc. Paní Winermannová, vy jste znala adresu slečny Kavenčákové? A jestli ano, navštívila jste ji někdy?“

Tentokrát se však místo babičky ozvala slečna Jolana. Nevěřícně se dívala na detektiva a v jejich očích se zračil strach s hněvem.

„Proč se na to babičky ptáte? Ona samozřejmě nikdy u Jany nebyla, proč taky? Už minule vám řekla, že vám jen stěží může o Janě říct víc než já. Babička měla Janu ráda, ostatně jako každého, s kým jsem se stýkala. Já…, můžete mi říct, kam tím dotazem směřujete?“

Obrátila se na starou ženu, která jen mlčky sledovala její rozhorlenou řeč.

„Nemusíš, babičko, odpovídat, na to je zákon, k tomu tě nikdo nemůže nutit. A já si myslím, pane detektive, že je už dost pozdě, obě jsme unavené a já mám zítra náročný den ve škole. Jestli vám to nevadí, rády bychom si šly odpočinout, že babičko,“ dokončila slečna Plná větu a se zamračenou výmluvností se podívala směrem ke dveřím.

Mráček dobře věděl, kdy je třeba přibrzdit, protože není nic horšího, než „zaseknutý“ svědek. Mlčky pokýval hlavou a na odchodu jim poděkoval za věnovaný čas. Tentokrát šel k domovní brance sám a bylo mu otevřeno dálkovým bzučákem. Detektiv za sebou zavřel zdobenou mříž a usedl do auta. Hned ale neodjel. Seděl za volantem a přemýšlel o dnešní návštěvě. Pečlivě si do paměti ukládal vše, co vyslechl. Na slečnu Jolanu se ani v nejmenším nezlobil. Věděl, jak je to těžké připustit si třeba jen stín pochybností o blízkém člověku. Odpověď na svoji poslední otázku tedy nedostal. Že je to ale důležitý kamínek do mozaiky, ve které se pohybovaly dříve tři a dnes již pouze dvě ženy, o tom nepochyboval. Ještě jednou se podíval do temných oken zahradní vily, pak nastartoval automobil a vyrazil zpět na služebnu.

KAPITOLA 21.

Ačkoliv se den blížil ke svému konci a do půlnoci chyběly pouhé dvě hodiny, bylo v kanceláři docela živo. K Mráčkovu překvapení zde nebyl pouze kolega Hýbl, ale i další z osazenstva, detektiv Murdoch. Oba se o něčem dohadovali a když vstoupil do dveří, ani k němu neotočili hlavu.

„Jako bych tu nebyl,“ zavolal na ně a usedl ke stolu. Zamyšleně si vyndal z přihrádky složku „Kavenčáková“ a velice pečlivě si znovu studoval zprávu z laboratoře. Pak se zvedl, z lednice vyndal láhev minerálky a opět se zadumaným výrazem usedl zpět. Ve zprávě nebylo na první pohled nic výjimečného, snad až na ty předměty, umístěné pod osmi, zatím pro něj zcela nelogickými čísly. Pak si ale opět nalistoval stránku, kde se psalo o daktyloskopii čili otiscích prstů, nalezených v bytu Kavenčákové. Nebylo jich moc, tedy alespoň ne těch, které by patřily někomu jinému než majitelce. Vedle jejích byly spolehlivě určeny ještě otisky sousedky Samkové, která mrtvou našla. To ovšem nebylo nic divného, protože ta k ní chodila často a pohybovala se po celém bytě. Další návštěvnicí byla Jolana Plná, také nic nového. To se ověřilo poté, co ji Mráček objevil jako přítelkyni Kavenčákové. Jinak otisky žádné.

Detektiv poťukával prsty po desce stolu a v duchu si vybavoval kuchyňku mrtvé. Samozřejmě ji důkladně prohledával, když hledal nějaké stopy, napovídající příčinu smrti překladatelky. Pak se natáhl po telefonním sluchátku a zavolal do laboratoře, doufaje, že tam ještě někoho zastihne.

„Kramář,“ ozvalo se zvláštně pisklavým hlasem a Mráček se představil jako detektiv z pátračky, který pracuje na případu mrtvé překladatelky Kavenčákové.

„Já vím že je už dost pozdě, ale potřeboval bych jednu informaci, kterou ve zprávě nemám. Při snímání otisků z předmětů v bytu není uvedeno, kde se nalezené stopy našly. A ještě jedna věc, jestli se zkusilo něco nalézt na dózách s čaji, které byly na polici v kuchyni vedle digestoře.“

Podle povzdechu na druhé straně bylo celkem jasné, že volat takhle pozdě do laboratoří je téměř na úrovni trestného činu. Neznámý zřejmě vnitřně bojoval s pokušením poslat Mráčka do nepříliš lichotivých míst, nakonec však pisklavý hlas slíbil, že se na to podívá a dá mu vědět.

„Ale až tak za hodinu, mám něco v rentgenu a jestli jsem to usmažil, tak mě šéf uškrtí,“ dodal a zavěsil sluchátko. Mráček jenom doufal, že svůj slib splní, nerad by volal ještě jednou.

Promnul si prsty v dlani a otočil se na své dva kolegy, kteří, stále hlavy u sebe, cosi řešili. „Co vy, blíženci, nemáte chuť na kafe? A vůbec, není nás tu dneska nějak moc? Šmarjá, že já jsem si splet službu a nemám tu být,“ na oko vyděšeně vyhrkl Mráček a začal zuřivě listovat v kalendáři.

„Zklidni hormon, Bedřichu,“ unaveně odsekl Murdoch. „Jestli by měl někdo zaslouženě odpočívat, tak jsem to já. Ale kafe by bodlo, jestli ti to nebude dělat problém,“ dodal a opět si něco mumlal s Hýblem.

„Jasně hoši,“ odpověděl Mráček a odešel vedle na operačku udělat tři hrnky smrťáků. Když se po pěti minutách vrátil, zdálo se, že diskuse nad Murdochovým stolem se dostává do finále. Hýbl šel cosi vytisknout a Murdoch se vyčerpaně svalil do židle.

„Gorhoň má zítra nějakou šaškárnu u ministra, tak potřebuje podklady k Dvořákovi, jo k tomu střelci z padestátpětky,“ dodal na udivený Mráčkův pohled. Jednalo se o případ, který před pár týdny plnil nejenom bulvární noviny, nějaký blázen jezdil po E55 a z auta střílel prostitutky. Než se ho podařilo chytit, odnesly to tří holky a jedna ještě dodnes leží v nemocnici po průstřelu břicha. Nakonec ho dostala obyčejná policejní hlídka, díky překročení rychlosti v obci. Náhoda. Ale i ta je někdy potřeba. No a jelikož ten výtečník bydlel v jejich „rajónu,“ tak ho měl Murdoch na krku.

„Dáváme to tu s kadetem dohromady, včetně výslechů a posudků od psychiatra. Mimochodem, víš proč ten magor střílel? Protože ho nějaká kykyna z bordelu lupla o prachy. Tak si to vylejval na druhých. Zítra bude tiskovka a ministr chce být v obraze. Jenže kruhy pod očima z toho mám já,“ postěžoval si ještě Murdoch a s chutí se napil uvařeného kafe.

„To víš, rozumy pro nejvyššího musí dělat ten nejchytřejší,“ odpověděl mu Mráček a rychle uhnul před letící tužkou, kterou po něm upracovaný kolega hodil. Společně se zasmáli a změnili téma hovoru na vánoční svátky a další radovánky s tím spojené. Mezitím se zapojil do diskuse i navrátivší se Hýbl, který rovnal vytištěné poznámky pro kapitána Gorhoně.

Bylo skoro k půlnoci, když Murdoch za sebou zavíral dveře a Mráček si uvědomil, že se mu z laboratoře zatím nikdo neozval. Právě se rozmýšlel, jestli má znovu zavolat, když zablikalo červené světlo na jeho telefonu.

„Mráček,“ řekl a s napětím čekal na hlas z druhé strany. Nezklamal se. Pisklavý tón ve sluchátku byl jasným důkazem, že laboranti umějí dodržet své slovo. „Tady je Kramář, mluvili jsme spolu o těch otiscích. Takže… dělal to tam kolega Koloušek, to ale určitě víte. V té kuchyňce samozřejmě zkoušel otisky na nádobí i na těch čajových dózách, protože v nich mohla být ta směs, kterou se ta ženská otrávila. Tu tam teda Koloušek nenašel, rozbor dělal z čajového hrnku na stole, ale nikde toho svinstva víc nebylo. A co se týká otisků, tak ty byly jenom na hrnečkách a patřily mrtvé a pak tý její sousedce, alespoň tak je to tu napsáno, víc nic. A na těch nádobách na čaj, tam žádné otisky nebyly. Konec.“

Mráček ho pečlivě poslouchal a když laborant Kramář domluvil, byl chvíli zticha. Pak se nadechl a pomalu se zeptal. „Mám tomu rozumět, že na těch dózách na čaj nebyly vůbec žádné otisky? Ani té Kavenčákové?“

„Jo, to jste rozuměl dobře, vůbec žádné. Podívejte, my vám hlásíme, když najdeme nějaké otisky, ne když je nenajdeme, jestli mi rozumíte. A na těch nádobkách opravdu žádné stopy nebyly.“

„Jasně, rozumím, moc vám děkuju, určitě jste mi pomohl,“ řekl Mráček a zavěsil. Jestliže na skle nádob nebyly žádné otisky, musel je někdo velice pečlivě setřít. Věděl, že slečna Kavenčáková byla náruživou konzumentkou čaje, a ten když se připravuje, tak se musí vzít sklenice do ruky a z nádoby čaj vysypat do hrnečku. Kavenčáková byla pravák, to znamená, že otisky její levé ruky by logicky na skle měly být. Nebo otisky někoho jiného, pokud čaj nepřipravovala ona. Těch nádob s čaji tam bylo, pokud si vzpomínal, nejméně deset, spíš ale ještě víc. A ani na jedné se nezachovala stopa prstu. Proč si dal někdo takovou práci, aby se nedalo ze skla nic vyčíst? Protože nechtěl, aby se vědělo, že byl nebo možná byla v jejím bytě?

„Bedřichu, uvažuj logicky,“ varoval se v duchu Mráček. Kdyby Kavenčákové stará paní Winermannová poslala ten otrávený čaj po vnučce, tak tím zároveň riskuje, že se jím otráví i slečna Jolana. Takže to, pokud samozřejmě ten čaj pro Kavenčákovou skutečně připravila, musela zaonačit jinak. Buď ji osobně navštívit (čas by na to měla, vnučka byla dva týdny pryč) a tam jí čaj předat, nebo jí ho osobně uvařit. Podle nálezu mrtvé to vypadalo spíše na druhou variantu. Vrah musel jít najisto, protože s sebou měl i připravené předměty, které rozmístil vedle mrtvé. Při první variantě je příliš velké riziko, že se čajem otráví někdo jiný, a zároveň se nedá přesně určit, kdy si oběť nápoj připraví. Vrah musel být v době smrti Kavenčákové buď přímo v bytu, nebo někde velmi blízko.

„Nedá se nic dělat, budu se muset zastavit za Samkovou,“ polohlasně si pro sebe řekl detektiv, vzpomínaje na vitální sousedku mrtvé překladatelky. Její pozorovací aktivita byla jeho šancí, že si třeba na něco vzpomene. Dům, ve kterém bydlela, nebyl tak velký a těch několik partají se zřejmě dobře mezi sebou znalo. Každý cizí člověk v domě byl principiálně podezřelý a paní Samková se mu sama přiznala, že její dveřní kukátko nezahálelo.

Zítra měl volný den, do Čmuchárny měl nastoupit zase až v pátek. Jenže v pátek má schůzku s Kláskem a taky se musí zastavit ve ZVERIMEXu kvůli žábám. Ještě že ta dvě místa jsou nedaleko od sebe. Na Samkovou mu tedy zbývá zase jenom čtvrtek, ať má volno, či nemá. O víkendu, pokud neměl zrovna pohotovost, se práci na rozdělaných případech vyhýbal, ačkoliv to dalo někdy hodně sebepřemlouvání. Většinou si to zdůvodňoval jinou zanedbávanou činností, na kterou mu díky policejním aktivitám přes týden nezbýval čas a většinou (tedy vlastně pořád) ani chuť. Kdo by se taky hrnul do praní, uklízení, žehlení a tak vůbec. Po rozvodu se svojí ženou mu nějak scházela energie na jiný vážnější vztah a občasné několikadenní známosti se v jeho bytu věnovaly zcela jiným kratochvílím, než bylo kritizování neumytých oken. Vlastně tím hlavním impulsem k nepopulárním domácím pracím byly občasné návštěvy jeho rodičů a matčino zkoumavé oko. Marně jí vysvětloval, že ničit pavučinu v rohu pokoje je barbarství, a ani jeho tvrzení, že… „Dokud se přes den nemusí svítit, tak okna jsou čistá,“ u ní nenacházelo pochopení. Tentokrát sice vizita nehrozila, maminka pekla vánoční cukroví, ale protože hromada prádla v rohu koupelny začínala vadit při vstupu do sprchového koutu, sám si uložil sanitární víkend, ať má před svátky klid.

Detektiv se rozhlédl kolem sebe a s překvapením zjistil, že je v kanceláři zcela sám. Z vedlejší místnosti, kde seděl spojovací důstojník, se ozýval Hýblův hlas, tlumený polstrováním na dveřích. Mráček se zvedl ze židle a šel se podívat po příčinách kolegovy veselosti. Mladý poručík zrovna popisoval sedícímu praporčíkovi jakousi veselou historku, kde byl hlavním hrdinou jeho kamarád ze školy. Pointa byla opravdu ukázkou černého humoru, který může psát jenom sám život, neboť onen spolužák se stal prvootcem a ještě k tomu syna, což oslavoval dlouho a bujaře. Když se konečně rozjel za manželkou do porodnice, bylo mu řečeno, že jeho žena je už dva dny po propuštění a čeká na něho zřejmě doma.

Oba muži ve službě se tomu smáli, až slzeli a Mráček si pomyslel, že je na nich vidět jejich zatím ničím neposkvrněné staromládenectví. Protože jinak by je smích, být v kůži onoho oslavovatele, jistě rychle přešel. Zrovna když se jim chystal tuto moralitu lehce naznačit, zazvonil na služebním pultíku telefon a praporčík, otíraje si mokré oči, ho pohotově zvedl. Nahlásil příjem, pak chvíli mlčel a nakonec se obrátil směrem k Mráčkovi.

„Ano, je tady, předám vám ho,“ odpověděl do sluchátka a vzápětí se s ním natáhl směrem k detektivovi. Mráček ho mlčky uchopil, představil se a poslouchal hlas na druhé straně.

„Dobrý večer, pane nadporučíku, tady je strážmistr Kubela z dvanáctého okrsku. Vy se na mě určitě nepamatujete (v tom měl tedy pravdu), ale potkali jsme se u vyšetřování zranění toho bezdomovce z tramvaje, jak vypadl na konečné. No a já tu mám člověka, který tvrdí, že toho mrtvého znal. Je to taky takový sociální případ, ale myslím, že se mu dá věřit. Zavolal nám řidič tramvaje, že mu usnul ve vlečňáku a nemůže ho dostat ven. Do vozovny s ním samozřejmě jet nemůže, tak jsme k tomu přijeli. No a když jsem s ním potom mluvil, tak jsem mu ukázal fotku toho chlapa z tramvaje a on tvrdí, že je to nějaký František Havlín, prý se ve městě objevil někdy v létě, potkali se na nádraží a pak to táhli dost dlouho spolu. Teda takové to bydlení v parcích a později v kanalizačních šachtách u topení. Ale pak měl prý odjet někdy v listopadu za dcerou a víc ho už neviděl. Až teď na té fotce. Tak jsem si řekl, že bych vám měl zavolat, protože nám tu náčelník říkal, že totožnost toho mrtvého se zatím nezná. Pošlu vám zápis. Podle jména se přece už dají vyhledat, nebo alespoň kontaktovat příbuzní, že?“

„Ano, samozřejmě, to už opravdu není takový problém,“ odpověděl detektiv. „Děkuji, je dobře, že vás to s tou fotkou napadlo. Vaši informaci přidám k vyšetřování. Dobrou noc a klidnou službu,“ popřál Mráček zjevně potěšenému strážmistrovi a vrátil sluchátko na své místo.

„Takže náš neznámý z tramvaje má svoje jméno,“ oznámil oběma přítomným mužům. „Teď už jenom mít jména i toho trojlístku, co mu to udělal,“ dodal Mráček a odloudal se zpátky do vedlejší místnosti.

V noci bylo docela rušno, nějaký dobrák se chtěl vloupat do obchodu s elektronikou, což vyburcovalo jednu bezpečnostní agenturu. Ta tam poslala dva týpky, kteří chlapíka na místě zadrželi, ovšem při strkanici rozbili výlohu a všichni se ukázkově pořezali střepinami skla. Místo policajtů kmitali doktoři ze Záchranné služby a Mráček s Hýblem tam přijeli v momentě, kdy ty tři nakládali do sanitek a vezli na šití do nemocnice. Než se detektivové stačili vrátit zpět, volali jim z operačky, že o dvě ulice dál se zřejmě tlučou skini s nějakými černochy, takže oba tam vyrazili zjednat pořádek. Ukázalo se, že nejde o žádnou pranici, to jenom pár studentů z Ugandy nevydrželo alkoholický kolotoč po nočních podnicích a svoji tamtamovou energii si vybíjelo dosti nerytmickým boucháním víky popelnic. No a protože se k nim přidalo pár holohlavých a taktéž notně navátých Anglánů, vesele halekajících potemnělou ulicí, někdo z volajících občanů už to nevydržel (Mráček se mu vůbec nedivil) a prozvonil tísňovou linku.

