Úvodem.

THEODORE. WILDEN, jehož jméno a původ vzbudily svého času mnoho dohadů, slučuje v sobě skutečně takové zeměpisné strany, že byl nutně už od dětství poznamenán určitou výjimečnosti a atraktivností: Je Řek, narodil se roku 1936. v Athénách, jeho otec byl dipiomat Tak se stalo, že válku prožil v Praze a že je dnes ‚řeckým spisovatelem českého jazyka, neboť píše česky a nejraději se pohybuje mezi Athénami, které miluje, a Prahou, městem, o němž říká, že by jinde nedovedl psát.

V Československu vydal detektivku Vyslanci smrti (1963] a romány Arrivederci, Roma(1964), New York letí v 9 ráno (1968) a Lámání v kole (1969), vesměs postavené na kriminálních nebo špionážních zápletkách mezinárodního charakteru. Román Umřít někde jinde, zatím nejlepší Wildenova kniha, se odehrává v Marseille, v Paříži a v Athénách a prováži nás různými prostředími – od vysokých politických a špionážních kruhů přes šokující zábavy zlaté mládeže až po slavné marseillské a pařížské podsvětí. To vše tvoří sugestivní kulisu vlastního napínavého dramatu, v němž jeden agent za skryté mezinárodni asistence stíhá druhého agenta, který dezertoval s tajnými materiály o jedné z největších a dosud živých politických afér tohoto století. S neobvyklou pronikavostí a znalostí věcí odhaluje Wildenova kniha hluboko ukryté mechanismy v zákulisí moderního světa a psychologií tajemných lidí, kteří se do těchto mechanismů aktivně zapojuji a občas se pokusí o vzpouru proti pravidlům tvrdé hry.

 GATHER INK GUILLAUME-ALDINGTONOVĚ ,ALISTERll KERSAWOVI, LAUC.IEH-GAPPONIMU A TĚM Z AVENUE OLYMPE.

JAKOŽ I PAMÁTCE EVELYNA W.,

DÍKY NĚMUŽ JSEM TUTO KNIHU DOPSAL.

 Vzpomínám si teď na to všechno a připadá mi, jako by to bylo nesmírně dávno. Jako bych to byl viděl ve filmu, z kterého jsem nedokázal předčasně odejít. Jako kdyby mi to někdo vyprávěl a já mohl předpokládat, že přece jen trochu přehání, že přece jen buď něco opomněl, anebo záměrně vynechal. A přece je to jen pět dní, co jsem se vrátil do Marseille.

Otevřenými dveřmi sem vane lehká ranní bríza. Nebe venku je úplně světlé, a přece modré. Sem tam zazní zahoukání parníčku, odjíždějícího na Chateau ďlf.

Sedím zase u Laugier-Capponiho na Quai de Rive-Neuve. Jsem tu sám. Laugier-Capponi sedí u pokladny a připravuje se na nový den. Je to sympatický člověk, mlčenlivé pozorující, co se kolem děje, a hledící si svého. Je tu už léta.

Já dnes odjíždím. Piju svůj gin-tonic a vhodil jsem do něj tabletu Alky-Seltzer: Není mi dobře. Bude mi někdy dobře? Jistě. Znám už cenu, jakou si čas dává zaplatit za to, že zmatní obrysy některých vzpomínek, že jim ubere na významu, že je úplně zahalí vlnou nových setkání a nových rozchodů. Lidé by jinak nemohli žít. Musí občas přijít vítr, zatočit se kolem nás a vyrvat nám z ruky šátek, jímž jsme někomu mávali.

                                       Theodore

                               Wilden

UMŘÍT
NĚKDE JINDE

Č E S K O S L OVE N S K Ý
SPISOVATEL,
PRAHA

POZNÁMKA

Sacconeové, kteří vystupují v tomto románu, nejsou Guériniové. Mají li snad některé společné rysy s rodinou vládců marseillského podsvětí, pak jsou to rysy guériniovskéíio mýtu.

Byl jsem sice v kritické době v Marseille, ale s Mémé Guérinim jsem se tehdy nesetkal.

Pokud jsem kdy potkal nějakého gangstera, nebyl bych to na něm poznal, kdyby mi to o něm neřekli ti, jimž vděčím za mnohé rady a pomoc a jimž na tomto místě anonymně děkuji.

Argotem nemluví jen gangsteři, 1 když jsou to oni, kteří jej používají prakticky stále, Ale 1 mimo ně jím mluví mnoho lidí, zvlášť ve Francii, a někteří v něm myslí: Žijí v něm. To není kolorit, ale prostor jejich duše, kterou neposuzuji.

Děj, celý děj této knihy je fiktivní.

Vždycky se najdou nějaké shody, například v práci zpravodajských služeb, ale ty dává logika sama, a ostatně, o nich netií tento román.

Je to příběh člověka, který se vzbouřil proti svému světu (nebo světu tout court), a o lidech, kteří v tomto světě žili a které se snažím ukázat bez předpojatosti a bez schválností a s minimální dávkou literární licence: Říkám rovnou, že mi na této knize záleželo víc než na všech, jež jsem dosud napsal, a nejdeo trik s falešnou skromností, dodám-li, že se mi to beze zbytku nepodařilo.

Nechť mi tedy ten čtenář, který dává přednost přímočaře vzhůru vedené lince napětí, promine, že jsem ji místy přerval. Ale dramatický osud člověka, o nějž v tomto románu jde, by jinak snad zůstal věrohodný, nezůstal by však už docela upřímný. A nedostatek upřímnosti, to je ono skutečné peklo světa, jak jsme jej převzali, máme v držení a chystáme se jej odevzdat dalším.

Pro přesnost: Výstřely na Tonla Guérlnlho padly v červnu 1967, Mandroyan byl zavražděn na Gap Canaille v srpnu 1968, a ne v září, a Garianian je můj výmysl.

Ale tak je tomu v každém románě a nestačíme to opakovat.

Mohu jen dodat, že veškeré podobnosti se skutečnými událostmi nebo žijícími lidmi jsou čistě náhodné, a pokud k nějakým došlo, vznikly určitou věrností životu, která je vždycky na pováženou.

Theodore Wilden

 „Budu-li muset jednou umřít, pak ať se to stane v Peru.“‘

„Proč právě tam?“

„Když jsem byl malý, vyprávěli mi, že je ta země nesmírně daleko.“

 Část první

MARSEILLE

 Předevíšímm ne příIiš horlivosti,

To hatí záležitosti a kompromituje osoby.

TALLEYRAND

Všechnu vidět, všechno slyšet, všechno zapomenout.

NAPOLEON

I.     MARSEILLE, JE ŘÍJEN…

Díval se zase tak moudře. Zdusil jsem cigaretu a doufal, že to už nebude dlouho trvat.

„Budete-li mít potíže,“ řekl, „dáte zprávu prázdným lístkem v zalepené obálce Heywardovi. Sedí v hotelu Saint Louis a pulíruje si konzoli. Ať taky dělá jednou něco jiného.“

Knox se vyjadřoval rád s podivuhodnou přesností, šlo-li o intimní záležitosti jeho podřízených. Bylo jich mnoho, ale byli mu podřízeni vlastně jen nepřímo. Gonzales jim říkal: Naši korespondenti.

„Heyward mi nebude k ničemu. Pije,“ řekl jsem a představoval si vyhřátou Promenade de la Corniche a tu spoustu dívek se stehny opálenými až bůhvíkam.

„Držte se aspoň týden v klidu. Ti hoši tam mají čas a my ho musíme mít taky.“

Knox čas měl. Otvíral a zavíral dveře své kanceláře v Lisabonu a ohrožován nanejvýš takto vzniklým průvanem sdílel dost důsledně s doktorem Matthewsem a Steiubergem pohrdání normálním, světem. Všem jim připadalo, že svět je oběžnicí Gonzalesovy agentury.

Putyka na informace, tak tomu říkala Osendorferová.

Měl jsem vyschlo v krku.

„Budu se držet v klidu docela rád. Ale to stojí taky peníze.“

Těch deset let u soukromé agentury na vývoz a dovoz informací mne poučilo. S iluzemi se tu dalo vydržet tak půl roku,rok.

„Nesmí to stát moc peněz. Držte se v klidu skromně,“ ‚doporučil mi Knox. Teď jsem tu tedy seděl a vzpomínal na jeho moudrý výraz.

Celý týden jsem se držel skromně Laugier-Capponiho na Quai de Rive-Neuve, hrál u něho karty a střídavě poulil oči na Starý přístav a střídavě na bar, očekávaje chvíli, kdy si k němu sedne muž, jehož čtyři fotografie jsem už znal nazpaměť.

Teď, už jsem ovšem na tu chvíli nečekal, protože jsem věděl, že si k němu nesedne: Ve včerejším Le Provengal stálo, že ho našli na Cap Canaille úplně rozbitého a že policie zahájila pátrání.

„Heywarde,“ řekl jsem, dbaje správné výslovnosti, protože Heyward si na to potrpěl, i když byl jak zákon káže, „budeme se muset podívat, jestli přijel sám nebo s někým.“

Podíval se na mne, jako se díváme do slunce, a odtušil:

„Jestli vám záleží na tom, mít pupeční bednění proražený, tak se zkuste dívat. Pro mne to znamená end. Přímo happy-end. Řekli mi, abych vám pomoh, kdybyste byl na tu sledovačku sám. Tady jsou tvrdoušové. Vidíte, jak rychle ho vyřídili. A pokud jde o mrtvoly, ty nesleduju. Ledaže byste chtěl přestoupit k funebrákům.“

Viděl jsem, že na to budu sám. Sám na to, zjistit, kdy a jak přijel Garianian do Marseille, jak to, že na něho přišli tak rychle, a kam se podělo to všechno, co měl podle novin ukrást.      ‚

Bylo to stejně nesmyslné jako lovit velrybu v řece, protože Garianian nebyl vůbec zloděj.

Byl to styčný agent americké centrály pro Středozemí, a že by kradl šperky místním gangsterům, bylo stejně nepravděpodobné jako možnost, že by se Gonzales stal někdy šéfem CIA.

Ne, Gonzales zůstane až do smrti majitelem informačních realit v Lisabonu, pan Garianian zůstane i po smrti (alespoň pro mne a pro svou centrálu) styčným agentem, a já sám, nechci-li nadosmrti zůstat v Marseille, se musím především co nejrychleji zbavit tohohle Heywarda, který byl jednak Evropou zkažený Američan, a jed-nak mi byl k ničemu. Tušil jsem, že s ním budou ještě nepříjemnosti.

Byly. Musel jsem za něj zaplatit osm whisek, a on pil výlučně Chivas Regal.

Vstal jsem.

„Musím už jít,“ řekl jsem. „Je zaplaceno. Měl byste taky už jít. Jděte do hotelu a pulírujte si tam konzoli.“

„Co?“ zeptal se Heyward a nehýbal se.

Kývl jsem na něho a vyšel ven. Byl už večer, ve Starém přístavu se komíhala světla loděk, vzduch byl natěžklý solí a smogem sportovních autíček triviální mládeže těchto let, a silueta Cháteau ďlf byla daleko a nebyla vidět.

Byl říjen, ale tady bylo teplo, takové husté dávné teplo, které se po mně válelo jako pubertální vzpomínky na Humphreye Bogarta a Casablancu.

Zamával jsem na taxi.

„Toho nechte jet,“ poradil mi kdosi vedle mne. Otočil jsem se. Byl to už starší chlapík, dobře přes šedesát. Vypadal na to, že už v životě viděl víc než dvě mrtvoly. A že se k nim dostal schválně.

. Ničím na mne nemířil, ale měl ruku v pravé kapse kalhot, což vypadalo zrovna tak pěkně.

Dodal celkem rychle: „Půjdeme se trochu projít. Nedělejte blbosti, ano?“

Heyward ještě asi seděl uvnitř nebo vyléval vypitou Chivas Regal na záchodě. Nakonec je člověk rád, když to může vyčůrat.

Ostatně, i kdyby stál metr od nás, situace by zůstala stejná.

Omluvně jsem zavrtěl hlavou na brzdícího taxíkáře a dal mu zelenou, protože jsem pochopil, že na tu procházku budu muset jít.

II.               OSOBNÍ PROHLÍDKA

Rozdíl mezi Paříží a Marseille ml připadal vždycky asi stejně velký jako mezi Eskymáky a Afrikou, Chci Um říci, že mám rád Marseiile.

Nebyl jsem tady poprvé a měl jsem tu i nějaké ty známosti, bez nichž se neobejdete v žádném přístavu, natož v Marseille. Ale z této situace by mi byl býval mohl pomoci leda tak Monte Christo.

Muž šel po mé pravé ruce, téměř na stejné úrovni se mnou. Nenamáhal se ukazovat směr. Přešli jsme vozovku a šli směrem k Promenade de la Corniche. Auta nás mí-l jela zezadu, chodců bylo dost a vzduch mi připadal ještě těžší.      !

Pak jsem uslyšel brzdy. Byl to Peugeot 403. Jeli zřejměl za námi už chvíli. Asi nevěděli, jestli se o něco nepokusím.

Neměl jsem tušení, kdo mohli být a jak si mne našli.‘ Gonzales neměl ve zvyku sdělovat jméno zákazníka, i a Knox ovšem zvyky svého šéfa věrně napodoboval.

Byli dva. Ten za volantem byl vyšší, ale viděl jsem jen siluetu.

Můj průvodce mi otevřel zadní dvířka a řekl; „Nasedněte si.“

Nasedl jsem si k tomu, který seděl vzadu. Měl v ruce kalibr a byl vmáčknutý pěkně do rohu. S pozdravem se nenamáhal.

Pak nasedl i můj průvodce, dvířka bouchla a vyjeli jsme: jeden z desítek vozů, které zastavují a nakládají večer přátele, známé a jedou se někam podívat, jeden z desítek vozů, ve kterých se lidé oddávají rozhovoru nadějím nebo vtipům, domlouvají se o nejbližší budoucnosti a vůbec očekávají nějakou příjemnou změnu ve svém životě. Muselo být takových vozů spousty, teď, v Marseille, spousty Peugeotů a Citroenů a Renaultů a Volkswagenů.

Mlčel jsem. Ti tři si řekli pár vět a mluvili verlanem. Ale mluvili jím příliš rychle, a než bych stačil jednotlivá slova rozložit a přehodit, už zase mlčeli.

Jedno bylo jisté: Byli to zdejší hoši.

Projeli jsme celou Promenade de la Corniche a směrovali k Pradu.

Na tachometru mohlo být tak šedesát; s rychlostí se nenamáhali.

Vůbec se moc nenamáhali.

Pak jsme zabočili vlevo a propletli se několika úzkými uličkami a začal jsem ztrácet orientaci: Pamatoval jsem si jen, že moře zůstávalo po pravé straně, směr byl tedy severovýchodní, ale víc jsem nevěděl. Nakonec jsme vjeli do úzké stoupající ulice, prudce to– ohnuli vlevo a něčim, co mi připomínalo alej (ale nebyla to alej, kolem byly zdi a stromy byly až za nimi) jsme vjeli do jakéhosi parku.

„Tak pojďte,“ řekl můj průvodce.

Byli jsme opravdu v parku. Řidič zůstal ve voze a ti dva mne vedli po písčité pěšině k domu. Byla to rezidence, jedna z těch, které se v posledních letech staly módou na jihu. Ale musela tady bydlet spousta lidí… To poněkud odporovalo pravidlům podobných her. Nebo že by tuhle rezidenci měli pronajatou?

Můj průvodce měl klíč. Stoupali jsme po schodech do prvního patra. Zřejmě se vůbec nebáli, že bych se o něco pokusil. Chovali se ke mně jako ke skutečnému návštěvníkovi. Napadlo mne, jestli nejde o omyl v osobě. Zastavili se přede dveřmi v rohu chodby a ten druhý zazvonil. Otevřela nám nějaká dívka, na kterou nebylo dost vidět, a hned zmizela v pokoji přímo proti vchodu a zavřela za sebou skleněné dveře.

„Tudy,“ řekl ten druhý a uvedl mne do velké místnosti se staženými žaluziemi, starým nábytkem a dvěma lahvemi whisky na podélném stole, kolem něhož seděli tři muži.

Můj průvodce mi přistavil fotel a já si sedl. Ti tři mlčeli a jeden z nich, menší postavy, s vlasy ulízanými po stranách a šedesátkou na krku, zvedl láhev Haiga a tázavě se na mne podíval.

„S ledem,“ kývl jsem. „Hodně sodovky.‘

„Pete,“ obrátil se ulízaný na mého průvodce, „přines ještě led.“

Měli už jen pár kostek v karafě, a i ty se rychle rozpouštěly.

Druhý z té trojice, jen v košili s krátkým rukávem a slušným břichem pod ní, vzal láhev sifonu a řekl: „Řekněte dost.“ Asi mi tu láhev nechtěl svěřit.

Řekl jsem dost, když byla sklenice plná.

„Ten pán, s kterým jste seděl, tolik sodovky nepije, že?“ prohodil třetí z mužů, který seděl téměř vedle mne. Pohlédl jsem na něho.

Byl z nich nejmladší, mohlo mu být tak čtyřicet. Něco přes, možná. Černovlasý, lícní kosti vysedlé, rty úzké a špičatá brada. Archívní fotograf kriminální brigády by z něho dokázal nepochybně udělat stvůru. Nikdy v životě jsem ho neviděl.

„Chtěli jsme si s vámi promluvit,“ promluvil ten ulízaný, „Napijte se na to.“

Napil jsem se na to.

Pete se vrátil s ledem a vysypal kostky do karafy.

„Cigaretu?“

Vzal jsem si a Pete mi zapálil. Pak si sedl opodál k oknu a seděl tam. Do hovoru se nemíchal, tak tam snad spal. Konečně, to byla jeho věc.

„Chtěli jsme se vás zeptat na pár věcí. Například: Co děláte v Marseille?“

„Čekal jsem, až si pro mne přijedete.“

Moje odpověď se ulízanému nelíbila, ale přešel to.

„A jinak? Dali jsme si přece na čas…“

„Jinak jsem hrál karty v tom bistru, kde jsem seděl dnes večer. Můžete se zeptat. Moc jsem nevyhrál.“

„Kde bydlíte?“

„Hotel Mediterrane. Quai des Beiges.“

Byl to jeden z nejsměšnějších začátků rozhovoru, jaké jsem kdy absolvoval. Měli mne za zajíce. Nebo to předstírali. Zato já neměl pořád nejmenší tušení, oč jde.

„Nebude vám vadit malá osobní prohlídka?“

„Pokud mi nic nevezmete..

I tohle přešel.

„Uděláte ji sám. Vyndejte všechny věci z kapes a pokládejte je na stůl. Začněte sakem.“

Rozepjal jsem si sako a vyjímal věci a pokládal je na stůl, přesně, jak si přáli. Pas, portefeuille, kapesník, klíče od kufru, spona na peníze a v ní pár zmačkaných deseti frankovek, šeky American Expressu, věčné pero značky Ballograi. To bylo vše. Měl jsem na sobě letní šaty.

Pak mi ještě Obrátil kapsy navrch.

„Zbraň?“ zeptal se ten po mé levici.

„V hotelu.“

„Jaká?“‚

„Beretta 7,65.“

Chvíli bylo ticho. Ten v košili si zapálil cigaretu a nalil.

„Proč s sebou nenosíte zbraň, když ji s sebou vezete?“

„Vozím ji s sebou proti lupičům.“ odvětil jsem s vážnou tváří.

Ulízaný mi pokynul, abych otevřel portefeuille.

Byly v něm letenka Paříž-Marseille a zpět a letenka Paříž-Lisabon, několik navštívenek, nad kterými ulízaný ohrnul rty, protože náležely pařížským nočním podnikům, pojistka na zavazadlo z nádraží Saint-Charles, a asi pět fotek.

To zavazadlo jsem si poslal do Paříže a bylo v něm pár věcí, které jsem si tady koupil a nechtěl je tahat s sebou, jedna z těch fotek byla z Athén a byla na ní vyfotografována Muriel, jenže tak nenápadně, že se mezi ostatními lidmi na náměstí Syndagma úplně ztrácela. „Co je to?“ zeptal se ulízaný.

„To jsou stolečky před KLM a pohled na náměstí.“ Odložil ji stranou a vzal ostatní čtyři.

Byl na nich Garianian.

Ulízaný je rozložil před sebe na stůl a pak se na mne dlouze zadíval.

III.                             NÁVRH

Nemohl jsem vědět, zda mi udělali prohlídku v mém hotelovém pokoji. Ani to, jak dalece jsou o mně informováni. Ten, kterého jsem v duchu nazýval ulízaným, měl mnoho drobných vrásek a výraz poměrně zaměstnaného velkoobchodníka, který si o víkendu dovoluje umělecké sklony.

Už ve voze jsem se rozhodl, že budu lhát minimálně. Tam, kde je možno si výpověď ověřit, se doporučuje nelhat. Kdyby se tím ovšem lidé řídili, lež by ze světa skoro vymizela.

Nahá polopravda, to bylo to, s čím jsem se teď mazlil,

„Kdo je to?“ zeptal se konečně ulízaný.

„Vy jste neznal mého strýce?“

„Ne. To je váš strýc?“

„Byl. Už není. Jmenoval se Garianian. Říká vám to jméno něco?“

Neodpověděl, ale rozevřel můj pas.

„Vy se nejmenujete Garianian, soudě podle pasu, který máte s sebou. Máte snad jiný pas?“

„Ne. Měl jsem kdysi maminku.“

„Aha.“

Nastalo ticho. Ten v košili si ji rozepjal. Měl chlupatá prsa a na nich se blyštěl zlatý křížek. Byl to nepochybně katolík.

Ulízaný se prohraboval mým pasem, jako by to byl telefonní seznam.

„Konečně, pane Berxi, je to vaše věc, kolik máte pasů, mrtvých maminek a zděděných strýců po mamince,“ řekl a hodil pas zpět k mým věcem.

„Ale pokud jde o Garianiana,“ pokračoval, „tak to je něco jiného.“„Neměl jsem svého strýce příliš rád,“ řekl jsem rychle. „Je mi docela jedno, že umřel.“

Ulízaný kývl na toho vedle mne.

„Pasquale,“ řekl ke mně, zatímco jmenovaný mi položil ruku na rameno, „Pasquale vám rozbije spodní čelist, když si ještě jednou zkusíte plivnout do viksu.“

Řekl to opravdu klidně, ale s důrazem, o němž jsem soudil, že si naléhavě přeje, abych jej neminul bez povšininutí.

Bylo.po žertech.

„Kdy jste přijel do Marseille?“

„Přiletěl. Před týdnem.“

„Co tu děláte?“

„Kdybych řekl, že jsem turista, řeknete, abych se jel podívat, jestli už rostou na Croisette kaštany. Mám tu mít obchodní jednáni. Nebo spíš… měl jsem je mít.“

„S kým?“

„Samozřejmě s Garianianem.“ 

„Samozřejmě.“

Vypil jsem zbytek whisky a Pasquale mi nalil, přičemž by tak laskav, že se pustil mého ramene.

Pak přišla očekávaná otázka.

„Jaké to mělo být obchodní jednání?“

„V Lisabonu má být založena rafinérie na cukr. Dali mi hlášku, že Garianlan má styky na východ a že by to postavili levněji. Chtěl jsem se s ním sejít a promluvit s ním o tom.“

„Vy jste stavitel?“

„Ne.“

„Asi ano,“ vmísil se Pasquale. „Staví nám tady chatrče. Jednu za druhou.“

Ulízaný ho umlčel pohledem. Šéfem tu byl nesporně on.

Předpokládal správně, že mě ani nenapadne zeptat se ho, jakým právem mi klade tyhle otázky. Vskutku mne to ani nenapadlo. Policie to nebyla. A situace zase nevypadala tak, že by jim nedostatek legitimací vadil,

„Procenta,“ řekl jsem, „Pracuji na procenta. Cukrová třtina. Už léta. Nevynáší to moc, ale zase to jde. A bezvelké námahy. Jenomže ml Garianlana někdo udělal na maso.“

Chvíli bylo zase ticho. Ten v košili zavrtěl trochu hlavou, ale neřekl nic. Muselo jim to znít nepříjemně pravděpodobně. Pak už zbývají obvykle dvě věci: Spokojit se s vysvětlením, nebo mučení. Ale já neměl tušení, co vědí, co hledají a co chtějí po mně, a tak jsem mrzutě dodal: „Nemyslete si, že když se tady tak pěkně zpovídám, tak že mě to baví. Ale byl jsem už v různých situacích a jsem dostatečně chytrý hoch, abych věděl, že vám třem o něco kráčí. Jenže nevím o co, a mohu se pouze snažit vám v tom nepřekážet.“

Nechali mě, abych si mluvil pro sebe. Ulízaný vstal a odešel na chvíli z pokoje. Když se vrátil, seděli jsme tam ve stejných pozicích, jako když odcházel: Pasquale se díval na stůl a po očku mžoural na mne, jak se tvářím, já jsem seděl pohodlně v klubovce a díval se na svou sklenici, a ten v košili se drbal zvolna a dlouhými tahy na prsou. Prostě, náladička jedna radost.

„Včera vás volal Lisabon. Víte o tom?“

Ulízaný se zase posadil a já zavrtěl hlavou.

„Nebyl jste v hotelu. Co vám chtěli?“

„Nemám nejmenší tušení, že mne někdo volal.“

„Co vám chtěli?“

„Nevím, kdo to byl.“

Ticho.

„Lino,“ obrátil se ulízaný k tomu v košili, „v kolik hodin to máme?“

„Je čas. Ještě spousta času.“

„Aha. Tak podívejte…“

Ulízaný se trochu předklonil.

„My nevíme, jak jste se dostal k těm fotografiím, ale jsou pro nás velice důležité. Víme jen, že je máte. Je to lepší takhle, nemusíme pro ně aspoň posílat. Taky nevíme, co jste tu chtěl dělat, a je nám to dost jedno. Připletl jste se k tanci, je to vaše smůla. Budete nám muset trochu pomoci. A bude lépe, když se s tím smíříte hned zpočátku. Tak co?“„Nevím ještě, s čím se mám smířit. Gafianian je mrtev, zatírii se smiřuji s tím. Je to pro mne ztráta. Nemám tu už co dělat a nebudu vám překážet.**

„Nám nepřekážíte. To už byste měl kabátek načerveno. Nám jste zapotřebí. Čili: Zůstáváte v Marseille. Hotel zaplatíme za vás.**

„To je vítaná zpráva,“ řekl jsem. „Do dneška?" 

„Nikoli, do dneška vy sám. Ode dneška."

. „Dobře. Co dál?"

„Potřebujete peníze?"

/ „Jako každý."

„Kolik?"

„Nevím za co."

„My taky ne. Tak kolik?“

„Navrhuji vám ponechat finanční věci na pozdější dobu. Zatím byste mi mohli říci, co ode mne očekáváte." 

„Dobrá."

Ulízaný si nalil a Lino mi nabídl cigaretu.

„Včera odkroulili jednoho chlapíka na Cap Canaille,** začal ulízaný. „Odvezli ho z Marseille a vysadili až tam, napřed ho ztřískali, protože se chtěli něco dozvědět, pak do něj pustili kalibry a pak ho shodili dolů. To je všechno. Byla to naprosto místní záležitost. Ten chlapík byl zloděj. Okradl… hra… vykradl vilu Tonia Sacconeho. Toho, co je po smrti, bratra Bébého. Víte, kdo je Bébé Saccone?**

„Ne. Je mi líto."

Věděl jsem to velice dobře. Byl to vládce Marseille, a to tady věděl každý. Ale proč jsem to, proboha, měl vědět já?

„Skoda, že to nevíte. Bébé Saccone jsem já sám, a tohle jsou Lino Saccone a Pasquale Saccone. Pan Berx.**

Oba pánové se trochu uklonili. Já taky, spíš automaticky.

Bébé Saccone pokračoval:

„Teď se po Marseille říká, že jsme to udělali my. Důkazy nejsou. Každý z nás má řádné alibi, moji lidé také. Až potud je to v pořádku.Nepochyboval jsem: Všichni v téhle místnosti vypadali na to, že mají doma celou řadu perfektních alibi, jaksi jsem se k nim nehodil a jen jsem doufal, že se mě nebudou ptát, co jsem dělal včera večer touhle dobou.

„Dozvěděli jsme se, že třetí kriminální brigáda po tom jede, ačkoli ví, o koho šlo. Šlo o pitomého drzého zloděje. Ale oni řádí jako čerti. Dostali befel z Paříže. Proč?“

„To já nevím.“

„Možná že přece jen víte víc než my. Anebo můžete zjistit. Musíte. Když se vám to podaří, nebudu šetřit. Když vyplivnete, tak jenom jednou a naposled. Lino vám dá můj telefon a řekne vám, jak mne sehnat, nebo někoho z nás. Těžké to není. Každá informace o tom vašem Garianianovi je zajímavá.“

„Dobře. To znamená, že jsem volný?“

„To jste byl celou tu dobu. Přijel jste přece dobrovolně na přátelskou návštěvu, ne?“

Uznal jsem to.

„A pospěšte si. Cas letí a ta věc je vážná. Nechceme, aby nám sem tahali nějaké jiné věci, než jaké tu máme. Stačíme si tu sami. Do politiky se nepleteme.“

„Zloději snad taky ne.“

„Zloději ne, ten Garianian asi ano. Druhý odbor je vzhůru. Chápete?“

„Vůbec ne.“

„Tak si kupte nové vedení. Kvůli zloději bychom vás sem netahali zase my. Ten chlap, co byl zabit, byl zloděj. Proto jsme chtěli tyhle fotky. Protože to vůbec není on. Někdo mu jen potom přidal do kapsy doklady toho vašeho Garianiana. Teď už chápete, že?“

IV.                      CHERCHE DIEU

Opřel jsem se co nejpohodlněji a přivřenýma očima pozoroval ta stehna. Byl to tanec osamělců a tahle dívka měla krátké bílé ponožky a ještě kratší koženou sukni: Budoucí žena, předvádějící děvčátko před znásilněním. Dívala se při tanci kamsi nahoru ke galerii, tonoucí ve tmě, zatímco její partner se mlčky kývavě otáčel kolem vlastní osy a rukama docela dobře napodoboval Afričany ve chvíli slézání se stromů…

Její stehna ho vůbec nezajímala. Snad je dobře znal, anebo je Ignoroval se sebevědomím majetníka, který ve svých všemocných dvaceti letech, tak nádherně drze příblblé výpary kerosenu, ani neví, kam sahá…

„Máš na ni anténu, co? Tak se napoj.“

Pili jsme gin-tonic jako kdysi na Kypru. Jo „Beaujoue“ ztloustl a měl nažloutlou hedvábnou košili. Zůstal věrný snům ze svého mládí, kdy se z plné šrajtofle netahaly prachy za nylon. Jemu hedvábná košile a vlněný oblek Prince de Galles nezanikly v paměti pod návalem módy.

Když vozil zbraně Rekům na Hardinga, říkal mi: „Ještě nemám dost. Ale až budu mít dost, poznám to. A pak už budu jenom sedět na vejcích a dám se ovívat dvěma třemi páry ňader v rozkyvu a budu se dívat, jak ti blázni kolem neumějí žít. Za našich mladých let jsme se neopičili po otrhancích.“

A když v čtyřiašedesátém vozil zbraně Turkům proti Grivasoví, co toho Hardinga vyhnal, to už seděl na Metaxas Square v bílém obleku a říkal mi: „Pumpky a golfová hůl. Rozumíš? Pumpky a golfová hůl a vůně oleje a česneku a cibule, táhnoucí se z kuchyně na druhé straně vily, a ve sklepě narovnané ležící ovce. (Tak nazývalChateau Mouton Rothschild.) Jednapadesátý ročník, to se ještě sežene.– Rozumíš?“

Když jsme se tehdy loučili, oznámil mi, že má dost a že se vrací.

„Najdeš mě v Marseille. Jseš u mne doma.“

Patřil k místní galerce, a i když jeho obchody se většinou odbývaly mimo Francii, byl tu ve svých pětapadesáti dobře usazen a přišel téměř okamžitě. Byla jedna v noci a trochu se divil, proč nechci jít do Dvou kytar nebo do Bar dcs amis, nebo jinam, kde lidé byli „viděni“ a dali se vidět To byli jediná věc, kterou ani Jo nemohl pochopit,že  je celá galerka, „la pegre“; stále stejná: Scházeli se veřejně a jako děti mají radost, že se to  o nich ví“. Jako by doufali, že jednoho dne někdo řekne: Ale vždyť jsou to koncesovaní řemeslníci! Mají lodě s viržínským tabákem bez cla a velbloudy s tubami heroinu v břiše a házejí holky na beton s pravidelností, hodnou píchaček… tak proč je považovat za gangstery?

Jenomže to nikdy nikdo neřekne, a tak oni si hrají na to, že se to už jako řeklo, ale jen tiše, takže je to prozatím státní tajemství, a chovají se, jako by žili v budoucnosti, v níž to už tím státním tajemstvím nebude.

Tak tohle ani Jo nemohl pochopit a potutelně se usmíval, když sl ke mně sedal v téhle tančírně na place Thiars, kam chodili teenageři a starší naddorostenci a kde se pomalu měnila světla a za nimi bylo přítmí a kde jsme měli pít náš gln-tonick ze starých dobrých časů.

Napil jsem se. Dívka tančila dál a příšerné skřeky umírajících erotomanů u elektrických kytar byly doplňovány elektronkovým rámusem, který připomínal sjíždění okované žirafy po nakloněném píechu. Jmenovalo se to tady „Cherche Dieu“.

„Nechtěl jsem se s tebou nikde moc ukazovat,“ řekl jsem.

„Aha,“ řekl Jo. „Chápu. Můžeš být u mne. Mám vilku v La Ciotat a v ní ženu, která niluví jen se mnou. Budeš tam jako v bavlnce. Kdo po tobě jde?“

„Bébé Saccone,“ řekl jsem’schválně.„Tak v tom případě tě uklidím zítra do Toulonu. Nebo vědí, že seš tady?“

To byl Jo. Samozřejmě, že se s Bébém musel dobře znát, a určitě se mu nemohlo hodit, aby se s ním octl na válečné noze. Ale prošel skoro vším, nevyjímaje ani zpravodajství. Věděl, co je to kamarád, neřku-li přítel.

„To byl jen žert,“ řekl jsem mu. „Vysvětlím ti to.“

Vysvětlil jsem mu to.

„To není zlé,“ řekl, když jsem skončil. „Bébé je výhodný společník. Počasí v Marseille určuje on.“

„Poslyš, Jo. On potřebuje najít Garianiana, aby dokázal, že v tom nemá prsty. Tedy: V Garianianovi. Já ho potřebuju jen najít. Mluvit s ním nepotřebuju. Je ti to jasný?“

„Samozřejmě, vždyť se tě na nic neptám. Takže máte společný cesty. Dáš mu Garianiana, až si vyřídíš to svoje, ne?“

„Přesně. Problémy jsou jen dva: Předně, že ho nemám a nevím, kde je, a za druhé, že se Saccone určitě pojistil. Budou se dívat na to, jak ho budu hledat, a na to, jak jsem ho našel. Mýlím se?“

„Nemýlíš.“

Dívka odešla z parketu a její pai’tner ji následoval. Přestalo ji to bavit? Seděli s jim podobnými naproti u stolu. Špatně jsem tam viděl.

„Garianian,“ řekl jsem. „Co o něm víš?“

Jo měl šedivé vlasy, a když se pod nimi šklebil, vypadal jako kluk.

„To, co ty. Dělá pro Arniky. Je tady půl roku v roce, zbytek profláká v letadlech mezi Washingtonem a Paříží. Dost utrácí, jmění z toho nevytluče. Pár lidí ho už zná. Co chceš vědět?“

„Kdy tu byl naposled. Koho tu má z místních lidí. Ženské. Jestli chodil do rue Armény. Koho tam zná. S kým měl naposled nějakou nepříjemnost. A celej ten špás kolem.“„Něco ti budu moci povědět, něco ne. Švihnul se mi párkrát po cestě, ale už je to nějaká doba. Znáš Ogiera?.“

„Ne. Slyšel jsem o něm.“

Kenneth Ogier byl Kanaďan a svého času pracoval v protinarkotickém odboru americké policie.

„Co teď dělá?“

„Přehodil výhybku. Suší si tu teď šaty i s tím, co mu v nich zbylo. Prokázal jsem mu jistou laskavost.“

Marseille se nezměnila. Snad to bylo tím sluncem, kdo ví. Až jednou budu myslet na pohřeb, pošlu si rakev sem.

„Nemysli si, že tě otravuju, protože tu nikoho nemám,“ řekl jsem. „Ale věřit můžu jen tobě a o svém klientovi nic nevím. Nerad bych něco zvrzal.“

„Samozřejmě. Nepiješ. A máš pravdu, ta holka má šanci.“

„Neříkal jsem nic takového.“

„Jak jsi tu dlouho?“

„Týden. Týden u Laugier-Capponiho. Tam měl přijít. Měl tam mít s někým schůzku. Jenže jsem si tam nikoho nevším. A on sám tam ovšem nepřišel.“

„Hm. Tak Garianian, říkáš ,..“

Jeho oči se trochu usmívaly. Pořádal si v hlavě výběr.

„Je mu asi čtyřicet. Z dychtivé školy. To jsou ti, co si na válku jen hráli. Měl průšvih ve Stockholmu, to bylo v osmapadesátým. Dostal zákaz a od té doby tam nesmí. Švédové jsou spřátelení, ale má to limity. Znal jsi Bo Ohlanda?“

„Toho, co motal dráty pro Gehlena?“

„Jo. Tak ten mu udělal tak náramnej odposlech, že sl pul Stockholmu vykládalo, z který strany se kouká na televizi.“

„Co je s Ohlandem?“

„Sedí v Berlíně. Jezdí sem na dovolenou. Ale teď tady neni."

„To je škoda.“

„Není. Já tu historku znám a moc z ní moudrej nebudeš. Amerloci váleli kulečník kvůli oceli, která mizela do Finska a přes čáru dál. Švédové tvrdili, že to nenípravda. V tý době to byl právě Garianian, kterej udělal servírku v jednom pajzlu a vona mu dala vobrázky jednoho diplomata z poměrně puritánský země. On to vodvez do Langley a Švédové museli cuknout. Tak ho vyhodili. Neprokázané obvinění z proxenetismu. Fajn, ne?“

„A tím se udělal.“

„Tím se udělal a dostal ten flek tady. Pokud Jde o konzulát, tam nechodil. Sedí tam Stewart. Ale ten chlastá výlučně U dvou kytar a chodí s Miou Lanciovou a pochybuju, že by o něm něco věděl. Příležitostně tě s ní můžu dát dohromady. Ale ne tady. Tady ti můžu tak představit leda Rolling Stones, nebo co to tady řve.“

„Co to bylo za člověka?“

„Myslíš Garianian? No, snad ještě je, nebo ne?“

„Není řečeno, že když zabili jiného, že Garianian taky není někde v márnici. Ty dokumenty snad byly jeho. Jinak by se do toho nepletl druhý odbor.“

„Nediv se, Amerloci museli spustit poplach. A Francie je v NATO. Ale kdyby ho byl někdo sejmul, tak se s tím přece nebude vytahovat. Ne, Garianian je pěkně živej a někde běhá. Možná že dokonce právě souloží na tvý zdraví o pár metrů dál.“

„Možná. Ale tomu nevěřím. To první snad, ale ty metry budou pěkně dlouhý. To Je to, z čeho mám největší strach. Má asi dobrý důvod podplácet hrobaře.“

„Hm. To musíš spíš vědět ty. Dá se ti volat do hotelu?“

„Bydlím v Mediterranée.“

„Koho to napadlo?“

„Nikoho nenapadlo, že bude průšvih. Nabídli mi Heywarda.“

„Toho? Ten žere Bébému z ruky. Tak se nediv.“

„Tak tohle mám vysvětleno. Budiž. Tím hůř pro Heywarda. Ale to má čas. Zatím se mi to může docela dobře hodit na intox, aspoň bude Saccone klidně spát.“To byli Knoxovi korespondenti! U Gonzaiese se prostě počítalo s tím, že si každý nakonec poradí sám a že už každý někde někoho má. V tom se Gonzales nepřepočital, protože bral lidi s minulostí, takže jim Knox mohl nabízet korespondenty z čistě dekorativních důvodů.

„Garianian má dobré styky,“ pokračoval Jo. „Je tu pár lidí, kteří ho znají. Zítra ti dám adresy. Ale buď opatrný: Donese se mu leccos.“

„Nevadilo by ml, kdyby se mu doneslo, že ho hledám. Třeba by se na mne přišel podívat.“

„Budu už muset jít. Vrátíš se do hotelu?“

„Ovšem, ať mne mají na očích. Kdy budeš mít zítra ty adresy?“

„Zavolej mne. Budu sedět v Cintře. Kolem čtvrté. Jak se tady jmenuješ?“

„Berx. Portugalský pas. V pořádku.“

„Řekneš, že chceš mluvit s monsieur Jo. Možná že do té doby uvidím Ogiera.“

„Podívám se za několika lidmi. Řekni mi ještě dvě věci. Macdonald. Dělal dlouho pro Amerloky. Znáš?“

„Osobně ne. Ale vím, co máš na mysli. Patří mu procenta v jednom Bébého podniku. Nepochybně Garianlana zná. Všechno, co mu řekneš, bude Bébé vědět za čtvrt hodiny po tvém odchodu.“

„Nevadí. Aspoň uvidí, že se snažím a že vím, za kým jít. Druhá věc, Jo: Garianian tady musel mít pletky s ženskými, přece si je sem nevozil. Nechci Macdonalda lechtat rozžhaveným železem, a v těchhle věcech záleží spíš na detailech než na obraze. Především by mě zajímalo, co tu měl naposled, jestli to náhodou nevíš.“

„To náhodou vím, to ano, ale nevím, jestli to bylo zrovna to, čemu se říká femme fatale. Spíš ne, zítra ti povím o jiných, zajímavějších. Tableta, to je spíš přestárlá nymfička, obklopená kandidáty na galerku, odpadem zlaté mládeže, věčnými studenty, co válej ty revoluce za lid po tátový prkenlci, a páskama. Samozřejmě exhibicionistka. Kus. Jak se jmenuje, nevím znám jenom její přezdívku, ale to se dá snadno zjistit. Garianiana jsem s ní vídával, vyskytoval se s ní. Snad ho bavilo pomyšlení, že ji bere těm mladejm klukům.“

„Musím se na ni podívat. Kde bydlí?“

Podíval se na mne, jako by myslel, že si z něho znovu tropím šašky.

„Můj Bože, takže je to jako náhoda?! A já myslel, že jsi tady kvůli ní. Kde bydlí, to nevím. Ale patří jí ta stehna, na která ses před chvílí tak upřeně díval. Tamhleti poskoci kolem ní, to je část její party. Říkají jí Kobra.“

V.                      AGENT NA PENZI

Druhý den mne probudil telefon. Protože jsem ještě nesnídal a protože to byl mužský hlas, který se ptal, mluví-li s panem Berxem, odpověděl jsem spíš rozmrzele otázkou, kolik je hodin.

„Jedenáct. Bébé vás nechá pozdravovat a ptá se, je-li něco nového.“

„Je. Potřebuju vůz. Pohodlná cestovní rychlost 140 kilometrů. Kdy ho mohu mít?“

„Počkejte, zeptám se.“

Zatímco to ve sluchátku harašilo, listoval jsem v bloku. Notesy zásadně nemám rád.

„Asi za hodinu. Na jak dlouho ho budete potřebovat?“

„Týden dva. Možná míň, možná víc.“

„Chcete ještě něco?“

„Ano. Ale to řeknu Bébému osobně.“

„Nemá čas, řekněte to mně.“

„Nevím, jestli byste se mi líbil. Sedněte si do toho vozu a uvidíme.“

„Dobře. Budu s ním v poledne před hotelem. Je to zelený Triumph.“

Když zavěsil, vytočil jsem číslo, které mi dal Lino Saccone.

Zvedli sluchátko a někdo řekl: „Prosím.“

„Jsou tam Lázně?“

 „Ne. To bude omyl.“

„Jak chcete pojedu tedy k moři.“

Spokojeně jsem zavěsil. Byl to týž hlas jako před chvílí.

Kobra, opakoval jsem si, když jsem se sprchoval.

Triumphů tam bylo několik, ale zelený jenom jeden. Přistoupil jsem k němu a pohlédl na hodinky.„Máte šest minut zpoždění,“ řekl jsem ledabyle, když muž pootevřel dvířka.

Byl to dlouhán, měl špičatou bradu a švestkově modrý lembr. Podal mi klíčky s gestem, jako by náležely k trezoru Anglické banky.

„Jen je tam strčte a seďte. Budete řídit.“

Obešel jsem vůz a vsedl dovnitř.

„Mrňavé sportovní vozy jsou mi ukrutně odporné,“ řekl jsem. „A Triumph nejvíc ze všech.“

„Jaguár nebyl na skladě,“ řekl muž a nastartoval. „Měl jste rovnou říct, že chcete Rolls Royce.“

Zabouchl jsem dvířka a vytáhl cigaretu.

„Kam pojedeme? Nemám mnoho času.“

„K Macdonaldovi. Znáte adresu?“

„Jo. Znáte se s ním?“

„Jo. Jak vám říkají?“

„Neale.“

„Američan?“

„Ne, Rosbíf,“ řekl ironicky.

Vyjeli jsme.

„Co dělá Pete?“ zeptal jsem se, aby řeč nestála.

„Nemá čas. Chtěl jste mu něco?“

„Ne. Ale mám rád zaměstnané lidi. Pozdravujte ho ode mne.“

Macdonald bydlel v rue des Catalans.

„Myslíte, že bude doma?“ zeptal jsem se.

Neale měl jen velice slabý přízvuk. Musel být ve Francii už léta.

„Rád jí doma. Teď bude snídat.“

„Jako já,“ řekl jsem se zadostiučiněním. „Znáte Kobru?“

„To je ta holka, co s ní kamarádí Pracička?“

„Nevím, kdo to je Pracička,“ ujistil jsem ho.

Blížili jsme se k Pharu. Ve voze bylo nedýchatelně. „Nestáhl byste střechu?“

„Až zastavíme.“ Po chvíli dodal: „Pracička je kluk. Jeden kluk., Šikovnej, ale moc mladej. A trochu se bojí deště.“ „To chce čas,“ řekl jsem žoviálně.

„Líbí se vám?“

„Kdo? Kobra? No jo. Docela.‘1 „Teď se kolem ní točí mladej Boussac.“

„Kdo je to?“

„Vy nikoho neznáte.“

„Nežiju ve Francii. Znám spíš Chesterfieldy a prince z Walesu.“

„Syn starého hraběte de Boussac. Patří mu půlka Dordogne.“

„A co patří jeho synovi?“

„Ta druhá půlka.“

„Aha. Kolik je iou?“

„Asi pětadvacet“

„Cápek. Že by Kobra pomýšlela na sňatek?“

„To sotva. Ještě se dost nepobavila. Měl byste si dát záznam, abyste přišel na řadu aspoň během pár let.“

„Právě o to jsem vás chtěl požádat. Že by mi to ten váš Pracička zařídil?“

„To není náš Pracička. Je to ještě kluk. Nelze k němu mít důvěru. Oni tam provádějí orgie a bourají lidem vrata. Napřed z toho musí vyrůst.“

„Ty jejich orgie bych chtěl vidět. To přivážou nějakého dědečka ke stromu a bičujou ho, ne?“

Projeli jsme Pharem.

„Tamhleto je vojenský objekt. Moc se tady necourejte, aspoň ne s tímhle vozem.“

„Je kradený?“

„Právě že ne. Nechcem vás dostat do maléru.“

„Taky doufám. Takže Pracička mi bude k ničemu, pokud jde o taneční pořádek té slečny?“

„Asi tak. Jestli vám jde o nějakou partičku s nohama vzhůru, to není velký problém. Pete mi řek, abych se o vás postaral. Můžeme večer někam zajet.“

„Jenomže mně se děsně líbí právě tahle Kobra.“

„Ta to nedělá. Dělá si, co chce.“„Čím je její tatínek?“

„Jak to mám vědět? Ani nevím, jestli ho už nezabila. Nestarám se o ni. Tenhle druh hysterických zajíců nemám rád.“

Zatočil za roh a zabrzdil před dvoupatrovou vilou s velkými zelenými vraty.

„Už jsme tady. Pospěšte si.“

„Vy si pospěšte. Zamkněte vůz a dejte mi klíče, asi se tady zdržím. Jestli spěcháte, chyťte si taxíka.“

Macdonald byl nesmírně tlustý. Přesto se nepotil a díval se trochu podmračeně.

„Já vás neznám,“ opakoval mi větu, kterou mi už dvě minuty předtím a taky zbytečně řekla postarší služebná. Mluvila patois a bylo vidět, že pije i před obědem.

„To nevadí, Harry,“ ujistil jsem ho. „Aspoň mně ne. Můžu si tady sednout? Ledaže byste měl pro návštěvy zvláštní křeslo a měl ho zrovna v opravě.“

Sedl jsem si na širokou válendu, pěkně nízkou, aby se člověk moc neuhodil, kdyby přitom náhodou spadl.

Litoval jsem, že nemohu houpat nohama a divil se, odkud tak rychle vyčaroval pistolku. Buď ji měl v širokých bílých kalhotách, nebo na psacím stole, který stál před velkými zasklenými dveřmi na terasu. Nebo ji prostě celou tu dobu držel v druhé ruce a teď si ji prostě přendal.

„Vy s tím spíte?“ zeptal jsem se nevinně. Jsou totiž takoví lidé.

Viděl jsem, že se chystá řečnit, a přetrhl jsem mu to:

„Namiřte to laskavě jiným směrem, posílá mě Ellenword.“

Zakabonil se.

„Odložte už ten aparát,“ dodal jsem přátelsky. „Jestli to nevíte, tak v těchhle aparátech jsou takové podlouhlé kovové věcičky a ty z toho při troše neobratnosti lítají ven. A může to i zabít. Ellenword by se zlobil.“

Svěsil ruku, ale pistoli neodložil. Zřejmě se vzpamatovával.„Co chce?“ zeptal se chraptivě. Vstrčil pistoli do kapsy.

„Chce, abych se vás zeptal, jestli se na něho ještě pamatujete.“

Chvíli se na mne nepřítomně díval.

„S tím jsem skončil,“ řekl pak.

„To vám rád věřím.“

Ellenword byl americký agent, kterého jsem shodou okolností poznal kdysi v Havaně. Pak jsme se sešli ještě několikrát a vždycky to bylo shodou okolností, což je jakýsi druh časové profesionální deformace. Předpokládal jsem, že Macdonald ho musí znát.

„Co budete pít?“ zeptal se mrzutě.

„Před obědem zásadně nepiju,“ řekl jsem, spokojen, že jsem se nemýlil.

„K obědu jsem s vámi nepočítal.“

Pak dodal už mírněji:

„Zeptám se Odetty, jestli by se v tom dalo něco udělat.“

Nechal jsem ho, ať se snaží.

Vrátil se za chvíli a řekl, že oběd bude asi za půl hodiny, jestli se zdržím.

Určitě doufal, že mu řeknu, že ne, ale v tom se spletl. Přijal jsem pozvání s úsměvem.

„Jím celkem málo, na večer vám zbyde,“ dodal jsem. „Kde můžeme mluvit?“

„Tady. Odette neposlouchá a zahradník teď spí. Jinak v domě nikdo není. Ale už jsem vám řekl: S tímhle jsem skončil. Ať si hoši dají svátek.“

„Právě,“ řekl jsem. „Nic víc nechtějí než právě tohleto. Aby to mohli udělat, tak mi zkuste pěkně popravdě odpovědět na pár otázek, které mi napadnou, a přidat třeba i něco ze svého, jestli napadne něco vás, a můžete být jist, že já odejdu a vy budete zas dál brát Bébého prachy.“

Olízl si rty a šel k baru, vytáhl láhev Dimple a nalil si. Pak do toho hodil led a chvíli hledal sifon.

„Máte ho na stole,“ poradil jsem mu.

„Tak vy vážně nechcete?“ opakoval rezignovaně.

„Už jsem vám řekl, že před obědem nikdy nepiji. Moje slovo platí.“Když se usadil naproti mně, dodal:

„Tak spusťte. Ať to máme vyřízeno. Na ten oběd můžete zůstat, ale vzkažte jim, že dohoda byla jasná a ať si příště trhnou nohou.“

„Dobrá, určitě jim to vyřídím a určitě to udělají. A teď mi povězte, kdy jste naposled viděl Garianiana.“

Vyvalil oči.

„Ale – to je nesmysl. S tím já přece nemám nic společného!“

Asi si myslel, že na něho mají Amerloci podezření, že ho zavraždil. Musel jsem ho rychle uklidnit.

„Nebojte se, Harry, nikdo vás do toho nestrká. Ale moje otázka byla jasná: Kdy jste ho viděl naposledy?“

Chvíli přemýšlel.

„Víte, my jsme se nestýkali… Chápete, ani v době, kdy jsem ještě táhnul s sebou, jsme spolu neměli nic společného. Prakticky ne. Samozřejmě, znal jsem ho. Znala ho spousta lidí. Víte přece, jak to s ním bylo.“

„Vím, nevím, povídat musíte vy. A pořád jste mi ještě neodpověděl.“

„No, samozřejmě, kdybych to byl táhnul ještě tady, tak bysme ve styku byli, ale tady já už jsem na penzi. Pokud jde o naše známé, myslím.“

„Právě. Ale víte, Harry, jak to chodí. Někdo vás spolu viděl,“ řekl jsem nazdařbůh, „a teď je Garianian v pánu. Nebo ne?“

Zadíval jsem se mu zpřírma do očí.

„Četl jsem to. Překvapilo mě to. Nevím, kdo by to mohl udělat…“

„Neblbněte, těch lidí je moc, co to mohli udělat.“

Zřejmě ho to uklidnilo.

„To jistě. Ale víte, tyhle lidi se respektujou. Garianian nebyl akční agent. Ani operativec.“

„Ujišťuju vás, Harry, že je z toho pěkný bordel. Teď už do toho nakráčela i Paříž, a když mi nepovíte trochu víc, tak se může stát, že se tu hoši z Place Beauveau za –

staví,na trochu volební řeči, Třeba byste nebyl rád, Pak by se třeba i kriminální brigáda, podíval lupou na vaše kšefty, a to by zase nebyl rád Bébé, přece, víte,, že nemá. v lásce Ucti, za kterými se jako epidemie táhnou fízlové z jiných krajů,“

Žil si tady nepochybně docela pěkně. A nebylo mu Ještě šedesát. Ale svoje léta nepromarnil:

„O služebních věcech musíte vy vědět víc než já,“ řekl mazaně. „A jinak vám sotva mohu říct o moc víc.“

„Představte si, Harry, že mě zajímá právě to, co jste se dozvěděl o těch služebních věcech. Co vám Garianian všechno vykecal. Jedině tak si totiž mohu udělat názor na to, co mohl vykecat ještě jinde.“

„To po mně nemůžete chtít. Jednak mi nic neříkal, a jednak – to by se museli obtěžovat Ellenword nebo Owen, osobně, s jinými o tom mluvit nemohu.“

„Ellenword mi neříkal, že budete chtít osobní dopis s razítkem Bílého domu a podepsaný presidentem Spojených států,“

Váhal.

„Už bude oběd,“ pokračoval jsem nabádavě. „To, že jsem tady, není náhoda. Tak co?! Opravdu mi nemáte co říct?“

VI.                               MAGALI

„Viděl jsem ho.“

Macdonald mluvil váhavě, bylo vidět, že tak činí nerad a jen z nutnosti. Předpokládal asi, že se tak dostane do komplikací, ale ze zkušenosti věděl, že se tak vyhne komplikacím ještě větším: Mluvil tedy, a pěkně kuse.

„Bylo to předevčírem. Nastupoval jsem v ulici Philipe-de-Girard do vozu. Tam jsem ho viděl. Utíkal. Nebo to alespoň tak vypadalo. Vrazil do mne. Málem mě nepoznal. Povídal jsem: Joe, to není možný, to ses ty? Zarazil se. Nazdar, Harry,povídá. A kouká na mne divně.“

„Co bylo dál?“ pobídl jsem ho, protože se zabýval úvahami, které nebyly slyšet.      „O čem jste spolu mluvili?“  

„Pár slov. Řekl mi… řekl mi, že má nepříjemnosti. Že… že po něm jdou.“

„Kdo?“

„To neřekl. Pochopil jsem te teprve včera večer, když jsem četl noviny.“

„To se stalo předevčírem, říkáte?“

„Ano. Byla už tma. Muselo být tak devět večer.“

„A co vám řekl kromě toho?“

„Že má průser.“

„Ohledně čeho?“

„To neříkal. Nebyli jsme spolu tak ami-ami, aby kvůli mně vyklopil celou kredenc. Konečně, mně to stačilo. Při jeho práci… Proto jsem šel od toho.“

„Harry, jeho práce nebyla tak nebezpečná. V tom to přece nemohlo být. Tenhle druh agentů nemá žádné potíže. Maximálně je vyhostí, jemu to udělali ve Švédsku, ale to je všechno. Přece jste se ho zeptal, kam má namířeno?“ „To právě ne. Když mi to neřekl sám od sebe… Chápete, ne? Zeptal jsem se jen, jestli něco nepotřebná. Peníze nebo tak.“

„Řekl, že ne.“

„Jak to víte?“

„Instinkt, Harry. Instinkt. Pokračujte.“

„To je všechno. Šel pak rychle pryč. Já šel k vozu a odjel jsem.“

„Kam šel?“

„Směrem ke schodišti.“

Macdonald měl zřejmě na mysli široké mnohastupňové bílé schody, stoupající vzhůru k nádraží Saint-Charles, ale pro jistotu jsem se na to zeptal

„Ano, šel k nádraží. Ale to jsem už neviděl. Stalo se to pár metrů od mého auta… než jsem došel k němu a odemkl, byl už pryč.“

„To je všechno, Harry?“

„ Všechno.“

„Dobře. Kdy jste ho viděl předtím?“

„Někdy v záři. Na. začátku září. Měl tady něco. Seděl s nějakými.lidmi u Laugier-Capponlho. Šel jsem kolem a zastavil se na skleničku. To je takové prázdné bistro, rád tam chodívám, protože tam. právě nic není. Juke-box pouštějí až k večera. Tohle bylo odpoledne.“

„S kým seděl?“

„To st nepamatuju. Ale byli to asi tři lidé. Byl s nimi Laurent Danieli.“

„Kdo je to?“

„Žurnalista. Pracoval pro Le Provengal. Teď má už kšefty pro Paris Match. Vážená osoba.“

„Bydlí v Marseille?“

„Bydlí, ale nežije. Je často v Paříži, má kontakty 1 na New York. Blíž ho neznám.“

„Je teď tady!

„Jak to mámí vědět?“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Oběd, pane.“ ‚

„Půjdeme jíst, ne?“ řekl Macdonald a zvedl se.Oběd byl bez polévky. Skládal se jen z grillady a salátů, fazolového, strouhané karotky a hlávkového. Řádila v tom báječná směsice olivového oleje, pepře, vinného octa s cibulovou příchutí a d: jónské hořčice.

„Jím v poledne jenom lehce,“ vysvětlil mi Macdonald. „Nechci už tloustnout. Jde to na srdce a chci jednou v těle nosit staré kosti.“

Pili jsme burgundské.

Udělal jsem několik poklon Odettě, která se přitom skoro probrala ze svého vajnrauše a přinesla mi na prkně asi šest druhů sýra z těch tří set, co jich ve Francii mají.

‚Jídlo,“ řekl Macdonald, „to je to, kvůli čemu jsem si to vybral tady. Tady se totiž jí nejlíp na světě. A ten sós moře a nebe k tomu.

Rozuměl jsem mu. Byl to starý válečník a měl toho už dost. A za svůj život se naučil rozpoznávat, kde se dá dobře žít. Navíc mu k tomu přispíval i Bébé a jeho procenta., Byl to docela hezký konec pro bývalého praktika americké tajné služby.

Zdaleka lepší, než jaký jsem mohl očekávat já: Soukromé agentury vám toho na penzi moc nepřidají. Ta Gonzalesova rozhodně ne.

Blížil jsem se pomalu, ale jistě k padesátce… za pár let to oslavím, pak ten den mine a bude ml pořád už padesát, až jednou mi už padesát nebude, oslavím šedesátku… s kým asi? Přátelé, které jsem měl vždy starší, než jsem byl sám, budou už asi mrtví… Pak ten den mine a bude mi pořád už šedesát, až jednou… A to byla ještě otázka, jestli se těch padesáti dožiju.

Po obědě Macdonald vzpomínal na Ellenworda a já se vrátil ke Garianianovi.

Chtěl jsem se dozvědět něco bližšího o něm, jako o člověku. Co měl rád. Co neměl rád. A tak dále. Kdybych byl mohl, byl bych se býval Macdonalda rovnou zeptal, o čem Garlanian snil, pokud snil. (Je velký omyl předpokládat, že agenti nesní. Jenomže to na nich není tolik vidět.)

..Měl dobrý flek. Umístěnku do Středozemí Jsem sivždycky přál,“ mínil Macdonald. „Garianian na tom nemohl sice moc vydělávat, ale on byl taky outrata. jeho se peníze nedržely. Konečně, bylo mu, tak jako vám, už přes čtyřicet. To má člověk ještě budoucnost.“

„Děkuji,“ řekl jsem suše. Sám jsem si to myslel o těch třicetiletých. (A ti ovšem zas o těch dvacetiletých. A ti dvacetiletí o těch pětatřicetiletých.)

„Jednou mi říkal, že tady očekával větší fofr.“

„Vidíte, Harry, to je právě to, co nechápeme,“ řekl jsem za CIA a za sebe. „Očekával tady větší fofr. A my víme, že tu je poměrný klid. A teď ho měl někdo oddělat.“

„On ho neoddělal?“ vyvalil oči Macdonald.

„To jsem neřekl. Otázka je, proč a kdo. Sám to říkáte: Větší fofr. Netvrdím, že je to zrovna rekreační oblast, ale proti Teheránu nebo Saigonu… Athénám nebo Paříži… Berlínu… Takhle Toulon nebo Brest, to ano; ale tady… Tady vládne galerka, a to jsou ti jediní, co si tady vyřizujou nějaký účty. Ti a kriminálka. Ale špióni, ti se mezi sebou leda slušně pozdraví, když se potkají. A Garianian nebyl ani to. Styčný agent…! Uznejte, Harry, tady něco neklape. Buď jste mi neřekl všechno…“

„Řekl jsem vám všechno. Všechno, co vím.“

„Pak… Kdyby si měli Sověti s Američany krást styčné agenty, tak to aby si rovnou koupili nějakej no man’s land island na věčný čenžování. To je přece blbost. Kam chodíval pít?“

„Garianian? Zkuste se podívat na Maurice. Maurice Pigé. Říkají mu tak, protože to pořád říká. Chápavý hoch. Najdete ho snadno. Má bar v Cours Saint-Louis, u Canebiěre. Můžete mu říci, že se známe. Tam Garianian chodíval..

„Magali byla milenka Stewarta,“ řekl Jo. „Ale to je už přes dva roky.“

Seděli jsme na Prorokově pláži, byli tady sami, protožesem skoro nikdo nechodí, sušili si nohy v písku a za námi nad našimi hlavami svištěla autíčka po Promenade de la Corniche. Bylo půl páté a mně bylo dobře. Začínal jsem chápat, že to bude časem horší, a snažil jsem se využít chvíle. Portrét Garianian ještě zdaleka nebyl u konce, ale první tahy se rýsovaly už jasně.

„Magali je teď třicet. Se Stewartem, to byla velká láska. Jenomže on se na ni vycedil a začal to táhnout s Miou.“

„Lanciovou.“

„Tak. To víš, i americkej diplomat dá přednost balíku. , A Magali, ta spíše balík potřebuje. Ne, že by byla chudá, ale vila má hypotéku už od smrti jejího otce a parcela jí nepatří vůbec. Dva rozvody, prožírá úroky a nestačí jí to.“

Poznamenal jsem si to.

„Magali Colbert. Chceš telefon?“

„Dej mi ho.“

Dal mi ho a pokračoval: „Byla do Garianiana divá, když ji Stewart nechal. Ňákej čas spolu chodili. Možná že donedávna. Tady informace váznou. Mohl bych ti o tom zjistit víc. Teď dál: Mluvil jsem s Ogierem. Ale moc jsem z něho nedostal. Budeš za ním asi muset dojít.“

„Kde bydlí?“

„Slíbil jsem mu, že ti to neřeknu, tak se nezlob. Ale od té doby, co přešaltoval, si chce bejt jistej aspoň ve vlastní posteli. Takový štěstí každej taky nemá. Ale určil ti schůzku na zítřek, na tři odpoledne. Résidence Roseraie-Borély, blok B. První patro. Je tam vizitka na jméno Lamberti. Buď přesný.“

„Kde to najdu?“

„Traverse Petrócocchino. Je to v Mazargues. Za pláží Prado se dáš vzhůru vlevo. Je to malá ulička, vpravo slepá, vlevo končí v té rezidenci. Je tam hezky.“

„Doufám, že tam bude hezky i zítra.“

„Nediv se mu, neví, kdo jseš. Musí dávat bacha.“

Informoval jsem se na Maurice „pigé“.

„Je to vševěd. Jestli promluví, to je jiná věc. Co ti ještě řekl Macdonald?“„Potkal prý Garlaniana předevčírem."

„Tak vidíš.“

„To nevylučuje, že po něm už nelezou červi. A mluvil o tom, že v září seděl u Laugier-Capponlho. S třemi chlapíky. Jeden z nich se jmenuje Danieli.“

„Laurent Danieli,“ hvízdl Jo. „To se podívejme. To je číslo. Musel vrkat jako holub. Ale je to holub na báni.“

„Neznám tady tak poměry.“

„Má už jméno. Zeptám se ti, s kým naposled spal. Moc toho nebude, tvrdí se, že se už rozdal. Dělá teď velké papíry. Většinou mu je zpracovávají po částech, a on to sestavuje. Syntetik. Hraje si na Raymonda Cartiera.“

„Hm. Kde ho najdu?“

„V Paříži. V Londýně. V New Yorku. Někdy taky tady. Má tu dům. Je to grand reporter

„Mám radost. Za něho. Že by se Garianian zpovídal žurnalistům?“

Jo pokrčil rameny.

„Určitě se tam Danieli přichomýtl. Museli bychom vědět, kdo byli ti druzí dva. A to nevíme. Myslím, že tě zklame, nebude ani vědět, s kým seděl. Garianian mu to jistě nevykládal.“

Pak se vrátil k zbytku svých zpráv:

„Pátrání po vrazích údajného Garianiana vede vrchní komisař Détert. To je šéf třetí kriminální brigády. Vejška. To znamená, že z Paříže musely dojít ostré betely.“

„Dobře, ale jak to, že ještě nezjistil, že Garianian není Garianian?“

„Asi neví, jak Garianian vypadá. Ale neboj, zjistí to, stalo se to předevčírem, tak za dva tři dny na to kápne. A pak ho to přestane zajímat. Shodou okolností ut. vím, kdo byl ten mrtvý. Taky Arménec. Nějaký Runyan. Byl dlouho v Jugoslávii, a teď kradl tady. Vykradl vdovu po Bébého bratrovi Toniovi. Tonio Saccone byl smírčím soudcem gangů. Postava. Udělali ho u benzínové pi-npy. V červnu. Nebo v červenci? Tak nějak. Měls vidět ten pohřeb. Sacconeové jsou všichni z Korsiky. Sjelo se tu Taliánů a Amerloků; to teprve bylo vidět, jaký měl jméno.Détert klusal kolem a mohl na tom oči nechat. Starosta se tajně vztekal ve své kanceláři, sní o tom, že vyčistí Marseille od gangsterů, a navíc se plete do politiky: Chtěl by být presidentem. A teď tohle. Věnce, vozy, a jaký: samej Bentley, Rolls, Cadillac. Oswald Vanderbildt si dal k tomuhle pohřbu postavit nový Lincoln s průmyslovou televizí a nalakovat načerno. Když s tím jeli po Marseille, tak mu lidi málem křičeli Sláva. Chudák Deferre!"

Znal jsem jméno marseilleského starosty jen z doslechu.

„A ten Runyan?“

„To víš, Bébé si ho vypučil. Ta drzost, jít krást do vily ke gangsterovi. Chudák Runyan to pořádně ani nevěděl. Dělali to s jedním Španělem, ale ten vzal včas roha. Neznám celou tu historku, ale klidně ji můžeš vynechat, s Garianianem to nemá určitě nic společného.“

„Možná… ale fakt je, že Garianianův pas byl nalezen v šatech toho Runyana. Na můj vkus je v tom příliš mnoho Arménců.“

„To je náhoda."

„Snad. Já jen pořád nevěřím, že by Garianiana ukradli.“

„Netvrdím to. Ale můj obor to není. Opakuju ti jen, že vylučuju, že by se zdejší hoši pletli do politiky. Holky, cigarety, heroin, to ano. Občas i trochu racketu. Únos jen málokdy. Ale politiku? Ne. To je vyloučeno. To je taky důvod, proč Bébé tak zuří. Ví, že jestli se to rychle nerozmotá, budou ho škrtit.“

„Jak dlouho ho můžou škrtit?“

„Detention preventive je, můj milý, naše specialita. Když na to přijde, i rok nebo dva. Dělá se to málokdy. Musí to už stát za to. Chybějí důkazy, ale ví se to jistě. Détert taky ví, že mrtvolu má na svědomí Bébé. Ale nebude se mu to snažit dokazovat, pokud jde o účet z galerky. Ted už ale jde o cizí zájem. Vyšší zájem. Na to Bé-bému nebudou stačit ani socialističtí poslanci. A těch pár herců a spisovatelů a vyšších úředníků a bankéřů jakbysmet.“

Jo mluvil ironicky.

„Takže jsem ten pravý muž na pravém místě, co?“

„Ano,“ kývl Jo. „Jde ovšem o rychlost. Bébé ti zaplatí dobře, když nebude v base. Když v ní bude, tak budeš mazat a já tě schovám v Toulonu. Je přesvědčen, že něco víš. Jednak ví od Heywarda jistě dost o tom, co děláš. A teď mu to potvrdí ještě Macdonald.“

„Ten mu řekne, že dělám pro Amerloky.“

Vysvětlil jsem mu trik, kterého jsem použil. Dobře se bavil.

„Zkus Magali. Zkus Maurice. Zkus Ogiera. Něco z toho dohromady dáš. A pak – pak zkus taky tu Kobru. Člověk nikdy neví.“

„To je příliš mladá holka.“

Jo se ušklíbl:

„Ty jsi nikdy nehonil šlapky po betonu, tak nevíš, co udělá chlap kvůli ženský. Tobě se to třeba nestalo.“

Mlčel jsem. Jo se šklebil dál.

„Já se ti pokusím zjistit, jak jsou daleko na prefektuře. Musíš totiž počítat s jednou věcí.“

„No?‘

„Jakmile zjistí, že ten mrtvý byl Runyan, oznámí to do Paříže a vykašlou se na věc. Alespoň tak dlouho, dokud se nenajde mrtvola Garianiana.“

„Takže bude klid.“

„Bude. Tady.“

Chápal jsem. Američané budou mít nezvěstného styčného agenta. Francouzi jim dají hlášku, že nebyl zavražděn. Jenom, že tu není. Ze nevědí, kde je. A že zatím, dokud se nenajde jeho mrtvola nebo nějaká stopa, nemohou nic dělat. Američané to nahlédnou. A budou pátrat sami. A přijedou sem.

Jo se pořád ještě šklebil.

 VII.                        MÍT RÁD OLIVY

V telefonu zněl její hlas uraženě. Ale cítil jsem v něm přimíšenu onu ustavičnou zvědavost ženy, která se ještě nesmířila s tím, že se svět netočí neustále jen kolem ní.

„Musím jít ke kadeřníkovi, jsem objednána na půl šestou.“

„Dám kadeřníka svázat a dopravit do vašeho bytu na jeho vlastním křesle. Budete tak spokojena?“

Zasmála se.

„Ale stále jste mi ještě neřekl, co mi vlastně chcete.“

„Jsem přítel jedné mrtvoly,“ řekl jsem ponuře. „Znala jste ji.“

Vtipkovali jsme tak ještě pár minut, a teď jsem seděl v prostranném salónu Ludvíka XIV., kolem několik kořenáčů s tím zeleným, co nedovedu nikdy rozeznat, a šedavým alr-conditioning v okně. Pocházelo to všechno nesporně z dob, kdy se Magali Colbertové vedlo lip. Nedávala ovšem najevo, že se jí vede hůř. Nebýt toho, byl bych myslel, že její jedinou starostí je, aby se její podpis na šecích neměnil den ode dne vlivem kocoviny. Pila všechno. Začínala cocktaily, po nichž by se zkušenému námořníkovi pletla země s mořem, pokračovala ginem a před závěrečnými koňaky si plnila žaludek brutem. Alespoň to byl můj odhad, prozatím jsme byli u cocktai– lu, který vyrobila s ďábelskou elegancí, nechávajíc přitom brokátový župánek vlát kolem sobe: Uprostřed sklínek se houpaly olivy, které dovnitř mrštila s dětinskou radostí.

Trochu střelená na to, že jí bude pomalu ke čtyřicítce, pomyslel jsem si. Co bude za tím?

„Garianian,“ řekl jsem, když jsem se napil a ona si sedla naproti mně.Měla pravidelný podlouhlý obličej a světlé vlasy, dlouhé, vyčesané do nemoderního drdolu. Bylo to působivé.

Otevřela ústa, a to bylo ještě působivější.

„Garianian,“ opakovala po mně. „Kvůli tomu jste přičet? Vy jste od policie?‘*

„Ne,“ řekl jsem. „Můžete mě docela klidně vyexpedovat na ulici.“

„To taky udělám,“ řekla, ale bylo vidět, že myslí na něco jiného.

„Radši to nedělejte.“

Dívala se teď udiveně. Co vlastně očekávala?

Zeptal jsem se jí na to.

„Myslela jsem, že je to vtip. Původně. Ze jste některý ze známých a nechcete se představit. Kohosi jste mi připomínal… Když jste stál ve dveřích, hned jsem vSděla, že vás neznám, ale byla jsem zvědavá, co se z vás vyklube.“

„Vyklubal se ze mne Garianian. Takzvaný Joe, noní-liž pravda? Nelhal jsem vám, když jsem mluvil o mrtvole.“

Váhala, jak to vzít: Nechtělo se jí věřit, že to myslím vážně. Ale nebyla afektovaná. Neřekla nic z toho, co se obvykle říká mezi třiceti a čtyřiceti, když se mluví a někom, s kým jsme častěji usínali a kdo je už mrtev: a to je strašné. Nebo: Takhle o tom nemluvte, vždyť je mrtev!

Chápal jsem, že člověk jako Garianian na ní molu nechat oči. Ale chtěl jsem vědět, proč ie ona f.echávaia na něm. Fotografie nelžou, ale také neříkají pravdu: je to zastavený čas, tisícina lidské bytosti. Ndo ji znal, fotografie mu napoví zbytek. Kdo ne, ten se musí jako já řídit jen tím málem, co vidí. Pro mne byl Garianian čtyřicátník s černými vlasy a trochu vysedlými lícními kostmi. Které jako by pokračovaly až k spánkům. Poměrně velký nos. S tógou by mohl hrát římského senátora. Na jedné z těch čtyř fotografií bylo vidět nepatrnou jizvu u levého oka. Vypadala spíš jako vráska, jež tam zbyla po úsměvu, který už dávno zapadl.

Mohl být zrovna tak dobře silničním dělníkem jakoučitelem fyziky na střední škole, který má tajné plány s poměrně mladou ředitelkou.

 Mohl být vším možným. Fotografie nelžou, ale neříkají také pravdu: Pravda byla, že nemohl být vším možným, mohl být jen něčím velice podobným svému zaměstnání styčného agenta.

Mohl mít osobní kouzlo.

Lidé museli, mít důvody, proč še s ním stýkali. Mimo ty služební..

"Řekněte mi alespoň, kdo jste?‘“

„Ne. Musel bych lhát. To dělám nerad: a výlučně vůči mužům.“

„Nezdá se vám,, že situace je poněkud… řekněme...přehnaná?"