Rozlišovací schopnosti všech rozveselených aktérů byly sice notně pošramocené, ale přesto se vše obešlo bez dalších incidentů a jenom Hýbl byl trochu pobryndán plzeňským pivem, když si jeden z holohlavců vzal do hlavy, že se s ním musí napít na „freedom a Mery Christmas.“

„Smrdím jak dobře zajetej pivovar,“ mumlal dotčeně mladší z detektivů v autě, když se vraceli zpět. „Ještě že v tý flašce nebylo červený víno, to bych z vesty nedostal.“

„Taky ti tam mohl nechat otisk od rtěnky, ten divoch vypadal na čtyřprocentní menšinu,“ s úsměvem odpověděl Mráček, „a to bys dostával taky blbě dolů,“ dodal ještě a zabočil ke služebně. Ačkoliv již bylo po šesté hodině ranní, tma byla stále černočerná, ale co by člověk mohl čekat pár dní před zimním slunovratem. Oba vpluli do vyhřáté místnosti a doufali, že si na ně už dnes nebude nikdo nic vymýšlet. Pohotovost na operačce pro ně naštěstí nic neměla, a tak jenom připravili podklady pro některého z kolegů, který se bude muset dopoledne vydat za pořezaným zlodějem do nemocnice.

Těsně před svým odchodem domů zavolal Mráček paní Samkové, zda by s ní dnes nemohl mluvit. Vdova byla již vzhůru, právě si vařila svůj ranní čaj, jak detektivovi oznámila, a zároveň ho ujistila,… „že dnes rozhodně nikam nepůjde, protože má nějaké píchání na průduškách, aby tak před svátky ještě omarodila, takže bude celý den doma a kurýrovat se a…“ Mráček jí musel skočit do řeči, protože ho vůbec nechtěla pustit ke slovu.

„Hodilo by se vám to kolem třetí odpoledne?,“ zeptal se a po souhlasné odpovědi se rozloučil. Pak se protáhl, až mu v zádech zapraskalo, a všem okolo s neskrývanou škodolibostí oznámil, že jde domů a pro nikoho není až do zítřka k mání. Dělaje, že neslyší jedovaté poznámky svých kolegů, opustil služební místnost a vyrazil do své dvougarsonky.

KAPITOLA 22.

K paní Samkové dorazil pár minut před třetí, vysprchovaný a oholený, jako nějaký záletník z filmu pro pamětníky. Po zazvonění u domovních dveří mu bylo okamžitě odemknuto a načesaná vdova ho již očekávala na zápraží svého bytu.

„To vás ráda vidím, pane Mráček,“ zašveholila a zavedla ho do obývacího pokoje. „Já jsem strašně zvědavá ženská, jestlipak už někoho máte, myslím jako v souvislosti s Janičkou. Mně to pořád nejde do hlavy, taková hodná a slušná slečna. Tak si honem sedněte a povídejte,“ pobízela detektiva a neomylně ho směřovala ke křeslu uprostřed místnosti.

„Vlastně ještě počkejte, já jsem ale hostitelka, hned bych vás začala zpovídat a ani vám nic nenabídnu. Hned jsem zpátky,“ chvatně dodala a vyběhla do kuchyňky za mramorovanými skleněnými dveřmi.

Mráček se s poděkováním posadil a v duchu si říkal, že při tomhle tempu se ke svým otázkám dostane někdy před večerními zprávami. Takže po návratu paní Samkové, obtěžkané talířky s bábovkou a konvicí vonící kávy, ji opatrně a slušně přešaltoval do pozice té, která by měla odpovídat, nikoliv naopak. Neopomněl přitom ovšem pochválit její dokonalý moučník a pří prvním doušku kávy měl pocit, že je na služebně, alespoň síla a kvalita moku tomu odpovídala.

„Paní Samková, na vaši otázku vám zatím nemůžu dát uspokojivou odpověď, protože kolem smrti slečny Kavenčákové je pořád hodně nejasností. Ale máme už nějaké náznaky a hlavně se nám podařilo najít pár lidí, kteří ji znali. A právě v souvislosti s tím jsem vám zavolal. Bohužel zatím nemám fotografie lidí, o kterých jsem teď mluvil, ale možná by mi stačil váš pozorovací talent. Říkala jste mi, že cizích lidí v domě si všimnete. Nepotkala jste tu někdy starší ženu, tak kolem sedmdesáti, zhruba stošedesát centimetrů, štíhlá, tmavší vlasy, modré oči, elegantně oblečená. Nebo alespoň někoho, kdo by ji mohl připomínat. Jedná se mi o dobu kolem smrti slečny Jany, to znamená konec října, začátek listopadu. Samozřejmě, ta žena mohla mít tmavé brýle, šátek přes vlasy nebo nějakou jinou pokrývku hlavy, jinou barvu vlasů… já nevím. Zkuste si vzpomenout, jestli jste tu někoho takového tehdy neviděla. Nebo přímo ten den, kdy jste slečnu Kavenčákovou našla v jejím bytě.“

Paní Samková ho pečlivě poslouchala, jednou měl dokonce pocit, že ho chce přerušit, ale když skončil, žena zamyšleně mlčela.

„Já vám nevím, starší paní, říkáte? To bych si snad všimla, jestli bych ji tu potkala. Sem chodí spíš mladší ročníky, je nás tu dost důchodců a občas přijdou děti a vnoučata na návštěvu. Ano, stane se, že se tu zastaví i třeba kamarádky ze školy čí z bývalé práce ale to je spíš přes léto, když je pěkně, to víte, čím má člověk víc křížků, tím hůř se mu jezdí a chodí po městě. Ale těch pár seniorů znám jak své boty. Někoho cizího… to ne, to jsem určitě tady v baráku nepotkala.“

„Nepochybuji o vaši paměti, paní Samková,“ posmutněle řekl Mráček a byl trochu zklamán, byť si v duchu říkal, že tak velkou kliku zas mít pořád nemůže. „Ale občas nám to v hlavě sepne a najednou si vzpomeneme na věci, které jsme ani netušili. Kdyby se to stalo, že mi dáte vědět,“ poprosil Mráček a pomalu dopíjel svoji kávu. Nikam nespěchal, měl dnes volno a doma prázdno.

Paní Samková zamyšleně pokývala hlavou, pak se zvedla ze sedačky a přistoupila k oknu. Mlčky hleděla do ulice, kde se v houstnoucím šeru začaly rozsvěcet barevné žárovky vánoční výzdoby. Vypadalo to, že se chystá něco říct, ale sama si není jistá, zda má vůbec začít hovořit. Mráček ji nechal toulat se ve vlastních myšlenkách, dobře znal tyto situace, kdy člověk hledá v paměti nitky vzpomínek, zasunuté kdesi v podvědomí.

„Víte, pane Mráček, jak jste mluvil o těch vlasech nebo spíš, že na těch vlasech by ta ženská mohla mít nějakou čepici, tak já…, ale já nevím…, ona to je asi úplná hloupost,“ jakoby omluvně řekla paní Samková a zase ztichla.

„Zkrátka, tady naproti v naší ulici je takový malý koloniál, je to šikovný obchůdek, mají tam ráno pečivo a noviny, mraženou zeleninu, kafe, konzervy, no prostě takové ty základní věci. Já tam občas chodím, když se mi nechce do supermarketu a taky tu samozřejmě nakupují lidi od nás z ulice. Když si stoupnete tady ke mně,“ vyzvala žena detektiva, „tak máte ten obchod jak na dlani.“

Mráček se zvedl a přistoupil k vdově, zvědavý, co mu chce vlastně sdělit.

„Tak, vidíte,“ radostně řekla paní Samková, když se nadporučík podíval poodhrnutou záclonou ven z okna. Uviděl typický krámek, umístěný v jedné přízemní místnosti, zkrátka takový malý kvelb, jakých bylo ještě před pár lety ve městě plno. Po expanzi všech těch neosobních hyper a supermarketů, nákupních středisek a jiných obludárií, spousta těchto malých obchůdků zkrachovala, protože odliv zákazníků byl pro tržby živnostníků smrtící. V této ulici si ovšem přízeň obyvatel udržel, což bylo dobře, protože díky tomu se měl Mráček dozvědět možná důležitou indicii ke svému pátrání.

„Já se, pane Mráček, ráda dívám z tohoto okna, jednak je tu vidět kus naší ulice a pak, když lidí chodí do toho obchodu nakupovat, víte, že některé věci pořád ještě fungují. To byste nevěřil, jak někteří naši sousedé z ulice jsou pravidelní. Hodinky by se daly podle nich řídit. A jak se tu všichni známe, tak alespoň jeden o druhém víme, třeba že není nemocný nebo že je i jinak všechno v pořádku, to třeba paní Hybšová, tady z domu odvedle…“

„Vy jste mi ale nechtěla vyprávět o paní Hybšové, že,“ s úsměvem ji přerušil detektiv, tuše, že směr jejich hovoru by se ubíral úplně do jiných zákoutí.

Paní Samková s ústy ještě otevřenými se zarazila a pak se lehce ťukla dlaní do čela.

„Ale samozřejmě že ne, ještě že jste mě zarazil, málem jsem už zase zapomněla, co jsem vám to vlastně chtěla říct. Napadlo mě to, až když jste mluvil o té čepici. Ten den, kdy se to Janičce stalo, ještě se celá třesu když si na to vzpomenu, tak ten den jsem chtěla vařit fazolovou polívku. A neměla jsem fazole, to jsem už myslím do nějaké výpovědi taky říkala, nebo snad ne?“ obrátila se žena na Mráčka a zjevně přemýšlela nad svými slovy.

„Ano, to jste říkala, je to v zápisu. To že jste neměla luštěniny k vaření, byl i vámi uvedený důvod, proč jste šla do bytu slečny Kavenčákové,“ klidně jí odpověděl detektiv a stále čekal, co se vlastně ze vzpomínek paní Samkové vyklube.

„Jo, tak to bylo,“ potvrdila žena, „ale ještě před tím, než jsem k Janičce šla, tak jsem se podívala právě tady z toho okna, jestli je naproti v obchodě otevřeno. Oni mají otevírací dobu do osmi hodin večer, ale někdy tam prodávají i po deváté, když chodí zákazníci. Jenže v té chvíli se tam už nesvítilo a roleta na dveřích byla zatažená. Bylo to dobře vidět, jak si můžete všimnout, přímo před obchodem je lampa a světla je tam dost. No a v tu chvíli, tak tři kroky od lampy, tam stála taková ženská, docela odpovídala tomu vašemu popisu a koukala směrem do oken našeho baráku. A na hlavě měla čepici ze stříbrné lišky. To vím určitě, protože něco hodně podobného nosím taky. Jo, a taky měla světlý kabát s kožešinou na límci a takovou docela velkou kabelku v barvě světlý kafe, jestli víte, co to je, pane Mráček,“ dokončila vdova svoji řeč a hrdě se dívala na detektiva.

„Jak si to všechno tak dobře pamatujete, paní Samková?“ obdivně vyhrkl Mráček, překvapen náhlým „osvícením“ vitální vdovy. „Nemohla to být náhodná kolemjdoucí, nebo třeba, jak říkáte, návštěva u vnoučat někde v sousedství?“

„To by možná mohla být, ale proč by se tu objevovala tak často? Já ji totiž ten večer neviděla poprvé. Víte, pane Mráček, vy jste mě splet tím, když jste pořád mluvil o někom tady v domě. Tady jsem tu paní určitě nikdy nepotkala. Ale u nás v ulici jsem ji viděla už předtím a naposledy právě ten den, kdy jsem našla mrtvou Janičku. Určitě… no jistě, teď se mi vybavuje! Když jsem odpoledne vynášela do kontejneru sáček s odpadky, tak jsem ji na druhé straně ulice také zahlédla. Ale když se to pak stalo, tak…“ paní Samková se zamyslela, „pak už vlastně ani jednou.“

Mráček přemýšlel. Jestli to mělo nějakou souvislost s případem mrtvé překladatelky, to zatím nevěděl. Zřejmě ale bude nutné prověřit šatník paní Winermannové, či ještě lépe, zkusit konfrontaci její osoby s paní Samkovou.

„Říkala jste, paní Samková, že jste tu ženu viděla v ulici vícekrát. Dovedete alespoň přibližně říci, kolikrát to mohlo být a kdy to bylo poprvé?“ zeptal se detektiv a promnul si prsty na rukou.

Žena zamyšleně pohlédla znovu na noční ulici. „Tak týden, možná dva před tou tragédií. Déle to určitě nebude! A mohla tu být… dvakrát, třikrát, alespoň co já vím!“

Mráček ji soustředěně pozoroval a mírně pokyvoval hlavou. „Myslíte si, že byste tu ženu poznala, pokud byste měla možnost opět ji vidět?“ zeptal se nakonec a byl si téměř jist kladnou odpovědí.

„Ale to určitě, zvlášť jestli by měla na sobě tu lišku, jak jsem vám o ní říkala. Já mám zaplaťpánbůh zatím oči jako rys a brýle jsem nikdy nemusela nosit, pane detektive,“ téměř dotčeně odvětila vdova.

„Výborně, budu si to pamatovat,“ odpověděl potěšeně Mráček a podíval se na hodinky. „Už jsem vás dnes zdržoval dost dlouho, paní Samková,“ řekl s omluvným úsměvem. „Jenom… nechystáte se odjet na svátky někam mimo město? Ptám se pro případ, kdybych se vás ještě potřeboval na něco zeptat, to víte, člověk si dodatečně vždycky na něco vzpomene, tak abych vás někde nerušil.“

„Ale kdepak,“ odpověděla vdova, „na Vánoce přijede syn se snachou a vnoučaty, tak se moc těším. A já v zimě na žádné dlouhé výlety ani nejsem stavěná, jo to na jaře nebo v létě, to je moje, víte třeba takový Český ráj, ještě když tam není moc lidí a příroda se začíná probouzet, to je vám tak povznášející pocit, jednou jsem…“

A Mráček zavalen vyčerpávající informací o krásách této chráněné krajinné oblasti neměl dost síly ani neslušnosti, aby se odporoučel, a tak jako bonus dnešního večera obdržel komplexní výklad o cestě ze Sedmihorek až na Hrubou skálu, včetně každého ošlapaného schodu v Myší díře.

KAPITOLA 23.

A byl tu opět pátek. Den nabitý pracovními povinnostmi a hlavně Mráčkovou zvědavostí, co nového mu přinese. Doufal, že to bude něco hodně podnětného, neboť stále hledal energii na zítřejší úklid bytu a k tomu potřeboval dostatečný motivační náboj. Což v tomto případě mohly být i nové informace k jednomu či druhému zamotanému případu.

A tak se hned ráno rozjel ještě před návštěvou u Kláska do ZVERIMEXu, kde se měl dozvědět snad něco nového o možnosti získání exotických žab. Krátkozraký doktor byl již opět za pultem a právě si listoval v nějaké anglicky psané literatuře na téma „Kupírovat ano či ne?,“ že si detektivova příchodu ani nepovšiml. Až druhé pozdravení ho vytrhlo z hlubokých úvah o usekaných psích chvostech a kroucených uších, takže se zjevnou nechutí odložil časopis pod desku a lehce pokýval hlavou, čímž dal Mráčkovi najevo, že si vybavuje jeho problém.

„Jasně, žáby, no něco bych asi pro vás měl. Poptával jsem se, zjišťoval u kolegů a věřte mi, že jich znám dost… no a výsledek nic moc. S tou drobotinou je totiž moc práce a málokdo o ně stojí. Ještě tak farmaceutický výzkum, to kvůli lékům z jejich jedů, ale těm vrahům by je nikdo z nás neprodal, ať si je piplaj sami, barbaři. A u nás stejně nejsou, takže ani to není pro vás aktuální, Ale nakonec jsem přeci jenom něco pro vás vyšťoural. Na fakultě nás učil profesor Ohrivalský, opravdu expert na plazy a obojživelníky. Světová kapacita! Dneska mu může být, no, dobře kolem osmdesátí, ale občas od něho vycházejí odborné články, takže určitě žije a snad se těší i dobrému zdraví, což bych mu ze srdce přál. Proč ale o něm mluvím. Pan profesor měl a zřejmě i dodnes má velký tropický skleník, ve kterém chovával spoustu zajímavých živočichů. A mezi nimi byly i ty šípové žabky, o které vám tak jde. Měl ty svoje minitropy pro vlastní potěšení a nikdy, alespoň co já vím, se zvířaty nekšeftoval. Občas je měnil se zoologickými zahradami, ale vždy si vymiňoval, že se s nimi nesmí obchodovat dál. A jak říkám, z ruky je dával jen při stoprocentní jistotě, že je s nimi dobře zacházeno a hlavně na odborné úrovni. Proto nevím, jestli vám moje informace je k něčemu, protože vážně pochybuji, že by se pan profesor vzdal jediné své žabky jen proto, že vy s ní chcete udělat radost svému příteli. Je to ale jediné místo o kterém vím, že se dají, tedy čistě teoreticky, ty vámi vysněné žáby alespoň vidět. Poslyšte, nechcete raději něco lépe dostupného a daleko méně rizikového, určitě bychom něco našli, co by udělalo vašemu příteli také radost a exotiky by si užil habaděj.“

Mráček celou dobu napjatě poslouchal a v duchu přemýšlel, jak by se mohla paní Winermannová dostal k panu profesorovi, umluvit ho o nějakou tu žábu a klidně si ji odnést domů. Nic ho nenapadalo. Při zásadovosti starého pána mu to z žádného úhlu pohledu prostě nevycházelo. Už jenom ta náhoda, že by se někdy mohli potkat, či dokonce osobně znát, byla tak malá, že se téměř rovnala nule. To ale v tuto chvíli nebylo tak rozhodující. V každém případě musel Mráček pana profesora navštívit a pokusit se získat informaci, zda se přeci jen nepodařilo někomu jeho žáby jedovatky získat. Jiné lepší indicie zatím neviděl a byl za ně rozhodně prodavači vděčný. Zvláště, když mu ještě brýlatý biolog prozradil název malé vesničky za městem, kde měl pan profesor bydlet. Číslo domu si již sice nepamatoval, ale: „Když se zeptáte tak vám každý poví, kde bydlí, on je tam moc oblíbený! Jo a neříkejte, že jsem vás tam já poslal, on nemá návštěvy moc v lásce.“

To mu detektiv slíbil, ještě jednou poděkoval a vyrazil z obchodu do zimní nepohody. Cestou ke Kláskovi měl dost času k přemýšlení a najednou zjistil, že se na návštěvu k panu profesorovi Ohrivalskému docela těší.