„Moha, vám říci, že je mi velice líto, že umřel. Podle pravdy mohu i dodat, že jsem k němu měl osobní vztah.“

    "Jste přátelé?“

„To Je moc řečeno. Ale nedalo by se to v budoucnu vyloučit. Stačí vám to takhle?“

„Snad,“ kývla pomalu. „Myslím, že mi to zatím může stačit. Nevypadáte jako vrah. Asi jste to nebyl vy, kdo ho zabil.“

„Ne, já to nebyl,“ řekl jsem podle pravdy. „Rád bych našel toho, kdo mu to udělal, představte si. A nechtějte, abych mluvil tragickým tónem. Patos se mi povětšinou hnusí.“

„Udělám si ještě jeden,“ řekla a dopila. „Chcete taky? Jak se jmenujete?“

„Berx. Edouard Berx. Eddie pro ženy. A už nechci, za chvíli by mi bylo špatně.“

„Chůdáčku,“ řekla a míchala whisky, gin, vermut, a zase do toho mrskla olivu.

„Proč tam házíte ty olivy? Ty tam přece nepatří.“

„Mám ráda olivy. Ráda se na ně dívám, jak se topí.“

Střelená. Ale vůbec ne blázen. Chytala se detailů, jako každý z nás, koho velký rozměr života prostě povalil: Ležíce naznak a ještě trochu dýchajíce, namlouváme sl, že horizontál je vertikál a že to prostě jen vidíme jinak.„Měl vás rád, ne?“

„To je otázka, kterou kdysi položil jistý žurnalista jisté dámě, která byla v tehdejší společnosti proslavená tím,že byla milenkou Chateaubrianda. Bylo to taky v takovémhle salóně a on se jí zeptal, ukazuje ke krbu; ‚Madam, to je tedy ono místo, kde básník před vámi klečel na kolenou?‘ A víte, co mu odpověděla?“

„Ne,“ řekl jsem. „Nebo jsem to už zapomněl.“

„Odpověděla mu: ‚Ne, pane žurnalisto, tohle není to místo, kde přede mnou klečel Chateaubriand. Tohle je místo, kde já jsem klečela před ním.‘ Stačí vám to jako odpověd?“

„Ano. Musela to být báječná žena.“

Chvíli jsme mlčeli.

Vypila druhý cocktail. Než si stačila udělat třetí, zeptal jsem se:

„Věděla jste, co dělá?“

„Jak to myslíte… co dělá?“

„Neměňte hned intonaci. Každý něco dělá v životě, myslím.      I ten, kdo zdánlivě nedělá nic.“

„Byl manažerem… ne? To je to, co máte na mysli?“

„Manažerem?“ protáhl jsem. „To je docela hezký název pro zloděje.“

Vstala. Trochu zrudla v obličeji.

„Ven,“ řekla. „Ale rychle.“

„Aspoň se to teď o něm tvrdí.“

„Ven,“ opakovala.

„Já osobně nemám nic proti zlodějům. Pokud neokradou mne. Zdá se, že okradl Sacconeho. Vdovu po Toniu Gacconem. Proto byl zabit. Šperky. V hodnotě 140.000 franků. Nedal vám nějaké?“

Než mi mohla dát facku, chytil jsem ji za ruku.

„Nedělejte to, mladá dámo. Nemůžeme se tady fackovat. Nemáme tu. dost zrcadel. A uklidněte se. Já si taky nemyslím, že by Joe byl býval kradl.“

Nejistě se na mě podívala a zase si sedla.

„Nedal mi žádné šperky. I kdyby to byl udělal, nebyla bych je vzala. Nejsem na tom ještě tak špatně.“Vykládala si to jinak.

„Nemyslím si, že byste na tom byla tak špatně," opáěil jsem. „Špatně jsou na tom on a jeho pověst.“

„Je mrtev. Je mu to už jedno.“

„Jeho rodičům to není jedno. Jeho přátelům taky ne. A jeho lásce…“

„Jestli myslíte tu svini…“

Pokrčil jsem rameny: Jed se musí nechat působit.

„Ta kurvička pro něho nic neznamenalal Bavilo ho to, protože to byl mladej fracek, protože hned nepoznal, že má už vykloktáno mezi nohama.“

„V tom nemohu dělat soudce.“

„Jestli vás poslala ona…“

"... to jsem neřekl…“

„…tak jí vyřiďte, ať sl dá pozor na hubu, až ji potkám.“

„Výrazy neukojené domovnice vám nesluší.“

Seděla nehnutě, s koleny přitištěnými k sobě.

Celé její tělo v sobě zračilo napětí. Garianian byl tedy milován.

Zůstávala otázka, kterým z nespočetných druhů nenávisti.

Alespoň teď už to tak vypadalo.

Asi si to nepřál, protože to byl zcela zřejmě on, kdo opustil Magali, ne naopak. A musela s ním být už naučena, protože jinak jsem si těžko mohl vysvětlit tenhle sípavý záchvat vraždy, který se jí zmocnil v domnění, že jeho láskou rozumím Kobru: Sebe za ni tedy nepovažovala, přes svou krásu a přitažlivost.

Byla zřejmě přesvědčena, že ji Garianian opustil kvůli Kobře.

Ale to bylo dost nerozumné, protože Kobra nebyla ani zdaleka tak krásná jako Magali, a především neměla to, čemu se v salónech říká rozvité kouzlo ženské osobnosti a co v životě představuje schopnost vědomé I vědoucí vášně, darované i se vší předcházející zkušeností. Takovážena ji daruje stejným způsobem, jako by prostě sňala s hlavy královskou korunu a sdělila nejbližšímu ministrovi: Vemte si ten krám, už jej nebudu potřebovat.

Na to se obvykle nezapomíná.

V      takovémhle srovnání by Kobra stačila zahrát part ctižádostivé princezničky s porouchanými dveřmi ložnice: Trochu toho zpoceného mládí mohlo Garianiana pobavit, ale v jeho letech mi zde chyběl důvod, pro který se muži utíkají k dívčímu masu: Strach z vteřin, které dělí jejich žíly od infarktu; touha být ještě jednou zbožňován s onou tektonickou nervozitou čerstvě nanesené romantiky. Jistota, že příchuť zkušenosti zastře vzmáhající se třes z poznání, že absolutno našich dvaceti končí tam, kde začíná první opravdová vášeň, kdy cítíme, že je něco silnějšího než my a začínáme mít podezření, že to nemusí být jen Bůh. To všechno dohromady by tvořilo pádnv důvod, ale právě ten mi u Garianiana chyběl.

V      jeho případě mi chyběla dokonce i možnost oné hry na prznění nevinnosti, která se odehrává v mozku většiny mužů, anebo je tam alespoň latentně přítomna –– ale Kobra pro to nebyla vhodný typ. Mohla mu být příležitostnou rozkoší: Pobavil se. Dobrá, ale Magaň?

Nejpravděpodobnější verze jejich rozchodu by: a nepochybně ta, že Garianian nechal Magali z něiakého úplně jiného důvodu, a ta si to prostě vysvětlila po svém: Jo mi přece řekl, že Stewart, který s ní chodil před Garianianem, ji nechal být kvůli Mie Lanclové. Logicky v tom tedy Magali musela vidět zase ženu, a zase mladou ženu, dívku, které říkali Kobra. Jiný důvod ji prostě nenapadl.

Ale právě ten jiný důvod musel být nanejvýš zajímavý.

Že by se Garianian Magali prostě jen nabažil, tomu jsem nevěřil ani na okamžik. Ten typ totiž zas nebyla Magali.

Mohl jsem ji ted pozorovat, jak vsiává a začíná zvolna přecházet salónem, za jehož okny už začalo zapadat slunce z bronzové a červené marseillské oblohy, kterávypadala, jako by se přes ni občas táhl slabounký zbytek dýmu po nějakém lenivém kuřáku marjánky. Ale tak slabounký a neviditelný, jako by ve skutečnosti neexistoval ani ten dým, ani ten kuřák, a jako by to byl jen trik vysokého letního nebe nad piniemi a olivami a nažloutlými skálami a širokou modrozelenou vodou, odrážející bělobu domků a strakatost starých palácíků, mezí nimiž se dodnes plíží legendy, tak typické pro Marseille; Mají jména gangsterů s pistolí v jedné a vakem s kulatými louisdory v druhé ruce.

A Magali v tom žila jako ti ostatní a byla tím poznamenána jako ti ostatní a bylo docela dobře možné, že teď skutečně nevnímá mou přítomnost, i když musela vědět, že se na ni budu dívat.

Ale její chůze, to nemělo být představení boků a hýždí, to byl jen výraz náhlé touhy po pohybu: Náš hovor jí jen ještě více připomněl kloaku, v níž se nalézal její život – neprocházela salónem, aby se uklidnila nebo aby se mi ukazovala, procházela jím sem a tam, aby se alespoň vnějškově zbavila pocitu vlastní bezmocnosti.

To byl také důvod, proč se mnou byla ochotna mluvit, a nejen to; proč se mnou mluvit vlastně chtěla: I když jsem byl cizí, i když jsem mohl být kýmkoliv a ona nemohla vědět, co jsem doopravdy měl s Garlanlanem společného, pro ni jsem znamenal možnost o něm hovořit. Pro ni byl přece mrtev.

Teď už dvojnásob, když ji nejen opustil, ale když noviny už oznámily i jeho smrt.

Anebo – a v tom byla ta otázka – anebo sl přála, abych právě téhle verzi co nejvíc věřil?

„Kdo vás poslal k vodě, Magali: Garianian nebo Stewart?“

„Oba,“ řekla prostě.

„Hm.“

Ale Magali nebyla žena, které se říká hm.

„Víte toho o mně ještě moc?“ zeptala se prudce.„Nezajímám se o vás… to jest ne tak, aby vám to muselo vadit.“

„Chápu, vedete si malé soukromé vyšetřování, a když nebudu odpovídat vám, budu muset odpovídat těm, kterým půjčíte svůj notýsek, plný malých blech mého života. Je to tak?“

„Skoro, Magali. Ale ne úplně tak. Uznejte, že vám nejsem vysloveně nepříjemný.“

„Ale mohl byste být,“ řekla způsobem, který ve mně vzbudil touhu, aby k tomu nikdy nedošio. Řekla to totiž skoro lítostivě.

„Já bych vás k vodě nepustil, Magali. Na to mí život moc rychle utíká.“

„Snad. Co chcete vědět?“

„Věděla jste, co Garianian dělá?“

„Dovtípila jsem se. Sám mi to neřekl. Ale leckdy si stěžoval, že má už dost svého života. Jenomže se nechtěl ženit.“

„Byla byste si ho vzala?“

Zahloubala se.

„Ano, kdyby byl chtěl. Kdyby ho to bylo učinilo šťastným.“

„Nechtěl? Nebo… nebo myslíte, že by s vámi nebyl šťasten?“

„Nikdy mi to nenabídl. A – byl by o mne ztratil zájem. Bylo v něm něco, co bych nazvala passager: Nebyla to přelétavost. Ale byl to muž s kufrem. Žil s ním. Snad nemohl žít s žádnou ženou. Žil se svým kufrem, jestli mi rozumíte.“

Jak bych nerozuměl! Žil jsem s tím svým a občas jej dovlekl až k Muriel. A ta mi je pak zaase zabalila a já jej vlekl dál, jako outěžek, jako stárnoucí naději, jako osud, zamčený na klíč s nápisem Samsonite

Garianian musel být z mého druhu. Rozeznáme se, jak o sobě zaslechnem pár slov: Jsou mezi námi mnohé rozdíly, některý pije kávu sladší a nepoužívá mapy, jiný si občas sám pošle pohlednici bez podpisu, a někteří si dokonce vybudují I domov: Ale jejich žena vítá pokaždécizince, ve kterém se mezitím už zase změnilo to, co jí minule zatajil. Je to vleklejší druh smutku nad tou naší smrtelnickou existencí, přerušovaný záchvaty naděje, když potkáme někoho, kdo se nám , líbí a s kým je nám dobře a o němž víme, že si na něho rádi vzpomeneme.

Potkat a opustit.

Na různých místech a v různých prostředích. V různém stavu duše a se stále se zmenšujícími iluzemi. Únavy přibývá. Pak už si to ani sami o sobě nevysvětlujeme – víme předem, že to a to nemá smysl a že to a to musí být. Fatalita peněz a návyků. Obnošený kabát zaměstnání, který je těžký, i když jej rozepneme, a který nemá smysl měnit. V novém bychom se necítili doma, a taky by ztěžkl. Přímo dojemné, jak usilovně blbnem na tomhle hřbitově.

„Co mohl očekávat… od vás? Nebo… od vás obou? Očekával něco?“

„To nevím,“ řekla tiše. „Říkal, že láska je interval před smrtí. Jak to myslel…“

„Měl finanční starosti?“

„Nějaké jistě. Ale snad nebyly příliš vážné.“

„Neuražte se… ale opravdu vám nikdy nenabídl, že vám bude dávat peníze?“

„Ne. To si nemohl dovolit. Přijala bych je jen jako jeho žena. Myslím to vážně.“

„Věděl to?“

„Musel to vycítit.“

„Chodívali jste spolu ven?“

„Zpočátku často. Pak míň. Nezapomeňte, že odjížděl, a byl í několik měsíců pryč. Loni..

„Chodívali jste spolu k Mauriceovi?“

„Ne. Tam ne. On tam chodil, někdy. Jednou jsem ho tam volala. Měl tam schůzku a potřeboval ‚se z ní rychle vyvléknout. Požádal mne, abych…“

„…já vím. Udělala jste to a byl rád. Magali, dnes prošvihnete svého holiče.“

Podívala se na mne:

„To nemám v úmyslu. A budu vlastně muset jít…“

„Ano, se mnou. Vyjdeme si. Žijete jako vdova, a já sis vámi ještě chci povídat. A možná, budete si chtít i zatančit."

„Co je to za komedii?**

„Ukážu vám jedno místo, kam chodíval. A vy mí ukážete, bude-li tam někdo, koho byste znala. Oblékněte se. Jdem k Mauriceovi."

 VIII.          PŘÍLEŽITOST PRO VZPOMÍNKY

Bar „Cliez Maurice“ byl poloprázdný. A typický: Pult z vyřezávaného dubu, skla za barem a barman v modré zástěře. Na štokrlích dva nádherné zadky dvou svlečen a ve vzduchu kouř, čekání na peníze a lehká podvečerní nuda.

Byl jsem sám: Magali jela samozřejmě přece jen ke kadeřníkovi, takže mne čekala tak hodinka dvě klidu a samoty. Nepřemlouval jsem ji, stačilo mi, že přijde – a vymluvit ženě kadeřníka je nesmysl.

Zavřel jsem za sebou dveře a sedl si na bar. V zrcadle jsem viděl, že boxy jsou prázdné: Asi zrovna otevřeli.

Barman byl mladý a měl knírek a pravil svrchovaně: „Co to bude?“

„Un Périer,“ sdělil jsem mu suše a maličko se odvrátil, aby si jedna z obou blondýnek nemyslela, že čekám na to, co jí budu smět objednat.

Když jsem dostal svou minerálku, zapálil si cigaretu a odhadl barmana na třiadvacet, dodal jsem zdvořile:

„Řekněte šéfovi, že jsem ho už dlouho neviděl.“

Nehnulo to s ním:

„Přijde za chvíli. Je na dvoře.“

Položil jsem na barpult pětifrank a řekl:

„Zaveď mě tam.“

Mladík trochu váhal.

„Nejsem fízl, mrně,“ ujistil jsem ho shovívavě a dodal: „Ale spěchám stejně, jako bych jím byl.“

Prošli jsme prázdnou kuchyní a kamennou chodbou vy.šli na dvůr.

Maurice jsem poznal hned. Byl jen v košili, kravata mu plandala pod rozevřeným límečkem, počítal láhvešampaňského a tvář měl zvrásnělou, s velkým nosem a velkýma modrýma očima. Padesát měl dávno pryč, ale šedivé vlasy mu zatím nenarostly.

„Tady ten pán,"začal barman, ale poslal jsem ho zpátky a řekl tiše: „Posílá mě Harry.“

Což muselo mít svou váhu, protože Maurice kývl na couvajícího barmana, že je to OK, a mne vzal pod paždí: třicet,třicet tři, třicet šest, třicet devět… hned se

vám věnuju       čtyřicet dva, čtyřicet pět..a tak to

chvíli ještě mlel, až napočítal devadesát Bollingerů Millésimé a spokojeně řekl závozníkovi, který ho lhostejně pozoroval: „Zavolej Raymonda a odneste to do sklepa.“

Pak sl vzal z jedné bedny sako, navlékl si je, přitáhl kravatu a jako v běhu na sto metrů prohodil: „Musel jsem si vypůjčit, dochází mi, a máme před sebou patek, sobotu a neděli. Co pijete?“

„Bollinger ne. Z bublinek jenom Périer.“

Následoval jsem ho do lokálu.

Posadil jsem se do jednoho z boxů a Maurice prohlásil, že půjde otevřít kancelář. To znamenalo, že jde telefonovat. Macdonaldovi.

Vrátil se za chvíli a řekl, že se můžeme přestěhovat k němu. To znamenalo, že Macdonald držel barikádu, a já se spokojeně usadil v kožené pasti na lidi. Tenhle fotel byl učiněné vězení. Sedělo se v něm nesmírně pohodlně.

„Whisky?“

„Ano. Trochu.“

Maurice vyčaroval zpoza psacího stolu láhev Danielse a položil ji na malý konferenční stolek mezi nás.

Mrkl na mne: „Trochu kluziště? Sifon?“

Karafu s ledem jsem měl u ruky.

Dolil jsem sl vrchovatě.

Ušklíbl se:

„Kopni to do sebe a jedem. Budu muset za chvilku do lokálu. Co tě svědí?“

„Garianian,“ řekl jsem bez obalu. „Harry ti to neřekl?“

Maurice to přeslechl.„Znám. Pravidelný host. Dvojitá Dimple, espresso a doutník. Zásadně Uppman a vždycky jeden.“

Z tohohle člověka museli mít fízlové radost: Mluvil rychle a vždycky měl co říct. Nepochybně ho bylo možno poslouchat hodinu a pak odejít stejně moudrý jako předtím.

„Takhle ne, Maurice: Harry říkal, že to umíš líp.“

„Ty nejsi z Marseille. Ani z Panamy. Co tě líže?“

„Jsem z Lisabonu. Právě ten Garianian. A musím lo mít rychle. Stojí to něco?“

„Všechno něco stojí. Ale tolik nemáš. Tebe šacuju tak na tři tácy měsíčně. Nežebrám. Harry řek, že ti mám pomoct. Vyval to.“

„Kdy tu byl naposled?“

„Pár dní. Kdy se mu to stalo? Aha, předevčírem. To bylo úterý. Tak v neděli… ne… v pondělí. V pondělí ne, to mám zavříno. Takže tu musel bejt… už jo… v úterý. Ten den, co se mu to stalo. Panebože.“

„Byl tu sám?“

„Se mě moc ptáš. Bylo tu moc levejch frajerů a musel jsem se točit. Ale asi že jo. Dáš si ještě?“

Dal jsem si ještě.

„Bylo na něm něco… vidět?“

„Ne. Aspoň jsem si ničeho nevšim. Střihal vodsuď bez cigára. Ale to mi napadá až teď, předtím mi to nepřišlo. Mohlo to bejt tak mezi sedmou a osmou.“

„Neříkal ti něco?“

„Řekl mi: Jak se máš, Maurice? Může ti to pomoct?“

„Ne. Tohle ne. S kým sem chodíval?“

„Jak kdy. Někdy s Kobrou. Znáš ji?“

„Jenom stehna.“

„To by mohlo stačit. Je to nadranc holka, ale táhne. Ale to bylo až letos. Loni tady byl s Harrym. Někdy se tu sešel s Paletou.“

„Kdo je to?“

„Cvok. Maluje vobrázky jako doopravdy. Garianian ho měl rád, tlachali tady, Paleta pije a má řeči. Je mu sedmdesát a Garianiana to bavilo.“

Nevěděl jsem, že Garianian měl umělecké sklony. Nahlas jsem řekl;

„Kde ho najdu?“

„Paletu? Toho škrtni. Chcípá v Hotel Dieu.“

Vysvětlil mi, že Hotel Dieu je marseillská nemocnice pro chudé.

Pro jistotu jsem si to zapamatoval.

„Měl styky s fízlama?“

Maurice zakroutil očima do stropu.

„Nezpovídal Se mi. Jako každej, ne?“

„Tomu nerozumím.“

„Hele, brácho, minuty dou, přeber si to třeba v rakvi. Harry je hodnej kluk, znám ho už ňákej rok, ale ty sichr přesně nevíš, co chceš.“

Jestli má Maurice doma ženu, tak je určitě němá, myslel jsem si.

„Co bys mi o něm řek, kdybys měl chuť mi říct něco vtipnýho?“

„To docela mám: Je vyřízenej a země se po něm slehla. Nech ho bejt.“

„To si taky přeberu až v rakvi. Dej k lepšímu ještě něco.“

„Ptali se po něm včera dva lidi.“

„Znáš je?“

„Jo, siňore.“

„No takl“

„Détert. Znáš?“

„Osobně ne.“

„Ten druhej, co přišel pak, to byl zajímávej chlapík. Vyšší, černej, pil tady asi před třema rokama giněvre. Američan. V tvejch letech. Jméno neznám. Ale bude někde poblíž. Seděl tu ještě s jedním, toho neznám.“

„Na co se ptal Détert?“

„Přesně na to, co ty.“

„Cos mu odpověděl?“

„Přesně to, co tobě. Pravdu, akorát jsem se nezmínil o tom Amerlokovi, protože ten přišel až po něm.“„Hm. Tak abych šel."

„Jen v klidu dopij. Kamarádi Harryho jsou taky moji kamarádi. Lituju, že víc nevím.“

„A ten Amerlok… na co ten se ptal?“

„Na nic. Jen prohlásil, že tu bude bez Garianiana smutno. Ten giněvre pil tehdá s ním. Garianianovi nechutnal, ale měli si co vykládat.“

„Co si vykládali?“

„Jednak tu nemám zavedenej odposlech, a jednak je to tri roky. Znali se dobře. Kamarádi.“

„Hm.“

„Tak jo. Kdybys něco potřeboval, stačí Met. Kamarádům Harryho jsem vždycky k službám.“

Ocitl jsem se zase na štokrleti vedle blondýnina zadku a dumal o tom, že to ten Garianian vzal pěkně zkrátka, jak se Maurice vyjádřil, když mne vyprovázel.

Seděli jsme v Clierche Dieu a Magali mne trochu ironicky pozorovala.

„Nevěděla jsem, že si potrpíte na teenagery. Myslela jsem, že se mnou chcete tančit… tyhle trosky indiánských taneťi nemám v oblibě.“

Pili jsme už zase whisky a já uvažoval, jestli jsem udělal dobře, že jsem ji zavedl právě sem.

Čekal jsem ji před Mauriceovým barem: Hýla tím trochu překvapena, ale vysvětlil jsem jí, že je bar stejně prázdný a že mám hlad.

Snědli jsme grilladu a sýr v restauraci na Qiiai de Rive Neuve a zapili to červeným, zatímco jsem občas utrušoval lichotky na adresu jejího kadeřníka. Bavilo ji to, ale viděl jsem, že uvnitř spíše uvažuje o tom, proč si počínám právě tak a ne jinak; To mělo ovšem svůj dobrý důvod. Po tom, co mi řekl Maurice, jsem nepovažoval za vhodné dát se u něho vidět právě s Magali. Navíc Clierche Dieu poskytoval možnost, že se tam objeví Kobra. Tajně jsem doufal, že to bude dobrá závěrečná dekorace k tomu, abych z Magali dostal několik důvěrností navíc.Věděl jsem dobře, že dřív či později budu muset promluvit s Kobrou. To bylo nevyhnutelné, protože všeohno směřovalo k ní, neustále jsem o ní slyšel a byla to ona, s kým chodil Garianian naposled. Nebylo myslitelné vynechat právě ji v tom svízelném hledání stop po mrtvém, který asi nebyl vůbec mrtvý a mohl být kdovíkde.

Ale Kobře bylo tak kolem dvaceti. Jo říkal dvacet… ale kdo ví, možná ani to ne, a rozhodně tento typ mladé dívky šedesátých let kerosenového století nebude přístupný stejným způsobem jako ženy o deset let starší: Trochu jsem se totiž těch mladičkých divoženek děsil.

Nebyly ošklivější než jejich předchůdkyně, ale postrádaly jejich ženskost a jejich rafinovanost. Bylo v nich něco nesmírně pouťového, ale bez poctivosti opravdických holek od kolotoče: Měly jenom ty řetízky a cetky a falešné šperky a kožené sukně a vysoké boty, ale význam těch symbolů nechápaly a byly by se, chudinky, asi dost poděsily, kdyby věděly, co vlastně znamenají

Oblékaly se jako svůdnice, ale jejich nervy a zkušenost neobsahovaly o mnoho víc než onu soulož prostou, spíše naboso, s použitým kapesníkem při přerušeném aktu nebo přece jen polknuté pilulky, jejich slovník vynikal biografy a tím, co se stalo kamarádce, když byla s Dédé nebo s Robym v Saint-Tropez, co tam byla toho léta tak veselá parta, však víte, opilý Ríša spadl do bazénu toho milionáře, co mu propálili gobelín, na kterém se pomalovaly op-pop-super artem… a tak dále a tak dále, a kdo to má poslouchat, když stejně nakonec všechny toužily po vdavkách a nechtěly nést smrt jako budoucnost života společným osudem. Ejhle, svět, který mi byl cizí.

Neměl jsem nijakou chuť se do něj motat: Věděl jsem, že stárnu, ale v skrytu duše jsem byl rád, že stárnu ve svých hříších a ve svých křečích, ve své nuznosti postrkovaného agenta a monotónnosti všech těch hejblí a piklů, které se hemžily iak kolem mne, tak i kolem nich. Ale aspoň jsem nebyl naivní a věděl, oč jde, a vzdal se toho, vypátrat, nroč je tomu právě tak a ne jinak. Kdežto tihle si ukazovali své opálené svaly a brakovali peně ženky svých otců. Což jim nestaCilo, navíc je uráželi za to, že v nich ti dobří tatíci vůbec něco měli, protestovali halasně proti něčemu, čehož důvod a vznik se ani nesnažili pochopit (a proč také, když jim k tomu dospělí zbaběle tleskali!), a uprostřed tragických dějin rozděleného světa, který se měl dělit dál a dál, nosili kytky a řvali na potkání: Dělejte lásku! přesně týmž způsobem, jako by tak činili na palubě Titanicu, tvrdíce, že za to mohou strojník, kapitán, rejdař a ti z pasažérů, kteří křičeli strachem.

Byli mi hnusní a v této logice jsem mohl pouze chápat, že tomu tak je: K shovívavému úsměvu a tím méně k uznávání jsem důvod neměl – tohle mohla vhodně vyřešit jen dokonalá lhostejnost, s níž se díváme na nevědoucí hmyz, který si nabarvil prdelky na strakato a místo Boha hledá festival.

A teď jsem měl k jedné z těchhle jepic přistoupit a tahat z ní rozumy o chlapovi, jako byl Garianian!

Věděl jsem o něm stále ještě příliš málo, ale některé kontury vystupovaly už naprosto jasně: Žil na svou vlastní pěst v zďábleném světě, riskoval a nutil riskovat jiné a zabýval se svážením výsledků jejich rizik k tlamě informačního Molocha v Langley*… proč ne?! Měl být snad berním úředníčkem nebo opravářem televizorů?

Co jsem se mohl dozvědět od Kobry? Délku jeho přirození?

„Nepotrpím si na teenagery, Magali,“ odvětil jsem po delší chvílí.

„Tak proč jste mne sem vzal?“

„Sem nebo jinam… chtěl jsem být s vámi za větrem. Vyložte si to, jak chcete.“

Nemohl jsem jí přece říci, že tajně doufám v příchod Kobry a nějaký ten skandálek, který by mi umožnil jednak něco vytáhnout z Magali, a hlavně – seznámit ses Kobrou způsobem, který by té stehnaté divošce musel být docela dobře pochopitelný. Dívka, která vjede do vlasů mé společnici, je přece stejně zajímavá jako dívka, do jejíchž vlasů vjede zase má společnice – což je důvod k omluvě a pozvání na večeři na další den.

Ale tohle jsem ovšem Magali vykládat nemohl. Musel jsem to obejít, a obešel jsem to poukazem na trsající juniory a urousané zvuky sršňů, kterým pověsili před hnízdo gong.

„Taky nemám ráda elektrické kytary,“ kývla Magali. „Vůbec nemám tyhle věci ráda. Baví mě to, když to vidím. Ale po válce jsem byla malá holka, jenomže si to pamatuju.“

„Já taky,“ Pekl jsem. „To se už nevrátí.“

Kdybych se zeptal některého z těchhle kroutících se skrčků, kteří se sotva podívají na svou partnerku, jak jsou zaujati sami sebou, nejenže by nevěděl, kdo to byl Narcis, ale o Louisu Armstrongovi by mí řekl, že je to ten černoch, trumpeťák, co už má odehráno; Dépassé! To slovo si mohli vymyslet jen Francouzi, jejichž ješitná touha po absolutnu skončila v skuíiravém minutí reality a skřípe tak ještě někde mezi haute-couture a Paris by night: jenomže to už taky žere jen málokdo… Jen oni sami si toho ještě nepovšimli, stejně jako Shakespeara.

„Představte si, Magali, spustit jim teď Millera. Moon– i-light serenade.“

Podívala se na mě, jako bych spadl z nebe.

„Nosily se sukně skoro do půli lýtek, s velkými záhyby.“

„A někdy mašle ve vlasech. Doznívaly lokýnky… Myslíte, že svět opravdu potřebuje válku, aby mohlo být taky po ní a on mohl být nejkrásnější?“

„Tady v Marseille se spíš šmelilo než bojovalo. Nepamatuju se vlastně na válku. Pamatuju se jen na to, co přišlo po ní. Docela chápu, jak muselo být mému otci, když umřel Clemenceau. Asi stejně jako mně, když v lednu v pětapadesátém umřel Cburrbill. Byla jsem zrovna v Římě. Bylo chladno, ale ne moc. Měla jsem ukrutnourýmu, ale pak to přešlo. Bydlela jsem v penziónu na Španělském náměstí a přímo naproti byl Stánek s novinami. Jednou v noci mi došel plyn v zapalovači. Sirky jsem neměla. Ale nechtěla jsem nikoho budit. Seběhla jsem ta dvě poschodí a šla se zeptat, jestli nemají sirky, ale ten chlapík jich měl jenom pár a měl tam být až do rána. Podal mí svíčku a zapálil ji. Vtom zabrzdilo u chodníku auto, byl to malý červený Fiat, a z něho vystoupil nějaký muž. Byl už trochu v náladě, cítila jsem to stejně jako jeho přítomnost, i když jsem se mu nedívala do tváře. Ve voze měl nějakou ženu, která pootevřela dveře a tro– ‚ chu opile křičela: Vieni subito, Marcellol Hojreddol . Chlapík ve stánku mu podal noviny a muž je držel s pohledem na první stránku. Podíval se na mne a já na něho. Držela jsem pořád tu svíci, vosk mi padal na ruku, a taky mně bylo zima. Po chvíli řekl tiše: Churchill e morto. Pak se otočil a odešel k vozu. Hned odejeli. Byl to Mastroianni.

Jako by s sebou odvážel něco z těch dnů, o kterých jsem četla den předtím v novinách a které se shromažďovaly před Churchillovým domem. Něco z doby, kdy jsem byla malá a večer před spaním mne učili se modlit a maminka říkala: Tu verras, la guerre sera bientut finie..

„Řekněte mi, Magali, na co jste myslela tu noc víc?“

„Bylo mi do pláče a plakala jsem. Ze všeho dohromady jsem nejvíc chtěla plakat. Měla jsem v Římě schflzku s jedním idiotem. Věděla jsem, že to bude nemožné. Přijel den nato a já jsem odjela do Benátek."

„Asi to bylo nemožné,** přikývl jsem. Vytanula mí na mysli jiná žena a Benátky v lednu. Shodou okolností to byl tehdy týž rok. A skoro stejná doba.

„Na co myslíte?" zeptala se mě.

„Na to, že jsme se tehdy v Benátkách mohli potkat. Byly přece prázdné. Nebo ne? Já se tam od té doby už nikdy nevrátil."

„Bydlela jsem u Danieliho. Bylo tam několik mých známých z Cóte. Vám se zdály prázdné?"

„Ne. Musel jsem se proti své vůli usmát, jako se usmíváme, když si vzpomeneme na někoho, kdo nám mohl znamenat to nejvíc v životě, co jsme poznali a co jsme mohli mít, a když nám přitom někdo poznamená do ucha, že v té době vystupoval v lední revui a zkazil si žaludek z párků.

„Ne, Magali, připadaly mi prázdné až na konci.“ A rychle jsem dodal: „Neřekla jste mi dosud, na koho jste víc myslela, tehdy v noci, v penziónu na Španělském náměstí.“

„Myslela jsem na Churchilla. Na to, jak žil. S tím břichem, stárnoucí, se zakazovanými doutníky a s plátnem před sebou. Jak bude žít svět bez něho.“

„Svět žil bez něho už nějaký čas. Díky Angličanům, kteří provozují demokracii jako umělecký druh sebevraždy. Včetně černého nevděku, ke kterému vede. Dav se nelítostně mstí za svou bezvýznamnost. Jeho význam je v pomstě, v dunění medvědích tlap a v katastrofě, kterou nadělá. Ke které se dá ochotně vyprovokovat. Těmi, kteří mu říkají Lid stejným způsobem jako o pár hodin později nevěstce Miláčku. Tón je skoro stejný, chybí jen mikrofon.“

„Kdoví,“ usmála se. „V naší době,ostatně, Anatole France říkával, že skutečnými vládci každého národa jsou jeho chtíče, ubohost a imbecilita. Tak co byste chtěl…“

Pokrčil jsem rameny: gesto mně opravdu vlastní.

Hudba nebo to, co ji mělo představovat, začala zase hrát. Na parket se trousily páry, některé rovnou od vchodu do sálu: Jejich chtivost svíjení byla větší než potřeba vyhledat si místo a rozhlédnout se kolem, objednat si a říci něco milého své společnici. Asi neměli, co by si milého říkali, a tak se radši svíjeli.

„Jak to tedy bylo?“ vrátil jsem se tvrdohlavě k tématu. „Na koho jste myslela víc?“

Pohnula hlavou.

„Vždvť to víte. Vy víte asi všechno. To se mi na vás nelíbí.“

„Nevím všechno. Ale chci to slýšet.“

„Na to, jak se na mne díval. Na tu svíčku. A  řekl:

Churchill e morto.“

„A proč na něho?“

Zamyslela se.

„Protože byl živý.“

Pak její výraz zvážněl a ztvrdl a její pohled, který jsem sledoval, se zabodl přímo do stehen Kobry, která právě přicházela na parket.

X.                                                OGIER,

                              MUŽ, KTERÝ PŘEHODIL VÝHYBKU

Odbočil Jsem z Traverse du Calelongue na avenui Clot Bey, kolem Botanické zahrady. Ve voze bylo vedro, 1 když jsem měl staženou střechu. Někde tady to muselo být. Pohlédl jsem na hodiny. Byly tři. Budu mít zpoždění. Neznám nic trapnějšího.

Ale hledejte v Marseille Traverse Petrocchocchinoi Některé ulice jsou téměř neviditelné, protože to především nejsou ulice, ale asfalt obklopený zahradami: Ta čtvrť se nazývá Mazargues a mezi těmi zahradami se občas vyskytuje živý plot, který jako by k ničemu nepatřil, pumpa Shell a za ní drogerie, prázdný plácek, jehož název je nutno hledat bůhvíkde a kde je možno se orientovat pouze třemi sudy od téru, stojícími poblíž opuštěné maringotky.

Takže když jsem tamtudy jel už podruhé, vyhnul jsem se záhadné cestě, vedoucí k nějaké usedlosti, kterou ovšem nebylo ze silnice vidět, a pustil se pro změnu druhou stranou.

Nerovný terén tohoto města vylučuje chůzi: Co chvíli se zdvíhá někam příkře do kopce a co chvíli klesá, zatímco bílé domky ustupují věčným bistrům a klinice Bonneveine, která vypadá spíš jako blázinec, provengalským stavbám o dvou poschodích nebo domům, které na mne působí jako zvolna chátrající kostelíky nad opuštěným hřbitovem… A mezi tím všelijaké ty Traverse neboli přechody, ale k tomu je nutno být z Marseille nebo tam žít aspoň třicet let, aby člověk dovedl vytušit, odkud kam se po nich dá „přejít11 – jsou to totiž ulice jako ty ostatní, pouze nejsou tak dlouhé, jako například avenue du Prado. A v noci je to s nimi úplně beznadějné: nejlepší sedět u Starého přístavu a pak trefit ten hotel, v němž má člověk zavazadla.

Jel jsem krokem přes Traverse Paul a byl rád, že je odpoledne: Ale i tak, když jsem po chvíli skutečně nalezl Traverse Petrocchocchino, jsem měl pocit, že to tu znám.

Přijel jsem k dlouhé zdi, která se táhla po obou stranách travnaté cesty. Nebýt stromů, které byly po obou stranách, snad bych to byl ani nepoznal, ale když jsem vjel do parku, v němž se tyčily mezi zelení dvě rezidenční budovy, byl jsem si už jist! Tohle tedy byla Résidence Roseraie-Borély, místo, kde jsem byl na nedobrovolné návštěvě u Bébé Sacconeho!

Samozřejmě, že blok B byl druhý dům, tentýž, kam mne odvedl Pete, jenže místo do prvního patra jsem musel tentokrát do druhého, kde jsem na francouzské poměry zcela výjimečně nalezl vizitku se jménem Lamberti. Což mě potěšilo: Francouzi mají mezi svými logickými zvyky i ten, že ze strachu před zloději neoznačují dveře svým jménem – zato nezamykají dveře domovní, a tak je možno v kteroukoli denní i noční dobu vstoupit do domu. Snad se spoléhají na kukaň v lóži domovnice, která pravidlem spí; proto se také vraždí spíše v ranních hodinách.

Zazvonil jsem.