KAPITOLA 24.

Hlavou se mu stále ještě honily myšlenky a možné souvislosti s případem překladatelky Kavenčákové, když si uvědomil, že klepe na dveře sekretariátu majora Kláska. Automaticky se podíval na vizitku v rámečku desperátských pistolek a hlavně si povšiml, že jméno jeho sympatické sekretářky je Marie Šachová. „Tak Maruška,“ pomyslel si Mráček a doufal, že ji dnes opět uvidí za pracovním stolem. Měl štěstí i smůlu. Mladá žena tu skutečně seděla, stejně jako posledně jí to moc slušelo a její úsměv byl zářivý jak reklama na zubní pastu, ovšem, než detektiv ze sebe stačil vysypat nějakou vtipnou poklonu, ona ho okamžitě odvedla do kanceláře majora Kláska.

„Máme tu od rána fofr,“ oznamovala mu spiklenecky cestou ke dveřím druhé místnosti, „ale pan major vás už čeká. Tak hodně štěstí a… zatím nashledanou,“ dodala a postrčila ho do pracovny jejího nadřízeného.

Ten seděl za stolem a v ruce měl pár volných listů papíru, hustě počmáraných poznámkami s nějakými grafy. Ty, jak se zdálo, pečlivě studoval. Při vstupu Mráčka zvedl oči, na vteřinu jako by se vracel do reality a potom vstal ze židle. Pokynul rukou směrem ke konferenčnímu stolku a sám si tam šel sednout s poměrně objemnými zelenými deskami, které sebral z police za svými zády.

„Výborně, detektive, jsem rád, že jste tu o něco dříve. O nic důležitého jste zatím nepřišel, měli jsme pana Veseckého zatím párkrát u výslechu, ale je to zkušený válečník a moc si z nás nedělá. Jo a dneska tu bude mít i právníka, ten člověk ho zastupoval už před pár lety v případu, kdy se s ním namočil i nebožtík Karas. Ten doktor je taky pěkný dáreček a vyzná se, takže to nebude moc jednoduché. Jejich filozofie se řídí jediným základním pravidlem. Nic nevím, žádný zákon jsem neporušil a nikoho neznám. Vy do toho nebudete v žádném případě vstupovat! Pokud vás něco napadne, řeknete to mně. Budete celou dobu ve vedlejší místnosti, přes zrcadlo samozřejmě všechno uvidíte a uslyšíte. Rozumíme si? Dobře, tak jdeme.“

Oba muži se zvedli a Mráček následoval majora cestou ven z jeho kanceláře. Na chodbě přidali do kroku a zamířili o jedno patro níže, kde se za vypolstrovanými dveřmi nacházel malý kamrlík s několika židlemi a lesklým dřevěným stolem, na němž již byla připravena konvice s horkou kávou a velké bílé hrnečky. Jako na vyhlídce se přímo před nimi otevírala skleněná stěna, která ovšem byla průhledná pouze z jedné a to z té jejich strany. Druhá místnost jako by se rozpouštěla pod ostrým světlem stropních zářivek.

I její zařízení se jevilo podstatně skromnějším, židle byly pevně uchyceny k podlaze, stejně jako nohy stolu. Vše působilo neosobně a chladně, Mráček však velice dobře věděl, že stěny jsou prošpikované mikrofony a snímací technikou, která zaznamenává i tu nejjemnější změnu intonace hlasu, či mimiku tváře. Měli stejnou místnost i u nich na Čmuchárně a mnohým detektivům prokázala již nemalé služby při vyšetřování.

Mráček společně s Kláskem usedli ke stolu a nalili si kávu. Vzápětí se ozval bzučák a dveřmi v osvětlené místnosti za zrcadlem vstoupili tři muži. Dva z nich byli v obleku a Mráček je odhadl na zadrženého Veseckého a jeho právníka, třetí muž byl v uniformě strážmistra a zřejmě pouze dovedl oba aktéry výslechu do místnosti. To se potvrdilo vzápětí, když se po usazení obou mužů za stůl policista opět vzdálil. Právník zastupující Veseckého si položil na stůl kožený kufřík, krátce pohlédl na svého klienta, nepadlo však mezi nimi jediné slovo. Mráček se musel pousmát, protože přesně takto začínaly všechny důležité výslechy. Podezřelý se nechal kratší či delší dobu v místnosti sám, aby mu bylo naznačeno, že druhá strana má dost času a je si jista svými důkazy a argumentací. Byla to taková malá psychologická hra, která patřila k výslechům a málokdy byla účinná. Většina zadržených, zvláště pokud se jednalo o protřelé a zkušené profesionály, se nenechala ani náhodou znervóznit, ovšem patří to k práci a koneckonců, občas se přeci jen stávalo, že nervy podezřelého to nevydržely. V tomto případě se ovšem zdálo, že pan Vesecký je v naprosté pohodě a jeho právní zástupce ani nemůže vypadat lépe.

Uplynuly asi čtyři minuty a dveřmi vstoupili do místnosti další dva muži. Na první pohled se jednalo o policisty, ve tváři sebevědomý výraz, ruce v kapsách a žádný spěch. Mráček byl zvědav, zda mají předem rozhozené role na toho Hodného a druhého Zlého, což byla oblíbená varianta. Pravda ovšem byla, že i tady je úspěšnost přímo závislá na protřelosti vyslýchaného a rovněž přítomnost právního zástupce rameno zákona dosti limituje.

Muži se posadili proti Veseckému a jeho právníkovi a upřeně je pozorovali. Pak se ten větší z nich nadechl a začal jakýmsi shrnutím zřejmě již dříve probíhajícího výslechu. Ještě než stačil dokončit svoji litanii, přerušil ho právník na druhé straně stolu s tím, že tato fakta již byla několikrát opakována a nic jeho klientovi nedokazují. Zároveň upozornil oba muže před sebou, že došlo k porušení nejméně pěti paragrafů občanských svobod pana Veseckého, včetně vynuceného nátlaku při výslechu, což bude předmětem jeho stížnosti na postup policie v této ničím nepodložené kauze. Policisté na právníkovy poznámky nereagovali ani tím nejmenším náznakem a první z detektivů v klidu dokončil svůj souhrn dosud zjištěných skutečností.

Mráček se koutkem oka podíval na Kláska, který seděl s rukama zkříženýma na prsou a vypadal zcela klidně a spokojeně. Zdálo se a bylo to i logické, že hlavní trumfy teprve přijdou na řadu, ostatně odkrývat karty se nevyplácí ani u Černého Petra, natož u vyšetřování tak komplikovaného případu, jako byla kauza společnosti ARAKIS.

Mezitím začalo ve vedlejší místnosti přeci jen zlehka přituhovat. Otázky začaly být konkrétnější a jasně směřovaly k jisté časové posloupnosti. Všichni čtyři muži věděli, že nyní záleží na každém správně formulovaném dotazu a ještě více na odpovědi, která přijde. Jakmile se jednou dostane tázaný do úzkých a začne se zamotávat do vlastních výmyslů, je to začátek jeho konce. Systém pana Veseckého se začal pomalu hroutit ve chvíli, kdy měl odpovědět, zda znal paní Martinovou a kdy naposledy viděl své bývalé kumpány, se kterými před pár lety měl již nemalé problémy se zákonem.

Manželku podnikatele Martina samozřejmě nikdy neviděl a se svými (jak tvrdil) bývalými přáteli se již roky nesetkal. Tuto odpověď nechali oba policisté bez jakéhokoliv komentáře a pokračovali dál s dalšími, na první pohled nesouvisejícími otázkami. Dialog se odvíjel přesně v mantinelech první zásady, tj. „nic nevím,“ ale přesto zkušený detektiv mohl v té sbírce dotazů a odpovědí nalézt jednoduchou a neúprosnou logiku pomalého skládání faktické mozaiky, vedoucí k závěrečnému rozhodnutí o vině či nevině zadrženého muže. Do rozhovoru občas vstupoval i právník pana Veseckého, spíše však z důvodu, aby jeho klient měl více času rozmyslet si odpovědi, protože jako zkušený zástupce paragrafů dobře vytušil, že policie zjevně „nevaří z vody.“

Mráček s překvapením zjistil, že je sledovaným postupem docela zaujatý a že již více jak půl hodiny sleduje zajímavou ukázku umění zvaného výslech. Také si uvědomil proměnu Veseckého, který již nevypadal tak suverénně jako na začátku výslechu. Na košili se mu začaly objevovat tmavé skvrny potu a co chvíli si otíral čelo papírovými kapesníky. Ostatní tři muži vypadali spokojeně, či alespoň nadále na sobě nedávali znát žádné přehnané emoce.

Šoupání židle vytrhlo Mráčka z jeho úvah. Major Klásek se zvedl od stolu, vzal do rukou přinesené desky a beze slova odešel z místnosti. Vzápětí se na druhé straně otevřely dveře a on jimi vstoupil do osvětlené vyšetřovačky a posadil se ke svým dvěma detektivům. Mráček si povšiml, že Vesecký překvapeně zvedl obočí a podíval se na svého právníka. Ten jeho pohled opětoval a podle výrazů tváří obou mužů bylo jasné, že majora Kláska nevidí poprvé. O nějaké radosti z opětovného setkání však nemohla být ani řeč.

„Dlouho jsme se neviděli, pane Vesecký,“ řekl tiše Klásek a upřeně se díval muži před sebou do očí. „Zdá se mi, že jste se příliš nepoučil. Rád bych si s vámi probral některé věci, o kterých jste se tu před pár minutami zmínil. Nemá smysl se okrádat o čas, oba dva víme, jak vzácná je to deviza. Takže…,“ a Klásek sáhl do svých desek, „vy paní Martinovou neznáte a nikdy jste se s ní nepotkal?“

Při těch slovech vyndal a položil před vyslýchaného několik fotografií. Muž se lehce nahnul nad položené obrázky, suše polkl a pak mlčky kývl hlavou. „Takže znal jste paní Martinovou, ano, či ne?“ opět se klidně otázal Klásek, neuhýbaje očima z tváře Veseckého.

„Da, ja znal tu ženu, no ana nět Martinova, to ja… nevědět,“ dosti nepřesvědčivě kontroval zadržený Ukrajinec. Do jeho odpovědi okamžitě vstoupil jeho právník s vysvětlením, že klient tím myslel to, že se s touto ženou sice potkal, ale nevěděl, že se jedná o paní Martinovou.

„Aha, jistě,“ jakoby zamyšleně odpověděl Klásek, „jméno se dá samozřejmě přeslechnout, pokud se setkáte s touto osobou jednou. Ale podle těchto fotografií je jisté, že váš klient se, pane doktore, viděl s paní Martinovou nejméně čtyřikrát. Z toho dvakrát v doprovodu jejího muže. Takže?“… a Klásek nechal odpověď zatím bez komentáře.

„Pak bych se rád vrátil k vašim kontaktům na, jak vy tvrdíte pane Vesecký, bývalé kolegy v nám oběma známém případu z devadesátého pátého roku.“ Klásek opět sáhl do své zelené složky a vyndal další fotografie.

„Pravda, jsou trochu rozostřené, protože je to focené očkem zpod stolu, ale když se podíváte pozorně, jsou tam všichni, včetně pana Karase, švagra pana Martina. Schůzka proběhla v září tohoto roku v jedné restauraci za městem a máme z ní i zvukový záznam, který bude státnímu zástupci plně k dispozici, včetně dalších podkladů. Můžete mi, pane Vesecký, vysvětlit, že si nepamatujete setkání se svými přáteli, byť proběhlo před pár týdny?“ a Klásek, společně se svými dvěma podřízenými opět trpělivě čekal na odpověď.

Vesecký ale mlčel, takže se slova ujal jeho právní zástupce.

„Můj klient je velmi zaměstnaný muž, pane komisaři, a prostě si nemůže pamatovat každou schůzku. Ostatně to nic nedokazuje a vaše obvinění a neváhám říci i přímé výhrůžky, zatím nezavdávají žádné příčiny k zadržování pana Veseckého. Pokud máte pouze jakési nic neříkající fotografie, nemáte právo držet mého klienta ve vazbě. Navrhnu soudci její ukončení a samozřejmě i přezkoumání regulérnosti právního postupu vůči mému klientovi.“

Právník se opřel do židle a očekával, zda jeho řeč vyprovokuje přítomné policisty k dalšímu odkrytí karet.

Major Klásek se pousmál a ujistil doktora, že na tento postup má samozřejmě právo a nikdo mu v tom nemůže bránit. Pak se otočil na Veseckého a položil mu zdánlivě nesouvisející otázku, zda má rád psy.

„Sabáky, ja… ja nepanimaju, pačemu?“ otázal se zmateně Vesecký a vzápětí zbledl, jako by si něco uvědomil.

„Protože já si myslím, že máte rád psy,“ klidně odpověděl Klásek a tentokrát žádnou fotografii na stůl nepoložil. „A určitě jste nebyl sám, kdo v nich našel zálibu, pane Vesecký,“ pokračoval major a jakoby nezúčastněně se podíval do skleněné stěny, za kterou seděl Mráček.

„Pan Martin měl psy také rád, na jeho saku a kalhotách se našly černé psí chlupy. A představte si, že stejné chlupy, to znamená od stejného psa, stejné rasy a dokonce i stejného jedince jste měl na svých pletených zimních rukavicích a manžetách kalhot i vy. On takový rotvajler má srst jako špendlíky a i po vyprání se občas něco v oblečení najde. Až potud je to všechno v pořádku, jenže ten druhý milovník psů, pan Martin, byl nalezen v igelitovém pytli a byl již pár týdnů mrtvý nikoliv vlastní vinou. A do toho pytle mu pomohl někdo, kdo měl na sobě také zapíchanou srst ze stejného hafana, se kterým se pan Martin krátce před smrtí setkal. Takže se dá zcela jednoduše usoudit, že ten druhý milovník psů, a to jste vy, pane Vesecký, mu do toho pytle rád a ochotně pomohl.“

Rusky mluvící muž tentokrát neřekl ani slovo a upřeně hleděl na desku stolu před sebou. Oba detektivové, sedící vedle Kláska, se k sobě naklonili a potichu prohodili několik vět. Pak se opět zahleděli na zadrženého muže a jeho právníka a stejně jako jejich nadřízený významně mlčeli.

V místnosti již dobrou minutu panovalo napjaté ticho, nikdo z přítomných neměl zájem se k posledně uvedenému faktu blíže vyjadřovat. Detektiv Mráček ve vedlejší místnosti dobře poznal, že nyní se láme chleba a Vesecký buď povolí a začne „zpívat,“ nebo se možná pokusí ústy svého právníka agónii prodloužit. Jestli je to ale opravdu tak zkušený hráč, jak o něm alespoň Klásek tvrdil, pak by měl poznat, kdy je dobré položit krále na šachovnici. Jedna věc je zatloukat a vyvracet nepřímé důkazy a druhá věc je být obviněn z vraždy podnikatele. A to by si Mráček vsadil i na to, že major Klásek dosud nevytáhl ze své složky všechny trumfy. Se zájmem se předklonil a dále sledoval psychologický boj v druhé místnosti.

Situace se zde zdála na první pohled stejná jako před pár okamžiky. Až na jednu maličkost. Vesecký tiše hovořil se svým právníkem a ten lehce pokyvoval hlavou, dělaje si přitom perem poznámky do svého psacího bloku. Když spolu skončili, požádal právník, zda by bylo možné udělat desetiminutovou přestávku, při které by si se svým mandantem mohl popovídat o samotě. Dotaz směřoval na Kláska a již vůbec nezněl dominantně. Major chvíli přemýšlel a pak pokýval hlavou. Vzápětí zavolal službu a nechal oba muže odvést do jiné místnosti, kde by si mohli v klidu promluvit o svém dalším postupu. Jakmile právník s Veseckým opustili vyšetřovnu, zvedl se Klásek ze židle a odešel druhými dveřmi rovněž pryč. Oba jeho podřízení se také vzdálili a Mráček měl najednou pocit, jako když mu zmizí signál z televizní obrazovky. Místnost dýchala prázdnem a její neosobní zářivkové světlo bylo až bodavě nepříjemné. Promnul si oči a vzápětí ho vyrušil zvuk otevíraných dveří. K němu do místnosti vstoupil major Klásek se svojí nezbytnou zelenou složkou a se stále kamennou tváří. Mlčky se posadil vedle Mráčka a napil se ze svého hrnku s kávou. Pak se otočil k detektivovi.