Kenneth Ogier byl vysoký, šedovlasý, měl světle modré oči a tvář unaveného koně, byl ostříhán nakrátko a ramena měl svislá: Byla to velice dobrá kopie Lee Marvina, včetně gesta, které mělo znamenat, abych šel dál.

Uvedl mne do kuchyně. Na stole měl malý košík z umělé hmoty, plný jahod, a podle odhozených zelených plátků jsem viděl, čím se právě zabývá. Beze slova mi nabídl a já si vzal.

Vhodil do úst dvě jahody najednou, trochu potřásl hlavou, otřel si široké ruce o světle modrou kostkovanoukošili a sáhl do kapsy šedivých kalhot, které pamatovaly vynikajícího krejčího i když ten už musel být deset let mrtev a ony vypadaly, že je šil zamlada. Vyňal z nich krabičku Gitanek a nabídl mi. Pokud jsem ve Francii, kouřím je rád, zvlášť ráno po espresso, s výhledem na avenui Foche anebo cestou do metra Porte Dauphine: Když se metro přežene přes Passy a Seinu, když začíná ta magická inkantace názvů stanic na přechodu z 16. do 15. okresu Bir-Hakeim, Dupleix, La-Motte-Picquet-Gre– nelle, Cambronne a Sevres-Lecourbe, to už mám zase chuť si dát jednu Gitanku – a pokud nejsem ve Francii, dávám si ji zrovna tak rád, protože mi připomene svěží ráno v malém baru na začátku rue de la Faisanderie, koulaře nedaleko Place de Paraguay a zastavující auta u boloňského lesíka, jejichž majitelé se smlouvají na náhodnou partouse. A připomene mi ovšem zase to burácení metra a jména Bir-Hakeim, Dupleix, La-Motte-Picquet Crenelle, Cambronne a Sěvres-Lecourbe a sochaře Costiho, který má v rue Lecourbe ateliér a mezi televizí a nábytkem od Napoleona poslouchá Mozartovy předehry a umí dělat dokonale řecký salát z nejčerstvějších hlávek, což komentuje slovy: „Bouffer un peu e poi morire, que veux-tu: On vieillit..

Na to všechno jsem pohodlně myslel nad svou Gitankou, protože Ogier ani nemukl. Nevšímal si mě a cpal se jahodama.

Snědl je skoro zároveň se mnou: Chci říci, ve stejném okamžiku, kdy jsem dokouřil.

„Půjdem vedle, ne?“ řekl.

Šel jsem za ním vedle.

Byla tam postel s popelníkem na zemi, stažené žaluzie, láhev Long Johna a dva kufry. Jinak tam nebylo nic.

„Vedle je to lidštější,“ řekl, ale já jsem už nebyl zvědav na to, jít ještě někam vedle, nehledě k tomu, že to další vedle zřejmě nepovažoval za nutné mi ukazovat.

„Přineste si židli z kuchyně,“ dodal, když viděl, že stojím, protože mi nic jiného nezbývalo: Postel samozřejmě zabral sám.Postavil jsem židli k posteli a sedl si.

Podíval se na mne a řekl: „Qa gaze?“

„DrSlement,“ odpověděl jsem mu, a jak jsem předpokládal, považoval to za skončení zdvořilostí, přešel do angličtiny a naznačil, že ví, o co jde. Za celou tu dobu si mne už dokonale prohlédl a viděl jsem, že byl s prohlídkou spokojen. Takže jsem ho nechal mluvit.

„Nemohu vám pomoci, i kdybyste zaplatil. Nemohu se odsud hnout. To vám Jo řekl, ne?“

„Není to špatný nápad, schovat se právě tady,“ poznamenal jsem a myslel si, zda mu to poradil Bébé Saccone. Buď to byla jen shoda okolností, dosvědčující, že Résidence Roseraie-Boréiy je zřejmě jen jiný název pro ono slavné pod-svícnem-je-tma, anebo sem Ogiera přihrál Bébé, když zjistil, že má tenhle bývalý maník z Narcotic Bureau důvody nedávat se obdivovat veřejností.

Tak jako tak jsem si své myšlenky musel nechat pro sebe, i když mi zdaleka nebylo lhostejné, která z obou možností je ta správná.

Ogier si zapálil cigaretu.

„Ne že bych byl na suchu,“ pokračoval. „To tedy ne. Ale nevím, jak dlouho se budu takhle skrejvat za bič. Každej Washington dobrej Washington. Hm.“

Jedinečně si odchrchlal, ale k mému podivu si odplivl do popelníku.

Na amerického policajta, který přešaltoval, si počínal dost málo divoce: To mě potěšilo, protože jsem dosud nikdy neměl co dělat s těmi, kteří se v USA zabývali kriminálkou. natož drogami. A ti z CIA, to byli hoši, kteří se většinou šmrncii poblíž Yale nebo New Jersey.

„Mohl bych možná něco zaplatit,“ řekl jsem a byl si jist, že jde o náhodu: V tomhle Bébé nemel prsty. Paradoxem bylo, že Ogier se uhnízdil prakticky nad hlavou té slečny, co mi otevřela dveře bytu, jejž Sacconeovi používali zřejmě pro schůzky podobného druhu. V Gonzalesově hantýrce se taková věc nazývá akční byt.Kolik?“ zeptal se Ogier.

„Ukážete-li mi Garianiana živého něho mrtvého, tak asi dost. Za živého určitě ještě o něco víc.“

„To je právě to, nemůžu vám ho ukázat. Ani mrtvého, ani živého. Nemůžu se odsud ani hnout.“

„Kdo vám nosí jahody?“

„Máte hlad, že se ptáte?“

„O. K.,“ řekl jsem. „Nechte to být.“

„Vygumováno,“ souhlasil. „Ke Garianianovi: Je živý. To vím určitě.“

„Potěšitelná zpráva. A co když se zeptám, jak to víte?“

„Informátory jsem kryl, ještě když jsem byl ve službách těch padesáti států, co ani do jednoho nesmím.“

„Dobrá. Pak je to, jako byste mi nebyl býval nic řekl.“

„Dobrá. Neřekl jsem vám nic, ale nezapomeňte to. Má kalup. Proč, to nevím.“

„Smutné. Co víte?“

„Ještě pár věcí. Neskákejte mi do řeči, jsem přece jen o něco starší.“

Típl cigaretu a natáhl se s rukama pod hlavou. Díval se do stropu, jako by tam viděl nahatou holku..

‚„Vím například to, že je kvůli němu ohromný chumel ve Státech. To víte?“

„Říkal jste, abych vám neskákal do řeči. Tak mluvte a já budu poslouchat.“      

„Ohromný chumel. V Langley  je nálada pod bodem mrazu. A nejen tam, dokonce i v Bílém domě,“

Nevypadal na to, že by si vymýšlel. Ale informace, jejichž původ neznám, neberu jako informaci, beru to jen jako domněnku.

Bylo docela logické, že zmizení styčného agenta muselo vyvolat znepokojení. Ale proč i v Bílém domě? 

„Garianian byl vlastně pohyblivá mrtvá schránka. Neměl diplomatický pas, zato skládací stangun a Fenku 9,05.“

„Znal jste ho tak dobře?“

„Jeho? Jeho jsem viděl dvakrát v životě. Ale znám někoho jiného. Ten chlapík se jmenuje Dixon a ví,. žejeho táta neví, jak k tomu jménu přišel. Ale Dixon se předtím jmenoval jinak, a to bylo v době, kdy pode mnou sloužil.“

„V Narcotic Bureau?“

„Přesně. A vděčí mi za svůj nynější job. Bude vás zajímat, co je jeho nynějším jobem. Je to Garianian.“

„Dál.“

„Asi víte, jak to je s druhem agentů-spojek. Jenom naiva si představuje, že mají aktovku a do té dají shromážděné zprávy nebo dokumenty.“

„Já vím, co chcete říct. Dixon mu dělal gorilu.“

Styčný agent nejde nikdy sám. Podle důležitosti bývá provázen jednou až dvěma gorilami, někdy i třemi, záleží na délce štreky. Střídají se a jsou ve spojení jak mezi sebou, tak i s centrálou.

Centrála může být jen příležitostná, vybudovaná jen krátkodobě. Někdy i kvůli jediné cestě.

Skládá se většinou z „dirigenta“, který je neznám agentům „ochrany“ a sedí u telefonu. Má k ruce spojaře, který pracuje s rádiem, pokud je to ve spřátelené zemi. Většina těchto centrál se používá právě jen ve spřátelených zemích – jinde by to znamenalo nebezpečí spíše zvětšit přílišným hemžením.

Agenti z ochrany jsou v kontaktu s centrálou někdy i krátkovlnnými kapesními vysílači a používají nejniších frekvencí. Anebo telefonem, bez ohledu na to, je-li náhodou odposloucháván. Z jejich dialogu totiž není možno absolutně nic vyrozumět. Nanejvýš to, že by bylo zajímavé z něj něco vyrozumět.

Agent, povětšinou nazývaný jedna, je v blízkosti své „zvěře“: spojky. Je-li materiál, který veze, obzvláště důležitý a z nějakých důvodů je nevhodné, aby byl svěřen diplomatickému kurýrovi (takových důvodů je ve spřátelené zemi vždycky víc než jeden!), provází svého svěřence v těsné blízkosti a je „vyvažován“ agentem číslo 2, který sleduje oba dva. Obvykle už do letadla nastupuje agent číslo 3, který přebírá spojku a agenta číslo 1 od počátku letu.Při příletu, pokud není letiště ve vlastní zemi, je přítomen agent číslo 4. Ten se zabývá jednak‘ bezpečností na letišti, pokud jde o pouhý tranzit, případně i převozem do hotelu. Je s tím spojena spousta drobných povinností od vypůjčení vozu nebo dohlédnutí na taxík, případně pronájem taxíku, což je někdy nejlepší), až po kontrolu případné sledovačky těch tří: spojky, agenta číslo 1 a agenta číslo 3. Zásadně se předpokládá, že agent číslo 1 je.už znám a buď je přidělen jinam, nebo příště vyvažován už od počátku.

Dixon byl zřejmě tím, čemu se říká osobní gorila.

Ogier mi to potvrdil.

„Ano, poslední rok s ním byl pořád.“

„A co říká ten Dixon?“     

„Co říká, by vám mohlo pomoci. Tady jsme u toho. Kolik?“

„Kolik za co?“

„Kolik za to, že si s Dixonem budete moci promluvit.“

Ogier rozhodně nebyl v situaci, aby mohl dělat boudy. Potřeboval teď klid, a nebylo v jeho zájmu, aby muselměnit-rychle1 útočiště.

„Kde a kdy?“.      .            

„Brzy. Napřed: kolik?“

Nepochyboval jsem. o tom, že mi Dixon bude moci říct leccos zajímavého. Tohle mělo cenu. Ale jak to vykládat Lisabonu?

Naštěstí jsem, si vzpomněl na Bébého: Ten byl po ruce a jeho šeková, knížka taky.

„Musím se zeptat svých nadřízených,“ řekl jsem komisně.

„Telefonovat můžete odtud. Napíchnuté to není.“

„Děkuji. Ale zavolám si.z venku. Vrátím se za čtvrt hodinky.“

, „Sám!“.

„Samozřejmě.“

„Kde jste nechal vůz?“

„Před parkem.“

„Jděte pěšky. Budka je na Traverse Paul.“ Byl to nesmysl, ale poučný. Ve Francií budky skoro nejsou. Qgier to nevěděl: Nebyl zde tedy tak dlouho, anebo opravdu nevycházel.

Někdo mu někdy řekl, že jde volat na Traverse Paul. Z toho vznikl jeho dojem, že tam musí být budka. Asi tam bylo nějaké bistro.

Ale já ovšem vůbec neměl v úmyslu tam jít.

Sešel jsem prostě o patro níž a zazvonil na stejné dveře, které mi nedávno při mé nedobrovolné návštěvě otevřela ta dívka, co se pak tak rychle ztratila.

Otevřela mi je zase a vypadala překvapeně.

„Můžu si zatelefonovat, srdíčko?“

Kývla hlavou, ale stála pořád na místě. Měla asi dobrou paměť.

„Těší mě, že jsem ve vás vyvolal tak silný dojem. Je tu

Pete, nebo někdo?“

„Kdo je to?“ ozvalo se z pokoje.

„Ten… co tu byl… tuhle…“

Její odpověď muži zřejmě nedostačovala, protože se otevřely dveře a objevil se Lino Saccone. Byl v županu a zdvihl obočí až ke stropu, když mě spatřil.

„Jak jste mě našel?“

„To mě necháte stát mezi dveřma?“

Posadil jsem se do svého fotelu. A zkřížil nohy.. Ta dívka zase.zmizela, v pokoji po ní zůstala jen zlatá, podprsenka a kalhotky. Nemohl jsem si vzpomenout, co měla na sobě, když mi před chvílí otevírala.

„Nevyrušil jsem vás?“ zeptal jsem se, dobře věda, že to popře.

Lino si přitáhl župan a zavrtěl hlavou.

„Jak jste to našel?“

„Snadno. Jsem placen za to, abych se orientoval. Potřebuji mluvit s Bébém.“

„Tady není.“

„Stačí mi telefon. Potřebuju se ho jen zeptat, má-li chuť něco zaplatit.“"To můžete říci mně.“

„Mám v úmyslu zaplatit jednu Informaci a rozhovor, týkající se Garianiana. Chci vědět, kam až mohu jít.“

„O co jde?“

„Víc se nedozvíte. Nemá smysl přemýšlet. Myslete si, že si ty prachy chci strčit do kapsy. Chci znát cifru.“

„To je trochu… bude nutno se domluvit s Bébém.“

„Prostě jste mne jen zdržel, Lino. Příště to nedělejte. Vím líp než vy, co chci, a můj čas je drahý. Když mě naštvete, frnknu, a hledejte si Garianiana sami. Snad už to víte, kdo jsem.“

„Hm.“ Lino trochu odfrkl. Věděl, že se dopustil chyby.

Za chvíli jsem měl Bébého na drátě.

„Jak se daří?“ Jeho hlas zněl žertovně. Vypadal, že je v dobré náladě.

„Skvěle. Potřeboval bych něco zacálovat a nebudu se vyjadřovat blíž o tom, co. Není to pro mne, zkuste tomu věřit. Tak jako tak vám nezbyde, než to buď odmítnout, nebo říct, kolik můžu dát.“

„Jen klid, staroušku, jen klid, Lino je škrob, asi vás trochu rozzlobil. Má pro nás ta věc cenu?“

„Možná. Nějakou určitě. Možná kapitální. Jde o chlapíka z jeho blízkosti.“

„Dobrá, dobrá. Řekněme dvě stě padesát tisíc?“

„K čertu, neblázněte, tolik nepotřebuju!“

„Tak kolik?“

„Asi pět set dolarů… to znamená… cirka tak dva tři tisíce franků.“

„No, vždyť vám to nabízím! Tak co se ježíte?“

Panebože, a já myslel, že chce rozdávat. Mělo mne to napadnout hned, že nejen obyčejní Francouzi, kteří si chtějí jakožto řádní maloměšťáci vždy připadat bohatší, než jsou, ale i gangsteři počítají stále ještě ve starých francích, od nichž jim de Gaulle 1. ledna 1960 odečetl dvě nuly. Takže dvě stě padesát tisíc nebylo nic jiného než dva a půl tisíce franků, tedy přesně pět set dolarů, pokud to člověk nebere podle mikrovýkyvů denní burzy!

„O. K. Já myslel, že to dáváte v nových!“Odpovědí mi bylo zachechtnutí: I Bébé bral jako samozřejmost frank na úrovni italské liryl Jako celá Francie: Některé věci zde byly půvabné, ale také pěkně povrchní. Neviděli si často na špičku nosu, ale mluvili o ní vždycky velmi vtipně.

Musel jsem si například zvykat i na to, že de Gaulle byl s největší vážností nazýván gaullistickou propagandou mužem 18. června, stejně jako celé francouzské hnutí odporu. Což bylo typické i v tom, že ve své touze po jedinosti Francie se ani nenamáhali přidat datum 1940: Přece každý musí vědět, oč jde, ne? Takže jsem se občas dobře bavil (doufejme jen, že jsem nebyl sám!), protože mně 18. červen připomínal rok 1815 s francouzskou porážkou u Waterloo! Ovšem Angličané Wellingtona nenazývali mužem 18. června, ale zcela prostě-: Vévoda Wellington.

S tím ovšem de Gaulle neměl co společného a ani za to nemohl. Za to mohl prostě fakt, že aristokracie má ve svých základech určité prosté jistoty, související s tradicí, a nepotřebuje hledat nové a nové tituly: Je zcela spokojena s těmi starými, které jí náležejí. Kdežto les parvenus, ga vous parle de démocratie, mais cela s’arrache tou– tes les ingéniosités qu’un cave est á méme de trouver… Poklepal jsem Linovi na rameno a řekl vesele:

„Bébé ti vzkazuje, že mi máš dát tři tisíce franků.“ Lino mi věřil a vytáhl šekovou knížku. Mávl jsem rukou: „Tohle si nechte na památku. Přijdu si pro to později. Cash a v dolarech.“ A spokojeně jsem odešel.

Musel jsem samozřejmě napřed sejít a pak zase vyšplhat do druhého patra, kde na mne ten můj Lee Marvin civěl špehýrkou nejmíň dvacet vteřin, než mi otevřel:

„Tak co?“

„Řekněme dva a půl tisíce franků, když to s Dixonem bude sedět,“ řekl jsem na zkoušku. „Jinak jen dva. Kdy a kde?“

„Šest set a v dolarech a cash, na prémie zvědav nejsem. A jinak tady a hned. Mám ho totiž vedle.“

XI.                                                                 DIXON,

MUŽ NAZÝVANÝ GORILA

„Nemám peníze u sebe,“ řekl jsem.

»Hm.“

„Mohu si sednout zase na tu židli u vaší posteli, navrhl jsem. „Tak za hodinku, dvě byste mě pak zase přesunul vedle. To už budu mít těch šest set zelenejch.“

„Hm.“

Pokrčil jsem rameny: „Víc se nedá dělat.“

„Těch šest set, to platí?“

„Platí.“

„Dobře, tak jděte vedle hned. Dixon nemá tolik času. Dáte mi to potom.“

Ogier šel přede mnou a otevřel dveře:

„Dixone, tohle je ten chlapík,“ řekl. „Dobře se spolu pobavte.“

A zase za mnou zavřel.

Tenhle pokoj byl zařízený: Převládala tu bílá barva koženky na křeslech a na divanu, bílá knihovnička a bílý psací stůl a žluté žaluzie.

Bylo zde Zřejmě ponecháno všechno tak, jak to měl onen Lamberti v době, kdy tu byl.

Pokud nějaký Lamberti existoval. Ale nepochyboval jsem o tom, že existovat musí.

Jinou věcí bylo, do jaké míry věděl o tom, že má byt v Résidence Roseraie-Borély.

Sedl jsem si na divan naproti Dixonovi.

Byl to pomenší chlapík, nacpaný do střízlivě ušitých Jednořadových šatů s volnějšími kalhotami a volnějším sakem a zelenou pletenou kravatou na bílé košili. Bylo mu přes čtyřicet, a bylo to masívních čtyřicet let, dobře viditelných na jeho široké bradě a čelistech í na pročervenalém nose. Vlasy měl samozřejmě krátce ostříhány: Tenhle typ lidí nemá rád, když je někdo jiný může chytit za pačesy a naklánět jim hlavičku dozadu.

Za šest set dolarů jsem měl právo na věčnost: Konečně pro jednou!

„Vy jste dělal Garianianovi ochranu?“

„Ya.“

Kdyby Charles Bronson neměl knírek, tak to byl on. „jak dlouho?“

„Od loňska. Někdy od počátku dubna. To byla štreka Paříž-Washington.“

„A předtím?“

„To se už netýká Garianiana.“

„Jaký na vás udělal dojem, když jste ho viděl poprvé?“

„Slušnej. Uměl v tom chodit. Moc jsme spolu nemluvili.“

„Zpočátku?“

„To se rozumí. Kamarádi jsme nebyli. Garianian byl dost uzavřený. Ale to je řemeslem.“

„Jak proběhlo to první setkání?“

„Dělal jsem čtyřku na Orly… to je, přebíral jsem jeho a dvě gorily doprovodu z Marseille.“

V té době Garianian chodil s Magali. Možná že letěl právě od ní.

„Střídal jsem trojku, která se vracela. Zajistil jsem ubytování v hotelu de Paris. Bydlel jsem na stejné chodbě, ve dveřích naproti jejich pokoji.“

„Poznal jste ho kdy?“

„Až třetí den, po příletu do New Yorku. Přesedali jsme. Ve voze, který nás měl doprovodit na La Guardia, mne představili. Garianian mi stiskl ruku a řekl: O. K. To bylo všechno. Letěl jsem s ním jako dvojka zpátky na Paříž tři dny po tom, a jako jednička zase do Marseille.“

„Jak jste se domlouvali o návratu?“

„Přes centrálu.“

„To jest…?.

„To sem nepatří.“

„Hm. Odjížděli jste zanedlouho potom?“

„Asi za týden. Garianian musel nepochybně oběhat své povinnosti tady a v okolí. To jsem s ním nebyl, byla za ním dvojka.“

„To je kdo?“

Dixon se ušklíbl:

„To sem nepatří.“

„V letadle cestou nazpět jste spolu už hovořili, že?“

„Četl noviny nebo spal. Vyměnili jsme sl pár lečí. O jízdě na kole a spalničkách.“

„Druhá cesta?“

„Marseille—Orly. V Orly jsem ho předával a letěl jinam. Střídal jsem tehdy jedničku nebo dvojku. Čtyřku jsem mu už nikdy nedělal.“

„A pak?“

„Bezprostředně nato byl nasazen na linku Vancouver-– New York. Jenom krátce, to jsem s ním nebyl. Sem lítal měsíc někdo jiný. Pak se to vrátilo do běžných kolejí.“

„Nevíte, co dělal ve Vancouveru?“

„Sasi totéž. Byl jsem tam Jenom jednou a pamatuj! si z toho pouze, že jsme museli vstávat v půl šesté, protože Air Canada má ten dobrý zvyk, že na New York letí v sedm ráno. A to bylo při jiné příležitosti. Pokud Jde o Garianlana, ten měl ve své funkci dřív jinou oblast. Ale to sem už taky, myslím, nepatří – pochybuji, že by to mohlo být v souvislosti.“

„Já vím, Skandinávii, speciálně Stockholm. Ne, to mne nezajímá. Kdy jste se seznámili trochu blíž?“

„Až letos. Letos jsem mu už začal dělat trvale jedničku a ošetřovali nás zase jiní. Garianian byl se mnou spokojen. Asi ano, protože mne u něho chtěli trvale nechat.“

„Z čeho se skládal váš styk?“

„Samozřejmě z doprovodu na letiště a cestou. To především. Pak ovšem i ze sledovačky, když například jel někam mimo Marseille.“

„Kam všude jezdil?“

„Cannes. Byl na každém filmovém festivalu. Toulon. Toulouse. Nice. Antibes. Valras.“

„Prostě celá Riviéra a pobřeží.“„Nejen. Taky San Remo a Janov a část španělského pobřeží. A Korsika.“

„Víte, s kým se tam setkával?“

„Je mi líto.“

„Hm. To sem podle vás taky nepatří?“

„Chcete-li. Možná že to sem patří, ale nehodlám se tím zabývat.“

„Musím vás upozornit, že tady mi trochu zabraňujete ve výhledu. Abych to řekl zdvořile.“

„Jsem ve službách Spojených států. Jsem z určitého důvodu ochoten hovořit o Garianianovi. Ale ne o servisech USA. To byste mohl pochopit.“

„Stejně tak dobře jako to, že jedno souvisí s druhým, a chci-li zjistit, co je s Garianianem, zjistím to těžko bez znalosti souvislostí: A ty jsou dány jeho pohybem.“ Dixon kývl hlavou: Rozuměl tomu, ale bylo mu to lhostejné. Věděl, co chce říci, a věděl, co říci nechce. Marná námaha.

„Garianian měl zájem o filmové umění?“

„Asi ano, když tam jezdil.“

Začínalo se to nebezpečně podobat výslechu. Ale ve smyslu souboje.

„Měl v Cannes přátele?“

„To nevím. Doprovázel jsem ho tam jenom jednou.“

To bylo logické.

„Poslyšte, Dixone, musíme se nějak domluvit.“

„Nemusíme. Budete-li se ptát na věcí, které souvisejí se státním tajemstvím, tak odejdu.“

„To už jste porušil několikrát.“

„Máte na to důkazy? Svědky? V čem?“

„Znám teď už některé štreky, některé cíle. A tak. Co říkáte, nespadá pod pojem státní tajemství?“

Ušklíbl se.

„Asi jste se tamtudy někudy toulal. Asi jste mne viděl. Ostatní je vaše kombinace. Paříž, New York… co to říká? Vancouver? Nevymyslel jste si to? Třeba ne. Třeba jste tam byl a Garianiana tam viděl sedat v sedm ráno do Boeingu. Nebo jste ho z něj viděl vystupovat v 18“40 localtimu v New Yorku… Můžete snad dokázat, že ne? Že jste tam nebyl?“

„Nevybrali si vola, když si vybrali vás.“

„Děkuju.“

„O. K. Řekněte mi teď o Garianianovi něco, co můžete a co by mne zároveň přivedlo na jeho stopu. To vám připadá jako rozumný návrh?“

„Úplně. Až na to, že to vám právě říci nemohu. Nevím to.“

Vstal jsem a šel ke dveřím.

„Co je?“ zeptal se Dixon překvapeně.

„Já totiž taky nejsem vůl,“ řekl jsem zdvořile, „a nebudu platit šest set dolarů za hovno.“

Smířili jsme se asi za pět minut, zásluhou Ogiera. Pak už byl Dixon povolnější a rozumnější.

„O. K. Řeknu vám, co chcete slyšet. Řekl bych vám to stejně, ale neakceptoval jsem váš tón.“

„Jste Američan. Měl byste vědět, že kdo platí, může si dovolit tón, jaký chce, s podmínkou, že zaplatí přiměřeně k zvolenému tónu. To, co jsem zatím slyšel, mělo cenu deseti dolarů, a to mám ještě záchvat marnotratnosti.“

Ogier vstal a vyšel z místnosti. Z nějakého důvodu si u našeho rozhovoru nepřál být. Nebo spíš si to nepřál Dixon. Stejně se budou dělit napolovic, takže to mohlo být Ogierovi jedno.

„Pro Garianiana nemůže být problémem opatřit si falešné doklady, že ne?“

„No… záleží na tom. S sebou je neměl.“

„Garianian bylo jeho skutečné jméno?“

„Jak to mám vědět?“

„Odpověď má znít: To nevím. Nebo: Ano. Nebo: Ne. A pravé jméno. Nebo: Bohužel, jeho pravé jméno neznám. To pro příště. Jsem totiž náhodou zpravodajec a čas mám jenom v neděli. Shodou okolností je všední den. Kde by si mohl Garianian opatřit falešné doklady?“

„Těch míst je mnoho… tady v Marseille.“„To jsme zrovna u toho. Kdybyste se mnou byl takhle necvičil, řekl jsem váni to už dávno.“

„Máte právě nejlepší příležitost. Za svých šest set dolarů chci slyšet pořádnou árii. Tak spusťte!“

Chtěl Dixon pomoci Ogierovi k penězům? Nebo potřeboval tři sta dolarů? Nebo se mu hodily navíc? Jeho plat musel být dobře tisíc dolarů. A pohyboval se teď skoro pořád po Evropě – takže ušetřil.

Jeho světlé oči byly přimhouřeny: Unavená, břichatá kočka.

„V posledních měsících od případu s tím velvyslancem byl Garianian neklidný.“

„S kterým velvyslancem?“

„Naším. Nevím přesně, co se stalo, ale tvrdí se, že byl unesen a že byl dva dny pryč. Oficiální zpráva zněla, že byl nemocen.“

Věděl jsem, který případ má na mysli, i kterého velvyslance.

„Garianian ho znal?“

„Znal jeho ženu.“

„A co…?“

„Nic. To je všechno. Víc o tom nevím. Byl jsem v Paříži o týden déle kvůli tomu. Když se Joe vrátil do hotelu, bylo už všechno skončeno. Nevím co. Ale něco tam bylo.“

Tak to bývá. Bylo zbytečné pátrat dál. To jen v detektivkách se vždycky všechno vysvětlí, v životě ne. Dixon, nebo jak se jmenoval, o tomhle určitě víc nevěděl.

Ale věděl něco jiného:

„Joe byl od té doby jako vyměněný. Byl nervózní, a pokud jsme byli spolu, zajímal se víc o mne, o to, jak žiju a tak. Stali jsme se trochu… nu, přáteli, to je moc řečeno,výměně docházelo v letadle, při vstupu, nebo pokud jsme seděli vedle sebe, protože i to se stávalo. Kdyby nás někdo sledoval, bylo samozřejmé, že se mnou bude počítat. Nebylo co tajit. Naproti tomu výměna aktovek měla za účel onen druh bezpečnostního opatření, na něž není kladen důraz a jež není považováno za zásadní.

Je to jen překážka navíc pro případného nepřítele. Někdy velice nepříjemná, protože přinejmenším ho to nutí značně rozdělovat pozornost.“

„Pokračujte, teď vám to jde znamenitě.“

„Garianian se tomu v poslední době vyhýbal. Nebylo to tím, že by ke mně neměl důvěru – i kdybych s jejím obsahem utekl, nebyl by za to odpovědný. Ale – jaksi se stranil mé pomoci. To se dá vycítit.“

„Chápu. Co dál?“

„Předposlední štreka byla Washington-Paříž-Athény-Marseille.“

„Pokračujte.“

„V těch Athénách mi zmizel.“

„Kdy to bylo?“

„Před dvěma měsíci.“

Počítal jsem. Ale v té době už s Magali přece nechodil? Ačkoliv… co jsem o tom vlastně věděl?

„Jak jste se našli?“

„Přes centrálu. Nechal mi tam vzkaz, abych byl v hotelu Grand Bretagne tehdy a tehdy. Byl jsem tam a on přijel jakoby nic a letěli jsme sem. Ptal jsem se ho, co se stalo, a řekl mi, že tam měl rande.“

„Není to proti předpisům?“

„V téhle věci předpisy žádné nejsou. Uzance žádá,abych‘ o něm věděl. Ale to víte, existují dohody… nelze po něm chtít, aby mě vodil do své ložnice. Jaksi se to toleruje, ale záleží na dohodě mezi agentem a jeho gorilou. Protože nikdo nemůže vědět, jestli si ještě ke všemu někdo náhodou nevzpomene, doma myslím, a nedá je zničehonic sledovat všechny. A to by byl poprask. Takže se to dělá tak, že si ti dva řeknou, hele, zejtra budu pryč, kdyby něco, jsem v Glyfadě a koukej mi tam brnknout na numero to a to.“

Vzpomněl jsem si na Glyfadu a sevřelo se mi srdce: Zatoužil jsem sedět v Triumphu, ale místo po Marseille jet avenue královny Sofie a dolů ke Glyfadě, k Vougliameni a dál, na Sunion.

A říci Muriel: „Mám týden času.“

Řekla by: „Vím, že lžeš. Máš nejméně měsíc.“

Řekl bych:…

„Garianian vám neřekl nic?“ řekl jsem.

„Ne. Poslední cesta se uskutečnila právě nyní… Čekal jsem ho v Paříži, na Orly. Přijel jen tak tak a viděl jsem, že za ním jde ta čtyřka, kterou jsem znal. Myslel jsem, že je všechno v pořádku. Seděl jinde a občas se ohlédl a trochu se na mne usmál.“

„Dojemné. Myslíte, že měl z něčeho strach?“

Dixon uvažoval chvíli, než odpověděl:

„Moc jsem o tom přemýšlel. Mohl se mi přeci svěřit. Nevím. Nedal mi nic najevo. Znáte zdejší letiště?“

„Ano.“

„Takže znáte tu dálku…“

„Ano. A co?“

„Když jsme přistáli, vystupoval jako jeden z prvních‘. Připojil jsem se k němu až teprve po pasové kontrole. A tam jsem zjistil, že nás nikdo nečeká.“

„Měl vás někdo čekat? Kdo?“

„Samozřejmě trojka. Tady ho přebírala vždycky trojka, protože mne tu znali jak své boty. Garianian si měl vzít taxík a jet a trojka ve svém voze asi sto metrů za ním. Tak se to dělo vždycky. A já třebas autobusem. Na tom nezáleželo, mohl jsem jít taky pěšky.“„Prostě: Předávka.“

„Jo. Předávka. Ale ta trojka tam nebyla. A Qarianian na mne jen kývl: Wait a moment, ppvídá. Čekal jsem v hale dvacet minut. Pak mi to došlo. Že jako není něco v pořádku. Napřed jsem hodil oko, jestli není na toaletách nebo tak. Samozřejmě že nebyl. Nebyl nikde.“

„Kam odešel, když vám to řekl?“

„To je to. Nevím. Mám pocit, že šel k telefonu, ale nic bych za to nedal, protože já v tu chvíli myslel na to, že tu trojka není, chápete?“

„Tím spíš jste se ho měl držet, ne?“

„No, není přece malé dítě…“ Dixon se zarazil. „Chápejte, tady vlastně už nebyl můj, tady ho měla chránit trojka. Pro mne to skončilo pasovou kontrolou.“

„To mi nehraje. Letěli jste přece z Paříže. Byla to vnitrostátní linka.“

„Já měl tranzit, přiletěl jsem tam o hodinu dřív. Z Bruselu. Kapírujete?“

„Takže vy jste vůbec neopustil Orly?“

„Samozřejmě že ne. Nic jsem nevěděl. Přiletěl jsem jen,

Abych odletěl s ním.“

„Už chápu. A pak?“

„Pak jsem se samozřejmě vrhl k telefonu. Volal jsem na centrálu.“

„A co vám řekli?“

„Ptal jsem se napřed po trojce.“

„To je to. Řekli mi, že trojka je v pořádku, ale že nevědí, co tu dělám.“

Začínal jsem chápat:

„Někdo to odvolal celé? Ne?“

„Jste na to káp. Den předtím. Den předtím volali centrálu z Paříže. Že jsem se prý nedostavil a že se tedy přílet o den zpozdí. Chápete to?“

„Skoro. Vyčíhli vás.“

„Ne.“

„Panebože! To by přece museli znát číslo, kód… heslo… no prostě všechno.“

„Znali.“

„Takže Garianiana tedy přece jen unesli…“

„Samozřejmě že ne. Nikdo ho neunesl. V tom to je. On se do Marseille dostal. taxíkem. Měl přede mnou náskok nejmíň půl hodiny.“

„To znamená, že přešel! Že přešel a vypekl vás… na druhé straně ho zaplatí zřejmě líp… nebo jak tomu mám rozumět?“

„Garianian byl původem Arménec. Nepřešel by. A také o to nejde. Vždyť jel sem.Tedy prakticky s prázdnou. A navíc – proč by nechával dokumenty na nějaké mrtvole, ne?“

„To víte taky?“

„Ovšem. A kdyby přešel, tak se to stejně v Langley za pár dní dozví. Mají na druhé straně taky pár lidí, a někde jinde by přitom pár lidí určitě upadlo. To je nesmysl a o to nejde.“

„Tak pak nerozumím… rozhodně mu nevadilo, že tam trojka není. Čili: Vzal do zaječích. Někoho se bál. Jenomže my nevíme, koho.“

„To nevíme. Ale že by se někoho bál… to tedy ne.“

„Jak to?“

„Protože ten, co volal centrálu, odvolal trojku a znal kód a číslo, to byl sám Garianian. Tak, a to je všechno.“

 část druhá

PAŘÍŽ

 Je to tvrdé řemeslo. Rozeznáte v něm rychle muže od malých kluků.“

„Co způsobilo, že jste si je vybral vy, Harry?“

Vrhl na mne stručný inkvizitorský pohled, pokrčil rameny a pak zaujal opět svůj ironický postoj:

„Myslím, že jsem rozený intrikán. Miluju to, co dělám. Nechovám lidskou přirozenost ve velké úctě, ani tu svoji, ostatně. Člověk je v nejlepším případě polo civilizované zvíře; potřebuje tedy strážníka, který by ho donutil slušně se chovat na ulici, a typy, jako jsem já, aby dali pozor na karty, jež má v rukávě, když hraje mezinárodní poker, jsem dobrý hlídací pes, protože o ničem nemám iluze. Jestliže váš nejlepší přítel nemá zájem o vaše rodinné stříbro, pák je pravděpodobné, že má slabost pro vaši ženu. Lidé jsou do té míry počestní, do jaké si to mohou dovolit – a jde-li o stehna nebo o ctižádost, touhu po moci nebo rozkoš, pák nejsou čestní ani trochu. Já sám jsem divné číslo; proto mne nic nepřekvapí, nic mne nešokuje a jsem stále připraven sázet na všechny možnosti. Což ze mne činí dobrého tajného agenta, když už ne ták úplně člověka, kterého byste rád viděl jako manžela své dcery…“      

„Důvěřujete alespoň sám sobě?“

„Víc než komukoli jinému, protože se znám lépe než většina ostatních – byt se nemám tolik rád.“

„To je pěkně chladná filosofie, Harry.“

„Žijeme v chladném světe, pane velvyslance… Ale svým způsobem mne to baví. Až už mne to bavit nebude, tak zanecháme partie.“

(Slabě a neradostně se usmál.) „To je jedna z výhod mého řemesla: Znám spoustu lehkých způsobů smrti.“

MORRIS L. WEST

XII.                     INFORMACE: EXPORT– IMPORT

 Autostráda číslo 8, spojující letiště Orly s Paříží, byla samozřejmě plná a můj taxíkář co chvíli předjížděl a co chvíli byl předjížděn: Umožňovalo mi to uvážit v duchu ještě jednou, zda můj plán je rozumný.

Věděl jsem, že musím spěchat. Ze zkušenosti jsem předpokládal, že každý den posunuje události k jejich vyvrcholení: K definitivnímu zmizení styčného agenta Josepha Garianiana – anebo k jeho objevení.

Opustil jsem Marseille den po svém setkání s Dixonem.