„Počítám, že budeme potřebovat ještě pár minut, než začne Vesecký mluvit. Ta psí srst ho zahnala do kouta a i pan doktor Kudrnka… pěkné jméno, že…, pochopil, že si není radno příliš pálit prsty. Mohli by ještě zkusit požádat o přezkoumání předložených důkazů další nezávislou expertízou, ale to už je pouze plácnutí do vody a pár dnů odkladu. Nic by tím nezískal a naopak by to mohlo přitížit Veseckému, protože teď se hraje o čas. Pokud by díky tomuto zdržení mohlo dojít ke komplikaci případu, třeba při zadržení ostatních členu skupiny, Veseckému by se to mohlo počítat jako vědomé napomáhání a dostal by o paragraf navíc. A tam už jde o dost rozdílné trestní sazby. Už teď má na krku podezření z vraždy a to je přece jen trochu jiná kategorie.“

Zatímco major Klásek dokončoval svoji myšlenku, cvakly ve vedlejší místnosti dveře a vstoupil doktor Kudrnka s Veseckým. Oba se posadili zpět na svá místa a čekali na příchod druhé strany. Klásek však zjevně nespěchal, opět nasadil variantu „co se vleče, neuteče,“ takže oba muži vypadali za sklem jako opuštění sirotci, čekající na příchod vychovatele. Po dobrých deseti minutách se Klásek zvedl ze židle, dopil v klidu svoji kávu a beze spěchu se vytratil na chodbu. Po chvilce ho Mráček uviděl vstupovat do místností k oběma mužům, společně po boku se svými detektivy.

Když všichni usedli do židlí a Klásek si položil své zelené desky na stůl před sebe, rozhostilo se krátké ticho. Pak se, dle očekávání, ujal slova doktor Kudrnka.

„Chtěl bych vás ujistit, pane komisaři,“ rozhovořil se s pečlivou dikcí směrem k majorovi, „že můj klient je upřímně nešťastný z vývoje událostí, o kterých jste zde hovořil, a jeho jménem bych vás chtěl ubezpečit, že si uvědomuje svoji občanskou povinnost ve významu spolupráce s českou policií. Zároveň jsme přesvědčeni, že nebude nutné žádat o faktické přezkoumání vámi zde uvedených skutečností, byť se jedná o nešťastnou shodu náhod ve smyslu obvinění mého klienta. O jeho nevině jistě rozhodnou instituce k tomuto ustavené. Zároveň budeme žádat o propuštění mého klienta z vazby.“

Byl to zoufalý pokus, jak si zachovat důstojnou tvář, a věděl to jak doktor Kudrnka, tak i přítomní muži. Nikdo z nich se k tomu zatím nevyjadřoval, což ještě více zvýšilo napětí v místnosti. Pak se ujal slova major Klásek a Mráček vytušil, že je to poslední fáze dnešního výslechu, který bude zakončen přesně tam, kam ho bude chtít major dostat. Jako když se hráč golfu postupně dostává na green a nyní si chystá zahrát poslední úder.

„O vině vašeho mandanta skutečně rozhodne nezávislý soud a zákony tohoto státu, pane doktore, o tom se ale jistě bavit nemusíme. Mě v tuto chvíli zajímá jedna jediná věc. Kde je paní Martinová a přátelé pana Veseckého. K této informaci může být přihlédnuto při vyhodnocení tohoto případu a rozhodně je v zájmu vašeho klienta, aby si tento fakt uvědomil. Jsem rád, že jste se zároveň zmínil o jeho občanské povinnosti, protože je tu ještě jeden malý háček,“ (Mráček vytušil, že to bude další z trumfů, které měl pro případ váhání Veseckého ještě Klásek ukryty ve své složce). „Váš klient není občanem této republiky a byl na něho vydán zatykač v jeho rodné zemi.“

Při těch slovech opět Klásek sáhl do svých desek a vytáhl hlavičkový papír s několika razítky, který předal doktoru Kudrnkovi.

„Jak jistě víte, v našem státě byl zrušen trest smrti, což neplatí pro otčinu pana Veseckého. Jeho bývalé aktivity, kterých se údajně dopustil ve své rodné zemi, jsou hodnoceny velice přísně a mám dojem, že by nebyl příliš potěšen vydáním do rukou našich kolegů z východu. Můžete mu prosím říci, že státní zástupce, jistý Ivan Marišovskij, má na něho připravenou daleko objemnější složku, než kterou disponuji já, a jeho žádost o vydání leží u mne na stole. Jedině náš plánovaný vstup do Evropské unie by mohl řekněme zpomalit naše či moje doporučení k vyřízení žádosti pana Marišovského. Ovšem… pro rozhodování je v tuto chvílí velice podstatná spolupráce pana Veseckého v případu, u kterého se zde již poměrně dlouho snažíme najít společnou řeč. Myslím si, že jsem hovořil nyní dosti jasně, a proto očekávám od vašeho klienta jasnou odpověď.“

Mráček se musel pousmát. Major skutečně zakončil svoji hru promyšleným tahem a nyní bylo jen na Veseckém, nakolik si je ochoten přiznat svoji porážku. Ten však vypadal dostatečně vyděšeně, takže se zdálo, že major skutečně dosáhl svého. Již při vyslovení jména Marišovskij sebou zadržený muž nervózně škubl a jeho čelo se stáhlo do hlubokých vrásek. Bylo celkem jasné, že Kláskovi dobře rozuměl, a nyní již nebylo kam ustupovat. Vesecký se zoufale podíval na svého právníka, pak na všechny tři muže před sebou a nakonec polohlasně řekl:

„Dvorce pod Stražnikem, takové malé městečko, asi třidcať kilometrov odsuda… je tam takový dvorec… statek, jsou tam všichni… i ona… Martinova.“

KAPITOLA 25.

Vesecký byl již odveden z místnosti a právník Kudrnka se ještě domlouval s majorem Kláskem na nějakých nepodstatných detailech ohledně jeho klienta. Oba majorovi muži se však okamžitě po udání adresy hledaných osob zvedli a opustili místnost. Mráček nepochyboval, že akce na zadržení Martinové a ostatních zainteresovaných osob v tomto případu se okamžitě rozjela. Sám zůstal sedět a čekal, až si ho Klásek opět vyzvedne. Ten se opravdu objevil ve dveřích a požádal nadporučíka, aby ho laskavě následoval. Společně zamířili k výtahu a poté do majorovy kanceláře.

Sekretářka Marie otevřela ústa, zřejmě připravena majora informovat o něčem neodkladném, ten ale jenom zvedl ruku a rychle vyhrkl „… za chvíli, dejte mi alespoň deset minut, pak začneme zase úřadovat,“ a rychle i s Mráčkem zmizel za dveřmi své kanceláře. Tam se usadil do křesla za stolem, okem přelétl novou hromadu papírů, které se mu tam mezitím objevily, a pak je s povzdechnutím odsunul stranou. Vzápětí se podíval na detektiva a pokynul mu směrem k jeho místu u konferenčního stolku.

„Tak to máme doufám za sebou,“ prohodil Klásek a prsty pravé ruky si unaveně promnul oči. Mráček si v duchu řekl, že ten muž před ním má už své roky a je na něm vidět únava. Poslední dny pro něho zjevně byly náročné a zodpovědnost větší, než si detektiv ze svého úhlu pohledu připouštěl.

„Pokud nám Vesecký nelhal, a to si nemyslím, tak bychom během pár hodin mohli mít naši partičku pod kontrolou. Dám vám vědět nadporučíku, ale nyní vás už nechci zdržovat.“

Mráčkovi bylo jasné, že je to spíše on, kdo v tuto chvíli zdržuje, a tak se zvedl z křesla a zadrmolil něco v tom smyslu, že bude na telefonu. Klásek pokýval hlavou a tím byla dnešní audience ukončena.

Sekretářka Marie zvedla oči od monitoru počítače a usmála se na odcházejícího detektiva. Mráček měl najednou neodbytnou chuť říci ji něco vtipného a přitom hlubokomyslného, nic ho však nenapadalo, a tak jen úsměv opětoval a popřál jí pěkný a klidný víkend. Dříve, než mu stačila odpovědět, se rozsvítila kontrolka na telefonu a ona s omluvným pokrčením ramen vystartovala do vedlejší kanceláře svého šéfa. Detektiv otevřel dveře na chodbu a zapínaje si svůj zelený parker zamířil směrem, kde tušil východ z budovy.

Do své kanceláře se dostal přesně ve tři hodiny. Cestou se ještě stavil na oběd a protože byl pátek a čekal ho volný víkend, stačil si nakoupit i nějaké nezbytnosti domů. Za pracovním stolem zastihl kolegu Murdocha a Wurma, ostatní se již rozprchli domů, či je čekala noční služba. Ani šéf Gorhoň se nenacházel v blízkém či vzdálenějším okolí, neboť byl odvolán na ministerstvo kvůli nějaké plánované služební cestě.

„Tak jak je při pátku, Bedřichu,“ zahlaholil ze svého místa Murdoch a protahoval se přitom v zádech, až mu v kostech praskalo. „Ty si někde pobíháš a druhý aby se tu ztrhal!“

Mráček okamžitě kontroval poznámkou, že Murdoch vypadá jako čerstvě probuzený grizzly po zimním spánku a do nějakého tělaztrhání má hodně daleko.

„No, já taky nemyslím sebe, na to už roky nemám roky, kamaráde, ale Kadet (přezdívka detektiva Hýbla) za tebe vyrazil do terénu. Volal nějaký strážmistr, že dostali avízo od jednoho tramvajáka. Prý se jednalo o nějaký týpky který hledáš kvůli mrtvýmu bezdomovci. Takže buď na něho hodnej, ať ho neutavíš, to víš mládí nám tu chybí a my zkušenější se musíme šetřit.“

Mráček zastříhal ušima a hned začal vytáčet číslo na Hýbla. Po třetím zazvonění se mu kolega ozval a jeho hlas rozhodně nezněl ani naštvaně ani zataveně.

„Vypadá to, Béďo, že máme kliku. Gorhoň mi to dal na triko, když jsi byl pryč, protože to nemohlo počkat. Našel jsem si tvoji zprávu a rozjel se do vozovny za tím řidičem tramvaje, co tě sháněl. Tvrdil totiž, že dneska vezl ty tři týpky, co vyhodili toho dědu z tramvaje, a že vystupovali v centru a šli do jedný herny. Tak jsem se tam rozjel a cestou zalarmoval kluky z místního oddělení, kteří vyzvedli toho tramvajáka a zašli se mnou omrknout ten podnik. No a co myslíš… byli tam. Alespoň ten řidič tramvaje tvrdil, že to jsou určitě oni. Momentálně je máme tady na místním, na dvojce, a jedeme klasický postup, to ti ale už nemusím vysvětlovat. Mám pocit, že to nebude dlouho trvat, hoši už jsou docela vyměklí, samozřejmě že jsme je hned dali od sebe, takže jeden neví, co říkal druhý, a začínají na sebe klopit docela zajímavý věci. Jestli máš chuť, tak přijeď, je to koneckonců pořád tvůj případ.“

Mráček ani nemusel moc přemýšlet. Hýbl to určitě zvládne i bez něho a jestli to vypadá tak samozřejmě, jak mu to popsal, byla by tam jeho účast nadbytečná. Popřál proto kolegovi pevný nerv a ujistil ho, že on by to určitě lépe neudělal.

„Ty jsi ale číslo Béďo,“ zasmál se Wurm, když detektiv dotelefonoval. „On to tomu nebožákovi Kadetovi podá takovým způsobem, že je náš elév ještě rád, když to za něho oddře. Že ty se ses nedal na diplomacii, takový talent!“

Mráček jen mávl rukou, protože věděl, že podobná škádlení jsou tu na denním pořádku, a kolega Wurm to rozhodně nemíní zle ani ironicky. Pak se podíval oknem ven do houstnoucího šera. Sobota i neděle, které ho čekaly, byly ve znamení úklidu, praní a činností, které zrovna nepatřily k jeho oblíbeným. Řekl si, že večerní pivo v hospodě U dukátu rozhodně nic nezkazí, a s tím se rozloučil i se svými kolegy z místní mordparty a s pocitem sílící žízně vyrazil k domovu

KAPITOLA 26.

Neúprosné zvonění mobilu mu bušilo do hlavy nepříjemným staccatem. Bedřich Mráček se otočil na posteli a okem spíše charakteristickým pro králíka postiženého poslední fází myxomatózy se snažil lokalizovat zdroj a hlavně směr onoho nepříjemného probuzení. Nakonec usoudil, že jeho volně a ledabyle pohozená bunda je zřejmě oním čertovým kopýtkem a tón vychází z jedné její kapsy.

Posadil se na kraj válendy a překvapeně zaregistroval zvláštní pohupování jemu tak známé místnosti, kde obvykle uléhal. Myšlenku na zemětřesení po zralé úvaze zavrhl, a tak se dobral nepotěšujícího poznání, že příčinou jeho ranního nestandardního stavu je zřejmě včerejší posezení v hospodě U dukátu, kam původně vyrazil na dvě relaxační piva. A tak zatímco se snažil udržet žaludek, hlavu a v ní bušící, intenzivně pracující permoníky na uzdě, příčina jeho probuzení zmlkla a pokoj se ponořil do obvyklého ticha.

Detektiv si projel dlaněmi přes temeno hlavy a promnul si unavené oči. Po dobrých dvou minutách se odvážil vstát (což k jeho vlastnímu údivu šlo docela lehce) a pomalu se došoural k odloženému parkeru. Opatrně se předklonil a sebral ho ze země, zároveň se potáceje zpět k lůžku. Když na něm opět bezpečně spočinul, začal po kapsách hledat toho nešťastného prapravnuka Bellova přístroje, který mu připravil kruté ranní probuzení. Konečně ho objevil v náprsní kapse, společně s účtenkou z včerejšího večera, po jejímž zběžném prohlédnutí se zcela přestal podivovat svému neradostnému stavu. Aby zahnal výčitky rundajícího svědomí, raději nacvakal na mobilním telefonu rubriku nepřijatých hovorů, kde mu volané číslo absolutně nic neříkalo. Sice měl dojem, že v tu chvíli by si nevzpomněl ani na vlastní datum narození, ale protože se jednalo o telefon služební a tudíž číslo neveřejné, rozhodl se zavolat raději zpátky. Nejdříve se však odbelhal k lednici, kde našel krabici studeného mléka, což byl v daný okamžik ten nejjednodušší vyprošťovací způsob z jeho pohospodové únavy.

Při druhém zazvonění na druhém konci cvaklo a ozval se mužský hlas. „Dvořáček, slyším,“ a Mráček i přes svoji indispozici poznal, že mluví s policajtem. „Mráček, dobrý den… vy jste mne volal?“ zamumlal do sluchátka a samotného ho překvapilo, jak neohebný má jazyk.

„Á, nadporučík Mráček, rád vás slyším. Mám pro vás vzkaz od majora Kláska. Jde o tu dnešní noční záležitost… nechci to rozebírat po telefonu, ale týká se to vaší včerejší návštěvy u nás. Takže mám jenom vyřídit, že by vás major rád zítra viděl u nás, doslova řekl, že by vás osobní setkání s paní Martinovou určitě mohlo zajímat. To je všechno, začátek je ve čtyři odpoledne.“

Mráček skoro zapomněl na permoníky-úderníky, hlavně si musel zafixovat sdělený čas. Čtvrtá odpolední, zvláště druhý den, se mu jevila jako dostatečně vzdálená, aby se dal opět do přijatelného a vnímatelného stavu. O takovou schůzku rozhodně přijít nechtěl, což vzápětí Dvořáčkovi sdělil. Pak poděkoval za informaci a pro jistotu si ještě čas a místo poznamenal na papír, který ležel na nočním stolku u jeho postele.

O čtyřiadvacet hodin později se cítil detektiv Mráček již mnohem lépe a hlavně jistěji, než předchozího dne. Snad to způsobily dvě studené sprchy (bojler opět zlobil), snad lehké výčitky svědomí, takže přebytkový alkohol v jeho těle byl v průběhu soboty nemilosrdně likvidován uklízecími, pracími a nakupovacími aktivitami, které již tak dlouho odkládal. Večer to v jeho dvougarsonce vypadalo sice jak v dobře zavedené mandlovně, leč práce nutná byla vykonána a lednice naplněna.

I to nedělní ráno, přesně týden před Vánocemi, jako by chtělo ukázat tu lepší tvář světa. Obloha byla modrá a sluníčko vyhánělo chlad z ulic. Sice bylo pár stupňů pod nulou, ale to k prosinci přece patří. Mráček otevřel dokořán okno do zatím ztichlé ulice a vychutnával si chlad, který se mu dral pod bílé spací tričko. Dokonce si i trochu zacvičil a protáhl tělo, již neprotestující jako minulého rána. Po vydatné snídani dostal ještě chuť na špagety, a tak si udělal brzký oběd a z domu vyrazil pěšky již v jednu hodinu, aby si tu neděli trochu užil. Obchody při cestě měly otevřeno a každý z nich nabízel to nejnemožnější předvánoční zboží, v naději, že se najde nějaký zoufalec, nakupující na poslední chvíli. Detektiv měl po hodně dlouhé době pocit, že si může dovolit na pár hodin vypnout a nechat si vyčistit hlavu od všech těch pracovních povinností a složitostí, týkajících se rozdělaných případů.

Dal si cestou kávičku a poslouchal řeči vedené u stolků v kavárně, pozoroval lidi a nepřipadal si tak sám. Jenže čas nemilosrdně utíkal a i ta odpolední pohoda začala sklouzávat k myšlenkám týkajícím se paní Martinové a společnosti ARAKIS. Mráček doufal, že bude mít chvilku na seznámení se s průběhem celé zatýkací akce, a věřil, že dnešní výslech přinese více světla do celého případu. Z jeho pohledu bylo prioritní dopátrat se, kdo má na svědomí smrt pana Martina a jeho švagra Karase. Drogy a možná i další těžké prohřešky proti zákonu jsou stejně důležité, ale to je spíše píseček Kláska a jeho Melody boys. On k posouzení a k uzavření případu potřeboval indicie, které jasně ukazovaly a říkaly: „Ty jsi vrah, ty jsi zabil!“ Proto neváhal ani vteřinu, když mu byla nabídnuta účast při dnešním výslechu. S tím také vstupoval do dveří budovy, kde měla paní Martinová nedobrovolné přechodné bydliště.