Řekl mi dost, abych se mohl orientovat: Zasloužil si tedy svých šest set dolarů, respektive tu polovinu. Nepátral jsem po tom, zda to udělal z vděčnosti k svému bývalému šéfovi, který mu opatřil jeho nynější místo a sám se ocitl na druhé straně barikády. Nebo jestli v tom byla také nejistota a roztrpčenost nad Garianianovým trikem: Ten musel mít velmi dobré důvody k tomu, aby z Paříže předem odvolal svůj marseillský doprovod.

Jedno tedy bylo už jisté: Garlanian se chtěl vědomě ztratit.

To byl jediný, ale zato velice důležitý fakt, s kterým jsem musel od nynějška počítat.

Druhým faktem bylo, že jsem z Lisabonu neobdržel žádné nové instrukce a že ani Heyward, kterého jsem navštívil týž večer, nevěděl nic nového. Když jsem ho pozoroval, jak vrtí hlavou, což vypadalo, jako by se mu potácela na krku, musel jsem chtě nechtě myslet na podivnou existenci tohohle chlapíka, jehož konzumace whisky převyšovala možnosti jeho rozpočtu a který si ten rozpočet dával ochotně doplňovat od Bébého. Necítil jsem k němu žádný odpor, ani mi ho nebylo líto.Už léta Jsem se setkával s lidmi, kteří seděli na tom nebo onom flíčku evropské mapy a bryndali si do úst grády, němě pozorujíce pohyb kolem sebe, a občas poslali dopis, depeši nebo otevřeli dveře někomu, kdo o to stál nebo kdo by jim je byl jinak naštípl sekerou. Nebyli to žoldnéři v pravém slova smyslu: Jejich oficiální název externích korespondentů také nevystihoval druh prázdnoty, samoty a monotónního napětí, jakéhosi liknavého a střídavého napětí, které probíhalo jejich životy.

Vpravdě to byli lidé, kteří s tím počítali a byli placeni za to, že budou čas od času vyrušováni z té vleklé dřiny, kterou znamená úsilí zapomenout na to, že musíme umřít.

S jejich životy se většinou předtím něco stalo: Někteří měli opravdu smůlu a ocitli se už příliš daleko v nepravidelném způsobu, jak trávit své dny.

Když jim došly peníze a příležitosti, vzali zavděk tím, co bylo po ruce.

A servisy měly plné seznamy těchhle lidí, které bylo možno potkat kdysi na Riviéře v hotelu Martinez a o rok později už jen v Cannes v nějakém penziónu, a kteří pak už jen seděli a čekali: Někdy to čekání platila stárnoucí milenka. Jindy parta, pro kterou něco udělali. Listonoš jim nosil jen účty.

Kdy to začalo? Kde? Kým? Rutina…

Agent-typař dal zprávu.

Přišla nabídka.

Vzali ji.

A seděli dál na svém flíčku na mapě Evropy.

Jiní vystudovali něco, co jim neneslo dost peněz. Chtěli se oženit a oženili se. Chtěli si koupit byt a udělali to. Sto padesát tisíc franků byla běžná částka. Museli se zadlužit. Žena měla nároky. Život měl nároky. Byli zaměstnanci soukromé firmy, třeba stavební, nebo na opravu rádií a magnetofonů, na výrobu lékařských pomůcek, nebo měli reprezentaci nějakého zboží ještě s někým, a bůhvíco ještě jiného… Tenhle druh rychle stárnul. A věděl to. A počínal si přesně jako druh, jako odrůda lidí vymezená rozměrem, v němž byla zbavena Boha anebo v němž si to už ani neuvědomovala. To byli ti, kteří rychle chápali. A nejrychleji právě „životní praxí“.

Záleželo jen na tom, s kým se stýkají.

Nebo s kým se stýká jejich šéf.

S kým vystudovali nebo na koho se mohli obrátit.

Nebo co to bylo za firmu, která je zaměstnávala, a co prováděla.

Styky a styky těch styků. To byl leitmotiv pro agenta–tipaře.

V takovém případě nezaklepal na dveře přímo.

Zaklepal na ně prostřednictvím une petite liaison dan gereuse Pak se objevil jako známý té dívky.

Pak udělal nabídku.

Potrefený chlapík ji vzal.

Un petit bourgeois sěrieux, un petit pere de famille tranquil.

A seděl dál na svém flíčku na mapě Evropy.

A byli jiní: Jiní, ti, které jsem potkával po přístavech a barech, na hlavních třídách, usazené v malých proutěných židličkách pod širým nebem, srkající gin-tonic, kávu nebo rum, pomrkávající očima za brýlemi nebo bez brýlí, jen oslněnýma od častých výslechů.

Někteří chtěli být módními krejčími a skončili jako nosiči fotografických stativů módních fotografů, zabývajíce se tím, že obskurně odhadovali, kolik která modelka zválela postelí a jak dlouho vydrží en vogue.

Někteří měli po tatínkovi krám a po matce neukojenou hráčskou vášeň; někteří byli spisovatelé, jenže bez nakladatele, a jiní žurnalisty, jenže bez dostavěného platu anebo In conditio sine qua non.

Byl to velký pele-mele vyvrženců, ztracenců, měšťáků, ctižádostivců, profesionálních revolucionářů současně bez revoluce, uražených i ponížených, kvartálních pijáků i onanistů, celá škála duší i dušiček, jestvujících v tomto rozděleném světě a využívaných ve vsugerovaném přesvědčení, že tyjí z příležitosti. Ve skutečnosti určeni

Jen k tomu, aby stárli přesně na tom nebo onom flíčku na mapě Evropy.

Ti všichni nesli hrdý název externí korespondenti.

Ty všechny si mezi sebe rozdělovaly zpravodajské agentury supervelmocí, velmocí, mocných států, bezmocných států v rozvoji, polorozvoji, úpadku či stagnaci, občas v tomto dělném úsilí rozmnožováni i o nějakou tu soukromou agenturu, jakou měl například Gonzales.

Samozřejmě, supervelmocenské zpravodajské služby platily lip. Ale bylo jich většinou mnoho – v každé supervelmoci existovala určitá a dost vyhraněná nevraživost mezi policií a armádou, což je ostatně nevraživost dědičná a přenáší se rovnoměrně i na malinké vznikající státečky v různých barvách – a obranné systémy měly ten dobrý zvyk, předávat si nedůležité agenty, jako když přebírá hrách, aniž o tom případně ti dotyční věděli.

Navíc poručnické orgány, v běžném styku prostě rezidenti, spojky a další tažní ptáci, objevující se ponejvíce nevhod dotyčnému korespondentovi na očích, cítili za sebou moc super či polosuper velmoci polomoci a řídili se podle toho; Musíš… snaž se… chápeš… těžko bychom mohli pochopit případné… a tak dále.

Menší státy už byly zdvořilejší, a ovšem toho taky míň nabídly.

Svým způsobem měl David Eleyhart pravdu, když mi před léty v Alžíru řekl, že Gonzalesova agentura je relativně solidní podnik. Nabízela toho míň a o zásluhách se před ní hovořit nedalo. Ale člověk byl poměrně volný: Zdrhnout se z toho dalo kdykoli, a takové vědomí u člověka mého druhu vyvolává prostinký pocit klidu: Na nějaké honby za agentem Gonzales prostě neměl prostředky.

Ostatně jeho agenti znali tajemství pouze dočasná: V okamžiku, kdy už prodal, co potřeboval, nemohlo Gonzalesovi ublížit, jestli ten či onen agent něco někde vyžvaní.

Ale to se nestávalo, protože podobný dobrák by už do Lisabonu nesměl, a Gonzalesovi na oči tím míň: Informace export-import tedy vzkvétaly a Gonzalesův systém důvěry nesl dobré plody – občas se mu nějaký ten agent sice „oženil“ s jinou služebnou, ale to neznamenalo, že občas neudělal nějaké to „extra“ navíc právě pro Gonzalese. Anebo naopak; Občas nějaký ten gonzalesman udělal nějaké „extra“ pro někoho jiného, kdo si to však samozřejmě nechal pro sebe, a bylo to taky v pořádku.

Jediné, co Gonzales důmyslně tajil, byla jména klientů.

V      tom ohledu se chtít něco dozvědět bylo přímo beznadějné. Všechny „affairs“ byly v jeho trezoru a přístup k nim měl mimo něho jen „Král Midas“, chlapík, jemuž tak přezdívali pro jeho dlouhé a velké uši.

Jeho skutečné jméno snad nevěděl ani sám Gonzales.

V      podstatě byl jeho systém založen samozřejmě na normálním zpravodajském systému informátorů a korespondentů, akčních agentů a typařů a agentů spojek. Ovšem to, co státy měly ve velkém a co nazývaly například odborem pro vyhodnocování zpráv a co bylo nesmírně důležité, to prakticky prováděl sám s Králem Midasem. Bylo to jaksi všechno trochu miniaturní, ale v tom byl taky celý ten rozdíl.

Gonzales nebyl zaměřen speciálně.

Měl, nebo jsem se to alespoň domníval, stálé zákazníky. Nemohl jsem vyloučit, že v jistých případech jimi mohly být dokonce zpravodajské složky některých států – takže v takových případech vlastně celá jeho agentura byla v situaci angažovaného agenta, to jest smluvního agenta pro ten či onen cíl (objektiv), který po skončení úkolu jím přestává být a pro další práci je nutno ho znovu kontaktovat.

Heyward byl jen jedním z mnoha korespondentů, které Gonzales udržoval po světě a kteří se mu sem tam k něčemu hodili – nikdy jsem se nedozvěděl, zda jim platil „akce“ (to jest příjezd někoho a pomoc tomu dotyčnému) zvlášť, anebo bylo-li to všechno zahrnuto pod nějaký pravidelný měsíční poplatek: V každém případě musel mít Gonzales obrovský obrat. Jaké byly jeho zisky (malé být nemohly, ale režie musela být na poměry jednotlivce přece jen mamutí), to bylo těžko odhadnout.

 Někdy jsem se klonil k myšlence, že ho to prostě baví. Byl bych rád věděl, jak vypadá takový jeden Gonzalesův den. Byl bych také rád věděl, co udělá, až mu nahlásím, že Heyward všechno vyžvaní Bébé Sacconemu.

V      skrytu duše jsem byl přesvědčen, že neudělá nic: Pozve doktora Matthewse a Krále Midase na poradu, dají hlavy dohromady a uváží všechny okolnosti.

Pokud bude mít Matthews v Marseille v zásobě někoho serióznějšího, budou o něm diskutovat tak dlouho, až zjistí, že

za a) je možno dotyčného kontaktovat,

za b) že zrovna není na řadě akce, v níž by bylo možno zapojit konkrétně, a že tudíž

za c) neskýtá dosud žádné záruky, což znamená

za d) že dotyčný je potenciálně zajímavý, leč že je nutno vyčkat,

V      okamžiku, kdy padne v kterékoli rozvědce slovo vyčkat, je téměř zaručeno, že se všichni pro tuto eventualitu také rozhodnou, protože vyčkávání, to je něco, co působí velice takticky, neboť negativní pojímání věcí je samozřejmě (jako negativita vůbec) matkou opatrnosti.

V tom případě tedy dojdou svorně k závěru, že korespondent Heyward je sice nespolehlivý, ale že nového korespondenta zatím nepoužijí pomlčka leda v případě potřeby pomlčka viz záznam doktor Matthews.

Čímž považují věc až na další za vyřízenou.

V případě, že po ruce ani v zásobě žádného jiného korespondenta nemají (a to je případ pro některé země velice nepravděpodobný, a v Marseille pak je to už úplně vyloučeno, protože potenciálních korespondentů je tu moře, i když samozřejmě stejně potenciálně nespolehlivých jako Heyward, refrén: z bláta do louže je to kousek!), usnesou se na tom, že prozatím nejsou důvody ke změnám a Knox dostane pokyn, aby prozatím Heywardovi prostě nevyplácel další peníze.

To je jeden z nejlepších a také nejosvědčenějších způsobů jak cokoli vyřídit (Případně kohokoli vyřídit.)

 Po mnoha urgencích postiženého mu pak něco vyplaceno sice bude, ale Gonzales ušetří, a to bude celý trest za nespolehlivost páně Heywardovu, kterýžto Heyward bude svědomitě proklínat nebe i peklo a bude, samozřejmě ještě mnohem méně spolehlivý.

Závěr (který jsem učinil sám, a to už před časem) byl, že korespondenti, najmě Gonzalesovi, nejsou vždy spolehliví.

Co s Heywardem dál, to jsem tedy ponechal budoucnosti.

V současné době mi ublížit nemohl: Bébé Saccone o mně už věděl z několika stran. Od Heywarda, že pracuji pro Lisabon. Pro koho přesně, to vědět nemohl, protože to nevěděl samozřejmě ani Heyward. Jeho konto v bance bylo plněno přes Banque Nationale jiného státu než francouzského, a Knox a tím spíše Gonzales neměli nejmenší důvod šířit se o přesunech číslovaných kont ze Švýcar. Heyward tedy mohl tak leda Bébému říct, že pracuju pro Portugalsko.

Od Harryho Macdonalda zase Bébé musel vědět, že pracuji pro Američany, což na jedné straně nemohlo Bébému nijak vadit, a na druhé ho to přece jen mohlo naplnit respektem.

Jisto bylo, že celý zájem Bébého se soustředil do snahy zbavit se pojmu Garianian a všech politických pletek mezinárodního rázu, které by mohly jakkoliv souviset s obranou, útokem, vojenstvím či politickou policií toho kterého státního zřízení. Mimo gangstery americké (a ti jen s velkou námahou a přes komplikovaný systém lobby) nikdo do politiky nezasahoval.

Zprávu, kterou mi řekl ]o, Bébé znát ještě nemusel; Že Détert věc uzavře a že pro francouzské kriminalisty už jde o smrt Runyana a nikoli Garianiana.

Také když jsem po rozhovoru s Dixonem sešel pro peníze do prvního patra rezidence Roseraie-Borély, byly už připraveny v padesátidolarových bankovkách, což Ogiera po mém opětovném návratu naplnilo zřejmou radostí. Dixon už byl zase „vedle“. (Pokud mezitím neodešel.)„O.K.,“ řekl a podal ml ruku. „Doufám, že jste byl spokojen.“

„Bylo to O.K.,“ řekl jsem stejným způsobem. „Byl jsem spokojen.“

Když mi otvíral dveře při odchodu, spatřil jsem zaražený obličej té dívenky, co se zabývala otvíráním dveří u bytu v prvním patře, který zcela zřejmě platil Lino Saccone. Právě se chystala zazvonit.

„Ach, to seš ty,“ řekl nic netušící Ogier. „Pojď dál. Měl jsem návštěvu, ale už jsem hotov.“

„Lino už odejel?“ zeptal jsem se jí mile. „Přineste zase nějaký ty jahody, už jsme je všechny snědli.“

Když jsem sestupoval ze schodů, zahlédl jsem ještě přes rameno, že se tváří velmi nejistě – nepochyboval jsem, že si to se svým Kanaďanem, s nímž Linovi zahýbala, už nějak vzájemně vysvětlí.

Těsně před Paříží jsme odbočili vlevo, minuli Montrouge a pokračovali směrem na Malakoff a. Porte d’Auteuil. Měl jsem tedy ještě dost času, protože taxíkář, který kupodivu nebyl Rus a nezavaloval mne tedy historkami z bojů, kdy válčil s Děnikinem, dbal spíše rychlosti za mých deset franků navíc, a vědom si zácpy, do níž bychom se dostali v tuto předpolední pařížskou hodinu, objížděl město osmdesátkou v jasném úmyslu skončit u Porte Dauphine a dostat se na Champs Elysées, kam jsem chtěl, přes Fošovku.

Tady byl už podzim: Lidé sice ještě neměli kabáty, ale z jejich uspěchaných siluet, mizejících mezi stanicemi metra, zelinářskými zákoutími, autobusem a nekonečnými bistry, vanula ona tíživá atmosféra Paříže, která nemá na nic čas a kde se lidé domlouvají nejlépe s plnými ústy jídla.

Přijet z Marseille do Paříže je vždycky smutné: Snesitelné je to jen tehdy, když máte od prvního okamžiku hodně co dělat, schůzky, telefony, známí, přátelé nebo milenka, která vám slíbila, že se jí stane, až přijedete.Jinak to je, jako když se naráz setmí: Máte velké štěstí, když zrovna neprší a nejdete se mačkat do nějaké řady v kině, kudy přes vás budou přelézat další návštěvníci těchto dokonale permanentních biografu, neboť ve Francii je permanentní i ten biograf, který má svých několik představení: Francouzi ještě přes jinak dost pokročilou byrokracii, v níž vládne v zásadě vztek a náruživé pohrdání civilní stranou, na rozdíl od německé, která jedná spíše v jejím zájmu a tedy detailně, nepokročili tak daleko, aby dokázali zorganizovat vstupenky a vyloučit fronty před premiérovými biografy. Jaksi jim to není dáno.

Dokáží náramně klidně přijít do kina v půli filmu, prosedět přestávku a úděsně naivní a špatné reklamy, nudný krátký film a hrst úryvků z různých žurnálů, aby se pak dívali na první polovinu filmu až k místu, které už viděli: V tom okamžiku zase klidně vstanou a přelézají vás směrem k východu.

Máte velké štěstí, když nalezete do taxíku a první tři, čtyři dny se setkáváte opravdu jen s těmi, s nimiž jste se setkat chtěli: Jinak vás pařížská nezdvořilost, obhroublost a lhostejnost tak otráví, že si nadáváte doživotních idiotů, že jste se vůbec z Marseille hnuli.

Naštěstí pro mne jsem tu hodlal strávit přesně jeden den a měl jsem už letenku pro let nazpět do Marseille.

A tak mne nezajímaly ani domy, v nichž může být cokoliv, včetně nájemníků, a které jsou si tak podobné v XV. okrese jako v XVL, i když jsou v úplně jiném prostředí. Nezajímal mne smrad metra a jeho lhostejnost, černoši v montérkách s košťaty a černoši v bílých nylonových košilích a černoši v růžových košilích v modrém alpaga de chez Tedd, ani špinavě vypadající studentky s podmalovanýma očima a zlatými přezkami na dětských botičkách bez kramfleků či téměř.

Nezajímalo mne nic z toho, co je jindy pro Paříž tak‘ typické a co ji činí nesnesitelnou i všemohoucí zároveň, ba dokonce jsem si jen matně vzpomněl na vůni Floris Special Water 127, která mi připomínala kostel na naměstí St. Sulpice a malý hotýlek v proluce domů nedaleko Lucemburské zahrady, kde jsem kdysi bydlel.

Byl jsem soustředěn pouze na tři věci: Na Garianiana, na zítřejší den a na muže, s nímž jsem se měl dnes setkat.

Podle výsledku tohoto setkání jsem byl případně ochoten zavolat do Lisabonu, protože jinak bych pokračoval stejným způsobem, ale s větší námahou a ještě nesnadněji v hledání Josepha Garianiana a příčin, které ho vedly k tomu, že zmizel.

Garianían byl zkušený člověk a byl to profesionál. Důvody, pro něž se rozhodl překročit demarkační čáru, byly jistě pádné.

Až dosud jsem fakticky nevěděl, že ji překročil. Dalo se to však předpokládat. Z ochoty Dixona, s níž se dal zaplatit: Nebyl by to býval učinil, kdyby se sám přece jen nedomníval totéž co já.

Dalo se to předpokládat z faktu, že jeho doklady se ocitly v šatech mrtvého Rimyana. Někdo měl zájem na tom, aby Garianian byl považován za mrtvého. Ten někdo musel ovšem vědět, že to nevydrží dlouho: Dřív nebo později na to policie musela přijít. Neznal jsem ovšem podrobnosti a nevěděl, zda se nesnažili Runyanovu tvář zohavit natolik, aby nebyl k poznání, čímž by pátrání byli ovšem ztížili.

Tady se už moje úvahy nutně rozbíhaly v podmínečné souvislosti, jako například: Sacconeové Runyana ovšem znali a viděli – a věděli, kdo je. Měli svůj dobrý motiv k jeho odstranění. Fotografie, které získali k nahlédnutí z mé náprsní kapsy, je samozřejmě mohly jen utvrdit ve faktu, že Garianian vypadal jinak. Ale že oddělali Runyana, to věděli beztak velice dobře – mohlo jim tedy jít jen o případnou podobnost, které se nesporně báli: ta by ztížila alibi zase jim v případu Garianian, protože by ztížila i pátrání kriminální brigádě.

To nebylo zdaleka všechno. Zdánlivě jednoduchou věc mi komplikovala skutečnost, že jsem nesměl vyloučit 1 podezření (byť velice nepravděpodobné) o dvou mouchách jednou ranou: Co když Sacconeové sami udělalidvojitou práci? Co když to byli oni nebo jejich lidé, kteří do kapes mrtvého Runyana vložili Garianlanovy doklady? A to nepochybně bez Garianianova vědomí, protože Jinak by nemuseli mít obavu z policie a mezinárodních zápletek.

Znamenalo by to, že Garianian byl přece jen odstraněn a že nyní nejde o nic jiného, než pomocí triku s Runyanem ho podvodně vzkřísit vyloučením jeho smrti… té Binrti, která se týkala Runyana, přičemž mohla existovat další smrt, nezávisle na Runyanově smrti, tentokrát Garianlanova, a tentokrát skutečná.

To nebylo také všechno: Garianian sám odvolal sledovačku, určenou k jeho záštitě. Byl to profesionál… Kdyby se domníval, že je v nebezpečí, udělal by něco podobného?

To mi připadalo vyloučené. Ovšem, mohl v něčem ostatně kalkulovat.

Mohl se mýlit. V čemkoli. Mohl se domnívat, že jedna a jedna jsou přesně dvě, ale matematicky vzato to tak jisté není, a tento malý rozdíl ho mohl stát život.

Někdo měl zájem, aby byl Garianian považován za mrtvého. Sacconeové?

Jestli jej měli předtím, teď už určitě ne: Byli ochotni mi zaplatit za prokázání opaku. Alespoň pokud měli dojem, ze Détert a policie je s Garianianovým případem spojují. budou mít ten zájem i dál, až se vrátím do Marseille, anebo mi řeknou: Už je to v pořádku, nechte to být, tu máte na hotel, tu máte za námahu a odprejskněte jako email!?

Mohl bych je v takovém případě podezřívat, že v tom přece jen mají prsty? Nebylo logické, že jim nešlo o Garianiana, ale pouze o klid, a že kdyby nabyli jistoty, že nebudou více v podezření, pustili by věc z očí?

Někdo měl zájem, aby byl Garianian považován za mrtvého.

Mohl’tedy využít kterékoliv mrtvoly a přenést na ni Garianianovu totožnost. Jak ovšem věděl, že se v pravý čas na místě tak neschůdném, jako je Cap Canaille?

Nevěděl jsem (a to mohlo být důležité, a Sacconeové to vůbec vědět nemuseli, zda ten někdo učinil nebo neučinil pokus znemožnit zjistit totožnost mrtvého podle tváře. Sacconeové mohli Runyana opustit Nevědě jsem ani, zda ho do moře shodili, skutáleli, nebo byl-li někdo nalezen poblíž mrtvého a pomláceného, a ten někdo mohl celou věc ukončit i bez jejich vědomí.

Což by bylo bývalo nejpravděpodobnější a také jednodušší. Až na tu maličkost, jak se tam dostal. V pravý čas a na místo tak neschůdné. Leitmotiv zněl: Někdo měl zájem, aby Garíanian byl považován za mrtvého..

Někdo, kdo potřeboval nějaký čas náskoku: Při dnešních metodách policie je známo, že dokáží určit totožnost třeba podle deset let staré zlomeniny v zápěstí levé ruky, nemajíce k tomu ani hlavu, ani nohy…

Tomu někomu to bylo jedno: Šlo mu zřejmě jen o krátký čas.

A ten někdo, kdo měl právě tenhle zájem, nebyl to nakonec sám Garianian?

 XIII.                 LAURENT DANIELI,

                        ANEB GRAND REPORTER PONĚKUD JINAK

„Jsme tu. Které číslo?“

Míjeli jsme drugstore a sjížděli dolů po Champs Elysées.

„Vysaďte mne dole, na Ronds Points,“ řekl jsem.

Vystoupil jsem nedaleko východu metra Franklin D. Roosevelt a chvíli se díval na černou mříž předJours de France, a pak pomalu přešel na druhou stranu.

Nevnímal jsem tentokrát příliš onen zvláštní vzduch, který i na podzim je na Champs Elysées provoněný, jako by tu rozstřikovali parfémy, ani žluté kabáty z velbloudí srsti, ani černé vysoké boty, ani šedé kaviáry, vystupující z DS 21, nic z toho, co činí tuto třídu naprosto jedinečnou a neopakovatelnou: Zamířil jsem rovnou k obrovským dveřím Figara a vystoupiv po mramorových schodech k širokému pultu vrátných, oznámil jsem, že chci mluvit s Laurentem Danielim.

„Serez-vous si gentil de patienter un instant? La ligne est occuje.“

Odjakživa všechny linky, které potřebujete, právě hovoří nebo mají poruchu. Mlčky jsem kývl a opřel se o pult, sleduje intelektuální výraz ve tvářích chlapíků, vystupujících z liftu přímo naproti vrátnici. Někteří se zastavovali u pultu a vrátný jim podal výtisk Figara, jiní zde zanechali vzkaz pro někoho, kdo nikdy nepřijde, a ještě jiní předehrávali schůzi PDG (znamenitá to zkratka pro Prési- dent Directeur Génerale), jako by se vrátní a okolostojící včetně mne skládali z poroty pro cenu Mister Press.

Pak jsem dostal na konečně volné lince jasný dívčí hlas,-který mi pravil, že monsieur Danieli est en conjé– rence a co pro mne může udělat.

„Přijďte sem, mám tu pro něho něco,“ odpověděl jsem.Už mne ten mramor, dřevo u pultu a míhající se stranou nudili. Nahoru Jsem sám nemohl.

Přišla asi za pět minut, byla hubená, s velkýma očima, černé vlasy vyčesány, budoucí femme intelectuelle exprěs un peu á coté de la mode.

Stiskla mi ruku oním poměrně vlažným způsobem, který lze v případě nutnosti už příště změnit na stisk téměř srdečný: Klasická obrana těch, kteří vás ještě nezařadili do některé sorty v hierarchii vztahů. Nepochybně procházela denně kuloáry servilnosti i dveřmi sebejistoty s nápisem Jsem z Figara a mluvím za toho a toho.

Podal jsem jí vizitku. Byla to dobrá vizitka. Bylo na ní napsáno ROY SHELDON a pod lim drobně General Manager Cyklons‘ Press Groupe a patřila mrtvému. Sheldona nenašli, ale věděl jsem, že spadl s letadlem před měsícem v Uruguayi, Vědět jsem to ovšem nemusel, stejně jako to asi nevěděl Danieli. Důležité bylo, že Sheldon opatřil Danlellmu kontakt na New York Herald Tribune a bral od něho 15 % za každou otištěnou větu.

Vizitka byla pravá a vděčil jsem za ni dobrému starému Jo.

„Nepovím ti, jak jsem k ní přišel,“ řekl mi, „ale zahraj mu ten trik s mrtvolou. A uvidíš.“

Mademoiselle Lesurier mne zpěvavě usadila v kanceláři

ve čtvrtém patře a já jsem se chvíli díval na kovový nábytek a dva stoly. Usoudil jsem, že to je její kancelář, ale nebyla.

Laurent Danieli byl. vysoký, s dlouhými vzad sčesanými černými vlasy, všechno na něm bylo prodloužené alespoň o milimetr oproti normálu: Nos, uši, ruce. Byla to jeho kanceláří a dost dobře se v ní nedaly zavřít dveře: Nebyl tedy ještě tak vysoko‘, jak předpokládali v Marseille.

„Myslel jsem…“ řekl, když vstoupil.

„Skvělé, ale už v tom nepokračujte,“ Rozhlédl jsem se. „Tady nemůžeme mluvit.“

„Hm. Vy jste od…“Neřekl slovo policie. Byl z toho druhu lidí, kteří na to taky myslí, ale čekají, až to vysloví ten druhý.

„Nepůjdeme dolů?“

Viditelně se mu nechtělo.

„Jsem Royův přítel,“ řekl jsem rychle. „Jsme moc dobří kamarádi. Měl jsem příležitost pro něj občas něco udělat. Nepřímo i pro vás, víte? Byl by moc rád, kdybyste mi věnoval trochu času. Přiletěl jsem kvůli tomu z Washingtonu. Hm.“

Váhal, rozkošně váhal ve svých pepita šatech s temně šedou vestou a kašmírovou kravatou s assorti kapesníčkem; Viditelně „shazoval“ vlastní eleganci příliš nápadně.

„Můžeme sejít dolů do bistra,“ řekl konečně.

Ve výtahu jsme nebyli sami a bistro bylo za rohem. Ostatně, bistro je v Paříži všude, protože Paříž vznikla tak, že několik tisíc opilců postavilo několik tisíc bister a pak si uvědomili, že nemají kde strávit těch pár hodin mezi šestou ranní a desátou dopoledne, takže poslali pro dělníky a zaplatili jim, aby nad ta bistra a bary a café postavili několik pater domů, povětšinou s nerovnou podlahou, jednoduchými okny a špatně provedeným systémem ústředního topení.

Usadili jsme se v tmavém boxu, nedaleko krásných kolen jedné minisukně, Danieli se mne zeptal, co si dám, a já mu odpověděl: „Totéž, co vy,“ a dostali jsme dvakrát šťávu Cassis doplněnou bílým vínem a já jsem řekl:

„Roy zatím nepřijede. Mám vám vyřídit, že vás moc pozdravuje. Mluvil jsem s ním jen telefonicky, je v Uruguay!. Ale to víte, ne?“

„Ne. To nevím.“ Zatvářil se lhostejně. „Chtěl jsem tam tuhle zaletět na reportáž, ale nic se nedělo, nechal jsem to volontérům. Jak se má?“

„Doufám, že dobře. Jsem z FBI a jsem tu víceméně služebně. Myslím si ale, že to můžeme vyřídit mezi čtyřma očima entre amis, protože by mne zdrželo chtít mandát od DST… a vás by to konečně unavilo také, že?“

„Přirozeně,“ řekl automaticky a poposedl, a pak už to

jelo jako po másle.

„Mám pár otázek, když mi je odpovíte, budete vždy vítán v USA. Když ne, pak ovšem nabudu dojmu, že vaše názory nejsou přátelské. To vám říkám jen tak, aby řeč nestála, aby tekla proudem, protože nemám moc času.“

„Pochopitelně. Ovšem, uvědomujete si…“

„Uvědomuji si tři věci. Za prvé, že jsem se vám nelegitimoval, což taky neudělám, protože jsem mimo teritorium Spojených států a nemám právo vás vyslýchat, leda se souhlasem nebo prostřednictvím DST.

Za druhé, spěchám a takový souhlas by mi trval do zítřka, a ještě bych vás třeba musel vyslýchat v přítomnosti další osoby, a záležitost je důvěrná.

A za třetí: Můžete klidně hned odejít. Ale zůstanete-li, pak se do toho dáme. Tak si vyberte. Útratu platím v každém případě, rozbité sklo budete platit vy. Je vám to jasné?

Bylo mu to jasné.

„Co jste dělal v Marseille počátkem září?“

„Jsem v Marseille doma…“

„To všechno vím. Nezdržujte mne. Mám na mysli jednu zajímavou schůzku.“

„Mám spoustu schůzek… nemám tady ani svůj kalendář…“

„Monsieur Danieli, jde o schůzku u Laugier-Capponiho. Znáte ten lokál?“

Zamrkal.

„Myslíte ten u Starého přístavu…?“

Někteří lidé, i když si uvědomují, že musí s něčím ven, přece jen nedostatkem logického myšlení začnou během takové výpravy strkat do vlastních slov a brzdit se.

„Ano, ten přesně myslím.“

„Nevím, kdy to už bylo.“

„Ovšem, ale co je na tom špatného… jsem žurnalista.“

Vida, tušil už tehdy, že to není O. K. Bude to snadnější, než jsem předpokládal.

„Jedu sem za vámi hezkých pár kilometrů a nehodláms vámi rozprávět o morálce a dobru a zlu. Kdo se zúčastnil té schůzky?“

„Lantermann, Gravot, Garianian a já.“

„Povězte mi něco o každém z nich. O jednom z nich totiž nic nevím. Neřeknu vám, který to je. Zalžete-li, poznám to. Spusťte, cher monsieur.“

Zapálil si jednu Royale a spustil.

„Lantermann zastupuje některé skandinávské tiskové koncerny. Neznám ho dost dobře, byl to Gravot, který linie pozval. Gravot se s Garianianem znal, pracoval na ministerstvu zahraničních věcí, jednak v tiskovém oddělení, a předtím i v konzulárním oddělení v rue Lapérouse, vyřizoval pro mne Afriku loňského roku. To víte, že jsem byl v…“

„Vím. Tak Gravot. Jak se znal s Garianianem?“

„To nevím. Schůzka nebyla dlouhá. V podstatě o nic nešlo.“

„To říkáte vy. Ale domníval jste se, že o něco jde. O co mělo jít, podle vás?“

Uhodil jsem zřejmě hřebíček na hlavičku, protože Danilimu začalo být horko. Měl jsem jen slabé tušení, oč šlo, ale musel jsem si teď počínat velice opatrně.

„Lantermann měl zařídit Garianianovi vstup do Švédská.“

„Jak to? Kdo to je, ten Garianian, podle vás?“

„To… to přesně nevím. Viděl jsem ho poprvé.“

„Co vám o něm Gravot řekl?“

„Že to je Američan… že má nějaké zajímavé problémy.“

„Kolik platíte Gravotovi?“

Danieli zrudl.

„Přece nechcete říci…? To jsou čistě profesionální věci, pane… ehm…“

„Mám třicet pět falešných jmen, třináct z toho francouzských. Říkejte mi pan Dubcis.“

„Omluvte mne. Ale pochopte…“

 „Nebudu nic chápat, chci vědět. To vy musíte pochopit, že na vaše profesionální věci kašleme a že je zapomeneme. Myslíte si, že jste jediný z větších žurnalistů, kteří platí? Tak se mi tu nevrťte a s pravdou ven. Kdybychom chtěli, mohli bychom Gravotovi nasekat takové nepříjemnosti, že byste koukal. A že by si vás pak vypůjčili hoši od DST, o tom doufám nepochybujete. Tak jak to je?“

„No, někdy, když mi dá opravdu něco, co za to stojí… taky, když to můžu dát do výloh, nedělám jen pro Figaro, dělám například pro Newsweek..

„Já vím, et des petits extra pour la CIA bien-nommée,‘’ plácl jsem nazdařbůh, hale se do ironie, abych se z toho mohl vždycky dostat, jako bych byl jen žertoval.

Mlčel.

Dodal jsem: „Vaši krajané by byli nadšeni, nemyslíte?“

„Ale… vždyť vy jste také Američan… říkáte, že jste od FBI…“

„Právě. A mezi CIA a FBI bývají občas rozdíly. Takže mne nedojímáte.“

, „To se rovná vydírání.“

„Přesně. Máte něco proti tomu? Poslužte si. Anebo mluvte. Jak jsem už povídal, rozbité sklo budete platit vy. Hošánku, kdo se dá jednou na vojnu, ten musí bojovat. Vždycky se najde někdo, kdo vám připomene vaši flintičku. Ale bude přitom na vás mířit stangunem. Vidíte, já jsem hodný, nic takového nedělám. Tak buďte rozumný, we are between gentlemen.“

Co si o tom myslel, to se nikdy nedozvím.

Ale řekl: „Gravot dostává procenta v dolarech, protože si vzhledem k letošním omezením nemůže vyvézt peníze a čeká se devalvace.“

„Dobra. Gravot. Křestní jméno.“

„Jean-Phillippe.“

„Bydliště.“

„38, avenue Junot.“

„To je na Monrmartru?“

„Ano. Ale –“„Nebojte, nechám ho v klidu. To jen pro přesnost.“ Knox bude mít radost. Danieli musel být pěkná korouhev.

„Jaké byly ty zajímavé problémy toho Garianiana?.“

„Měl něco… nějaký materiál… neměl to u sebe…“

„Co s tím chtěl?“

„Chtěl to prodat.“

„Koupil jste to?“

„Ne.“

„Proč jste to nekoupil?‘*

„Bylo to příliš drahé.“

„Kolik?“

„Garianian řekl, že chce nejmíň sto tisíc, cash. Proti fotokopiím.“

„Sto tisíc franků je dost peněz. Asi to stálo za to.“

„Nechtěl sto tisíc franků.“

Zvedl jsem hlavu.

„Co chtěl?“

„Chtěl sto tisíc dolarů.“

Chvíli jsme mlčeli a Danieli si objednal armagnac. Já jsem odmítl.

Hučelo mi z toho trochu v hlavě: Tak tedy Garianian nechtěl přeběhnout? Měl-li, a to ovšem mít mohl a vlastně musel, vzácný materiál, ať už to byly dokumenty nebo cokoli jiného, cožpak by to například Sověti s chutí nekoupili? Nebo Číňané? Anebo – kdo ví, třeba Němci?

Gravot mě přestal zajímat. Garianian chtěl do Stockholmu. Proč? A proč se Lantermann nevyjádřil na místě? O jakou senzaci šlo (a při sto tisících dolarech muselo kráčet o sólokapra mezinárodního formátu, takovou částku v dolarech by požadoval leda blázen, a to Garianian nebyl, musel vědět, že dřív, než mu bude vyplacena, si plátce ověří, zda nejde o podvod), že Garianian chtěl do Švédská? Zrovna tam, odkud ho vyhodili?

Zapálil jsem si a pozoroval zahnědlou tekutinu, pohupující se v Danieliho sklínce.

Byl jsem blízko záhady, která byla spojena se zmizením Josepha Garianiana. Ale byl jsem v nebezpečí, že nešikovnou otázkou mohu leccos zkazit, že se mohu prostě dát špatným směrem.

„Vy jste to nevzal… kvůli těm penězům?,“ zeptal jsem se po chvíli opatrně.

„Ovšem.“

„Nejen kvůli nim, že?“

Stiskl rty. Znovu se napil.

Dovedl jsem si je představit, jak tam sedí, u mramorového stolku, na tvrdých židlích s kovovýma nohama, je večer, kolem se procházejí hoši a děvčata v postojích tvrdých mužů a perverzních vampíků, Danieli si překládá občas dlouhé nohy přes sebe a nejistě civí na Lantermanna, za nímž stojí mamutí žoky švédských korun a od jehož rozhodnutí záleží další hra.

Gravot se stahuje: Předhodil Danielimu zboží, teď je to na něm.

A Garianian, Garianian, který má všeho dost. Který zřejmě přišel na velkou šanci svého života. Který je z nějakého důvodu rozhodnut riskovat kulku. Nepochybně ji musel riskovat. Ale který nechce přeběhnout. I když by na druhé straně byl jistější. Jenomže by si tam asi nežil po svém. Co předpokládal? Vzít prachy a odejet… kam? Azyl ve Švédsku? Našli by ho. Měl-li opravdu něco za sto tisíc dolarů, pak by ho našli. V životě by se nedožil stáří. To byl nesmysl.

Už z výstražných důvodů ostatním… jsou na to kulka, automobilová nehoda, pád se skály, utonutí nebo sebevražda provazem, který vám přidrží, aby se vám smyčka příliš nehoupala, dokud v ní nemáte hlavu.

Garianian byl profesionál a tohle věděl. K čemu by mu byl azyl ve Švédsku?

„Měli jste se ještě sejít?“

„Ne. Já už ne. S Lantermannem měl schůzku… před několika dny.“

 To odpovídalo. Už jsem chápal, proč se „odjistil“. ‚

„Do když Lantermann nezaplatí?“

„To nepadá v úvahu. Lantermann zaplatí. Pokud bude brát. Ale Garianian měl podmínky. Chtěl, aby to bylo otištěno co nejdřív.“

Váhal jsem s přímou otázkou.

„Máte spojení s Lantermannem?“

„Ne. To je mocnář. Ostatně, je v Paříži.“

Vytřeštil jsem oči.

„Kde?“

„To bych vám mohl zjistit..

„Děkuju. Jezdí sem často?“

„Několikrát do roka. Bydlívá v George V. Někdy taky jinde.“

Lantermann musel tedy schůzku s Garianianem absolvovat. Proč se ale zdržoval v Paříži, jestli materiál koupil?

Hučelo mi v té ubohé hlavě čím dál víc.

„Poslyšte, Danieli, kdo odešel první z té schůzky?“

„Gravot.“

„A po něm?“

„Já.“

„Lantermann s Garianianem zůstali sami. Proč?“

„Garianian přede mnou už nechtěl mluvit.“

„Co chtěl prodat, Danieli?“

„Nevím.“

„Nelžete. Musíte to vědět. Nemohl jen tak hodit sto tisíc dolarů a nic nenaznačit. To, co chtěl prodat, muselo stát za to. Tak ven s tím, co to bylo?“

„Nevím. Zapomněl jsem to. Nechci s tím mít nic společného.“

„Budete s tím mít smrtelný průser, jestli budete takhle pokračovat. Proč jste to odmítl?“

„Protože… to bylo netisknutelné. Aspoň ve Francii. Poradil jsem mu, aby to zkusil v Řecku… tam by to možná koupili. Tady to bylo beznadějné. To by neotiskl žádný list.“

„Pravicový třeba ne. Ale levicový? Komunistický?“

„Taky ne.“

„A v Řecku?“

„V Řecku snad. Nebo by to možná zaplatili. Nevím. Jejich vztahy s Američany jsou komplikované. Generálová si nechtějí dát nic nařizovat.“

„Danieli… proč by to nikdo neuveřejnil?“

„Dáte mi pak pokoj?“

„To vám nemůžu slíbit. To záleží na vaší odpovědi.“

„Chci mít pokoj. Nechci s tím nic mít.“

„Zbývá už jen, abyste začal křičet; Mami! Pomoc! Tak co?“

„Říkám vám podle pravdy… odešel jsem před Lantermannem. Ten tam s ním zůstal. Ten to ví. Ten ví, oč jde. Jděte si za ním.“

To se snadno řekne. Ale jak jít za Lantermannem? To byl skutečný PDG.

„Něco víte, Danieli. A nechcete, abych věděl, že to víte. Já to možná vím taky, a vy si možná i myslíte, že to vím, ale nechcete, abych věděl, že tuhletu vědomost chováte i vy ve svém potištěném mozečku. Je to tak?“

Chabě přikývl. Vypadal rozpuštěné.

„Tak se nebojte. Můžete šeptat. Zapomenu, co jste mi to řekl. Kašlu na to, že to víte. Chci jen vědět, co vám řekl Garianian.“

„Neřekl skoro nic. Sichroval se. Chtěl do Švédská, Chápal, že v zemích NATO to nejde. Neřekl skoro nic. Byl to chytrý chlap. Jenom naznačil.“

„Co vám naznačil, Danieli?“

„Tak… že má v ruce dokumenty, vysvětlující hlavní důvod smrti jednoho chlapíka.“

„Dokumenty,,., jaké dokumenty?“

„Státní. Neřekl, jak se k nim dostal. Gravot mi naznačil, že pracuje pro vládu Spojených států a že.,.“

Mávl jsem rukou. Tohle jsem zase věděl já lip než Danieli.

„Co mělo z těch dokumentů vysvítat?“

„To nevím.“

Teď lhal. To jsem věděl. A věděl jsem, že i kdybych ho umačkal, tak se to nedozvím. Chránil si krk.

„Dobrá. Kdy umřel ten chlapík?“

„To už je pár let. V třiašedesátém.“

„Povězte mi aspoň, jak se jmenoval. A co dělal. To víte?“

„Ano, to ano.“

„No takl“

„Byly to dokumenty, které vysvětlovaly zřejmě důvod jeho smrti. Víc opravdu nevím. A ten člověk byl zaměstnán jako president Spojených států.“

Dívali jsme se na sebe, jako by před nás číšník položil časovanou bombu.

XIV.          LANTERMAN , COŽ ZNAMENÁ TISK

Vztekle Jsem položil sluchátko. Nemohu dlouho čekat. Přešel jsem několikrát pokoj. Byl to dost mizerný pokoj, na to, jak byl drahý. Konečně to zase zazvonilo. Ta příšera.

„Máte tady Lisabon,“ řekl hlas.

Bavil jsem se tímhle způsobem už tři čtvrtě hodiny. Byl jsem nervózní. Nedalo se nic dělat, s Marseille byl amen.

„To je Knox?“ zeptal jsem se, ačkoliv jsem ihned pochopil, že to je Cyril, jen cherubínek, stárnoucí pižlavý cherubínek, kterého bůhvíproč Gonzales držel na místě sluhy, sekretáře a telefonisty. Byl to vyčerpávající člověk. Samozřejmě že řekl:

„Pan Knox tu není. Bude tu až odpoledne.“

„Tak mi dej šéfa,“ řekl jsem a opakoval to anglicky.

Za okamžik jsem slyšel Gonzalesův hlas.

„Berx. Zajímavé komplikace. Potřebuji spoj na Lantermanna. Znáte?“

Nebyl určitě příliš nadšen, ale Lantermann mohl opustit Paříž každou chvíli.

Teď seděl v Chateau Frontenac, v ulici Pierre Charron: To bylo pro něho asi typické. Starý nóbl hotel, ne přímo na Champs Elysées. Nestál už o to, ukazovat se.

„Voláte z Paříže.“

„Ano.“

Gonzales to řekl, jen aby získal čas. Nic se mu tak neprotivilo, jako hovořit po telefonu. Ale nedalo se nic dělat. Jakmile jsem se zbavil Danieliho, sedl jsem na taxi, vřítil se do Hiltonu a objednal si oběd a Lisabon. Oběd jsem měl už za sebou a Mercier, náš pařížský korespondent, mi mezitím zjistil, kde se ubytoval Lantermann.

„Počkejte, podívám se.“

Cekal jsem u telefonu a uvažoval, kdo všechno čeká se mnou.

„Něco by tady bylo. Pošlu to za vámi.“

„Děkuj u, to by muselo být dnes. Jinak bych nevolal,

že?“

Věděl jsem, že Gonzales v tichu svého srdce připočítává dolary další letenky aller-retour do Paříže a výdajů spojených s pobytem. Koho sem chtěl poslat? David byl právě ve Státech, Steinberg drží dietu a nerad se odstrkuje vzduchem přes moře a Doc Rover se opaloval u Karibského moře ve společnosti potrhlého objevitele pokladů.

„Můžete mi říct více než jenom tohle?“

„Ten chlapík, co s ním máte známost, je eso. Káp na něco a kouká to dát dál. Nevím kam. Má to těžké.“

„Takže se pohybuje?“

Měl zřejmě radost z toho, že Garianiana ještě nesejmuli.

„Ano, ale nevím, kde. Funím námahou.“

„Dobrá. Buďte opatrný s tím Lantermannem. Odvolejte se na profesora Perrettiho. Záležitost s Intrabankou. Řím 1965. Ale buďte opatrný.“

„Budu opatrný. Kdo je to ten Perretti?“

„Profesor podvodů. Lantermann si ho váží, protože ho varoval před investicemi do Intrabanky. Kvůli Bedásovi. Teď je ve Státech. Bydlí v Sing-Singu.“

„Aha. A Lantermann to neví?“

„Asi to ví, nebo to neví. Je to jedno. Lantermannovi je jedno, co se stalo s Perrettim. A co se s ním stane. Řekněte, že ten tip Perrettimu jste dal vy. My, jestli chcete. Lepší by bylo, kdybyste počkal.“

„Do kdy?“

„Do zítřka. Dnes už to nestihneme.“

„Nemůžete se podívat do leteckých řádů? Něco sem přece musí letět i večer?!“

„Něco letí, ale nemám, kdo by letěl. Až zítra. Kde bydlíte?“

„V Hiltonu.“

 „Tak tam zůstaňte. Zítra se domluvíte. Máte volnou ruku, jinak.“

„Děkuju. Kdybych musel jet, bude vzkaz na place.“

„O. K. Hodně štěstí. Nepotřebujete peníze?“

Slyšel jsem, jak si oddechl, když jsem řekl, že ne.

Slečna pochopila, co chci, až když dostala pětidolar: Zásadně jsem některým lidem dával spropitné v elegantní podobě. Byl to druh medaile a dalo se to použít. Neurazí to, i když toho není moc. Dárek i prachy najednou.

„Zavoláte ho, řeknete, že s ním chce mluvit pan Berx a že zastupuju firmu Perretti. Mluvte s ním zdvořile.“

„Ale já přece vím, kdo je pan Lantermann…“

Řekla to velice líbezně a já se vzdálil do supermoderního křesla.

Sklem jsem se díval k Seině, na Eiffelovku nebylo vidět a po koberci kráčeli ke dvoraně dva chundelatí psi se svými dámami. Kráčeli vskutku důstojně. Dámy hovořily a nikdo si jich nevšímal.

Byly staré, bohaté a měly psy. To snese málokterý gigolo.

„Pan Lantermann vás očekává v sedm večer. Bude mít čas dvacet minut.“

„Dobře,“ řekl jsem.

Vyjel jsem liftem do sedmého patra a zalezl do svého pokoje.

Ozval se telefon. Byl to Mercier.

„Všechno v pořádku?“ otázal se.

„Ano. Ale buďte doma, budu vás dnes možná ještě potřebovat.“

„Ehm… měl jsem…“

Viděl jsem ho jednou v životě. Byl to druh křižníku, jenže mu chyběla munice. Jinak mu bylo čtyřicet a nebyl nejhloupější. Nepochybně měl rande. To byla ta nejlepší věc, kterou mohl udělat.

„Je mi líto, že vám to zkazím. Budete doma.“

Zavěsil jsem.Bylo čtvrt na tři a já musel pořád myslet na to, co věděl Garianian o Kennedyho smrti.

Hotel Chateau Frontenac byl hned na počátku ulice Pierre Charron, vedoucí na Champs Elysées a protínající pak o něco nazpět avenue George V. Nenápadný a spoře osvětlený, budil dojem penziónu: Všechno v něm bylo trochu opotřebované, od temně červených koberců až po dva vrátné u otáčecích dveří, z nichž jeden na mne chvíli poulil oči, zatímco druhý telefonoval Lantermannovi, aby mu řekl, že je tu jakýsi pán od firmy Perretti… Oba určitě znali dobře svou klientelu, a ta určitě patřila k onomu seskupení lidí, kteří se už nabažili Claridge a Ritzů a kteří chtěli mít klid těch pár dní, co byli v Paříži.

„Můžete jít nahoru. Číslo 104. Lift je vzadu. První patro.“

Bylo přesně sedm hodin a byl jsem odpočatý, jak to jen šlo. Pouze vědomí, že teď hraju o čas, a strach, že o něj budu hrát ještě několik dní, mi trochu překáželo: Cas je krutý nepřítel. Zvlášť ten, který nemáme.

Lantermann obýval celou suitu pokojů, vzájemně propojených: Nebylo to apartmá, tady je asi neměli, ale tímto způsobem docilovali stejný výsledek a bylo to dražší. Asi. Lantermannovi to bylo nepochybně jedno, o to se zřejmě staral jeho sekretář, vysoký, zardělý Švéd kolem čtyřiceti, v modrém blaseru a dobře ukrytých svalech pod ním.

„Pan Lantermann bude hned volný. Telefonuje s New Yorkem,“ ujistil mne. „Nechcete se posadit?“

„Ne, děkuji.“

„Vy jste pan…“

„Ano. Od zmíněné firmy.“

Nastalo ticho. Uprostřed pokoje byl velký psací stůl a přes postel byl přehozen černý plášť.

Na stole zazvonil telefon a muž jej zvedl. Chvíli poslouchal a pak něco řekl švédsky, což je řeč, která vznikla ze zánětu hlasivek.

Pak šel ke dveřím a otevřel mi je.Pan Lantermann byl menší, tlustší, šedovlasý, měl bambulovitý nos a šedé pružné oči, měkkou dlaň a stužku Čestné legie na temně modrém obleku s jemným bílým proužkem. Sako měl rozevřené a nosil šle.

„Račte přijmout místo.“

Učinil rozumnou pomlku, kterou jsem mohl a taky nemusel považovat za němou výzvu, abych šel k věci. Vybral jsem si to druhé.

Nezbylo mu než něco říci. Řekl;

„Váš telefon mne překvapil.“ Pomlka. „Příjemně. Čemu vděčím za vaši návštěvu? Musíte omluvit, že vám nemohu věnovat víc než těch dvacet minut, ale pánem mého času je můj sekretář.“

Mluvil výborně francouzský a setřásal slova na samou hranici sebeironie, takže mohl kdykoli vpadnout do role umíněného pána, obtěžovaného civilizací, stejně jako do role laskavého mocnáře, který tuto civilizaci dovede ovládnout k prospěchu svých bližních.

„Nechci vás okrádat o čas. Ale kdysi jsem vám nepřímo, prostřednictvím pana Perrettiho, snad mohl prokázat menší laskavost,“ řekl jsem s výrazem vhodným pro salón u Guermantů, „mám na mysli tu římskou záležitost s otevřením Intrabanky, pokud si vzpomenete.“

„Ale ovšem, ovšem, zajisté.“ Našpulil ústa. „Poněkud smutná záležitost.“

„Perretti pro nás občas pracoval,“ řekl jsem. Prohlížel si moje boty a zkoumal šířku nohavic. Dodal jsem;“ Už pro nás nepracuje. Měl potíže.“

„To mě mrzí. Byl to čilý člověk.“

„Tak. Záležitost, která mne k vám přivádí, je poněkud delikátní a nerad bych, abyste měl dojem, že strkám nos do věcí, které se mne netýkají.“

„Nebudíte takový dojem,“ ujistil mne laskavě a mělo to znamenat, že je k přání, aby 1 nadále se v tomto směru nic nezměnilo.

„Mohu se zeptat…“ řekl. „Než měl pan Perretti ony potíže, o nichž jste se zmínil, pracoval pro vás. To jest… pro vás osobně?“Počítal jsem s tím, že k tomu dojde. Byl už velký úspěch, že jsem se k Lantermannovi vůbec dostal. Pokrčil jsem rameny a prohodil co možno nejledabyleji: „Víte, jak to chodí, pane Lantermanne. Informace export-import a všechny svízele s tím související. Snažíme se mít dobré klienty a mít za sebou dobré opory. Je to výhodné pro všechny. Moje firma je složená ze samých tichých společníků a jsou to většinou Američané. Hm. Snad bych měl dodat, že moje návštěva u vás je zcela konvenční a že si nás zavážete, shledáte-li možnost mi trochu pomoci. Pokud ne, samozřejmě považujte náš hovor za něco, co se nikdy nestalo.“

Mile se usmál a řekl žoviálně; „Napínáte mne. Podobné hovory nemívám často. Většinou mi lidé připomínají do posledního puntíku, co jsem kde řekl.“

Byl to dovedný starý lhář a věděl, že jeho pozice je neotřesitelná. To jsou výhody neutrálních postojů.

„Půjdu tedy rovnou k věci. Garianian.“

Podíval se na mne a znova na mé boty a přeměřil znova šířku mých nohavic.

„Garianian? To jméno mi nic neříká.“

A byli jsme tam, kde jsem nechtěl být.

„To je docela dobře možné, divil bych se, kdyby tomu bylo naopak. Je to bezvýznamný člověk, který měl tu čest se s vámi na chvíli setkat v Marseille.“

Neřekl jsem, kdy: Jestliže se Lantermann z Marseille právě vracel, nechť se domnívá, že mám na mysli jeho nynější setkání. Pokud se ovšem s Garianianem setkal.

„V Marseille… Vidíte… Ale to jméno mi opravdu nic neříká. Co by mi mělo říkat?“

Viděl se s Garianianem?

„Mohl bych vám ukázat fotografii,“ řekl jsem s úsměvem, a bylo vidět, že starému pánovi se taková možnost vůbec nelíbí. Asi se nerad díval na fotografie. Zvlášť mužů, a zvlášť s podobným jménem.

„Ale,“ dodal jsem, „o to ani nejde. Snad si vzpomenete, řeknu-li vám, že je to prodavač neštěstí. A kvůli tomu jsem tady.“„Prodavač neštěstí?“ opáčil a zase se usmál.

Byl jsem si jist, že je ochoten po mně opakovat kteroukoli větu s přímo dětinským údivem. A věděl jsem také, že nejen už ví, proč jsem tady, ale že vše, o čem přemýšlí, je má „firma“.

A dokud nenabude nějakého konkrétnějšího zájmu a neutvoří si pokud možno pozitivní názor, budu jen ztrácet minuty a on mne pak vypoklonkuje ze dveří s omluvou, že má plášť už přehozený ve vedlejším pokoji a že je pod diktátem svého sekretáře.

„Ten člověk měl pravděpodobně značný zájem vám něco nabídnout. Alespoň podle jednoho člověka z Figara. Musím také říci jednu věc, pane Lantermanne, a prosím, abyste mne pozorně vyslechl. Pokud jsem vám mohl a pokud jsme snad mohli přes pana Perrettiho dát jakýkoli dobrý tip, pak za to vděčíme informacím, jichž se nám dostalo přímo ze Států. Beddás a Intrabanka byl podnik, určený ke krachu. Libanon je sice svéprávný, ale přece jen některé svazky, jak víte, jsou přednější. Jsme tak trochu v povinnosti vyhovět teď zase těm, kteří nám pomohli onehdy… určitá reciprocita…“

„Ale k té už došlo… Pan Perretti se dal dobře zaplatit. Jestli vás to zajímá, pak mne to stálo šestatřicet tisíc švédských korun…“

Mizera, ten Perretti! Polknul jsem to jako aspirin:

„Účast švédského kapitálu v Intrabance, vámi doporučená, by stála milióny těže korun. Ale nemluvme o tom, nerad bych, abyste si to špatně vykládal…“

„Nezapomínám na laskavosti,“ řekl slavnostně. „Ale vy nezapomínejte, že bych tak jako tak byl býval dál příkaz k prověření a k…“

Kecy. Teď už to byly kecy. Potom se už vždycky dá říkat cokoli.

„… ale mohu-li vám nějak pomoci?“ končil.

„Zmíněný prodavač neštěstí chtěl sto tisíc dolarů,“ konstatoval jsem.

„Jste dobře informován, ale neměl jsem zájem… máte-li na mysli nabídku z letošního září.“Rozhodně tedy bude popírat, že Marianina viděl nyní – pokud ho ovšem viděl. Ostatně, to by bylo příliš ideální. Mohl jsem být rád, že se zmínil alespoň o onom zářijovém setkání.

„Do jisté míry ano. Docela chápu, že si na jeho jméno nevzpomínáte.“

Pohlédl na hodinky. Nenápadně, ale přece jen tak, abych si toho musel všimnout.

„Opravdu už nevím, jak se ten člověk jmenoval. Ale musel to být blázen: Skutečně požadovat sto tisíc v dolarech za nějaké informace. Byl jsem v Marseille jen – proč vám to vlastně vykládám,“ přerušil se uprostřed věty, jako by se káral za zbytečné dětinství. „Neustále mi někdo nabízí senzaci za dolary. Senzace za dolary, to je u nás už pojem. Znamená to něco velice vágního, ne ‚ přesného, s případnými obtížemi. Jsme v tom směru přece jen už velmi vycvičeni a dosti podezřívaví.“

Říkal to blahovolně, asi měl pocit, že mi prozrazuje víc, než chce; Zdržoval jsem ho. Ale slíbil mi dvacet minut a chtěl stát v slovu. Svým časem zřejmě hodlal nahradit i případný nedoplatek za význam Perrettiho informace. Nedoplatek, jak jsem nepochyboval, spíše symbolický.

Někteří lidé mají možnost držet své finanční rezervy, aniž by to působilo urážlivě: Peníze a postavení jim to jaksi kladou za povinnost, takže to u nich nepřekvapuje.

„Měl bych pro vás tip,“ řekl jsem. „Berte nebo nechte být.“

„Co to stojí?“

Rozhodl se, že mne bude považovat za Perrettiho.

„Je to zdarma… pro vás.“

Pohnul hlavou.

„Kouříte?“

Natáhl ke mně ruku s tabatěrkou.

Byla ovšem zlatá a nepochyboval jsem, že zlato je z Libanonu a práce od Cartiera.

Cigarety byly černé. Jejich papír byl černý. Byla to anglická značka.„Tip zní: Po Garianlanovl jde mnoho lidí. Nevadí, vám, že mu tak říkám?“

„Trochu ano. Neznám to jméno. Nemohu tedy souhlasit, abyste je používal. Řekněme, že po tom člověku, který mi udělal jistou nabídku, jde, jak to roztomile vy nazýváte, několik lidí. Co je mi do toho?“

„Gratulujte si, že jste to nekoupil.“

Udělal jsem pomlku.

„Byl byste vyhodil peníze.“

Nedal najevo ani mrknutím, jestli to koupil nebo ne. Jestli Garianiana viděl před několika dny či hodinami. Nic. Tvář z želvoviny: tvrdá, zahnědlá v světle růžového a modrého stínidla na rokokovém stolku u jeho křesla.

„Nepředpokládám, že byste mi vzhledem k významu té Informace chtěl říci něco víc o formulacích, jichž ten člověk použil…“

„Ale chtěl,“ plácl laskavě, „jenomže nevím. Už jsem vám řekl, takových nabídek je deset do měsíce. Lidé znají moje jméno, hledají styky a vždy objeví nějakého mého známého nebo někoho, kdo se se mnou ocitl ve styku a jehož prostřednictvím mne mohou otravovat. Ach, proboha, nemyslel jsem to samozřejmě na vás.“

„Téma té záležitosti je Kennedy.“

„Tak?“

Díval se jako stará panna na obnažené přirození: Protože nebyl sám, bylo mu to shocking.

„Můj tip zní: Bylo by dobré v každém případě celou věc zlikvidovat. I když se vám to možná nezdá, budou s tím nepříjemnosti. Doufám, že se nemohou přihodit i vám, ale v každém případě…“

Tohle nebyl Danieli. Hledal jsem slova. On je měl:

„Je mi to lhostejné, milý pane. Řekněte mi, v čem vám mohu pomoci. Pokud jde o mne, je mi celá věc lhostejná, dokonce si myslím, že poněkud přeháníte. Vzpomněl jsem si totiž, že byste se spíše mohl otázat… řekněme povolanějších orgánů, než jsem já… Z vašeho vyprávění vyrozumívám, že máte pocit, že se stalo něco, co se stát nemělo. Jaksi… co není zcela, jak by mělo být. Ale to již semusíte starat sám, já takový pocit nemám, a pokud bych k němu dospěl, zabýval bych se tím o to míň. Nevím, jestli jsem se vyjádřil dost přesně.“

„Nejsem od policie, pane Lantermanne.“

„I kdybyste byl, bylo by mi to jedno.“

Nepochyboval jsem o dvou věcech: Že mluví pravdu a že se hovor stáčí nevhodným směrem.

Nemohl jsem toho mnoho ztratit.

A upozorňovat ho na to, že Švédsko je neutrální země, bylo zbytečné. Věděl to sám moc dobře.

„Je mi líto, že na to máte takový názor. Potřeboval bych vědět, kam ten člověk tu věc hodlá dát.“

„Nesvěřoval se mi. Mluvili jsme spolu jen jednou. Nebylo to… ehm… nic pro mne.“

„Je mi líto, že…“

Vstal jsem. Chtělo to dohrát až do konce. Udělal chlácholivý pohyb ruky.

„Mně je to také líto. Jsem rád, že náš rozhovor nekončí nedorozuměním. Teď se vám mohu přiznat, že jsem se toho zpočátku tak trochu obával. S uspokojením vidím, že jste realista.“

„Ano,“ řek] jsem. „Nepochybně. Jako každý, kdo dá od té věci ruce pryč.“

„Může to tak být. Měl jste kabát? Ne? Venku už začíná být chladno. Tyhle večery v Paříži jsou zrádné. Kdykoli přijedu ze Stockholmu, mívám pocit, že je tu teplo. A vracím se pak se silnou rýmou.“

Vstal a vzal mne přátelsky za paži a zvolna mne vyprovázel ke dveřím.

„Kdybyste pana Perrettiho někdy viděl, pozdravujte ho ode mne. Byl to velice čilý člověk. Škoda že nosil příliš velké kostky na saku. Jemu to neslušelo.“

„On teď nosí proužek. Silný proužek ve vodorovném provedení.“

Otevřel dveře.

„Ano? lnu, móda se mění. Už to tak‘ nesleduju, jako před nějakými dvaceti lety. Mám pár obleků a docela dobře mi vystačí pro každou příležitost.“

Sekretář už stál u nás.

Lantermann mi podal ruku a já ji srdečně stiskl. Uklonil jsem se a on také.

„Svene, dejte zavolat ke Cummingsům, že jsem už na cestě,“ řekl a dal tak najevo, že se hodlá věnovat záležitostem, které se mne už nemají týkat.

XV.                             DVĚ AUTA  A TŘI MUŽI

Zastavil jsem se v New Store, snědl pár drobností, prohlédl časopisy a zjistil, že mají telefon pouze překrytý insonorizační helmou a navíc zavěšený hned vedle toalet. Vyšel jsem ven druhým východem rovnou na Champs Elysées a bylo tři čtvrtě na osm, když jsem se dostal k Whimpymu, kde toalety měli v podzemí a telefon v kabině.

„Mercier? Jsem rád, že vás taky jednou slyším,“ řekl jsem, když se na druhé straně ozval jeho hlas. „Poslouchejte dobře. Potřebuju několik věcí najednou, a to ještě dnes. Dva tři schopné chlapíky a dvě rychlá auta. Máte?“

Slyšel jsem ho, jak kašle. Samozřejmě že řekl:

„To je nesmysl. Nejsem majitel sirotčince a nemám akcie garáží.“

„Představte si, že jsem to tušil. Kdo je Cummings?“

„Cummings?“

„Jo, Cummings. Slyšíte dobře, Cummings.“

„Cummings… to je pasta na zuby. Má podíly v Palmolive a…“

„Tak to není on. Jiný Cummings.“

„Nepodíval byste se raději do telefonního seznamu?“

„Nenechal byste raději těch žertů?“ řekl jsem ostře. „Jsem na tom s časem moc bledě.“

Nelhal jsem: U Lantermanna jsem pohořel. Bylo třeba jednat, a rychle.

„Kam vás můžu zavolat?“ zeptal se po chvílí přemýšlení.

„Nikam. Zavolám vás sám za dvacet minut. V Paříži existuje nějaký Cummings.“

„To je velice pravděpodobné. Ale neslyšel jsem nikdynic tak povedeného, jako hledat nějakého Cummlngse

„Vrátný ani pekař to nebude. Kontakty na tisk a tak. Možná že je to diplomat. Dělejte, co můžete.“

Zavěsil jsem. Nemělo valný význam teď volat Gonzalese. Jednou jsem mu už řekl, že peníze nepotřebuji, a měnit takové prohlášení týž den bylo přece jen trochu silné.

Zbývala poslední eventualita: Rozejet se na Pigalle a doufat, že tam najdu i takhle brzo někoho ze svých známých. Ale neměl jsem potřebnou částku cash a nějaký čas jsem už v Panamě nebyl: Nač tedy horečně vzpomínat, kde právě jsou Huile ďOlive, Pépé le Marin, Nicaragua a ti všichni, na něž bych si snad ještě při podrobném šátrání v paměti vzpomněl: Vždyť jsem si ani nemohl být jist, že nejsou právě za mřížemi nebo na výletu z márnice na hřbitov.

Vytočil jsem volací číslo Marseille.

Lino nebyl doma a vzala to ta dívka.

„Miláčku, potřeboval bych hovořit s někým z rodiny. Co vy na to?“

„Myslíte… toho pána… jak jsme se…“

„Ne, kdepak, toho s jahodami ne, myslím někoho ze Sacconeu.“

Velice ji potěšilo, že chci zapomenout na její spády, a projevila značnou horlivost.

Vrátil jsem se nahoru, sedl si k baru, dal si Walkera s černou nálepkou a počkal deset minut. Pak kolotoč začal nanovo.

Mercier hlásil:

„Mám tu dvanáct Cummingsů. První je rada amerického velvyslanectví, druhý zástupce Grundiga, třetí je… “

„Životopisů mne ušetřte. Provoláte je postupně a budete požadovat k telefonu co nejpřirozenějším hlasem, jaký dovedete vykouzlit, pana Lantermanna.“

„A co mu řeknu, když ho dostanu?“

„Řeknete mu‘: Dobrý večer, milý pane Lantermanne. Budete hovořit anglicky, a jakmile budete říkat jeho jméno. tak uprostřed slova zavěsíte, aby měl dojem, že spo-ení bylo přerušeno neúmyslně. Pospěšte si, zavolám vás za deset minut.“

Uslyšel jsem zachroptění a nepochyboval, že se toho úkolu podejme s náruživostí, která plyne z upřímného zoufalství.

A opět cinkání a hudební signál a Marseille; Chvíli trvalo, než jsem dostal Bébého.

„Jsem rád, že vás slyším. Kde jste?“

„V Paříži. Asi jste mne nesledovali.“

„Budete se divit, ne. Věřím vám na slovo, představte si. Co je nového?“

„Ten chlapík je pěkně živý. A mohl bych se dozvědět, kde byl právě včera. Hodilo by se vám to?“

Teď mi mohl říci, že ho to už nezajímá.

„Hodilo. Kolik?“

Detertovo rozhodnutí se k němu tedy ještě nedoneslo. „Potřebuju dva vozy a tři lidi. Schopné.“

„To by mohlo být. Kdy přijedete?“

„Za dva dny. Možná za tři. Možná už zítra.“

„Budou připraveni.“

„Vy mi nerozumíte. Já je potřebuju hned. Teď. Tady. V Paříži.“

„Aha,“ řekl, jako by se jednalo o zavření kohoutku u vodovodu. „Dobrá. Kde jste?“

„Nemůžete mi volat. Zavolám vás sám. Ale spěchá to.“

„Dobrá, dobrá. Zkuste to za půl hodiny, to už vám snad budu moci říct, kam se máte vrtnout.“

„Na stejné číslo jako teď?“

„Ano.“

Zavěsil jsem a vytočil Merciera. Kdosi začal bubnovat na sklo kabiny. Byla to vysoká slípka v červených holínkách a v manšestrové čepici na blond paruce. Mohlo Jí být patnáct a sukni neměla.

„Vylezete taky někdy ven?“ ječela na mě. „Ráda bych se na vás podívala zblízka.“

„Vylezu. A radši tu v tý chvíli nebuďte, mohlo by se

vám něco stát.“

Otevřela dveře, já je přibouchl a ona pokračovala.„Nemáte sukni,“ zařval jsem na ni.

Samozřejmě že to bylo zbytečné. Vzdal jsem se a opustil kabinu, zatímco ona se s úsměvem vsunula dovnitř. Sukni přece jen měla, tak deseticentimetrovou, a já se v duchu tázal, proč se k Whimpymu chodí „ohánět“ takhle mladé dívky. Hladina prostituce byla v posledních letech zvlněná, ročníky se střídaly a praxe měnila.

„Můžete telefonovat vedle,“ upozornila mě babka za stolem a mrkla na prázdný talířek před sebou. Tyhle babky vždycky po čase smetou jeho obsah do kabelky a hodí na něj dva tři půlfranky, aby tam vypadaly hodně uboze a opuštěně.

„Chcete další žeton?“

„Buďte tak laskava.“

Dal jsem jí pět franků a dodal: „Nechte si to. Kdyby mne chtěla vyrušovat zase nějaká slepička, tak řekněte, že mám Austrálii a ať jde jinam. Nebo že to spravuju.“

Vpadl jsem do sousední kabiny, která se uprázdnila, a mrzutě slyšel, jak ta patnáctka vedle vykládá někomu, koho jsem si raději nepředstavoval: „… to se ví, ale nemám teď zrovna čas, miláčku, maminka dostala strašlivé křeče v žaludku a já…“

Byl jsem na tom s její fiktivní maminkou stejně, ale musel jsem v tom pokračovat, vytáčeje čísla a hltaje nedýchatelný vzduch, pohlížeje střídavě na hodinky a na babku u stolku, která zatím poctivě odbavovala všechny nápadníky mé kabiny před kabinu zmíněné pipky přece jen se sukní.

Mercier byl bezradný.

„Zkusil jsem to všechno. Ale jsou problémy. Ten rada není doma. Na třech místech to nikdo nevzal. Ostatní žádného Lantermanna u sebe neschovávají.“

„Kazíte mi náladu, miláčku mé duše. Hledejte laskavě něco jiného, protože ten Cummings, o kterého jde, je určitě doma.“

„Už opravdu nevím,“ zalkal ten nebožák. „Snad to bude přece jen některý z nich…“

„Pořádá asi nějakou recepci…“ poznamenal jsem.Márbourg, nedaleko Seiny, ale zato pěkně z ruky. Ted byla stejně nemožná doba na rychlé jízdy autem.

„Tak co? Pořád nic?“

„Jsem na stopě,“ ujistil mne ten hbitý člověk. „Vypadá to tak, že pořádají recepci na ambasádě. Jsou tam zvaní zvlášť představitelé tisku. Cummings tomu šéfuje, bude to váš muž. On totiž zanedlouho přijede Nixon do Paříže a chtějí si připravit tiskovku ,.

„To je ono! Kde to je?“

„Na ambasádě, avenue Gabriel, u Place de la Concorde… je to celý velký blok v čísle 2.“

„Dostanete se tam?“

„Co?“

„Neptejte se na všechno dvakrát. Máte možnost se tam dostat?“

„Nemám pozvánku.“

„Tu já vám nedám. Opatřete si ji. Váš kamarádíček z Le Monde diplomatique či který čert by snad mohl…“

„Ale ten je uvnitř. To mi řekla jeho sekretářka, a ta už tam není, protože právě odcházela…“

„Tak si ho dejte vyvolat. Dostaňte se tam. A ve dvaadvacet hodin buďte před budovou. Zjistěte, jestli tam je ještě Lantermann se svým sekretářem. Ten sekretář vypadá jako boxer, bílý a rudý, a jmenuje se Sven. Kdyby mezitím odešli, zjistěte, jestli jeli do hotelu nebo ještě někam jinam. Ve dvaadvacet hodin před budovou.“

Zavěsil jsem a vytočil Montmartre 71-29.

Ozval se mi hluboký hlas, jeden z těch, které je radost slyšet.

„Pana Olivieriho,“ řekl jsem vřele.

„To je on sám,“ ujistil mne ten hlas.

„Bébé mi dal právě vaše číslo.“

„Potěšení je na mé straně. Přijedete sem?“

Bylo by to bývalo nejrozumnější, ale děsil jsem se další ztráty času.

„Víte, oč jde?“ zeptal jsem se opatrně.

„Ovšem. I když podrobnosti neznám.“

"To je to, ty věčné podrobnosti. Přijedu. Ale kam?“

„Rue Constance. Na rohu rue Constance a rue Leplo je bistro. Jeden z mých hochů tam bude.“

„Jak ho poznám?“

„Je strašně ošklivý. Má jedno oko trochu níž než druhé.“

„Dobře. Jedu.“

Taxíka jsem vzal uprostřed avenue a celou cestu jsem ho pobízel: To je čin, který člověka v očích pařížského taxíkáře snižuje na zvíře. Neznám nic otrávenějšího mezi božími tvory, než je pařížský taxíkář.

„Jsme na Place Blanche,“ oznámil mi za patnáct minut. Zaplatil jsem a vypadl z vozu. Byl jsem už trochu zpocený a vzteklý. Nevrle jsem hleděl na známý obraz: Všude plno lidí, kteří přicházeli zleva od Place Clichy, anebo zprava od Pigalle, a všichni se tu střetávali a zase rozcházeli: Pro boulevard Clichy bylo typické, že žil jen na horní straně, té, která patřila k 18. okresu: Stalo se už z toho jen loviště cizinců, obhospodařované od pasáků přes řízly všemi druhy černého obchodu.

Ale sláva těchhle ulic byla nepomíjející: Rue Lepic, rue Caulaincourt, rue des Abbesses… a stále otevřené bary a bistra a stálý proud hlasů a kouře a všeho, co připomínalo řeku světla, o níž jsem slýchal z předválečných dob. Ale to jsem Paříž neznal a všichni mi vždy souhlasně potvrzovali, že to jsou dvě různé Paříže.

Vyšlapal jsem rue Lepic a vlezl do zmíněného bistra. Bylo plné, ale toho člověka jsem poznal hned: Vypadal přesně, jak mi ho Olivieri popsal.