KAPITOLA 27.

Bylo půl čtvrté ráno a Bedřich Mráček měl pocit, že čas někdy utíká strašně rychle. Před ním postávalo asi deset prázdných kelímků od černé kávy, z poloviny vypitá láhev nějaké minerálky a mezi tím počmárané papíry s jeho poznámkami. Pomalu si je znovu a znovu prohlížel a snažil se přijít na případné nesrovnalosti ve výpovědích zadržených. Celá parta, točící se kolem případu společnosti ARAKIS, konkrétně se jednalo o pět zadržených včetně paní Martinové, byla vyslýchána odděleně, což sice začínalo postupem času přinášet jakýsi hmatatelný efekt, leč o nějakém závěru se zatím nedalo ani zdaleka hovořit.

Detektiv byl v tuto chvíli sám v jemu již důvěrně známé místnosti za zrcadlem (a skutečně si trochu připadal jak knižní Alenka) a čekal na Kláska, který se radil kdesi v budově se svými členy týmu. Z dosud skromných výsledků šetření se zatím podařilo dokázat skupině kolem Martinové, že mají prsty ve zmizení jejího muže. A že byl nedobrovolně držen nejméně dvacet čtyři hodin na statku, kde byli minulé noci vyslýchaní zadrženi. Jenže kdo mu pomohl do igelitového spacáku a dal mu smyčku kolem krku, to samozřejmě nikdo z nich nevěděl a pokud věděl, neřekl.

Mráčkovi, který pečlivě sledoval výslechy všech zadržených, se jevila jako nejslabší článek osoba paní Martinové. Svou výpověď několikrát měnila, byla silně nervózní a začínala se zamotávat do vlastních verzí tak dokonale, že sama nedokázala odpovědět i na jednoduché otázky. Klásek zatím neumožnil nadporučíkovi setkat se s touto ženou tváří tvář, což detektivovi ani příliš nevadilo. Měl alespoň čas připravit si dotazy, které, jak pevně doufal, pootevřou dveře vedoucí k potřebným informacím.

Cvaknutí kliky signalizovalo příchod majora Kláska. Oči měl zarudlé od zářivek a jeho košile už také nevypadala tak vyžehleně jako odpoledne.

„Myslím, že pro dnešek toho máme všichni dost,“ řekl tichým hlasem Mráčkovi a usedl na židli vedle něho.

„Dáme si pár hodin pauzu, doufám, že nebudete proti. Mimochodem… před pár minutami mi volali kluci z toho statku, kde jsme je včera vybrali. Našli tam kokain, nevím přesně kolik, ale málo toho nebude. To je pro nás dobře, ono jim to rozváže jazyk. Ale teď už končíme, za dveřmi čeká služba a ta vás odvede ven z budovy. Máte tam připraveného řidiče, odveze vás domů. Třeba vás něco napadne, čím by se to dalo urychlit, víc hlav, víc rozumu. Pokračování zítra… vlastně dneska, řekněme ve tři hodiny odpoledne. Takže zatím…,“ pokýval Klásek hlavou a zvedl se k odchodu. Mráček ho docela vděčně následoval, i on toho měl pro dnešek dost a těšil se domů. Zároveň si uvědomoval, že chtěl během pondělí navštívit profesora Ohrivalského, kvůli jeho žábám. A ráno by měl být na Čmuchárně, kde si ho v posledních dnech taky moc neužili a Gorhoň je určitě zvědavý, jak se věci pohnuly kupředu. Nervózně se zavrtěl na zadním sedadle služebního auta a v duchu si řekl, že tři hodiny spánku je lepší než nic a hned po ranní poradě vyrazí za profesorem. Koneckonců, celou sobotu a nedělní dopoledne měl jenom pro sebe, takže tělo si relaxačně odpočinulo při domácích činnostech a nějaký spánkový deficit ho nemůže rozhodit. S tím se také rozloučil s řidičem auta, zastavujícího před jeho bydlištěm, a široce zívaje zamířil do svého bytu.

KAPITOLA 28.

Ráno stálo za pendrek. Samozřejmě že zaspal, protože okamžitě po rozezvučení deprimujího signálu budíku mobilního telefonu ho utnul a řekl si, že „ještě pět minut,“ ze kterých nakonec byly dvě hodiny. Vztekle se posadil na posteli a koukl na hodinky. Bylo pár minut po deváté a venku to vypadalo na další slunečně mrazivý den.

„Cifix, to není dobrý,“ zabručel si pro sebe rozespalý detektiv a zasmušile se vydal ke koupelně. Za dalších dvacet minut už usedal do auta a lehce ignoruje dopravní předpisy, vyrazil na služebnu. Ještě si ani nestačil sundat bundu a už měl za zády kolegu Hýbla, zjevně nadrženého pochlubit se mu pátečními výsledky z výslechu povedené partičky, bavící se vyhazováním bezdomovců z noční tramvaje.

Detektiv jen zvedl ruce v zamítavém gestu a požádal kolegu alespoň o deset minut strpení. V rychlosti zabušil na dveře u Gorhoně, málem si však rozbil čelo o futra, neboť bylo zamčeno.

„Kdo pozdě chodí… a tak dále,“ doplnil si pro sebe a šel si udělat kafe. Pak si konečně sedl s Kadetem-Hýblem a vyslechl si jeho litánii na zkaženost mladých a nudících se mladíků, popojíždějících nočními tramvajemi.

„… a nakonec to z nich začalo padat, že jsme se nestačili divit,“ pyšně líčil průběh výslechu Hýbl. „Představ si, že ten trojlístek má na triku ještě dvě klenotnictví, měli na to docela šikovný trik, ten tě bude zajímat, a chystali se na pobočku jedny banky kousek za městem. Už to bylo na spadnutí, jenom jim chybělo auto. Tu noční tramvaj samozřejmě zatloukali, ale nakonec to začali házet jeden na druhého. Kdo z nich to ve finále spunktoval a toho dědu ze dveří vyhodil se bude asi těžko dokazovat, ale ublížení na zdraví s příčinou smrti mají všichni. A k tomu ty drobnosti kolem, no čeká hochy asi dost neradostná budoucnost, jestli nemají kontakty na dobrého právníka. Ovšem v téhle fázi už toho ani ten moc nedokáže.

Takže,“ a mladý detektiv se zasmál, „děkuji za spolupráci, bylo nám potěšením a přijďte zas nebo alespoň tak nějak se to říká, že?“ a při posledních slovech podal Mráčkovi komplexně zpracovanou zprávu k případu, úhledně vloženou do průhledného klipsu. „To samé máš samozřejmě i v počítači, tohle je pro šéfa, bude to asi chtít zařadit.“

„Díky Jirko, máš to u mě,“ vděčně odpověděl nadporučík. Představa, že by měl ještě dělat zprávu k tomuto případu, se mu ani trochu nezamlouvala. Hýblova aktivita mu přišla v současném hektickém období velice vhod a když ho mladý kolega ujistil, že nemá nic proti tomu, aby celý případ i dokončil, byl mu Mráček velice vděčný.

Ručička hodin v kanceláři se nebezpečně rychle sunula k polednímu a Bedřich Mráček s povzdechem vzdal dnešní návštěvu u profesora Ohrivalského. Neměl rád unáhlené návštěvy, pokud věděl, že za pár hodin je nutná jeho přítomnost jinde. A o třetí musel být znovu u Kláska při dalším kole výslechů Martinové a jejich kumpánů. Přepadat postaršího vědátora krátce po obědě mu ani nepřišlo vhodné. Zvláště, když on ani ráno nestihl snídani. Proto s celkem lehkým srdcem vyrazil s ostatními detektivy za roh do „dietky,“ kde v malém řeznictví vládl obézní kuchař, jehož vitamínové bůčky a uzená kolena neměla v širokém okolí konkurenci.

KAPITOLA 29.

Major Klásek sice vypadal odpočatěji než nad dnešním ránem, ale žádná sláva to nebyla.

„Posaďte se,“ houkl na Mráčka a dále se věnoval listování v hromadě papírů před sebou. Detektiva to ani nepřekvapilo, jenom litoval, že musí být v této kanceláři a nikoliv vedle, kde by sekretářka přísného majora, slečna Marie, byla daleko příjemnější společnicí, než její nabručený šéf.

„Tak…“ dokončil Klásek prohrabování lejster a obrátil se k nadporučíkovi. „Napadla vás nějaká finta na to vypráskané kvarteto plus jeho první dámu? Jestli ano, je to dobře, protože všichni zatím mlčí a kromě těch drog nic konkrétního nemáme. Jo, já vím,“ rychle pokračoval Klásek na Mráčkovu námitku ohledně dvou mrtvých, „ale to se bude prokazovat hodně dlouho. Myslím tedy konkrétní stupeň viny u jednotlivých aktérů. A nás teď tlačí docela čas, protože na některé informace, které znají pouze oni, čeká Interpol a policajti pomalu všech států kolem našich hranic. Potřebujeme někoho z nich, kdo začne zpívat. Pak už to půjde.“

Mráček ho zamračeně pozoroval. Zatím neměl příležitost aktivně do výslechu vstupovat, ale měl už svůj plán připraven.

„Podle mě,“ řekl a prsty pravé ruky sáhl do kapsy své zelené bundy, aby si ověřil přítomnost jistého artefaktu, který chtěl použít při výslechu paní Martinové, „je, jak vy říkáte, první dáma, čili Martinová, nejslabším článkem. Jestli by vám to nevadilo, rád bych si s ní popovídal. Pokud je moje úvaha správná, mohla by začít mluvit. Jestli se mýlím, ztratíme maximálně hodinu, možná dvě.“

Klásek se na něho zamyšleně díval a pak pomalu kývl hlavou.

„Jistě, máte nemalý podíl účasti na celém případu. Chcete začít jako první, nebo ji necháte na začátek trochu znervóznit mými kolegy?“

„Jestli vám to nebude vadit, rád bych s ní hovořil hned na začátku a sám,“ odpověděl mu detektiv, byť věděl, že většinou je lepší tzv. „naskočit“ do již probíhajícího výslechu. Měl ale svoji představu a z té nechtěl v žádném případě slevovat.

„Dobrá, máte ji mít,“ řekl major, zvedl telefonní sluchátko a vydal příslušné instrukce.

„Takže za dvacet minut, tentokrát již ‚před zrcadlem‘!“ dokončil větu Klásek a zabořil se hlouběji do polstrovaného křesla.

„… a hodně štěstí, detektive,“ uslyšel ještě Mráček, když opouštěl jeho pracovnu.

KAPITOLA 30.

Místnost, kterou zatím znal Mráček z „druhé strany,“ působila studeně a neosobně. Ostré kontury hrany stolu a upevněných židlí byly zdůrazněny silnými zářivkami, umístěnými ve stropní části.

Nadporučík se snažil najít pohodlnou sedací polohu, leč nábytek k tomu určený se mu zjevně bránil. Nakonec to vzdal, lokty se opřel o hranu stolu a čekal na příchod Kláry Martinové. Přitom si v hlavě upřesňoval postup, který si již několikrát v duchu připravil. Cvaknutí dveří ho přinutilo zvednout oči, aby v příštím okamžiku zachytil překvapený pohled manželky mrtvého podnikatele. Ta jako by na vteřinu zaváhala, pak však, v doprovodu uniformované podpraporčice, usedla na židli, přímo proti Mráčkovi. Ten počkal, až služba opustí místnost, a pak mladou ženu oslovil.

„Našli jsme vašeho manžela, paní Martinová. Bohužel, je mrtev a jeho smrt měla zjevnou souvislost s jeho prací. Přivítal bych vaši pomoc při hledání příčin a důvodů, proč k tomu vůbec došlo.“ Detektiv se nadechl a klidným hlasem pokračoval dál.

„Pak je tu ještě další otazník a tím je váš bratr. Ani on mi už nic nepoví, ale mám dojem, že jste si byli natolik blízcí, že o některých záležitostech budete vědět.“

Nepřestával ji upřeně pozorovat. Tušil, že pod jejím klidně vypadajícím povrchem to vře. Paní Martinová nebyla typem protřelého kriminálníka, kterého pár let za mřížemi nemůže vyvést z rovnováhy. Zatím se jí věci dařily a teprve nyní, po zatčení, si začínala uvědomovat, že její život se může obrátit o 180 stupňů. A to byla jedna z psychologických karet, na kterou každý vyšetřovatel mohl vsadit. Něco jiného je žít relativně spokojeným životem, pociťovat jeho výhody, třebas umocněné přísunem peněz za prodej drog, mít pocit moci a nedotknutelnosti. Jenže tento způsob života dokáže lidi natolik změnit, že jejich základní chápání světa se posouvá mimo rámec reality a jakýkoliv pád z výšin vlastního nazírání na své okolí je pro ně pohromou, s kterou se jen málokdo dokáže vyrovnat. A v této situaci se právě paní Klára nacházela. To nač si zvykla, se hroutilo, a to, co ji zřejmě čekalo, nepřinášelo ani náznak něčeho uspokojivého. Podvědomí se tomu zatím bránilo, ale byla to jen otázka času, kdy tato žena pochopí, že svět se pro ni změnil. Nenávratně…

„Začněme vaším mužem, paní Martinová. Že dovážel do republiky v balících s kořením drogu, to už vím. Nakolik tuto činnost organizoval on a jaký podíl na obchodování mají ostatní, to se, jak doufám, brzy dozvím. Rozmyslete si, co mi chcete říct, je to pro mne i pro vás důležité,“ jemně naznačil případné důsledky jejího „mlžení“ ve výpovědi.

Žena měla sklopené oči a do dialogu se jí zjevně nechtělo. Ani setkání s Mráčkem ji očividně nepůsobilo takovou radost jako detektivovi. Nadporučík přesto doufal, že je dostatečně rozumná a dokáže realisticky zhodnotit svoje postavení. Nechával jí zatím čas na přemýšlení, ačkoliv i to se mělo změnit. Konečně paní Martinová zvedla pobledlou tvář a se staženými koutky úst začala hovořit.

„Všechno jsem už řekla těm lidem včera. Nevím, co bych mohla na své výpovědi měnit. Můj manžel neměl ani tušení, že v zásilkách jsou drogy, stejně jako můj bratr. A jestli někdo může za to, že…, že můj manžel i bratr jsou mrtví, pak je to práce těch lidí, co mě unesli. Víte přece…, to bylo ten večer, jak jsem vás volala, vtrhli k nám do domu… co se dělo, si moc nepamatuji, něčím mě omámili a já se pak probrala až na tom místě, ani nevím, jak se to tam jmenovalo. Já s tím nemám vůbec nic společného, opravdu. Ty lidi znal Michal a oni ho pronásledovali od chvíle, kdy se dostal z vězení. Oni za všechno můžou, můj manžel i bratr…“ a žena zvedla vzdorovitě ruce k obličeji, „ti by se nikdy ničeho nečestného nedopustili!“

Mráček si nedělal žádné poznámky, ani ji nepřerušoval. Rozhodl se přistoupit na její hru, ačkoliv byl přesvědčen, že mu ta žena lže. Při zásahu na statku, kde se celá skupina ukrývala, rozhodně paní Martinová nepůsobila dojmem vězněného či jinak utiskovaného člověka. Naopak, před vniknutím do objektu, kterému předcházela pečlivá příprava, byla tato mladá žena několikrát viděna venku, kde se pohybovala bez jakéhokoliv omezení a dokonce bylo snímacími detektory zachyceno její verbální organizování ostatních, při pravděpodobných přípravách k odjezdu. V kapse jejího kožíšku pak našli klíčky od auta, které bylo zaparkováno v areálu objektu, takže pravda byla zjevně úplně jinde, než žena tvrdila.

„Takže vy tvrdíte, že za smrt vašeho manžela a bratra, včetně dovozu a distribuce drog, jsou zodpovědní lidé, kteří vás unesli a kteří předtím vyhledali pana Karase. S ním, jak už víme, se znali z předchozí trestné činnosti, za kterou byl váš bratr ve vězení. Mimochodem, to vy jste mu vyjednala místo ve firmě vašeho manžela?“

Paní Martinová chvíli přemýšlela a pak kývla hlavou.

„Vlastně ano, když Michala pustili, nemohl sehnat slušnou práci. A manžel nic nenamítal, trochu se znali ještě před naší svatbou. Proto bydlel i u nás v domě, nikoho cizího by tam manžel nesnesl. On Richard, tedy můj muž, si myslel, že každý by měl mít šanci začít znovu, když… když předtím šlápne vedle, víte jak to myslím. A Michal rozhodně pracovat chtěl a nebyly s ním problémy,“ dokončila žena svoji myšlenku a těžce si povzdechla.

„Ty čtyři, které jsme zadrželi společně s vámi, plus pana Veseckého, jste před tím únosem dříve nepotkala?“ pokračoval nezměněným hlasem detektiv a pokusil se protažením zad najít pohodlnější polohu na židli.

„Nepamatuji se, rozhodně mi jejich jména ani tváře nic neříkaly… až do doby, o které jsme mluvili. A bratr se o nich nikdy dříve nezmínil, chtěl zapomenout na předchozí život a lidi, kteří ho do těch problémů dostali.“

Mráček její věty nekomentoval, upřeně pozoroval její tvář a zdálo se, že je s výslechem docela spokojený. To byl však omyl. Čas, který měla paní Martinová určený k přiznání, se chýlil ke konci.

„To, co jste mi zatím řekla,“ začal detektiv, „je docela zajímavá verze. Bohužel, zajímavá jenom pro vás, paní Martinová. Já bych vám teď řekl trochu jiný příběh a pak si povíme, jestli je na něm něco pravdy. Dobrá?“ dokončil Mráček svoji řeč a opět se opřel lokty o hranu stolu.