„’Arrive de la la part ďOlivieri“ řekl jsem.

„Jen co zaplatím,“ řekl a hodil tlusté, spíše přeokrouhlé dámě za syčícím espressem pět franků.

„A la prochalne, Sainte-Marie,“ řekl a byli jsme venku. Vedl mne do rue Constance a občas pozdravil některého z kolemjdoucích: Znal svou čtvrť i ty, kteří do ní přicházeli na návštěvu. Byla to asi Ollvieriho pravá ruka, druh, který je tak trochu na výminku. Ostatně, se svou tváří toho sám mnoho podnikat nemohl.

Olivieri měl galerii s obrazy, což jsem poznal, když semůj průvodce zastavil před dveřmi se skleněnou výplni v horní půli a řekl ml, abych vešel.

Dva schody, dvě místnosti, všude plno typických obrazů á la Place du Tertre, plyšová křesla a dva páni v tmavých oblecích, sedící hezky vedle sebe a působící dojmem, že si nemají co říci.

„Pan Olivieri je vedle,“ řekl můj průvodce a ztratil se.

Skutečně, pan Olivieri vedle byl: Měl několik jizev u levého oka, šle a proužkovou košili. Sako měl přehozené přes opěradlo.

„Salut,“ řekl a stiskl mi ruku.

Sedl jsem si.

„Mám tu tři chlapíky a mám tu vaše dvě auta,“ řekl na uvítanou. „Teď jde o to, co s nimi chcete vyvádět. Můžete mi to říct?“

„Zábava,“ řekl jsem. „Sám to přesně nevím, ale bude z toho únos.“

Olivieri protáhl obličej.

„To je mrzuté, to mi Bébé neřekl. Jde doufám, o dospělou osobu, ano? Co se dá dělat, platí to on, poslužte si, jeho přítel je i mým přítelem. Pojďte.“

Vzal mne do přední místnosti a ukázal na dva sedící chlapíky, kteří stále ještě nevyměnili ani slovo.

„To je Philippe a tohleto Zaniel. Amsterdam šel zaparkovat vůz, bude tady hned.“

Bylo deset a pět, když jsem zastavil na konci Champs Elysées a přešel Place de la Concorde. Mercier stál tam, kde stát měl, ale vypadal smutně.

„Něco neklape,“ řekl mi na uvítanou. „Nikdo tady není.“

„Tak! Co je to za nesmysl?“

„Přesvědčte se sám, když mi nevěříte.“

Zapálil jsem si.

Ambasáda vypadala opuštěná. Sem tam sice rozsvícené okno, ale po nějaké recepci ani vidu, ani slechu.

„To jste přehnal,“ řekl jsem.

„Tak mi to řekli.“

Nechal jsem ho tam stát s poznámkou, aby dobře hlídal, aby nám ještě někdo náhodou neukradl i ambasádu, a vrátil jsem se zpět až k místu, kde jsme zaparkovali. Zaniel s Philippem seděli v pravděpodobně narychlo ukradené čtyřistačtyrce. Amsterdam, štíhlý černovlasý poloboxer s mohutnými klouby a širokými rty, zahodil cigaretu.

„Tak co je? Jdem na to?“

„Ne,“ řekl jsem suše. „Tady se netančí. Nechápu to.“

Stručně jsem mu vysvětlil situaci.

„Asi to ten chlapík pořádá jinde,“ dodal jsem.

„Nebo vzali všichni odchod,“ mínil Amsterdam. „Držíme řeč se Zanielem?“

Zaniel nás vyslechl a řekl nehnutě:

„Tak jsou v rue de la Faisanderie.“

„Co je tam?“

„Dépendence americké ambasády. Journalistes, la CIA et Ze toutim.“

Obrátil se k Philippovi a chvíli spolu hovořili.

„Je to nedaleko odtud,“ dodal pak ke mně už srozumitelněji.

„Dobře, kde?“

„Porte Dauphine. Znáte?“

.Jo.“

„Co je Place de Paraguay. Naproti lesíku.“

„To se hodí,“ řekl jsem. „Buloňský lesík. Prima pro cizáka.“

„Je tam spousta fízlů,“ mínil Amsterdam. „Odvezem ho raději jinam.“

„Do Fontainebleau,“ ozval se Zaniel. „Co říkáte, šéfe?“

„Route de Sablons,“ napadlo mne. „Jednou jsem se tam miloval s jednou, která předstírala, že o tom neví. To je klidné, tiché místo.“

„Pod svícnem je tma,“ řekl Amsterdam, ale vzápětí se pochybovačně usmál a dodal: „Když ho budem mít. Ulice de la Faisanderie je jednosměrná a úzká. Vozy parkují po obou stranách, takže se tam dá s tíží zastavit.“

„Naproti ambasádě je Relals du Bois,“ upozornil Zaniel. „V prvním patře mají salón de thé, dole je bar a za ním jídelna. Kdybychom získali možnost zaparkovat tam…“

„Malá naděje, teď večer. A navíc: Jak ho tam chcete sebrat? Určitě jsou tam mariňáci.“

„Jedem,“ čekl jsem. „Nesmíme ztrácet čas. Amsterdam k volantu, Zaniel a Philipe dozadu. Vyzvednu si jednoho chlapíka v avenui Gabriel a frčíme. Tam mne předjedete a pojedu za vámi.“

Pro mne ukradli černou Simcu 1500. Mercier si nastoupil.

Peugeot nás předjel a vykličkoval na avenue George V.

„Kam jedeme?“ zeptal se Mercier.

„Tam, kde jsme už měli být. Přemýšlejte, jak se dostanete dovnitř.“

Věděl jsem, že Olivieri vybral spolehlivé chlapíky. Nikdo z nich z toho neměl žádnou legraci, i když práce pro Bébého musela být rentabilní. Ale únos je všude drahá záležitost, a jak mne Olivieri upozornil, Paříž byla v tu dobu plná fízlů, protože se čekaly pokusy o obnovení májových zábav studentské mládeže. Od Saint Germain až po bývalou budovu NATO, od Saint Michel až po boulevard Saint Denis, všude parkovaly dlouhé kolony policejních vozů, plně obsazené policisty s dlouhými obušky. Občas se dávaly do pohybu a popojely, vedeny dvěma motocyklisty a osobním vozem, v němž seděl inspektor, mající právě žurnál, spolu s příslušným šéfem CRS.

„Nebude to pírko,“ poznamenal Amsterdam, když jsem mu vyložil situaci. Přejeli jsme Place d’lena a vjeli na Place des États Unis.

Tady bylo už málo lidí, opuštěné kaštany vypadaly zplihle a pootevřeným okénkem se dral do vozu chladnoucí vzduch.

Šestnáctý okres, Passy, je jedním z dvaceti pařížských měst, které má málo šarmu pro cizince: Ti se většinouvrhají na bulváry, na St. Germain a na Latinskou čtvrť, nemluvě už o Pigalle. Ale šestnáctý okres je stejně skutečná Paříž jako patnáctý nebo jako rue de Rivoli a Hally – pouze na rozdíl od chudých Pařížanů zde bydlí ti bohatí. Nejsou o to míň Pařížany a mně osobně nikdy nevadili bohatí lidé, protože si vás koneckonců nevšímají.

Přejeli jsme avenue Victor Hugo a viděl jsem, jak Zamel se na zadním sedadle otáčí a dává znamení rukou. Přibrzdil jsem.

Protože rue de la Faisanderie byla jednosměrná, vzal to Amsterdam ulicí des Belles Feuílles až na avenue Bugeaud, která končila na samém začátku rue de la Faisanderie. Zastavil před kolonou taxi a vystoupil z vozu. Zastavil jsem těsně za ním.

„Jsme tady. Půjdem se podívat, ne?“

Mercier měl oči na stopkách, Zaniel s Philippem šil za námi.

Rue de la Faisanderie byla opravdu plná. Co chvíli některý vůz zastavil a ostatní za ním se daly do houkání.

Relais du Bois bylo osvětleno a před barem otvírali dva vrchní ústřice a dávali je do ledu.

„Tamhle,“ ukázal Amsterdam. Musel to být za jiných okolností výtečný chlapík. Mohlo mu být třicet a měl zájem 0 to, co se děje kolem něho. Vhodný druh povahy pro takovouhle práci.

Zahleděl jsem se na velikou budovu s výkroji, za jejímiž vysokými železnými vraty svítila světla a procházeli se lidé v černých šatech a večerních toaletách.

U malého vchodu vpravo přecházel pomalým krokem asi dvacetiletý hromotluk v modrých kalhotách s červeným pruhem a černým sakem: příslušník Námořní pěchoty Spojených států.

XVI                                 ČEKÁNÍ NA KOŘIST

Námořní pěchota Spojených států je pojem. Znamená elitní oddíly perfektně vycvičených mužů, kteří ovládají umění zabíjet za všech okolností, dovedou kdykoli riskovat, že se to stane jim samým, a kteří znají svoji cenu.

„Kolik jich může být uvnitř?“ zeptal se Amsterdam Zaniela.

„Tři čtyři. Víc ne.“

„O tom neuvažujte. Nemůžeme přepadnout ambasádu Spojených států v Paříži,“ řekl jsem. Mercier postával nervózně vedle mne. Vůbec se mu to nelíbilo.

„Tohle je jenom anexe velvyslanectví,“ poznamenal Philippe. „Kdyby tady byl Loutouche.“

Nehodlal jsem pátrat po tom, co by bylo, kdyby tady byl Loutouche. Jednak tu nebyl a jednak jsem byl radši, že tu není. Francouzští galeristi sice ještě neměli tvrdost amerických, ale byli na nejlepší cestě je dohnat a předehnat.

„Mercier… zkuste to. Jsme tady v baru, dejte nám vědět.“

S těmi slovy jsem ho propustil a my čtyři jsme nalezli husím pochodem do Relais du Bois.

Byl to elegantní bar za zasklenými dveřmi, obložený dřevem, a s židličkami i stolky po levé straně.

Majitel stál u pokladny. Měl knírek a byl to vysoký chlapík s trochu přimhouřenýma očima, který se nás zdvořile a s pečlivě odhadnutým tónem zeptal, přejeme-li si večeřet.

Zaniel vypadal naštěstí jako obchodní ředitel a Philippe jako slušně prosperující majitel sázkové kanceláře nebo výrobce pornografií: Jen Amsterdam byl zjevně du milieu (z organizovaného podsvětí).
a věděl to; instinktivně k nám třem zaujal podřízený postoj šoféra, čímž nás činil o něco míň podezřelými.Stoupli jsme si k baru, zády do ulice.

„Třikrát Chivas Regal,“ řekl jsem se vzpomínkou na Heywarda, „a ty?“

„Pomerančový džus,“ odvětil Amsterdam hbitě a zachoval své masité rty bez zdání úsměvu.

A čekali jsme. Abychom nemlčeli, prohodil Zaniel něco o tom, že letí příští týden do Peru, a Philippe začal vyprávět nemastně protahovaný příběh o jakési Belie dama sans merci, která toho času měla žít v Limě.

„Jižní Amerika,“ dodai snivě Amsterdam, kterému se vyjevovalo eldorádo všech auciens evaes du milieu, a já pohlédl na hodinky.

Vypili jsme whisky a Mercier se nevracel.

„Jdi k vozu,“ řekl jsem Amsterdamovi. „Jsi tu přebytečný a patron mrká.“

Naštěstí začati už odcházet jeho vlastní hosté a on se s nimi loučil. Nepochybně svou klientelu znal, a my tři kralovali u prázdného baru jako tři pozůstalí z pohádky o čtyřiceti loupežnících.

Situace se ovšem stávala neudržitelnou: Bud jsme museli jít večeřet, což jsme nemohli, protože jsme museli být kdykoliv připraveni k akci, anebo jsme museli vypadnout.

Rozhodl jsem se pro to druhé.

Zaplatil jsem a ve dveřích jsme se málem srazili s Mercierem.

„To je doba,“ řekl jsem hlasitě. „Už jsme chtěli odejít. Kde jste byl tak dlouho?“

Zaniel něco zahuhlal, aby nebylo slyšet Mercierovu odpověď, a Philippe se protáhl za ním. Vzal jsem Merciera kolem ramen a zvolna, důstojně jsme je následovali. Šli k vozům, zřejmě nestáli příliš mnoho o Mercierovu společnost.

„Je tam.“ Mluvil rychle. „Už to končí, ale Lantermann tam je. Sedí s Cummingsem a žvaní.“

Mercier mi líčil, že se nemohl dlouho zdržet, protože byl od svého vstupu sledován. Pustili ho za panem X. Y. z Le Monde diplomatique, to ano, ale hned se mu přivěsil na paty jeden vzorně oděný čmuchal.

„Asi místní,“ končil Mercier.

„Za jak dlouho myslíte, že vypadnou?“

„Tak půlhodinka.“

Postavil jsem ho na roh.

Jednotlivé vozy, náležející návštěvníkům ambasády, parkovaly nejen v rue de la Faisanderie, ale i v přilehlých ulicích.

V Řecku by to bylo snazší; Tam se při podobných příležitostech vyvolávají jednotlivé vozy megafonem, takže přesně víte, které velké zvíře chce zrovna vidět záda svého šoféra zblízka.

Ale tady to bude diskrétní.

„Kdyby začaly některé vozy zastavovat, zavolej nás.“

Moji tři muži seděli už zase ve voze.

Přisedl jsem k nim.

„Ten člověk tam je. Za chvíli půjdou,“ řekl jsem.

„Co se dělá?“ zeptal se Amsterdam. Zaniel mlčel. Byl ochoten poslouchat.

„Nevíme, který vůz pro ně přijede. Jsou tři alternativy: Jejich, taxík, nebo je poveze někdo z ambasády.“

„Ta poslední je nejlepší.“

„Není pravděpodobná. Lantermann není typ, který rád děkuje za svezení. Předpokládám, že to jeho sekretář narafičí na taxík.“

„Blokovat a vyndat,“ navrhoval Amsterdam.

„Blokovat – kde? Sami tady budem zablokovaný jako v cementu,“ namítl Zaniel.

„Jsem pro: Jet za nimi, uvidí se pak. Tady je to horké,“ mínil Philippe.

„Hlavně si je nesmíte poplést. Lantermann je menší, tlustý a šedovlasý, jeho sekretář vysoký a silný. Snad tam už nikdo třetí nebude.“

„Taxíkář,“ poznamenal Zanlel.

Amsterdam se usmál.

„Ten nám nevadí,“ řekl, „Dá ruce pryč. Nemaj rádi rififi.“

„Mám jiný nápad,“ řekl Phillippe. „Rue de la Faisan derie je jednosměrná až k avenui Henri Martin. Je nejpravděpodobnější, že pojedou tamtudy. Kdyby totiž…“

„S tím se nedá počítat,“ přerušil ho Amsterdam. „Ten chlapík bydlí na Pierre Charron. Co snadnějšího, než nastoupit na avenui Bugeaud. Jestli má jen trochu rozumu, nebude to objíždět celým spodkem až na George V., ale nalezou tady, nám před nosem, objedou Porte Dauphine a spustí to po Fošovce dolů. Pierre Charron je po pravé straně, mají to z Elysées jedna malina.“

„Připadá mi to levý,“ ozval se Zaniel. „Připadá mi to úplně levý. Propíchne se to. Proč ho musíte mít dneska?“ obrátil se ke mně.

„To je má věc,“ ohradil jsem se. „Má a Bébého.“

„Kdybyste mi na to dal dvacet hodin času, provedu to se vší elegancí, ale takhle… to je improvizace. To se v těchhle věcech nevyplácí. Vy nejste z oboru, ale my si musíme dát bacha. Kdyby se to propíchlo…“

Mluvil klidně a věděl, co říká. Jenomže jsem tomu nesměl věnovat pozornost. Neměl jsem žádnou jinou možnost než právě tuhletu.

„Jde v podstatě o pár minut. A nejde vlastně o únos.“

„Těch pár minut, to je těch pár minut, který stály Nicaraguu dva metry, a kroutil je málem v Sing-Singu.“

„Ale už je venku,“ dodal Amsterdam. „Viděl jsem ho tuhle, seděl v Rose Bud s nějakým reportérem.“

„Tak co? Čas kvapí?“ zeptal se Philippe.

Původní plán byl úplně jiný, ale ten jsme sestavili s Olivieriho pomocí ještě v domnění, že půjde o avenui Gabriel.

„Popojedem,“ rozhodl jsem. „Předjeďte ty taxíky, abychom byli blíž, až nám dá Mercier znamení. A nepopleťte si ty chlapy,“ dodal jsem.

Vystoupil jsem z vozu a rychle uvažoval.

Ti tři měli pravdu. Amsterdam, který se chtěl zřejmě vyznamenat, protože mu šlo o přízeň velkého Bébého Sacconeho, riskovat chtěl, Zaniel s Philippem už míň: Byli v právu. Nebyl jsem z oboru a mohlo to být drahé. Navíc jsem do toho nešel s nimi, měl jsem se k nim připojit teprve v lesíku.

„Tak co?“ zeptal jsem se Merciera. Okolo prošli dva strážníci, halíce se do svých pláštěnek,

„Zatím nic.“ Zapálil si.

„Kdybych byl věděl, o co půjde, tak jsem s tím sek,“ dodal upřímně.

„Jen klid. O nic nepůjde.“

Podíval se na mne vztekle. Myslel si asi něco o „sale étranger a Paris“.

„Vy do toho čumák máčet nebudete,“ ujistil jsem ho. „Koukáte tu jen, abyste viděl, jak spadne šutr do vody a jak se bude hladina čeřit. Není to ideální?“

„Hm.“

„Tak, kdyby něco, dotkněte se rukou hlavičky a my budem vědět, že to běží.“

„Přeceňujete můj zrak.“

„Lantermann je dost nápadný.“

„Tam je tlouštíků víc. Ostatně, půjde po vás celá haute flicaille. Všechny vejšky Paříže. Ale to je vaše věc. Jak jste řekl vy: Já v tom nejedu.“

Položil jsem mu ruku na rameno; „Klidně tu stůjte a nepojedete v tom. A nemějte strach, žádný vejšky se do pohybu nedaj. Nejsem blázen: Lantermann v tom nepojede. Pojede v tom jeho sekretář.“

A zanechal jsem ho tam, udiveného, samotného, siluetu externího korespondenta na psy pomočeném rohu avenue Bugeaud a rue de la Faisanderie.

Ti tři spolu museli mezitím horlivě diskutovat, protože když jsem zase usedl do vozu, prohlásil Amsterdam: „Říkal jste, že nechcete být viděn: Je to nutné?“ Samozřejmě, protože jeho sekretář mě zná,“

Nebyla to pravda, ale právě proto, že oni byli z oboru, mohlo jim to být jedno – já sám bych býval byl nerad, kdybych se pak měl potkat s milým Svenem, či jak se jmenoval, na některém letišti, a on by na mne ukazoval tlustým prstíkem a klouby téže ruky by mně chtěl potřást hlavou.

„Použijeme tedy 1 vašeho vozu.“ Tím mínil ten, který mi půjčili.

„Pro mne za mne..

Je dost nepříjemné pozorovat tři gangstery, jak se domlouvají, zvlášť když cítíte, že byste jim měl poradit a že nemůžete. Zapálil jsem si cigaretu.

„Vyjedeme za ním, já a Philippe,“ řekl Zaniel. „Amsterdam tady s pánem (tím mínil mne: znělo to trochu pejorativně) pojedou za námi. Domluvíme se cestou, jinak se to nedá udělat. Až zjistíme směr a budeme mít jistejch pár štrek, vemem to na blatník. Je to starý, je to dobrý; snad to vydrží.“

„Nevidím jinou možnost,“ souhlasil Philippe.

Zaniel začal otvírat aktovku. Podal mi jeden walkie– talkie a zeptal se, jestli s tím umím zacházet. Byla to japonská výroba. Kývl jsem.

Domluvili jsme v rychlosti hesla, označující osoby a místa. Byl to nápor na paměť, ale nedalo se nic dělat. Sám jsem byl pro číselný systém, ale tihle hoši měli fantazii a čísla jim něco říkala, jen pokud šlo o peníze.

Přešli jsme s Amsterdamem do „mého“ vozu.

„Moc rychlý vůz to není,“ poznamenal jsem, aby řeč nestála. Doufal jsem, že to nevezme vážně, ale on se pustil do výkladu, z kterého vyplývalo, že v Paříži za stávajících okolností je rychlost bezcenná. Věděl jsem stejně dobře jako on, že bude záležet na umění řídit a na znalosti terénu a na štěstí, a vůbec ne na rychlosti, ale o něčem se mluvit musí; Zmenšuje se tím nervozita, kterou vytváří každé Cekání.

Mercier stál na rohu a pořád nedával žádné znamení.

Amsterdam se usadil za volantem a nastartoval Vytáhl jsem anténu vysílačky a zapjal.

„Amsterdam, tady Amsterdam. Slyšíte mě? Příjem.“ Podívali jsme se s Amsterdamem na sebe. V reproduktoru Jsem slyšel Zaniela, jak říká: „Slyšíme vás. Jak dlouho to Ještě může trvat? Příjem.“

„Nevíme. Zůstaňte na příjmu.“

Natáhl jsem si nohy. V duchu jsem počítal, kolik minut nás může zdržet těch několik vozů, které by vjely do rue de la Faisanderie mezi okamžikem, kdy nám dá Mercier znamení, a mezi tím, než do ní budeme moci vjet my. Došel jsem k dvěma a půl minutám. To bylo příliš mnoho.

„Nastartováno?“ zeptal jsem se. „Příjem.“

„Ne. A vy? Příjem.“

„My ano. Jedeme se tam podívat, jsme na příjmu, ozvěte se, kdyby náš chlapík hnul brvou. Budeme se courat poblíž. Konec.“

Amsterdam s pokrčením ramen zařadil jedničku a zvolna vybočil, obejel taxíky a dojel na roh ulice. Proti nám se vynořily světlomety. Několik vozů sem zahýbalo z Place de Paraguay.

„Nech je předjet,“ řekl jsem s pohledem na Merciera. Ten stál na témže místě. Vjeli jsme pomalu do ulice a šourali se kolem ambasády. Oba chodníky byly obsazeny, bylo to beznadějné.

„Park se vyprázdnil, to jejich tralala už končí,“ poznamenal Amsterdam.

Dva páni a jedna dáma přecházeli ulici, nepochybně do Relais du Bois. A nepochybně z ambasády. Velká vrata před rezidencí už byla také otevřena a do ulice vyjížděl jeden vůz. Ale byl prázdný.

„Nemají ještě jeden východ na druhou stranu?"

„Na boulevard Flandrin? To sotva. Ale auta by tam mít mohli… nebo na Place de Paraguay..

Za námi se ozvalo zuřivé zatroubení. Jeli jsme příliš pomalu.

Amsterdam se pokusil uhnout doprava, ale nebylo kam. Troubení pokračovalo. Ohlédl jsem se. Byl to malý sporťák, naložený chuchvalcem děvek. Za volantem bylo nějaké to vlasaté strašidlo.„Přidej, ten Bůh Otec si chce hrát na Nuvolariho,“ řekl Jsem mrzutě.

Byli jsme už dobrých sto metrů od ambasády, u malé rue Cothenet, vedoucí na boulevard Flandrin.

Ten byl souběžný s rue de la Faisanderie a byla to nejbližší možnost objížďky.

„Zapíchnu to tady,“ navrhl Amsterdam. „Domluv se s nimi.“

„Chybí nám ještě jedna ta škatulka,“ řekl jsem. „Mám strach, aby je Mercier vůbec viděl. Stojí dost daleko od těch vrat. A budou-11 vyjíždět ve voze, neuvidí nic. Nejraději bych si stoupl sám někam k výjezdu a jednoduše ti nahlásil typ a číslo vozidla. Jenomže máme jen dvě vysílačky.“

„To by se dalo zařídit, kdyby Zaniel přijel sem.“

„To nejde,“ zavrtěl jsem hlavou. „Co když budeš mít pravdu a ti dva si vezmou taxi na rond point Bugeaud? Aha? Prostě když se dají opačným směrem? Pak jsme v pekle, protože tohle je jednosměrné, a i kdyby nebylo, proti téhle spoustě vozů není žádná naděje,“ končil jsem s pohledem na nepřetržitou řadu aut, která nás míjela.

Bylo k jedenácté.

Každým okamžikem musel Lantermann opustit ambasádu, i když jsem nepředpokládal, že by tam byl šel pro nic za nic.

Sel tam varovat, nebo se krýt? Nebo to bylo jen engagement professionnel du métier, související s jeho pařížskou návštěvou? Nixonův příjezd nebyl žádná maličkost. Při francouzsko-amerických vztazích…

Amsterdam si vytáhl další cigaretu a zeptal se mě, jestli se tam nepůjdu podívat.

Zavrtěl jsem hlavou.

Pak jsem spatřil velkého Bentleye a za ním dva Mercedesy.

„Už jedou,“ vykřikl jsem.

Dal jsem aviso těm v Peugeotu.

Ale Mercier jim pořád nedával smluvený signál. Vystoupil jsem a postavil se přímo na roh tak, abych viděldo každého auta. Teď ml uniknout nemohli. Míjely mne

většinou diplomatické vozy, označené černými cedulkami s bílým nápisem CD. Ulicí se také už ozývalo houkání ostatních aut, které zřejmě mariňáci tvrdě zadržovali, aby vozy z ambasády mohly plynule vyjíždět.

„Váš chlapík dal znamení. Příjem.“

Trhl jsem sebou a uvědomil si, že zbývá pár vteřin.

„Startujte a jeďte na roh ulice. Ozvěte se, až tam budete,“ řekl jsem rychle a pozorně sledoval osádky vozů. Mercedes, Rolls, Jaguar a Citroeny. Ale Lantermann neseděl v žádném z nich.

„Sedá si tady do taxíku,“ ozvalo se v mikrofonu. Byl to Zaniel.

Mercier mu asi ukázal na dvojici, o kterou šlo.

„Sledujte. Číslo vozu a typ. Hlaste, kudy pojedete. Příjem.“

Vskočil jsem na sedadlo vedle Amsterdame a zabouchl prudce dvířka.

„Sedli si do taxíku na Bugeaud. Jeďte.“

V mikrofonu se ozvalo: „Jedeme na Fošovku. Je to Peugeot 403, značka není vidět, před námi je vůz.“

Amsterdam vyrazil zuřivě uličkou Cothenet a vjel na boulevard Flandrin. Zařadil se a vzdychl.

Měl tedy pravdu: Jeli přímou cestou.

Zaniel se zase ozval: „Jsou stále o vůz před námi. Jsou dva, ten menší a tlustý a ten vysoký, jak jste říkal.“

„Je s vámi ten můj chlapík?“ zeptal jsem se.

„Ne, řekl, že jede domů, kdybyste něco potřeboval.“

Mávl jsem rukou a přidržel se sedadla, protože Amsterdam vjel prudce na Fošovku a snažil se vymotat z tlačenice před rue de la Faisanderie.

Ne, Merciera teď potřebovat nebudu, pomyslel jsem si. Teď budume potřebovat štěstí.

 XVII.                                KOŘIST

Když Jsme objížděli Vítězný oblouk‘, Řekl Amsterdam smutně:

„Jestli si to šinou do vigvamu, je to v pekle.“

Neviděli jsme naši peugeotku, ani tu, která vezla stíhané. To jen v reproduktoru se ozýval chvílemi Zaniel: „Minuli jsem drugstore… drží se v pravé řadě, přímo před námi… budeme je sledovat až před hotel a zastavíme za nimi… příjem.“A pak: „Ne… nedá se nic dělat… zahýbáme vpravo… jedou zřejmě do hotelu..

Taky tam jeli. Amsterdam minul rue Lincoln a za chvíli jsme zastavili za čtyřistatrojkou. ještě jsem zahlédl Lantermanna s jeho sekretářem vcházet do otáčecích dveří.

„Co teď?“ zeptal se Zaniel mikrofonem.

Má odpověď byla přiměřená situaci.

S Lantermannem jsem prostě neuspěl. Pohlédl jsem na Amsterdame, který si zase zapaloval.

„Je sotva půl dvanácté,“ poznamenal.

„Hm.“

„To není mnoho. Bývá ten chlapík v Paříži často?“

„Jak to mám vědět? Podle toho, který. Ten starý aspoň dvakrát do roka. Ten druhý… To nevím.“

Pochopil jsem, co má na mysli.

„Zany, jeďte se projet. Jezděte někde kolem a hlaste se každých pět minut.“ Otočil jsem se k Amsterdamovi: „Zaparkuj.“

Začali jsme si tykat. Bylo to spontánní.

Jako dva lidé, odsouzení, aby spolu čekali na něco, co se nikdy nestane.„Pracuješ dlouho pro Olivieriho?“ zeptal jsem se. Amsterdam pohnul hlavou.

„Nedělám pro něj. Napískal mě přes Mrňavého Angličana. To je ten, co koulí v rue Fontaine, u Barsacqa.“

Byli to noví lidé, neznal jsem je. Barsacq byl na vzestupu, ale to bylo všechno, co jsem o něm zaslechl.

„Má dvě rulety, ne? To je on?“

„Dvě rulety a kukačku, která mu nese několik slušných klád denně.“

Amsterdam to ovšem počítal ve starých francích. To byla nevyléčitelná nemoc.

Začalo poprchávat.

„The Gay Paris,“ řekl jsem ironicky a pohlédl na hodinky. Byli jsme tu už čtvrt hodiny.

Chodci zrychlovali krok. Několik elysejských dívek se občas ohlédlo po našem voze. Starší pán s károvanou čepicí věnčil psa, malého ošklivého kokršpaněla.

„Znáš dobře Bébého?“ zeptal se Amsterdam.

Olivieri jim všem nepochybně řekl, že musím být zvíře, když sám velký Bébé mi zajišťuje provoz.

„Jakž takž. Děláme teď spolu, ale jen dočasně.“

„Dělat pro něj je fajn.“

Bébé musel mít skutečně ohromnou pověsti Byl ještě ze staré školy, a ti noví, i když na odiv stavěli nevážnost k tradicím, přece jen tajně záviděli těm starým jejich soudržnost, jejich smírčí soudce, jejich zákony. Teď se to všechno rychle vytrácelo.

Bébé neuměl skoro psát a četl s obtížemi: To neměnilo nic na tom, že jeho autorita byla neoddiskutovatelná. Připomínal naruby ony staré inspektory od PJ, kteří smolili raport několik hodin, ale dovedli přesně ukázat na toho a toho a říct o něm všechno, co bylo třeba, i když ho viděli poprvé. Instinkt? Praxe? Zkušenost? Snad všechno to dohromady a dávka lásky k řemeslu, i když to snad zní paradoxně. Celá "haute truanderie“ ji znala, sama ji měla také. Byly to dva světy, tvrdé, nemilosrdné, ale zachovávaly určité normy a nedivily se, když jejich výsledkem byly galeje. Ďábelské ostrovy, kterým se říkalo Ostrovy spásy… Ale pro ty mladé byl takový Jean Galmot skoro neznámé jméno..,

„Olivieri byl dobrým přítelem Tonia,“ poznamenal Amsterdam. „Když Tonia srovnali, jel Olivieri na pohřeb.“

Amsterdam se dal do líčení pohřbu, o kterém mi už vykládali v Marseille: Galerce skýtal velký pohřeb možnost ukázat svou moc. Milovali své vlastní pohřby.

„Tamhle jde!“ upozornil mne náhle Amsterdam.

Zapjal jsem znovu mikrofon: „Chlapík vylez, jedeme za ním, příjem.“ Amsterdam nastartoval a začal otáčet proti chodníku.

Á Pigalle, á Pigalle..začal si broukat. „Tam ho uděláme jedna dvě,“ dodal povzbudivě.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Hovno Pigalle,“ řekl jsem smutně. „To by už měl taxi před barákem. Ten dědečka neopustí, jen tak si půjde šintnout někde tady.“

Lantermannův sekretář šel pěšky pomalu k Elysées. Jet krokem za ním by budilo pozornost.

„Zastav to na rohu a počkej na hochy. Dám jim vědět, co mají dělat.“

Na Champs Elysées bylo ještě dost lidí, ale obával jsem se, že jakmile se rozprší, zalezou a já budu viditelný široko daleko. Popsal jsem Zanielovi situaci – skutečně nám teď chyběly ještě dvě ty japonské škatulky. Šlapal jsem to za milým Svenem vzhůru; Minuli jsme rue Lincoln a on hned za dalším rohem zabočil do malé ulice Quentin– –Bauchart.

Oznámil jsem to a odpovědí ml bylo Zanielovo ujištění, že to tedy jde určitě do Pussy Cat.

„Je tam velké show a k ránu tam ukazuje Marika Zou nejkrásnější kozy Paříže,“ dodal věcně.

Asi mají po téhle stránce dobré informace v tom jejich Švédsku, pomyslel jsem si a viděl, že se Zany nemýlil, protože Sven skutečně vešel do Pussy Cat.

Tam jsem za ním ovšem nemohl.

Za chvilku dorazily oba vozy. Zaniel přesedl ke mně.

„Bude to trvat, než vyleze. Program tam vede jeden teplouš, Bobby. Číslo. Jestli ten náš zajíc umí francouzsky,bude řvát smíchem a nehne se odtamtud. Nechá tam tři sta franků jako nic a v půl čtvrté ráno ho máme jako malinu.“

Pak mi popsal velikost těch ňader a dodal důrazně, že to drží.

„Jděte se tam mrknout, budete mi to pak vyprávět podrobněji,“ řekl jsem mrzutě.

Amsterdam zůstal v druhém voze, Zaniel a Philippe šil dolů. Walkie-talkie si vzal Zaniel pod sako; Byl jsem zvědav, jak mu to odtamtud půjde, ale ujistil mne, že lokál je temný a že ve všední den snadno dostanou stolek sami pro sebe.

Amsterdam zavřel vůz a začal se procházet. Zapálil jsem si.

„Je tady a ani se nehne,“ oznámil mi asi za čtvrt hodiny Zaniel, Mluvil přidušeně a zaznívala do toho hudba. „Sedí na druhé straně a má u stolu… ne, –promiňte, dámo, čekáme společnost… nic, jenom nám koukala jedna do šampusu… má u stolu jednu holku, jenomže my zdejší pipky neznáme. Můžete si dát klidně šlofíka, pod hodinu nevyleze, spíš pozdějc.“

„Dobře se bavte,“ řekl jsem kysele.

Bylo půl čtvrté. Philippe mezitím dvakrát vyšel ven a domlouvali se s Amsterdamem. Nechal jsem je být: Oni tu byli doma. Amsterdam odšuměl s vozem a zbyl jsem v ulici sám. Usadil jsem se v Peugeotu a čekal. Těsně po půl čtvrté vyšel Philippe a sedl si ke mně. Vzal si škatulku.

Chvíli trvalo, než se Amsterdam přihlásil.

„Máš to?“

„Jo. Ale neměl jsem špagát. Klepnul jsem ho trochu víc a uložil na náměstí. Ať se prospí. Máme dobře tak půl hodiny.“

„O.K. Přjeď.“

Pak se na mne podíval a mrkl: „Bude to v suchu. Držte si klíček v hrstí. Jak domluveno, Route de Sablons. V tuhle dobu tam bude klid.“

Nepochyboval jsem, že to v suchu bude.

Bylo.

Philippe vyšel první, zapaloval si cigaretu. K chodníku přijížděl taxík. Měli to skvěle načasováno: Sven vylézal právě po schodech.

Byl maličko pod párou, ale Jen maličko. Nevrávoral, nic. Jen opatrně našlapoval. Zaniel mu byl v patách.

„Vaše taxi, pane,“ řekl Philippe, jako by byl zaměstnancem podniku, a zdvořile ukazoval na taxi, ve kterém už Amsterdam otvíral dveře.

Švéd udělal pohyb, který naznačoval, že je to zbytečné.

„Objednal jste si ho, pane, musíte si ho vzít,“ řekl Philippe nahlas a zahodil cigaretu. Zaniel už mezitím z druhé strany obcházel vůz a v ruce měl bouchačku. Bylo to hotové. Otočil jsem klíčkem, sešlápl spojku a vysunul jedničku.

Švéd neochotně dosedl dozadu, spíš aby měl pokoj, Amsterdam nastartoval a Zaniel vlétl z druhé strany s bouchačkou v ruce na zadní sedadlo. Co Švédovi říkal, jsem neslyšel, ale zahlédl jsem ještě Philippa, jak dopadl dopředu vedle Amsterdama, a slyšel zařvání motoru: Amsterdam vyrazil na dvojku směrem k Champs Elysées.

Zapaloval jsem si právě cigaretu, když jsem je zaslechl, tentokrát v reproduktoru. Zaniel právě říkal mému Švédovi: „Pojedeme se jen trochu projít. Nedělejte hlouposti, ano?“

Vyvést někoho na procházku je v argotu z devadesáti procent označením likvidace. To milý Švéd netušil, jinak bych byl jistě slyšel jeho protesty. Místo toho jsem slyšel jen občas Zaniela, který říkal: „Všechno je O.K., směřujeme k cíli.“ Jel jsem za nimi, tak o kilometr dva, protože Amsterdam jel jako čert: Kradený taxík, omráčený řidiča unesený chlapík v ukradeném taxíku – bylo toho dost najednou.

Když jsem přijel k Porte Dauphine, oznámil mi Zaniel, že oni už jsou na místě. Odbočil jsem vpravo směrem na Route de Longchamps a jel velmi pomalu, protože byla tma a nesměl jsem přehlédnout úzkou Route Sablonneuse. Bylo dohodnuto, že zajedou až na křižovatku Route de Saint Denis – i když v tuhle dobu po Bouloňském lesíku už patrola tak často nejezdila, protože dorotky měly po práci a dav chlípníků, voajérů, zlodějů a exhibicionistů včetně manželských párků se už vytratil, ale Bouloňský lesík není v žádném případě, ani k ránu, místem vhodným pro zbytečné riziko.

Orientace v něm taky není nejsnadnější, zvlášť když jej dobře neznáte, když je tma a nemáte moc času: Přesto jsem za pět minut vjížděl na Route Sablonneuse a pokračoval krokem až ke křižovatce.

Stáli trochu stranou, se zhasnutými světly. Zastavil ‚jsem a vystoupil z vozu. Na stromech už bylo slyšet ptáky, tráva byla mokrá a vzduch plný ztěžklých podzimních par.