„Představte si docela spokojené manželství, kde ON podniká, ONA je doma, každou zimu dva týdny v Alpách, každé léto pobyt u moře či v exotických krajích kolem rovníku, peněz ani málo, ani příliš moc, prostě taková lepší střední vrstva užívající si života. A na jedné své dovolené kdesi v Karibiku se potkají s lidmi, kteří jim nabídnou zajímavé kontrakty. Pokud jsem to ještě neřekl, tak firma, kterou ON založil, si nechala dovážet tropické koření a pak ho distribuovala v obchodní síti. No a ti sympatičtí lidé, které na své dovolené potkali, jim nabídli, že by si mohli přijít na daleko zajímavější peníze, než mají za prodej vanilky, skořice a dalších kuchařských ingrediencí. Že k tomu stačí pouze do každé zásilky s kořením přidat nenápadný balíček, který naši mladí manželé předají ve správný čas na správném místě. Riziko téměř nulové, a peníze? Přiznejme, že velice zajímavé. A tak ti dva do toho šli. Přišlo první zboží, druhé i třetí a opravdu to vypadalo velmi jednoduše a bezpečně. Oba si připadají jako v jiném světě, díky rychle rostoucím částkám na novém účtu si mohou dovolit věci, na které předtím ani nepomysleli. Jenže peníze nejenom dávají, ale umí také brát. A těm dvěma, kterým to do té chvíle celkem klapalo, se něco ve vlastním vztahu začalo klížit. ON přicházel domů čím dále později, někdy se neobjevil celou noc a když si měnil košili, tak ta včerejší byla cítit úplně jinými parfémy, než které používala ONA. Pak už své avantýry ani neskrýval, naopak začal být podrážděný vždy, když se ONA snažila připomenout mu svoji existenci. A nakonec začal rozhodovat i o přístupu k onomu tak štědrému účtu, který do té doby měla i ONA k plné dispozici.“

Mráček se upřeně díval kamsi za hlavu paní Martinové a chvílemi to vypadalo, že si to všechno vlastně vypráví jen pro sebe. Z reakcí mladé ženy se zatím nedalo příliš vyčíst, jen její oči jako by ztvrdly a koutky úst se jí ještě více stáhly dolů. A detektiv klidně a bez jakýchkoliv známek emocí pokračoval dál.

„A potom, když už se jí zdálo, že celý svět se hroutí, že přichází o vše, co si tak pracně a úspěšně po boku svého muže vydobyla, se objevil její bratr. A ten se stal, ačkoliv o tom zpočátku ani nevěděl, nástrojem její pomsty a zároveň i pomocníkem při realizaci jejích doposud skrytých ambicí.

Seznámil ji s pár lidmi, kteří rozhodně neměli problémy s vlastním svědomím a pro něž moc a peníze znamenaly smysl života. Ti dostali pod kontrolu jejího muže a donutili ho pracovat s daleko větším rizikem, než mohl psychicky unést. Ani přitom netušil, kde je zdroj vyděračských informací, které ta parta používala, stal se totiž ve své vlastní firmě bílým koněm, který nesl veškerá rizika a neměl žádná práva. ONA ale jenom kvetla. Ti, kteří ji k tomu pomohli, jí dávali, i díky její zmanipulovatelnosti, pocit nedotknutelnosti a moci velkého hráče.

Jenže pak se to začalo nějak zvrtávat. Nejdříve se ztratil její muž a pak se objevil na dvoře jejího domu balíček s uříznutým prstem. Rovnováha byla narušena a ona neměla nikoho, s kým by se mohla poradit. Bratrovi příliš nevěřila a oni? Těm se nedalo věřit vůbec. Pouto velkých peněz, které drželo všechny pohromadě, začínalo povolovat. Jedinou výhodou pro ni bylo to, že bez jejího podpisu nemohl nikdo vybrat finanční částky, uložené na mnoha účtech, ať už tady, nebo v zahraničí. Začala tušit, že už může být jenom hůř, a tak se rozhodla předejít blížícím se problémům odjezdem do ciziny. Ti, kteří jí pomohli naplnit její ambice, však také nebyli včerejší a začali ji hlídat na každém kroku. A k tomu se přidal ještě nějaký vyděrač, který požadoval za jejího manžela nemalou sumu peněz.“

„Není to pro tu ženu jednoduchá situace, paní Martinová, ale nebojte se, už brzy budu končit,“ promluvil k ženě Mráček a promnul si dlaně.

„Samozřejmě, ty peníze mohla kdykoliv zaplatit, v tom problém nebyl. Jenže na manželovi jí už nezáleželo, toho ať si hledá policie, ona přece splnila svou povinnost, vše nahlásila a příkladně při pátrání spolupracuje. Co ji však ranilo a také vyděsilo, bylo zjištění, že tím, kdo unesl jejího muže a pravděpodobně má na svědomí i jeho smrt, je její vlastní bratr. Alespoň tak jí to řekli ti, se kterými musela i nadále uchovávat dobré vztahy. A tak jednoho podzimního večera došlo k rozetnutí gordického uzlu, její bratr zemřel a ONA se ztratila. Bylo to vlastně docela jednoduché, ONA chtěla zmizet, i když rozhodně jinak, než za asistence svých mafiánských společníků. Stačilo odlákat pozornost, kdy osoba vydávající se za jejího bratra odjede od domu, následovaná policejním očkem, a ONA má pak spoustu času zmizet v doprovodu s dalším mužem jejího drogového týmu. Pro zmatení policie se ještě vykopne zámek u dveří, rozbije sklo a zavolá někomu, kdo zburcuje celou pátrací skupinu. ONA se mezitím přemístí na předem připravené místo, kde společně s jejími společníky počkají na zklidnění situace. Vždyť zanedlouho budou Vánoce a to je ideální doba zmizet za hranice, kde jsou k dispozici další možnosti a připravená bankovní konta. Jenže ono se přeci jen něco zvrtlo, jeden z kompliců nestačil rychle zmizet a policie ho dostala. Co bylo potom, není těžké uhodnout. Náš příběh má vlastně mravoučné zakončení, protože ONA dotyčná i její společníci mají dost času k přemýšlení, jak dlouho a jak kvalitně budou žít na náklady státu.“

KAPITOLA 31.

Paní Martinová seděla proti nadporučíku Mráčkovi i nadále bez jakéhokoliv náznaku emocí, či alespoň zájmu, týkajícího se předchozího monologu. V místnosti panovalo ticho, ani jeden z nich zřejmě nehodlal cokoliv dále komentovat. Detektiv se po chvíli zvedl a beze slova odešel ven z místnosti. Nespěchal. Měl ještě více jak hodinu času, který mu poskytl Klásek. Chtěl dát té ženě pár minut na rozmyšlenou. Stále věřil, že právě ona je tím nejslabším článkem celé skupiny a její výpověď je základním kamenem pro něho i pro Kláska.

Z automatu na chodbě si nalil kávu, chvíli přemýšlel a pak vzal ještě jednu pro Martinovou. Marně pátral v paměti, zda existuje ve služebních předpisech nějaký zákaz, omezující nabízení kávy vyšetřovanému. Protože však Bedřich Mráček nepatřil k byrokratickým technokratům, ohánějícím se citací příslušných ustanovení služebních předpisů, s klidným svědomím se vrátil zpět k mladé ženě.

Ta jako by se po celou dobu jeho nepřítomnosti ani nepohnula. Její oči upřeně sledovaly malou rýhu na desce stolu a ani nabízená káva nic nezměnila na jejím výrazu tváře. Mráček se přesto domníval, že paní Martinová svádí někde uvnitř vlastního nitra urputný boj. Krk by za to ale nedal, měl stále ještě v paměti její povedené blamáže při žádosti o hledání manžela, či útěk po vraždě jejího bratra. Zrovna když se nadechoval, aby to trapně ticho konečně někdo z nich přerušil, ozvala se Martinová sama.

„Na tom vašem povídání, i kdyby tam bylo něco… něco pravdy, tak je to hodně přitažené za vlasy. Víte co, pane detektive, budeme nazývat věci pravými jmény. Já stále trvám na tom, že jsem do celé této špinavé záležitosti byla zatažena proti své vůli, můj manžel i bratr se stali oběťmi těch lidí, co mě unesli, a více k tomu nehodlám dodávat. A rozhodně ode mě nečekejte, že budu souhlasit s tou vaší bláznivou a jak se zdá i notně chatrnou teorií. Jenom jste pořád něco říkal, ale nemáte nic, co by dokazovalo, že máte pravdu.“

Žena se na něho dívala spatra, ale její suverenita byla předstíraná. Tím si byl Mráček už v tuto chvíli jist. Ve své práci se s tímto postojem setkal mnohokrát. A nyní si věřil, že má to nejhorší za sebou. Zadržení si většinou (a to marně) namlouvají, že policie ví méně než oni. Jakmile zjistí opak, začne se pomalu kolem nich stahovat smyčka poznání, že je zle. A začnou dělat chyby. A na to detektiv čekal.

„Netvrdím, že mám pravdu, paní Martinová. Ale byl bych rád, pokud mi odpovíte na pár otázek. Stačí říci jenom ano, či ne. Souhlasíte?“ naoko lhostejně odpověděl Mráček a díval se přitom na ženu před sebou.

„Vaši sousedé, teď myslím sousedy ve vaší čtvrti, shodně vypověděli, že vaše hádky s manželem a to hlavně v posledním roce, přesahovaly takovou tu normální mez. Je to pravda?“

Mladá žena překvapeně zavrtěla hlavou a jakoby v obraně zvedla ruce.

„Hádky, možná občas, ale… to je přece mezi manželi normální. Richard byl hodně vytížený, v poslední době mohl mít i nějaké obchodní problémy, to nevím, byl více podrážděný, to je všechno. Mezi námi to jinak klapalo,“ téměř dotčeně řekla paní Martinová.

Mráček chvíli mlčel a pak sáhl do kapsy svého saka.

„Ve stolu vašeho manžela se našla faktura od…“ a detektiv rozložil na stůl papír klasického formátu A4, „jistého doktora Dvořáka, u kterého jste byla na celkem třech psychiatrických vyšetřeních. Jako důvod návštěvy je uvedeno celkové nervové zhroucení vyplývající z manželské krize. Tak alespoň jste svoji návštěvu zdůvodňovala, to nám pan doktor, byť nerad, sdělil. Ostatní záležitosti jsou samozřejmě lékařské tajemství a zatím není důvod se jimi zaobírat, ovšem to, co v tuto chvíli vím, mi stačí k tomu, abych váš vztah s manželem rozhodně nepovažoval za zrovna standardní. Ke všem návštěvám došlo v průběhu dvou měsíců, těsně před nástupem vašeho bratra do firmy. Pak, jak se zdá, se vaše psychika zlepšuje, ovšem s tím mi zase nejdou dohromady ty hlasité hádky, o kterých mluví vaši sousedé. Dobrá, uděláme si tu takový malý červený puntík, pokud byste se k tomu chtěla vrátit. Teď se ale ještě podíváme na další věci, ano?“

Detektivovo sako mělo několik kapes a jak se v následující chvíli zdálo, každá z nich zřejmě obsahovala nějaké to překvapení. Dalším předmětem, objevivším se na stole, se stala malá šedá krabička, na kterou se paní Martinová pouze nechápavě dívala.

„To je tlačítko domovního zvonku, které pracuje na principu bezdrátového spojení, paní Martinová,“ komentoval dotyčný předmět detektiv Mráček. „A víte, kde jsem ho našel? V kapse zimní bundy pana Karase, když ležel s prostřelenou hlavou v chodbě vašeho domu. To byla druhá chyba, kterou jste vy a vaši společníci udělali. Tou první byl zbytek dopisu v ruce mrtvého…, ano zřejmě té zprávy, o které jste mi říkala do telefonu, když jste žádala, abych přijel. Protože kdybyste mu ten dopis vzali celý, tak by mi pravděpodobně některé souvislosti nedošly, alespoň tehdy ne. Jenže vy jste už spěchali a mrtvému nevěnovali tolik pozornosti. A tak vlastně na vás prozradil více, než když byl živý.“

Žena sedící proti detektivovi sotva znatelně trhla hlavou a dále se dívala na desku stolu před sebou. Nad horním rtem se ji však objevily nepatrné kapičky potu a tváře jí lehce zrůžověly potlačovaným vnitřním napětím.

„Už když jsme se viděli poprvé, ano to byl ten balíček s prstem vašeho muže, mi něco na výpovědi vás i bratra, nehrálo. Jako kdybyste jeden druhého hlídali, aby neřekl více než má. Ten balíček byl první krok k vydírání, to jsme tušili všichni. Představte si ale, že jsme v laboratoři zkoušeli s tím balíčkem hodit na vzdálenost deseti metrů, což je zhruba od chodníku z ulice k verandě vašeho domu, a nikomu se to nepodařilo. Ta krabice včetně jejího obsahu byla příliš lehká a víc jak šest metrů prostě neletěla. A ještě ke všemu by se musela nějak propasírovat vysázenými tújemi, které jsou tři metry před verandou. Ten balíček ovšem určitě ležel až za nimi, protože jinak by nemohl být z okna pokoje vašeho bratra vidět. A váš bratr tvrdil, že si ho všiml, když se podíval dolů, to si možná ještě pamatujete. Pokud ne, mohu vám to přehrát ze záznamu. Takže…, jak se tam ta věc dostala? Že by někdo přelezl vrata, položil balíček, pak se vrátil zpět, zazvonil a utekl? To ne, ten předmět byl hozen, krabice se odřela o dlaždice před verandou. Takže tu byla druhá možnost, že ten vyděrač vůbec tu noc nepřišel z ulice, ale byl už v domě. Otevřel si okno v prvním patře, krabici hodil pod sebe směrem k vchodovým dveřím, pak klidně okno zase zavřel a bezdrátovým zvonkem aktivoval signál v přízemí domu. Ono se to nepozná, jestli někdo zvoní zvenku, či zevnitř, zvonek reaguje na impuls, pokud je v dosahu. A to rozhodně, vzhledem ke vzdálenosti pokoje vašeho bratra, nebyl problém. Takže ten vyděrač byl nakonec z vlastních řad. Bohužel už se ho nezeptám, proč to dělal, třeba měl pocit že dostává málo, nevím. V každém případě ta krev v krabici byla jiné skupiny, než měl váš manžel. Chcete vědět, komu patřila? Vašemu bratrovi. Opět jenom lituji, že mi sám nemůže říct, jak se do té krabice mohla dostat.“

Mráček upil z vychladlého kalíšku přinesené kávy a klidně pokračoval.

„A pak tu ještě byla ta řezná rána na dlani levé ruky vašeho bratra. Měl ji už v době, kdy jsme nad tím krvavým balíčkem poprvé seděli. Náš doktor mi udělal zajímavý rozbor situace, jak mohl váš bratr k tak nepříjemnému zranění přijít. Ta rána nebyla způsobena ani nožem, ani spojovací kovovou páskou na krabicích s kořením. Příčinou byla kovová struna, která se při silném utažení zařízla hluboko do dlaně. Byla to stejná struna, která také ukončila život vašeho manžela, paní Martinová. Váš bratr byl levák, to jistě víte, takže při tahu je dominantní levá ruka. A právě pravá strana krku vašeho manžela byla proříznuta až téměř ke krčnímu obratli, což znamenalo, že větší síla byla vedena z levé strany. Váš muž byl zabit surově a v afektu. Podle mě se to stát nemělo a od té doby měl váš bratr nelehkou pozici, protože překazil vašim přátelům a vlastně i vám již zaběhnuté metody distribuce zásilek. Pan Karas to pochopil velmi brzy, když byl odsunut na okraj zájmu vaši skupiny. To byl podle mě impuls k jeho vlastní iniciativě tajemného vyděrače. Mrtvému panu Martinovi amputoval prst, dal ho do krabice, bohužel se mu při té manipulaci otevřela rána v dlani, což mělo za následek zmatek s krevními skupinami, no a pak už jen stačilo ten balík vám nějak doručit. Zbytek jsme si už řekli, otevřené okno, zvonek, atakdále.“

Napětí v místnosti bylo přímo hmatatelné. Ženě jako by se hlavou promítal film, který viděla jen ona. Mráček však věřil, že ho stále pečlivě poslouchá, byť se její myšlenky zaobíraly zjevně i jinými problémy.

„Tehdy jste již tušila, že tím vyděračem by mohl být váš bratr. Bylo tam příliš mnoho náhod…, balíček se objevil v přítomnosti pana Karase, pak ten vyděračský dopis hned po jeho příjezdu z dovolené… Svým společníkům jste to ovšem neřekla. Ti na to přišli až později, že? Pan Karas udělal někde chybu a oni mu přišli na stopu. Pak jen čekali na správný okamžik, protože vyděračství se v těchto kruzích nenosí. Váš bratr si připravil dopis, ve kterém vám sděloval, kdy a kde chce vyzvednout požadované peníze. A jako argument se rozhodl přiložit opět nějaký ten kousek vašeho manžela, kterého pomáhal ukrýt pod hromadou antuky v blízkosti skladu s kořením. Jenže když se pustil do odhrabávání, aby se dostal k mrtvole, překvapili ho vaši společníci. Naložili ho do auta o odvezli k vám domů. Tady u něho našli dopis, který chtěl původně hodit do schránky a v noci opět zazvonit svým dálkovým spínačem. Došlo ke strkanici, on ten dopis nechtěl vydat, někdo vytáhnul pistoli a… zbytek jsem už viděl po svém příjezdu k vám. Právě ta improvizace a nedostatek času, když jste potřebovali odlákat pozornost policejního dohledu v ulici a ztratit se ještě před tím, než se objevím já, byly obratem v celém nahlížení na tuto kauzu. Všechno do sebe začalo zapadat a hlavním problémem bylo vás najít. I to se ovšem, jak vidíte, vyřešilo.“

Paní Martinová konečně odtrhla zrak od desky stolu, podívala se na Mráčka, dlaně si opřela o spánky a překvapivě klidným hlasem promluvila.

„Kdyby si Michal nevymyslel tu hloupou hru na vyděrače, už dávno mohlo být po všem. Myslela jsem si…, mysleli jsme, že začneme jiný život, my všichni, já, bratr, snad i ostatní… jenom Richard to nechtěl pochopit, nejdřív si hrál na velkého pána a mě ničil…, jak já ho nenáviděla…, ale ten jeho únos měla být jenom taková výstraha, aby i dál spolupracoval…, on to nepochopil, hrozil všem, že nás udá, že nás zničí, a hlavně mě! Michalovi ruply nervy, na zemi ležel kus drátu…, on ho chtěl jenom postrašit, a pak…, všude bylo spousta krve, všichni na sebe křičeli, Michal si držel ruku, hádal se s nimi a já…, já jsem ujela domů, utekla před tou hrůzou. Každou noc se mi ty vzpomínky vracejí, nemůžu je dostat z hlavy ven…, nic nepomáhá,“ jakoby mimochodem pronesla paní Martinová.

V tu chvíli vypadala, jako že ty vzpomínky jsou tím hlavním problémem, který ji trápí. Žádné výčitky, žádné svědomí. Nebo zase jenom její nová hra? Pozoroval ji. Věděl, že zákoutí lidské duše jsou klikatá a občas velice temná. Ta žena poznala vzestup i pád. Měla se lépe než ti druzí, bohužel na úkor slabých, nemocných a nešťastných. Potom se stala, podobně jako její manžel, jen loutkou ve hře, kterou nemohla vyhrát. Mráček však nevěděl, zda si to žena před ním vůbec uvědomuje.

Beze slova pokýval hlavou, pak se zvedl ze židle a pomalu vyšel z místnosti. Na chodbě se málem srazil s Kláskem, otevírajícím druhé dveře. Mlčky na sebe hleděli. Nakonec Mráček jen pokrčil rameny.

„Teď už je vaše. Jenom bych poprosil o kopii zápisu, abych mohl uzavřít případ. Alespoň po stránce těch mrtvých vás asi čeká ještě dost práce,“ podotkl detektiv a zastrčil ruce do kapes.

„Zítra to budete mít v poště, nadporučíku,“ přikývl major Klásek hlavou. „Ostatně určitě se ještě uvidíme, takže zatím nashledanou a… mimochodem, s tím zvonkem… to nebylo špatné,“ řekl s nepatrným úsměvem a napřáhl před sebe ruku.

Mráček odcházel chodbou k východu z budovy a v duchu si říkal, že starý pán ho dokáže ještě stále překvapit.

KAPITOLA 32.

Kapitán Gorhoň seděl na desce Mráčkova stolu a zamyšleně listoval ve zprávě k případu Martinová. Občas pobaveně zvedl obočí a okomentoval nějakou drobnost, jinak ale vypadal spokojeně.

„Fajn, Béďo,“ řekl a sklapl složku. „Vyzvedni si z archivu číslo, ale zatím si to nech u sebe. Mám dojem, že tě Klásek bude ještě potřebovat k přípravě žaloby a při jednání se státním zástupcem. Alespoň to zatím tak fungovalo a tohle je dost velká věc. Tak abys nezapomněl nějaké detaily,“ dodal náčelník alias Vševěd (jak ho titulovali jeho podřízení) a podal Mráčkovi desky.

„To myslím nehrozí, Petře,“ sarkasticky prohlásil detektiv, protahuje si unavená záda. „Nebyla to záležitost, která by se mi hned tak vykouřila z hlavy. Jsem rád, že to mám za sebou, ačkoliv Klásek to samé asi říct nemůže. Má ale své pracovité hochy a v záloze informace od Interpolu a s tím, co zatím našli, už můžou na tu partičku pár nepříjemných paragrafů uplést. K tomu dva mrtví, no vidím to tak na léto příštího roku, dřív to k soudu nepůjde.“

Gorhoň pokýval hlavou, zřejmě chtěl něco dodat, ale vtom se mu ozval mobil v pouzdře u kapsy. Omluvně se zašklebil, podíval se na display a pak odešel do své kanceláře.

Mráček se rozhlédl kolem sebe. Vždycky, když měl za sebou dokončení nějakého případu, ulevilo se mu. Byl to takový ten pocit příjemné únavy, která pomalu a hřejivě prostupuje tělem a svádí k plnohodnotnému nicnedělání. Jenže u ostatních stolů to zvonilo, mluvilo, nadávalo, kouřilo, syčelo, zkrátka předvánočně vypjatá pracovní atmosféra jedné obyčejné mordparty z devátého obvodu. Podíval se na hodiny, tikající na šedé, pavučinami lehce pokryté stěně. Byl tak akorát čas vyrazit na lehký oběd a pak hurá za profesorem Ohrivalským. Třeba bude mít štěstí a z vědce se vyklube mordýř pohledných překladatelek a on bude mít bene.

„Blbneš, Bedřichu, blbneš,“ řekl si polohlasně, což bylo zachyceno bystrým uchem kolemjdoucího kolegy Murdocha, který to komentoval slovy „… že není nad zdravou sebekritiku a konečně slyší Mráčka mluvit rozumně.“

Ten jen po něm hodil okousanou tužku a vyzval okolo sedící pracující kolektiv, zda není již čas k zaslouženému obědu. Kupodivu nikdo neprojevil přehnaný zájem, a tak se Bedřich Mráček s výrazem uraženého štvance vzdálil načerpat alespoň základní porci energie před návštěvou starého profesora.

KAPITOLA 33.

Mráček pomalu popojížděl téměř prázdnou ulicí, pozorně sleduje popisná čísla domu na levé straně. Adresa na profesora Ohrivalského byla jasná a srozumitelná, ovšem pouze pro místní obyvatele. „Je to takový úzký vjezd přímo z ulice, musíte koukat vlevo, ale určitě to nepřehlédnete. On je ten jeho domek asi padesát metrů od silnice a není z auta vidět,“ instruoval ho místní občan, kterého požádal o popis cesty. Jenže detektiv si nyní už nebyl jist ani správností ulice a potažmo ani smyslem pro humor onoho dotazovaného, protože tudy jel už podruhé a stále nic. Byl téměř na konci řady vilek, když konečně v zatáčce uviděl něco jako náznak odbočky. Ukrýval ji kamenný mostek přes místní potok, a proto ho Mráček napoprvé zřejmě minul. Otočil volantem doleva a pomalu jel po štěrkem vysypané cestě k bytelné ocelové bráně, kterou zahlédl na konci. Když u ní zastavil a vystoupil z vozu, s ulehčením si přečetl na zvonku jména manželů Ohrivalských.

Pár okamžiků po zazvonění se odhrnula záclona v okně domu a detektiv v něm zahlédl ženskou tvář. Ta ho chvíli překvapeně pozorovala a pak se záclona vrátila zpět na své místo. Po další chvilce se otevřely dveře na verandě domku a stejná žena, kterou již viděl, pomalu kráčela směrem k němu. Mráček měl dostatek času prohlédnout si dům i jeho okolí, orámované vysokým dřevěným plotem. Vše vypadalo udržovaně a jak se zdálo i v zahradě měl každý keř a strom své předem určené místo. Ten, kdo tu bydlel, měl rád pořádek a jistotu věcí kolem sebe.

„Dobrý den,“ pozdravil Mráček přicházející starší paní a sáhl do kapsy pro služební průkaz. Rozhodl se ukončit hru zapáleného amatéra žabomilce a raději se vrátil k osvědčenému systému hodného policajta. Obavy, že by pana profesora mohl svoji verzí „sháním žáby pro kamaráda“ maximálně rozčílit, byly ostatně na místě.

„Dobrý den,“ odpověděla žena a zimomřivě si přitáhla k tělu velký vlněný šátek, „co si přejete?“

„Jmenuji se Mráček a jsem od policie. Tady je můj služební průkaz,“ dodal s úsměvem a napřáhl před sebe ruku, aby si mohla žena prohlédnout jeho identifikaci. „Vyšetřuji jeden případ a potřeboval bych hovořit s profesorem Ohrivalským. Jedná se o určité informace z jeho oboru a protože mi byl doporučen jako opravdová vědecká kapacita, dovolil jsem si tu zazvonit, byť jsem se dříve telefonicky neohlásil. Mohl bych s ním mluvit?“ požádal paní a snažil se vyladit utrápený výraz prací zavaleného detektiva.

Ta jako by na vteřinu přemýšlela, ale potom s pokrčením ramen dala najevo, že návštěva se může uskutečnit. Otevřela branku ve vratech a vpustila nadporučíka dovnitř.

„Manžel je v pracovně, ale snad tam nemá nic důležitého. Pojďte dál, já vám ho zavolám,“ dodala a kráčela jako první po keramických dlaždicích, vedoucích k domovním dveřím. Když je za sebou i za Mráčkem zavřela, uvedla detektiva do velkého obývacího pokoje v přízemí, kde ho usadila do pohodlné kožené lenošky. Vzápětí zvedla domácí telefon a potichu s někým chvíli hovořila. Když skončila, otočila se zpět k detektivovi a oznámila mu, že manžel přijde za pár minut. Z ohlášených pěti minut utíkala již dobře desátá, když se otevřely dveře v levé části pokoje a jimi vstoupil, či spíše vběhl do pokoje, malý rozcuchaný mužík v domácí vestě, zapnuté o jeden knoflík výše než měla být a s halasem až neuvěřitelným zabrzdil půl metru od překvapeného Mráčka.

„Tak vy jste od policie, mladý muži, no to je výborné. Zrovna onehdy jsem potřeboval vědět, kde se dá sehnat zbrojní pas, to mi určitě pomůžete, že?“ vesele zahalekal Mráčkovi do obličeje a s žuchnutím se nechal pohltit druhým koženým křeslem.

„Ale, ale Jiřinko, kdepak je káva a něco k ní pro naši návštěvu? Máš už přece napečené vánoční cukroví, tak snad uctíš hosta? Dáte si, ne? Nebo snad nepijete kafe? To bych vám nevěřil, že jste policajt, protože každý policajt určitě pije kafe,“ zasmál se svému logickému úsudku pan profesor a zpod stolku před sebou vyndal dobře zavoněnou dýmku a papírovou dózu s tabákem.

Mráček jen s překvapením a postupující dýmovou clonou mohl konstatovat, že profesor Ohrivalský zřejmě nebude žádný vědecký suchar, jak si ho v duchu maloval, naopak posezení s ním se může dosti nesmazatelně vrýt každému do paměti. Pokud byl občas připuštěn ke slovu, což se stávalo pouze mezi rozbafáváním dunhilky, stačil maximálně odpovídat na všetečné dotazy rozverného profesora, ale ke svému vlastnímu problému se za tím ani trochu nepřiblížil. Až přinesená káva a vanilkové rohlíčky udělaly výraznou změnu v chování vědce, neboť dýmka byla uhašena a jedna rozkoš byla nahrazena druhou. Obě pochutiny mizely v jeho útrobách tempem závratným a detektiv konečně mohl přejít k problému šípových žab.

V kostce profesorovi vysvětlil, oč mu jde, klada důraz na možnost získání těchto potvůrek do vlastního chovu.

„Jde mi hlavně o to, jestli je možné tento druh žab u nás legálně či nelegálně koupit. Bylo mi řečeno, že získat se dá za peníze všechno, ale přesto mi připadá velice komplikované a finančně náročné nechat si poslat tyto exempláře jen proto, abych pak mohl použít jejich jed. Existují určitě jednodušší cesty, jak se dostat k podobnému jedu, třeba hadímu. Ale mě opravdu zajímají jenom ty žáby, moment, tady mám napsaný jejich zařazení… Phyllobates, tak mi to přišlo z laboratoře,“ rychle dokončil větu, neboť profesor spolkl poslední kousek vanilkového potěšení a již se nadechoval k odpovědi.

„Tak za prvé, mladý muži, žáby a vůbec obojživelníci jsou úžasná stvoření, která si zasluhují daleko více pozornosti než doposud mají, To vás ale určitě tolik nezajímá, vy jste se ptal na něco jiného. Tento druh žab mám v celé republice jenom já a jedna zoologická zahrada, která je mimochodem získala opět ode mě. Že by se tu objevil někdo třetí, to nevylučuji, ovšem…,“ a profesor Ohrivalský zvedl významně ukazováček pravé ruky, „je to velice, zdůrazňuji velice nepravděpodobné. O tato stvoření není zájem jako o jiná zvířata, dneska by každý zbohatlík chtěl mít doma nejmíň mamuta a ještě lépe namalovaného na modro, aby byl hodně vidět, a to ty naše chudinky žabky nejsou. Čímž nesplňují základní předpoklad, jak já tomu říkám, symptom závistivého souseda. Takže suma sumárum, je to podivné, pokud jste se někde při vaši práci setkal s tímto jedem, protože pokud mě paměť neklame, já mám svoje žabky všechny a zoologická zahrada je také neprodává. Heleďte, já mám rád pořádek a ten musí v naši branži být, jinak to nejde. Tak jako mají psi a kočky svoje plemenné knihy, tak i já mám jednu takovou velikou, odřenou a za ty roky, co se s tou moji faunou piplám, i dost popsanou knížku, kde si vedu všechny přírůstky, úhyny, prodeje, zkrátka všechno důležité a týkající se mé práce. A víte co, mladý muži, pojďte se podívat, ať si to mé království vůbec umíte představit. Doufám, že nemáte rýmu, to bych vás tam nepustil, ale vypadáte celkem zdravě i přiměřeně inteligentně, což se o některých mých návštěvách říci nedá. Tak pojďte, než si to rozmyslím,“ a profesor čiperně vyskočil z křesla, smetaje si z kalhot poslední drobečky vánočního pečiva.

Mráček vykročil za cupitajícím mužíkem a sotva mu stačil. Profesor stále hovořil o své práci a detektiv se v duchu musel obdivovat neuvěřitelné vitalitě tohoto člověka. Na konci spoře osvícené chodby, vedoucí do zimní zahrady v zadní části domu, se před jeho očima otevřela nefalšovaná scenérie tropického pralesa, umocněná cvrkotem cikád, matným osvětlením mohutných palem s liánami a spoustou terárií, rozmístěných v důmyslném systému. Mráček odhadoval, že místnost může mít nejméně padesát čtverečních metrů, ovšem přes bujnou zeleň na její druhý konec ani nedohlédl.

„Tak jak se vám líbí moje soukromé tropy?“ otázal se s netajenou pýchou profesor Ohrivalský.

„To víte, pár let to trvalo, než jsem si dal všechno do kupy podle svých představ, ale stojí to za to, ne?“ dokončil větu s úsměvem a rozhlížel se kolem sebe. Mráček musel uznat, že i na většího flegmatika než je on to musí udělat dojem. Každá rostlina, každý kus kamene, skleněná vivária, to vše bylo propracováno s nevšední péčí a přemýšlivostí. Pod vysokým stropem byl vidět i systém zvlhčování a vytápění v podlaze zaručovalo konstantní vlhkost i teplotu po celých dvacet čtyři hodin.

„Pojďte sem, mužíčku,“ zavolal na něho profesor odněkud z šera svého království, kam mezitím nepozorovaně odběhl.

Mráček se vydal požadovaným směrem, doufaje, že nezabloudí, případně ho nezamorduje nějaká agresivní tropická liána. Nalezl malého pána, jak se naklání nad osvětleným skleněným výběhem, kde kromě velkých zelených listů a chomáčů mechu neviděl nic mimořádného.

„Tak tady je máte, ale musíte se pozorně dívat, nejsou to žádní obři,“ upozornil ho profesor a ukázal prstem kamsi do spleti stonků. Mráček se předklonil a zaostřil tím správným směrem a skutečně… na vrchní straně jednoho z listů se krčila hubená zlatavá žabka, pro kterou by, v porovnání s poctivým skokanem od rybníka, měl snad jen přirovnání „chudinka rachitická.“ Vzhledem připomínala rosničku, vypadala stejně křehce, zranitelně a skoro až průhledně…

„Vidíte ty výrazné barvy?“ uslyšel u svého ucha profesorův hlas. „To je kvůli predátorům, je to takové varování: ‚Jestli mě sníš, tak umřeš!‘ Všichni tito malí tvorové jsou barevně nápadní. Barvy se různí, od oranžové až po žlutou či svítivě zelenou. To se jen tak nepřehlédne, víte?“ téměř zasněně promlouval majitel tohoto až neskutečného koutu přírody.

Mráček jen pokyvoval hlavou a přemýšlel, jak se takové malé nic dokázalo dostat do hrnku čaje překladatelky Kavenčákové. Respektive jedovatá esence, tvořící se na kůži této nenápadné žabky.

„Říkal jste, pane profesore,“ otočil se detektiv na svého průvodce, „že si vedete knihu všech vašich přírůstků, případně i ztrát z vašeho odchovu. Mohl bych ji vidět? Jedná se mi o tu část, kde evidujete tyhle krasavice. Protože když jste je nikomu nedal ani neprodal, nebylo možné se dostat k nějakému uhynulému exempláři?“ dodal ještě nejistě, zcela netuše, jestli i mrtvý živočich může být nebezpečný.

„Vyloučeno, absolutně vyloučeno,“ skoro vyskočil malý mužík ze svých trepek a přitom rozčíleně mával kolem sebe rukama. „Mám tu malou plynovou pícku, která je zcela dostačující pro moje, nazývejme to likvidační účely. Pokud některý živočich uhyne, což se bohužel i mně občas stává, pak vzhledem k infekci musím pozůstatky okamžitě likvidovat. Nejsem žádná státní ani dotovaná laboratoř, takže se nikomu nemusím zodpovídat. A vozit pár pulců nebo ještěrek do kafilérie, to po mně nikdo nemůže chtít. Jenom jednou jsem to zkusil, to když mi uhynula tři mláďata chameleóna obrovského neboli Chamaeleo oustaleti. Měli délku už přes třicet centimetrů a to bylo přeci jenom hodně na to moje minikrematorium. Jenže těch papírů a razítek a ten kyselý obličej nějaký zamindrákovaný úřednice…, ne, to už nechci zažít. Ale to vás asi nezajímá. Zkrátka, když už k něčemu dojde, tak pozůstatky zvířat likviduji přímo tady. Tedy ne zrovna zde, ale ve sklepě, kde mám tu mašinku uloženou.“

Profesor jako by se trochu zamyslel, pak ale popadl detektiva za rukáv a táhl ho k osvětlenému koutu, kde na čtecím pultíku ležela kniha úctyhodných rozměrů. „Je v ní skoro padesát let mých pokusů a bohužel někdy i omylů,“ zálibně prohodil profesor Ohrivalský a něžně pohladil látkovou vazbu. „Tak se na to podíváme, říkáte letošní rok, to je… to je… jo tady to máme, teď ještě najdeme obojživelníky.“

Stránky knihy se otevřely na hustě popsaných řádcích, Mráček zahlédl i nějakou tabulku a pomyslel si, že ruční psaní poznámek do knih má i v době počítačů své kouzlo. Mezitím profesor pozorně očima přejížděl údaje v levé části, když tu najednou očividně zbystřil.

„Aha, no vidíte, za celý rok nic, a jen se člověk na pár dnů vytratí z domu, hned je malér. To bylo koncem října, s manželkou jsme odjeli na pozvání doktora Stroegla na sympozium do Bernu. Občas mě ještě zvou mí staří přátelé, ale žena se už nikam nechce harcovat, takže jsme většinou doma. To byla výjimka, protože ten lišák Stroegl ji zná, a tak připravil pro manželky potrhlých vědátorů zajímavý program. Tuším, že měly výlet do Alp a k jezerům, což rozhodlo, protože pro kopce má moje Jiřinka slabost.“

Mráček ho zaujatě poslouchal, nezdálo se však, že by jej tak zaujal výhled z horských velikánů či průzračnost švýcarských jezer.

„No a ten týden, co jsme byli pryč, tak uhynuly dvě žáby. Tady to je napsané, dokonce i s datem jejich zpopelnění. Vidíte, no, tady, jak vám ukazuji,“ ťukal malý mužík prstem do papíru.

Detektiv se naklonil nad knihou, ale kromě latinského názvu a červených šipek mu to k zodpovězení otázky nestačilo.

„Když jste, pane profesore, byl pryč, tak nikdo se o vaše živočichy nestaral? Nekontroloval, zda…, já nevím, třeba nevypadla elektřina nebo světlo, voda, prostě, takové ty drobné, ale pro fungování tady toho kolem,“ a Mráček naznačil všeobjímající gesto, „životně důležité věci.“

„Ale to jistě, mladý muži, bez toho bych nevystrčil z domu ani nos. Moje sestra má klíče od všech důležitých prostor a pokud se odsud vzdálíme, tak na ty, jak říkáte, životně důležité věci, občas dohlédne. Proškolil jsem si ji, tak říkajíc k obrazu svému, aby mě na těch pár dnů vždy plnohodnotně zastala. Já jí samozřejmě všechno přichystám a dnes, když máme ty mobily, tak není problém mi kdykoliv zavolat, ale přece jenom, člověk je klidnější, když ví, že tomu ten druhý taky rozumí. Zrovna ty chudinky Phyllobates sestra zlikvidovala sama, nečekala na mne, protože ví, že nejhorší jsou infekce. Ty vám mohou zlikvidovat chov za pár dnů,“ mentorsky a s prstem varovně vztyčeným řekl profesor.

Detektiv Mráček ucítil kdesi u žaludku lehké zhoupnutí, To se mu občas stávalo, když měl dojem, že střípky případu, skládané týdny a měsíce dohromady, do sebe začínají zapadat.

„Pane profesore,“ položil nadporučík pro něho tak zásadní otázku. „Jak se jmenuje vaše sestra?“

Mužíček povytáhl obočí a téměř radostně detektivovi odpověděl: „Ema… Ema Winermannová…“ a jeho modré oči se opět obrátily k otevřené knize.

KAPITOLA 34.

Bylo po čtvrté hodině odpolední a detektiv Mráček stál před ozdobnou brankou domu, kde bydlela vdova Winermannová se svoji vnučkou Jolanou. Ulicí se proháněl studený vítr a lampa nad jeho hlavou vrhala dlouhé stíny po mozaikové dlažbě chodníku.

Nadporučík se již chystal podruhé zazvonit, když si všiml postavy, přicházející po pískové cestě. Poznal starou paní, zahalenou do kabátu a velkého šátku.

Když přišla blíž, pozdravil ji a ona beze slova otevřela vrátka. Detektiv poděkoval, vstoupil dovnitř a stále bez jakéhokoliv vysvětlování ji následoval do domu. Zde ho vdova posadila do pohodlného křesla, stejně jako při prvé návštěvě, a on si uvědomil tu podobnost situace. Jenže tušil, že dnes odsud nepojede na služebnu sám.

„Paní Winermannová, hovořil jsem s vašim bratrem, profesorem Ohrivalským. Je to mimochodem velmi sympatický a vitální pán, kterému se zaměstnání stalo i koníčkem. To ale víte, že? Váš bratr mi, ačkoliv o tom nevěděl, sdělil některé skutečnosti, o kterých bych si s vámi rád promluvil,“ dořekl Mráček a přitom se díval na ženu před sebou.

Paní Winermannová se jen lehce pousmála a pokývala hlavou.

„Bratr mi před půl hodinou volal, nemusíte chodit kolem horké kaše, detektive. Nechci před vámi nic tajit, teď už to nemá ani smysl. Jen bych vás poprosila o trochu trpělivosti, mám na plotně konvici s čajem. Nedáte si?“ zeptala se s opatrným očekáváním a vstala od stolu.

Mráček suše polkl a po chvilce zaváhání požádal o sklenici vody, byť rozhodně nebyl (pro případy pití) jejím příznivcem. Chuť na čaj ale v tuto chvíli prostě neměl.

Žena se vzdálila do kuchyně, aby se po chvilce vrátila s podnosem plným cukroví a šálkem vonícího nápoje. Poté přinesla i jeho sklenici a opět usedla na své místo. Podívala se zpříma na detektiva a uvolněně se rozhovořila.

„Asi chcete vědět, proč jsem to udělala. To by bylo dlouhé vyprávění a většinu z toho byste asi nepochopil. Máte děti, pane Mráček?“ zeptala se náhle paní Winermannová a opatrně nabídla návštěvě tác se sladkostmi.

„Jestli ne, pak to pro vás bude o to těžší, protože já dítě měla, dceru, bohužel došlo k té tragédii, když byla ještě Jolanka malá. Autonehoda, naštěstí pro mne jsem tenkrát měla vnučku u sebe. Alespoň něco mi zůstalo. Byly to těžké roky, ovdověla jsem a Jolanka byla ještě dítě… uvědomovala jsem si, co všechno pro ni musím udělat, aby byla jednou v životě šťastná, abych jí dokázala alespoň citově nahradit rodiče. Věřte mi, nebylo to vůbec jednoduché, ale můj život měl smysl a společně jsme se dokázaly přenést přes těžkosti osudu.“

Stará paní se zadívala kamsi za detektivova záda a vzpomínkami se zjevně dostala o několik roků zpět. Pak jako by procitla, s úsměvem se podívala na Mráčka a pokračovala dál.

„V den, kdy Jolanka promovala, a vlastně i později, jsem byla opravdu šťastná. Měla dobrou práci, která ji bavila, byla oblíbená… dělala mi jenom radost,“ tiše dopověděla žena a pak si zhluboka povzdychla.

„Jenže potom přišla ta nešťastná dovolená ve Španělsku. Věříte na osud, detektive?“ zeptala se paní Winermannová a sama jen zakroutila jakoby nevěřícně hlavou.

„Já ano, protože nic lepšího mě nenapadá. Tu nabídka na zájezd jsem původně hodila s dalšími letáky do koše, víte určitě sám, co podobných nesmyslů najdete každý den ve schránce. Jenže Jolanka třídí odpady, což je samozřejmě v pořádku, a tam si toho papíru všimla. Nevím, čím ji tak zaujal, proč se rozhodla odjet zrovna tam a zrovna v tomhle termínu. A ještě k tomu se mnou, jako bych měla být svědkem jejího vlastního pádu.“

Stará paní přestala na chvíli hovořit a opět si zhluboka povzdychla. Mráček věděl, že je to pro ni těžké, nechtěl ji ale přerušovat.

„Když byla vnučka malá, chtěla jsem ji přede vším a všemi ochránit. Pak ale vyrůstala a já pochopila, že pro ni jednou nebudu tou hlavní a nejbližší osobou na světě. To by mi ovšem vůbec nevadilo, tak to v životě chodí. Jenže to, co se stalo, to setkání s Kavenčákovou, to obrátilo všechno na ruby. Já jsem zpočátku byla ráda, že Jolanka má tak dobrou přítelkyni, to bylo v pořádku. Jenže pak se začala měnit, přestávala se stýkat s ostatními přáteli i kolegy ze školy, pořád jsem jenom slyšela o Janě a jak je Jana dokonalá a co si o tom Jana myslí…, začalo to být podivné. Ty dvě spolu trávily spoustu času a já si s ní už neměla skoro co říci. No a pak, pak jsem je našla, jak… vy už to asi víte, co byla ta Kavenčáková zač. Vždy jsem si myslela, že jsem moderní, že mladým budu rozumět, ale některé věci… s těmi souhlasit nebudu a vnitřně ani nemohu. Od toho okamžiku, kdy jsem je přistihla, jsem myslela jen na to, jak ty dvě od sebe rozdělit. Ale Jolanka jako by něco tušila, byla s tou Janou ještě víc. Neměla jsem příležitost si s ní a vlastně ani s tou druhou promluvit. Ono by to stejně nemělo smysl, to už dnes vím. A pak Jolanka odjela na jazykový kurz a já měla dva týdny na vyřešení problému. Snad třikrát jsem navštívila tu slečnu v jejím bytě, ale ona se mnou vůbec nemluvila jako s Jolančinou babičkou, spíš jako s bláznivou starou vykopávkou, která nechápe moderní dobu. A tehdy mě to napadlo. Problém mohu vyřešit jenom tak, když ho odstraním. A slečna Kavenčáková byl velký problém. Rozhodla jsem se prakticky okamžitě, věděla jsem, že nebudu mít více příležitostí. Kavenčáková mi totiž oznámila, že s Jolankou odjedou počátkem prosince na dovolenou někam do Jižní Ameriky, dokonce říkala něco v tom smyslu, že tam mohou zůstat i o nějaký ten měsíc déle, že tam má nabídky na práci a Jolanka by se určitě mohla profesně realizovat. Dovedete si představit, co by to znamenalo? Už bych ji nikdy nemusela vidět, přišla by o místo ve škole a ještě by žila s tou… s tou…“ žena raději ani nevyslovila, co měla na jazyku.

Mráček si vzpomněl na vytržený list z diáře překladatelky Kavenčákové. Ano, chyběl tam první prosincový týden, byla v něm zřejmě poznámka s datem odjezdu a možná i jménem její přítelkyně. Proto ho paní Winermannová při zahlazování stop ze sešitu odstranila.

Detektiv poposedl v křesle a nedalo mu nezeptat se na pár věcí, které mu při výpovědi staré paní stále ještě nedávaly příliš smysl.

„Paní Winermannová, ten váš nápad s tím jedem… to byl hodně riskantní krok, co kdyby se toho čaje napil někdo jiný, třeba i vaše vnučka? Chodila přece ke slečně Janě docela často. Jak jste mohla mít jistotu, že si Kavenčáková skutečně ten váš čaj uvaří?“

Vdova se podívala na detektiva a pokývala hlavou.

„Ano, to máte pravdu, to byl velký problém. Ale pomohla příroda. Ona měla Kavenčáková problémy s průduškami a já jí občas posílala po Jolance nějaké bylinkové čaje na zlepšení dýchání. V těch dnech, kdy jsem ji vyhledala, měla záchvaty dušnosti. Nedivte se, podzim je pro tyto lidi pohromou… inverze, velké výkyvy teplot, nic příjemného. A tak mě napadlo, že ji… že jed v čaji bude nejméně nápadný. A zase ta náhoda. Bratr odjel do zahraničí a já dohlížela na ty jeho miláčky. Hadů a ještěrek se bojím, ale žábu do rukavice vezmu. Proto tak netradiční jed. Něco jsem o tom věděla od bratra, něco jsem si přečetla, Jolanka je profesorkou biologie a doma je dost zajímavých knížek. Nebylo to příjemné, musíte ty chudinky propíchnout, aby povrchem těla začaly vylučovat jedovatý hlen. Ten jsem otřela tampony a dala do vody. V té vodě jsem potom namočila směs čajů, aby se jed dostal do lístků, ty jsem pak znovu usušila a přidala další aromatické složky, protože to bylo docela nepříjemně cítit. Stejně… když jsem to připravovala, ještě jsem nebyla úplně rozhodnutá, že ten jed použiji. No, a pak jsem tam šla naposledy, bylo to dopoledne a ty bylinky jsem měla s sebou. Zazvonila jsem a když mi Kavenčáková otevřela, dala jsem jí ten čaj. Nešla jsem ani dál, ona měla hodně práce a nebylo jí ani moc dobře. Vlastně ani nevím, jestli mě pořádně vnímala, měla jsem z ní pocit, že pro ni jsem vzduch, či možná nepatrná komplikace ve vztahu k Jolance. Nevím. Ale pamatuji si, že mi za ten čaj poděkovala.“

Paní Winermannová si hladila hřbet levé ruky a zamyšleně se dívala kamsi do tmavého okna. Hlavou jí zjevně letěly vzpomínky na ten osudný den.

„Odjela jsem potom domů a tady to na mne všechno padlo. Uvědomila jsem si, co všechno by se mohlo stát. Rozhodla jsem se nechat to na osudu. Už jsem měla připravené další věci, které jste pak našli u ní v bytě, myslím ta čísla a drobnosti u nich. Dala jsem to do tašky, vzala si Jolančiny klíče od bytu Kavenčákové a přibližně za tři hodiny jela zpátky. Říkala jsem si, že jestli mi ta ženská znovu otevře, tak se na něco vymluvím a ten čaj si odnesu zpět. Přijela jsem po druhé hodině odpoledne a dost dlouho jsem chodila pod okny, jestli ji třeba nezahlédnu. Pak jsem šla do domu a zazvonila u dveří. Nikdo neotvíral… šla jsem tedy dovnitř a ona tam ležela, vypadala, jako když spí, ale byla už mrtvá. Pak už jsem asi nepřemýšlela, dělala jsem všechno automaticky,“ domluvila paní Winermannová a lehce pokrčila rameny.

Nadporučík ji upřeně pozoroval. Jenom tikání stojacích hodin rušilo jinak dokonalé ticho.

„Ty skleněné dózy na čaje jste otřela vy, že?“ zeptal se po chvilce. „Proč jste to udělala? Kvůli vašim otiskům?“

„Tam jsem trochu zazmatkovala. Chtěla jsem samozřejmě ten čaj odnést, ale ona ho uklidila až dozadu do police. A jak jsem vyndávala ty ostatní sklenice, neuvědomila jsem si, že nemám rukavice. Proto jsem pak všechny důkladně otřela. Nenapadlo mě, že si toho všimnete.“

„A ta čísla kolem mrtvé, jaký to mělo smysl?“ zeptal se ještě detektiv a sám byl zvědav na odpověď.

Žena se usmála a dlouho nic neříkala. Pak jen opět pokrčila rameny a bezelstně odpověděla.

„Nehledejte ve všem smysl, detektive. To byl takový můj nápad, jak policii zamotat hlavu. Ani žádný návod či utajená informace, která by měla usnadnit vyšetřování. Ty věci jsem vybrala náhodně, co mi přišlo pod ruku, to jsem tam položila. Třeba ta rybí šupina, tu jsem měla v portmonce, víte to se dělá aby se vás držely peníze. Opravdu, nic za tím nebylo.“

Mráček si trochu oddechl, vzhledem k pracovnímu vytížení se stejně těmto indiciím téměř nevěnoval. Teď už to však ani nebylo důležité.

„Budete muset jet se mnou, paní Winermannová,“ řekl a stále ji upřeně pozoroval. Neměl z toho žádné velké potěšení, jenže zákony platí pro každého. Zvedl se z křesla a pomalu zamířil ke dveřím.

„Měla byste dát vědět vaší vnučce… aby vás nehledala,“ obrátil se na vdovu, která ho následovala.

„Ano, jistě, Jolanka má nějakou školní akci, přijde později, já jí zavolám,“ řekla žena a zvedla telefonní sluchátko. „Jolanko… ne nic se neděje, jenom až přijedeš, já si teď potřebuji něco zařídit a možná ještě nebudu zpátky. Ano, dám na sebe pozor, neboj se,“ dopověděla téměř šeptem a zavěsila.

„Můžeme jít, připravila jsem se hned, jak mi volal bratr,“ vysvětlila detektivovi paní Winermannová, berouc si zpod věšáku menší cestovní kabelu.

Detektiv Mráček a stará žena vyšli ven a jejich kroky skřípaly na umrzlém písku, když společně mířili k domovní brance. Ve světle pouliční lucerny začínaly poletovat velké vločky sněhu a jako prachové peří usedaly na hřbety dvou pískovcových lvů, hlídajících prázdný dům paní Winermannové.