Došel jsem k taxíku. Přetáhl jsem si připravenou punčochu přes hlavu.

Seděli uvnitř; tři, Amsterdam tam nebyl. Nepochybně hlídkoval poblíž. Otevřel jsem dvířka a vsedl dovnitř.

Švéd na mne pohlédl a kývl hlavou. Nepoznal mne.

„Tak spusť,“ řekl jsem.

Zaniel mu vtlačil pistoli do beder a Philippe zaujal vysloveně střeleckou pozici. Muselo mu být jasné, že proti těm dvěma nemá nejmenší šanci.

Zavrtěl hlavou.

„Koukni, jestli nerozumíš francouzsky, budu mluvit anglicky. Švédsky to neumím. Vyjádři se.“

„Nic nevím.“

„Hlavně když víš, co nevíš.“ Čas jsme ovšem neměli a prodlužovat se to nedalo. Kývl jsem na Zaniela.

„Allezy!“

Což znamenalo; Dejte se do toho tak, aby si byl jist, že ho připravujeme na cestu k předkům. Zaniel otevřel dvířka vozu a hvízdl na Amsterdama. Ten vytáhl další bouchačku.

„Tak polez,“ řekl.

Švéd čekal rány. Ale nic takového se nedělo. Jen tři muži na něho mířili pistolemi a čtvrtý jim zřejmě přikazoval. Nikdo se už na nic neptal. Když pořád nevylézal, vzal ho Philippe trochu do hlavy, ale jen trochu. Skutálel ho pak na mokrou trávu.

Postavili ho na nohy a já se naoko zeptal Zaniela: „Podívej se, Jestli má klíč od pokoje u sebe. Jestli ne, nevadí, podplatil jsem vrátného.“

„Co hledáte?“ Švéd začínal tušit.

Ale nikdo z nás se s ním už nebavil.

Philippe mu udělal osobní prohlídku. Všechno mu nechal, klíč od pokoje Švéd neměl, zbraň také ne.

„A jdem,“ řekl jsem. „Vemte ho kousek dál, ať výstřely nejsou slyšet. A pospěšte si, protože máme ještě práci.“

Vyšlo to přesně.

Pochopil, že od nich se mu milosti nedostane a že v okamžiku, kdy mne ztratí z dohledu, je ztracen. Nikdo po něm už nic nechtěl; vypadalo to, že si víme rady i béz něho, a to mohlo znamenat jen jediné: smrt.

A smrt je i pro otrlého Švéda něco, co podstupuje zásadně raději nedobrovolně, í když je jeho země na prvním místě v počtu sebevražd.

„Co chcete vědět?“

Zaniel se zastavil a Philippe podrazil Švédovi nohy. Amsterdam ho zase na ně postavil. A začali ho odvádět znovu.

„Co chcete vědět?! No co?!!“

Dostal pres ústa, aby nekřičel. Počítal jsem v duchu do dvaceti.

„Tak dobrá, dám ti ještě šanci. Vemte ho sem.“

Šel jako beránek.

„Budu ti klást otázky a ty budeš odpovídat. Jestli se spleteš, nebudou žádné otázky, jestli nevíš dost a my budeme muset za tím tvým dědečkem, tak tě srovnáme taky, i když nám řekneš všechno, co víš. Hrajem s tebou na rovinku. Nemusíš mluvit. Tvoje šance není v tom, že jsi ochoten už konečně kvákat. Každej, s kým jsem měl co dělat, nakonec kvákal. Kdyby nám šlo o to, abys kvákal, tak bychom si byli poradili jinak. Tvoje šance je jedině v tom, že toho víš dost. Když to bude sedět a nebudem muset už nikam jinam, tak tě jenom přivážem a zacpem ti pusinku a budeš z toho mít tak leda rýmu. Můžeš spustit. Téma je Garianian.“

Přestože jsem měl stále punčochu pres tvář, držel jsem se raději stranou. Byl jsem zvyklý počítat do budoucna; mohli bychom se někdy někde setkat.

Dával jsem přednost situaci inkognito.

„První otázka: Kdo byl u tvého šéfa dneska v sedm hodin a co mu chtěl?“

Zase začínalo pršet. Byla mi zima a kvůli punčoše jsem nemohl ani kouřit.

„Viděl jsem ho jen chvíli. Poprvé…“

Tahle první otázka měla velkou důležitost: Mohl jsem si na jeho odpovědi totiž ověřit, zda a jak lže, a do jaké míry Je informován. Zároveň mi ta otázka měla sloužit jako manévr k odlákání Svenovy pozornosti od osoby muže, který se prohlásil Perrettiho jménem.

Obšírně mi vyložil některé podrobnosti o Perrettim a pak teprve došel k jádru mé vlastní dnešní návštěvy u Lantermanna.

„Perretti sedí,“ končil. „Šef neměl velký zájem. Skoro toho chlapíka vyhodil.“

„Co chtěl po Lantermannovi?“

„To co vy… Garianian.“

„Co mu šéf řekl?“

„Nic.“

, „Hm. Dávej pozor.“ Pro jistotu jsem mu stále tykal: ,,’Co ten chlapík o Garianianovi věděl?“

„K tomu nedošlo. Tvrdil, že..."

Sven o celém našem večerním rozhovoru informován byl a popisoval mi je podle pravdy.

Amsterdam si stoupl za něho.

„Počkej ještě…“ řekl jsem k němu, jako bych mu tím dával znamení, aby ho nebil.

„Kdy se Lantermann setkal s Garianianem?“

„V září, přesně si to nepamatuji…“

 „Pověz nám něco o tom.“

„Garianian udělal mému šéfovi velkou nabídku na senzační seriál o Kennedyho smrti, podložený dokumenty. Šlo o to, jaký byl důvod Kennedyho smrti, proč musel odejít.“

„No?“

„Nebyl jsem u toho rozhovoru, a tohle mi ovšem šéf neřekne… To je nitroglycerin, chápete… byl sám dost poděšen a řekl Garianianovi, že se musí informovat, jestli by švédský tisk byl ochoten s věcí vyrukovat…“

„Jste přece neutrální… alespoň nejste členem NATO.“

Sven pokrčil rameny.

„To je vedlejší. Garianian totiž chtěl do Švédská, jenomže tam nesmí. Šéf měl prošetřit, zda by Garianian dostal ve Švédsku azyl.“

„No a?“

„To je tak, kdyby tam byl, pak ano… ale v souvislosti s tím odhalením těžko.“

„Co řekl Lantermann přesně o celé věci?“

„Řekl, že je to obtížné. Proto jsme jeli do Marseille."

„Kdy?“

„Vrátili jsme se včera. Tedy už předevčírem.“

„Mluvil Lantermann s Garianianem?“

„Ne.“

„Kdo s ním mluvil?“

»Já.“

Garianian byl tedy nejen živ, ale byl v Marseille! Kde mohl být? Kde se setkali?

„Lantermann s ním byl ochoten sám znovu Jednat jen tehdy, kdyby Garianian byl ochoten materiál odprodat za dohodnutou cenu sto tisíc dolarů, ale bez dalších nároků.“

To byla významná zpráva. Znamenalo to, že Garianian má opravdu terno a že to „drží“.

„Což nebyl, a proto ses s ním sešel ty.“

„Ano.“

„Jak jste se sešli?“

„Garianian stanovil schůzku předem. Sešli Jsme se v La Ciotat. Je tam malý hotel s restaurací, jmenuje se to Lion ďor. Byli jsme tam přesně. Jak si přál, ve čtyři odpoledne.“

„Byli? Lantermann byl kde?“

„Lantermann byl ve voze nedaleko. Já byl sám.“

„A Garianian?“

„Přišel také sám.“

„Popiš mi ho.“

„Měl černé brýle a měl jsem dojem, že sešel po vnitřním schodišti z hotelu, protože jsem seděl na verandě a neviděl jsem ho přicházet. Musel přijít zevnitř.“

„Jak jste se rozloučili?“

„Garianian mi řekl, že musím odejít první a abych se neohlížel, a navíc, že budu sledován. Udělal Jsem to a víc Jsem ho neviděl. Neměl jsem ani v úmyslu..

„Dobře. Co šéf? Nebyl na něho zvědav?“

„Za daných okolností ne.“

„Ty tedy nevíš nic o materiálu, který Garianian má?“

„Ne. Jen to, že vlastní fotokopie dokumentů, které se týkají přímo důvodů Kennedyho smrti. Domnívám se, že jde o úhrnnou zprávu Jednoho amerického velvyslance a o Jeho Jednání se zástupcem jiné mocnosti.“

„Mluvíš v hádankách. Polepši se.“

„Víc opravdu nevím. Usuzuji jen z toho, že Garianian přece neměl přístup k materiálům Warrenovy komise! Ani k trezoru Bílého domu. Ani CIA…“

„Takže jste se na Garianiana dost informovali..

„Šéf. Vyřizoval to osobně, než jsme sem jeli. Nezapomeňte, že Garianian svého času působil ve Stockholmu.Měl tam aféru a byl vyhozen. Tím vlastně vznikla tahle komplikace a šéf nemohl Garianianovi garantovat azyl.“

„Takže ses vrátil do vozu bez výsledku.“

„Tak to skutečně bylo.“

„Teď mi pověz o průběhu jednání. Podrobně.“

Švéd se nadechl. Bylo zřejmé, že si stále ještě není nikterak jist, jak tohle pro něho skončí.

„Sedl si ke stolu a zeptal se mě, kde je Lantermann. Řekl jsem mu, že Lantermann nemůže přijít, ledaže by on ustoupil ze své podmínky, pokud jde o ten azyl ve Švédsku. Že věc projednával a že nedospěl k takovému výsledku, který by jeho, Garianiana, mohl uspokojit.“

„Co Garianian? Jak reagoval?“

„Neříkal nic. Jen mne poslouchal. Měl jsem dojem, že se usmívá.“

Dovedl jsem si to představit. Musel to být spíš úšklebek než úsměv. Informovaný agent, který zná zákulisní triky a rozpačitost a opatrnost těch, kteří tímhle světem pohybují. A sekretář jednoho z tiskových velmožů, který se mu snaží vymluvit azyl ve Švédsku. Garianian musel dobře vědět, že kterýkoli americký dezertér, který nechce bojovat ve Vietnamu, azyl ve Švédsku dostane.

On sám měl materiál v ceně jistě daleko přesahující 1 těch sto tisíc dolarů, jinak by se Lantermann nebyl obtěžoval – ale pro něho Švédsko azyl nemělo. Proč?

„Zeptal jsem se ho, není-li ochoten jednat jednoduše v penězích. Šéf mi totiž dal pokyn, abych v případě, že by Garianian nechtěl ustoupit, mu nabídl o padesát procent víc.“

„Cože?!“

Jestliže mu byli sami od sebe ochotni nabídnout o padesát tisíc dolarů víc, Garianian pro ně musel představovat něco, s čím nechtěli nic mít. Padesát tisíc dolarů za to, aby nechtěl azyl!

„Je to tak, jak vám říkám. Padesát tisíc dolarů.“

„Nabídl jste mu je?“

„Ovšem. Nic jiného mi nezbývalo.“

„A co on?“

„Odmítl.“

„Cože? Poslyšte...“

„Opravdu! Odmítl ty peníze. Napřed se mne zeptal, za jak dlouho bude jeho materiál uveřejněn. Řekl jsem mu, že to nevím. On na to, že neprodává takovouhle věc proto, aby ležela v trezoru. Namítl jsem, že to přece není jeho věcí; že to prodává, a kupec že si s tím přece může dělat, co chce. Řekl, že si cení svůj život na víc než padesát tisíc dolarů a že i kdybychom dali dvakrát tolik, že není ochoten jednat. Musel jsem to ukončit. Viděl jsem. Že nepořídím. Je to tvrdý člověk.“

Každý je tvrdý, když mu běží o život, pomyslel jsem sl. A že Garianianovi běželo o život, to už teď bylo jasné. Měl-li zájem na datu uveřejnění, pak zřejmě ztotožňoval svůj život s včasnou publikací materiálu, který prodával.

„Když jste mu řekl, že se nedá nic dělat, dal najevo nějaké znepokojení?“

„Ne zvlášť. Musel být znepokojen celou tu dobu. Pravděpodobně v tom žije už nějaký čas, takže dovede své obavy zastírat. Měl jsem tak trochu pocit, že mluvím s duchem. Ostatně, Lantermann mi to sám naznačil. Kupujem to od mrtvoly, řekl mi. Vynasnažte se, Svene, tu mrtvolu přesvědčit, že jí peníze v pekle nejsou sice nic platné, ale že jí také není k ničemu, když je bez groše. Může si aspoň zaplatit pořádný pohřeb.“

Seshora, korunami stromů sem už začalo prosvítat. Noc byla za námi. Teď zde zůstalo pouze vlhko v trávě, sem tam kaluže a rozbahněná hlína se stopami několika mužů, z nichž jeden věřil, že mu jde o život.

Nedaleko odsud, blízko, a přece nedosažitelně daleko pro toho, kdo byl v nouzi, byla Porte Dauphine, po jejímž okruhu teď jezdila auta, jejichž řidiči netušili, co se zde děje a nemohli by zasáhnout – a nebyli by to ani udělali.

To Lantermannův sekretář věděl.

„Řekl jste mu něco na rozloučenou? Dal jste mu nějakou šanci? Nebo jste jednání definitivně uzavřel?“

„Dal jsem mu šanci, jestli to tak chcete nazvat. Řekl jsem mu nakonec, že kdyby se rozmyslel– může volat vždycky do Stockholmu a že tam bude po dobu jednoho‘ měsíce připraveno sto tisíc dolarů“

„A on?“

„On řekl, že nezavolá.“

„A ty?“

Teď jsem mu tykal už jen občas. Zpočátku jsem tykáni užíval záměrně, asi stejným způsobem, jako policista: tyká své oběti, když ji potřebuje vpravit do vhodné nálady. Říká se tomu mettre en condition,ale teď už to vlastně nebylo potřeba: Začínal jsem rozumět muži jménem! Garianian.

„Já mu řekl, aby to zkusil v Athénách‘, a doporučil jsemt mu Claude.“

„Kdo je to, ten Claude?“

„To je ta Claude. Claude de Langlois. Korespondentká Paris Matche v Athénách. Naše dobrá známá. Chci říct, šéfova. Má taky dobré styky a mohla by zprostředkovat jednání mezi Garianianem a někým z Řeků.“

„Když to nemohou uveřejnit tady, ve Francii, tak to nemohou uveřejnit přece ani taml“

„Mohli by to koupit a prodat to zpátky Američanům.“ Pohlédl jsem zpytavě na Svena, a ještě než mi mohl odpovědět, dal jsem příkaz Amsterdamovi, aby ho, až skončíme, přivázali ke stromu tak, aby se během půl hodiny mohl osvobodit. Ať si jde pěšky k Porte Dauphine, Reakce starého Lantermanna mne už nezajímala. Začínal jsem tušit, že nepojedu do Marseille. Poznamenal Jsem co nejlhostejněji; „Lantermann by byl přece jen pro Garianiana výhodnější, ne?“

„To je právě Garianianova smůla,“ řekl tiše Sven. „Lanerman by to totiž taky nedal uveřejnit.“

 XVIII.             ŽENA, NA KTEROU NELZE

                  ZAPOMENOUT: OSENDORFEROVÁ 

Věděl jsem, že to bude ona. Věděl jsem to, jakmile ml recepční volal, že mám dole návštěvu, fe tu jedna dáma a ráda by s vámi mluvila, tak to řekl.

Bůhvíproč si Gonzales tolik potrpěl na Osendorferovou. Snad si zlomyslně přál vidět její slavné poprsí stárnout ve svých službách. Kdo ví…

Když vstoupila do pokoje, zavlál kolem ní bílý plášť s černošedými čtverci a ucítil jsem vůni Shalimaru. Měla prostě neodolatelnou náklonnost ke Guerlainovi, k čínským restauracím a Ascottu. Dovedla to vždycky zaonačit tak, aby ji Gonzales potřeboval v Londýně nebo Bruselu právě tehdy, když si tam chtěla něco zařídit.

Znali jsme se léta a vídali se málo. Byla agent de lla– sion tres confidentiel de Sa Majesté le Roi ďespions Seňor Gonzales. Nic víc, nic míň. Svého času to byla ona, kdo mne prověřoval.

„Máte v Paříži rande?“ zeptal jsem se jí na uvítanou.

„S vámi, Theo.“

Pomohl jsem jí z pláště. Těch deset let služby u našeho profesionálního šéfa ji nepoznamenalo, alespoň zdánlivě. Poprsí, které k ní téměř už ani nepatřilo, nebylo z těch, jimž říkáme překypující. Patřilo nepochybně k oné mramorové sortě, o níž jsem nic nevěděl, a o níž nevěděl určitě nic ani Gonzales. Měla to jako atrapu, ale bylo to v podstatě přesně to, čemu se v policejních archívech říká: Zvláštní znamení.

„Tváříte se jako akcionář před smrtí.“

„To je tím, že když vás vidím, uvědomuji si, že stárnu Jenom já sám.“

Předvedla úsměv číslo 14 a rozhlédla se po pokoji:„Dokonale ošklivé. Na tomhle spíte?“

Dopadla s rozkoší na širokou postel, chráněnou z levé strany supermoderní ocelovou lampou a z druhé nočním stolkem, který si mahagon pamatoval Jen barvou.

„Fuj,“ řekla. „Už chápu, proč jste tak unaven. Mám vám vyřídit pozdrav.“

„Děkuji. Co mám objednat k pití?“

„Nic. Poobědvám s vámi.“

„Těžko, anděli. Odlétám.“

Musela tu rozhodně mít zase něco k vyřízení, protože jí můj odlet vůbec nevadil.

„Tak se do toho pusťme,“ řekla hlasem stejně neurčitým, jako byl neurčitý její věk; Rozhodně se blížila ke čtyřicítce. Rozhodně jí mohlo být víc.

„Nemusím se vás ptát, jestli víte, oč jde, protože vy toho vždycky víte víc než já,“ začal jsem.

„Nebuďte tak skromný. Vím, že jde o jakéhosi Garianiana, který, jak se zdá, zdrhl Američanům. A zřejmě ne s prázdnou. Ten chlapík má prý leccos zajímavého. Jak to vypadá?“

„Znám ho z fotografií, madam. Z fotografií, z vyprávění jeho milenek, z několika dopisnic a ze zájmu, který vzbudil u různých mužů.“

Pečlivě jsem se vyhnul tématu Sacconeové.

„To musí být velká švanda. Zdá se, že je vám sympatický.“      ^

„Vláčím se za ním už pěkných pár dní a neukazuje to na to, že bych mohl okamžitě přestat. Má fotokopie dokumentů, týkajících se důvodů smrti Johna F. Kennedyho.“

„Hm.“ Udělala to hm velice protáhle. Viděl jsem, že ji to nepřekvapuje.

„Chce je prodat. Nenachází kupce. Cena je sto tisíc dolarů. A  azyl.“

„Hm.“

„Neříkejte hm. Bere mi to zbytek naděje, který uchovávám, až budu starý a bez penze. Otázka je, co dál. Pokud jsem správně rozuměl, náš šéf chce, abych pokračoval.“

„Rozuměl jste správně. Vezu vám dokonce peníze.“

Otevřela kabelku a vyňala dva tisíce dolarů v padesáti– dolarových bankovkách. Klient musel být zámožný a urputný, jestliže šel Gonzales takhle daleko. Její další věta mne uzemnila:

„Můžete disponovat částkou do třiceti tisíc dolarů. Jsou už převedeny na American Express, tři tisíce dolarů je k vyzvednutí v Marseille. Agence Voyages Havas. Zastupují tam American Express.“

Tiše jsem na ni třeštil oči.

„Kdybyste potřeboval pomoc, řekněte mi to teď. Šéf vám dá k dispozici dva lidi.“

Musel jsem si zapálit. Jestliže se už sám Gonzales takhle namáhal… Otevřel jsem okno a díval se chvíli ven, dolů na předjíždějící vozy. Lidé, kteří z nich vystupovali, vypadali mrňaví: To největší na nich byly jejich hlavičky. Kmitala se tam pořád chasseurova čepice.

„Doufám, že šéf nezačal na stará kolena pracovat pro CIA?“ poznamenal jsem. Byl to ovšem dokonalý nesmysl, ale tak to aspoň na mne působilo.

„Přeslechla jsem, co jste říkal.“

Kdybych ji neznal, byl bych to býval naivně opakoval. Takhle jsem se vrátil k věci:

„Přeje si šéf stále, abych Garianiana kontaktoval?“

„Ano. Vše zůstává, jak bylo, pouze zájem je větší. Dáte okamžitě avízo, jakmile budete vědět, kde je. A – můžete mu nabídnout těch sto tisíc dolarů.“

„Ty nechce,“ řekl jsem po delší pauze, vyplněné bušením mého srdce a típnutím cigarety. „Chce k nim azyl. Ve Švédsku.“

„Hm.“

Nezestárla. To, co jsem na ní teď mohl pozorovat, byla jen změna ve výraze ženy, která nepřestala mít hladká,vzdutá stehna ani pružné hýždě, ani přitažlivou tvář sa; rty, které si přejeme vidět rozevřeny.

Ta změna byla jen v tom, že toto už byla žena, která sl zvykla nemít vlastní život: Žila osudy jiných, hlídala tyto, osudy a parazitovala na nich. Přecházela z intriky do intriky po špičkách a zanechávala za sebou někdy průvan‘ a jindy zavřené dveře. Někdy za nimi zbyla mrtvola, Jindy zničená naděje, a vždycky trochu Shalimaru.

„Nikdy jsem se vás nezeptal, jste-li sadistka. V postelu Ted mám na to chuť.“

„Na co máte chuť? Vyspat se se sadistkou? Nebo se na to jen ptát?“

Pokrčil jsem rameny. Vstala a šla si stoupnout před velké zrcadlo vedle dveří do koupelny. Udělala před ním několik pohybů „známých z filmového plátna“, pak vypnula poprsí a založila ruce v bok.

„Tak sadistka, říkáte… Um…“ Znělo to ironický a zvědavě zároveň. Předstírala, že mi věří a že se jde podívat, jak taková sadistka vypadá.

„Mohl byste mu nabídnout azyl v Kongu,“ řekla pak s úsměvem. „Nebo Togo. Horní Volta. Nouméa nebo Nový Zéland. Hongkong. Za sto tisíc dolarů najít azyl by neměl být žádný problém.“

„Nevím, jestli mluvíte vážně,“ řekl jsem podle pravdy. „Ale je to zkušený člověk. Profík. Jistě moc dobře ví, proč chce do Švédská.“

„Nabídněte mu tedy víc.“

„Už se stalo. Udělal to za mne Lantermannův sekretář.“

Stručně jsem jí popsal události včerejšího večera a noci.

„Přiznávám, že to je zajímavé. Jaksi v tom nevidím logiku, přes to všechno,“ řekla, když jsem domluvil. „Proč, proboha, člověk jako on chce do Švédská? To si myslí, že tam by měl klid? Proč neuteče rovnou k Sovětům? Nebo do Číny?“

„To lze vysvětlit tím, že si zvykl na určitý způsob života a že jej nechce měnit.“

„Lepší je nějaký život než žádný, ne?“

 „Nevím. Mne nepřemlouvejte, já nemám naději na sto tisíc dolarů a smrt.“

„Dobře. Jak chcete.“ Přešla několikrát pokojem. „Chcete ty dva lidi?“

„Ne,“ řekl jsem. „Vyřiďte šéfovi, že Heyward stojí za starou bačkoru.“

„Kdo je to?“

„Náš korespondent v Marseille.“

„Pfff,“ udělala. „Je to důležité?“

„Ne, není. Vyřiďte mu tedy, že dám avízo okamžitě, jakmile budu něco vědět. Lituju, že nevím, kdo je naším klientem. Leccos by mi to možná vysvětlilo.“

„To je možné,“ řekla lhostejně. „Proč vlastně nemůžete se mnou na oběd?“

„Protože odlétám před obědem.“

„Do Marseille?“

Musel jsem ještě odložit záhadu Garianianova jednání. Bylo by bývalo předčasné chtít porozumět důvodům, které vedly takového člověka k zběhnutí z jedné strany, a zároveň mu bránily přidat se k jedné ze dvou zbývajících. Chápal jsem, že země NATO pro něho byly malé. A začínal jsem chápat další dvě věci: Za prvé jeho způsob uvažování, a za druhé jeho zájem.

Jeho způsob uvažování se skládal z několika bodů:

 Bod jedna: to byly nepochybně peníze.

Bod dvě: Nebezpečí s nimi spojené.

Bod tři: Omezená platnost tohoto nebezpečí, a to dobou, které bylo zapotřebí k vyvolání skandálu.

Jeho materiály byly prudce výbušné, o tem už nebylo pochyby. Sám Lantermann by je nebyl uveřejnil, řekl ml Sven. Garianian to nevěděl, ale právě toho se obával, protože to byla jedna z podmínek, které kladl.

Bod čtyři: V okamžiku, kdy skandál propukne, budou Američané zřejmě dementovat – ať už předmětem jejich dementi bude cokoli. Jejich dementi může být prohlášení mluvčího Bílého domu, může ‚to být rozprava v senátě a přezkoumání některých částí materiálů Warrenovy komise, může to být mnoho jiných věcí, ale také prostě mlčení. Ne úplné, ve Státech bylo vyloučeno, aby se nějaký tisk této věci neujal. Pohyboval se tam Garrison, pohyboval se tam Mark Lane. Ať už byly důvody, vedoucí k zavraždění Kennedyho, jakékoliv, pokud Garianian objevil ty pravé, nějaká reakce tu bude. Ale rozhodně v ten okamžik přestane být v nebezpečí života. Jeho odstraněním by Američané jen automaticky potvrdili pravdivost odhalení.

Bod pět: V okamžiku zveřejnění ofotografovaných materiálů by tedy už neriskoval život. Riskoval by pouze procedurální regrese ve smyslu vyzrazení státního tajemství, dezerce a lak dále. A ty nestačily na elektrické křeslo. A neriskoval by ani tato regresivní opatření, pokud by uspěl v bodu šestém: Získat azyl v některé neutrální zemi. Pouze po tu dobu, než by došlo k uveřejnění jeho materiálů, by mu byla kůže nesmírně těsná: Tím se vysvětlovaly jeho podmínky i jeho tvrdohlavost^

Osendorferová měla ovšem pravdu: Rozumný člověk‘ by byl vzal sto padesát tisíc a zmizel někde v Africe. Na nějakou dobu.

Ovšem „mít rozum“ není jen vlastnost, to je také někdy stav. Můžeme být velice rozumní, ale některé věci přece jen podléhají emocionálním vlivům víc, než praxe 1 reality života předpokládají. Jediný faktor, který tyto emoce může utlumit, se jmenuje únava.

A Garianian svou dráhu zběha jistě pečlivě připravoval; a byl teprve na jejím počátku. Byl štvanec, ale nemohl být ještě unaven. V nejhorším se mohl dostávat do situací odpovídajících jeho statutu poznamenaného člověka, po kterém jde jedna z nejmocnějších služeb světa.

Jeho podobenky jsem neměl jenom já: Tisíce agentů ve všech přístavech, letištích, barech, hotelích mohlo dostat dobrou prémii. Nikdo z nich nevěděl, že jde o likvidaci. Nepadalo tedy v úvahu, že by některý z nich (ač to bylo nepravděpodobné: agent je v zásadě předevšímagent zaváhal poslat toho člověka na smrt, prostě proto, že to nemohl tušit. Denně se pohřešuje statisíce lidí a statisíce lidí je hledáno všemi policiemi celého světa, všemi servisy, všemi možnými organizacemi, co jich na světě je. Už dávno se stalo zbytečným luštit hádanku, pro-koho-za-co a jak. Kdo vstoupil jednou do katakomb tohoto světa, toho nepolitujeme: Vždyť kolikrát se podobný osud, zahynout v kolech mašinérie, týká i těch, kteří tam vstoupili i nedobrovolně, a někdy i těch, kteří tam nevstoupili vůbec. Těch, kteří měli jen smůlu, že o ně byl zájem, protože se náhodou něco dozvěděli bez vlastního přičinění, shodou okolností, omylem, neopatrností některého z těch, kteří byli poblíž, anebo měli jen tak velkou smůlu, že se to o nich předpokládalo!

Garianian s tím se vším zaručeně počítal.

Byl sám proti všem, kteří byli ve hře, a z nějakého důvodu nehledal jinde oporu.

Žijeme už dlouho v době, kdy je možno před více dospělými lidmi přistoupit k člověku i na rušné třídě, jakkoliv ho inzultovat a zmlátit ho, aniž kdokoli z přihlížejících hne prstem, pokud mezi nimi není náhodou někdo, kdo chce ukazovat svaly a vezme si obranu svého bližního za záminku k rvačce, aby předvedl, co pěkného se naučil.

Ale jinak za poklidného přihlížení dospělých bytostí můžete s každým člověkem vyvést, co chcete.

V době policejních režimů by bylo logické předpokládat, že osobní bezpečí člověka na ulici je zaručeno. Jaký omyli Do ničeho se neplést je rozumným heslem každého toho ubohého křiváčka, který platí daně, nadává na vládu, ať je jakákoli, štítí se své manželky v době menstruace, pomlouvá ty, kteří nejsou jako on, a tvrdí dětem, že si kvůli nim utrhoval od úst.      

Garianian byl tedy sám proti všem, kteří byli ve hře a kteří v ní vstupovali. Mohl jsem s určitostí předpokládat, že jde o hru na lišku. Pouze oficiální azyl by mu zaručil i případnou policejní ochranu a navíc by mu získal i zájem veřejnosti, který by ho učinil z psychologických důvodů nedotknutelným.Ale já právě nevěřil, že se mu podaří jej dosáhnout.

Podle mého mínění se dopustil chyby v tom, že nežádal napřed o azyl a teprve po jeho poskytnutí nezkoušel prodat svůj materiál.

Ovšem jen těžko jsem to mohl správně posuzovat: Garianianovi se jednalo o Švédsko. Snad proto, že Stockholm dobře znal? Snad. Buď jak buď, nemohl tam vjet a přihlásit se. Byl v situaci, kdy si azyl musel napřed vyjednat zvenčí. Věděl, že by se mu to nepodařilo. Švédové ho vyhodili. Znamenal v jejich očích nepříjemnosti. Azyl? Ani nápad. A Lantermann jeho nabídku nemohl přijmout.

Za druhé se Garianian mohl také (a právem) obávat toho, že by i v případě, kdyby se do země dostal a azyl obdržel, už sotva dostal svých sto tisíc dolarů.

Tak leda nabídku na slušně placené zaměstnání.

Azylanti nemají na vybranou.

Jak jsem zjistil od Magali, měl Garianian rozsáhlou síť, kterou „obhospodařoval“.  Od Cannes přes Ženevu po Řím a Vídeň. Tam všude měl kontakty. Dixon k tomu připojil ještě část španělského pobřeží, Vancouver a Korsiku. Bylo nanejvýš pochybné, že by Garianian byl obyčejným styčným agentem v tom smyslu, jak jsem tomu rozuměl zpočátku. Při takovémhle rozsahu by z něho byl špionážní listonoš, a to byl nesmysl.

Musel být jedním z těch, kteří mají takzvané generální pověření a jsou pod ochranou vlády, téměř v ranku diplomatických kurýrů. Ne ovšem doslova.

V hantýrce se jim říká traktři. Jejich úkolem je zaskakovat tam, kde je to nutné, a mají dost volnou ruku.

Pokud jsem se nemýlil, a to asi sotva, pak bylo nanejvýš zajímavé, co jsem zjistil u Magali a co mi potvrdil i Dixon a co mě přivedlo k myšlence, že by Garianian mohl být v Athénách.

Přetržená pohlednice, na které stálo: Stále vzpomíná G. Přijedu už brzo. A vodotrysky na Omonil.A Dixon, který mi vyprávěl, jak se mu Garianian ztratil v Athénách.

Rozhodl to Sven svou zmínkou o Claude de Langlois, athénské dopisovatelce Paris Matche.

Garianianův problém jistě tkvěl i v tom, že jeho pohyb musel být značně omezen: Letiště v Marseille bylo už nepochybně sledováno. Snad se o něm ti dva Američané zmínili u Maurice pouhou náhodou: Ale já jsem na náhody v případě tajných kurýrů nevěřil vlastně nikdy.

Bylo zde několik neznámých, jako například, jaký má Garianian pas. Jeho doklady byly nalezeny u Runyana. Měl falešné, to nemohl být problém. Ale jakého státu? Otázka případné vízové povinnosti. Kongo nebo Nouméa, to zní moc pěkně, ale ještě tu zbývá problém, jak se tam dostat. Nepochybně musel mít Garianian něco ušetřeno. Nějaký čas s tím mohl vydržet. Ale – připravoval svůj čin delší dobu předem, nebo použil náhlé příležitosti? Měl-li peníze v bance, mohl riskovat to, že je vybere najednou a zničehonic? Byl sledován, nebo měl plnou důvěru? Mohl se cítit sledován. Mohl si počínat tak, jako by sledován byl. Tím by byl ve finanční tísni, a v takové situaci se neprodává, a když, tak za ty nejhorší ceny. Mohl mít peníze ve Švýcarech. Ale jakmile po něm šli, nemohl riskovat transfer na Marseille. A i kdyby se dostal do Konga, co by odtamtud vyjednal? Co chcete vyjednat z Afriky? Prodej diamantů, to leda, a to ještě musíte mít dobré známé ve Svazu diamantérů v Paříži nebo Londýně nebo být bratrem takového Winstona of New York.

Byl jsem přesvědčen, že Garianian je v Athénách. Řecko byla země NATO, ale s poněkud tvrdohlavou a nacionalistickou vládou, která hleděla spíš na řecký než na americký zájem a klidně riskovala potíže po celém světě. Nějaká jednání tu možná byla. I když to, že by řecký tisk otiskl něco, co se bojí otisknout i ve Švédsku, mi připadalo zase poněkud přehnané.

Ale to už dával sám rozum – ta druhá miska vah, miska kalkulace a životní zkušenosti, a také, ano, ať to zní sebehůř, miska s životní praxí, jíž jsme všichni nějak vystaveni: Kolik jsem jen vídal naivních lidí, hrdých na svá citová rozjaření, velice opěvovaná veršotepci, ale která dovedla náš svět až tam, kde právě je: K neschopnosti pochopit, že svoboda znamená především odpovědnost, a to nikoli odpovědnost libovolně vykládanou, ale odpovědnost v rámci skutečnosti, a nikoli v ornamentálním rámu snů, jež, i realizovatelné, by nakonec přinesly jen jiný druh zklamání… Garianian takhle nepochybně musel uvažovat: Věděl dobře, že odvaha se jen vypůjčuje, ala že je to jen ješitná sestra statečnosti, snad přitažlivější, ale zato povrchní. Muselo mu být dobře známo obtížné umění kompromisu, k němuž je často třeba víc nezjevné, ale skutečné statečnosti a mravní síly, než se některým pohodlně rozpáleným intelektuálům zdá. Oni zodpovídají snad za ideu světa, ale nejsou schopni jej řešit. Ani Garianian neřešil svět, jeho práce měla omezovat určitý průběh nějakého řešení či k němu napomáhat, a jestliže ji opustil, a to takovým způsobem, nemohlo to být z naivity.

Bylo to předem propočteno a rozhodně v tom nebyl zaslepený egocentrismus snílka, který, vydá-li se už jednou na cestu za činem, způsobí takový rozruch, že by bylo bývalo lépe, kdyby nebyl měl představy!

Garianian rozruch ovšem způsobil – a nepochybně s ním také počítal. A právě v tom mi nešlo stále dost věcí dohromady. Například: 

Chápal jsem, že Garianian navštěvoval filmové festivaly v Cannes, kde se mohl snadno sejít s těmi, kteří pracovali mimo zónu NATO. Ale jeho nedávné cesty do Athén, jeho zmizení Dixonovi, a konečně i Svenova poznámka, to mluvilo o tom, že tam něco hledá.

V Athénách bych měl mít snadnou práci: Znal jsem tam kdekoho a Garianian musel narazit alespoň na někoho z lidí, které jsem znal.

Ovšem, odpověď na nejzjevnější záhadu jeho počínání Jsem dosud marně hledal: Proč neprodal svůj materiál na druhou stranu a proč se jej mermomocí snažil uplatnit v západním světě.

A proč to všechno dělal tím způsobem, kterým to právěuělal. Jedna ze správných odpovědí tedy musela znít: Neměl vyhnutí.

Věci jsem měl sbaleny rychle: Rezervní oblek, který s sebou tahám, i když jedu někam na dva dny, protože tak mě to naučili kdysi Steinberg s Matthewsem, hotel jsem měl už zaplacený a Osendorferová mne následovala k taxíku: „Vysadil byste mne na Champs Elysées? Chci se zaskočit podívat ke Guerlainovi.“

Znechuceně jsem kývl, i když jsem tamtudy samozřejmě neměl cestu. Nepochyboval jsem o tom, že Osendorferová se mě zbaví se stejnou chutí: Asi ji dozíralo, že jsem její krásu nebral na vědomí: Některé ženy velice mrzí, když jim přirozeným nezájmem vezmete možnost, aby vás odmítly. Merciera jsem „propustil“ telefonicky až z Orly, když už jsem měl letenku a byl odbaven.

Bylo poledne. Jíst jsem měl v letadle, kde si taky přesunu hodinky o jednu hodinu dopředu: Očekával mne řecký čas, athénská korespondentka Paris Matche a rozhodování, zda mám či nemám jít za Muriel.

Chvíli jsem se zdržel ye free-shopu a koupil pár pitomostí, pozoruje přitom ostatní pasažéry: Nikde jsem neviděl známou tvář, a byl jsem rád. Očekával jsem, že se cestující budou většinou skládat z obchodníků, z několika diplomatů, a sem tam nějaký ten cesťák: Polední letadlo do Athén je linka pro lidi, kteří chtějí ještě týž den stihnout obchodní jednání a večer se podívat do Plaky.

Když jsem dosedl na své místo v letadle a zaslechl řečtinu, jíž kapitán vítal své pasažéry a oznamoval letové dispozice, natáhl jsem si nohy a s příjemným pocitem si uvědomil, že jsem doma a že mne čeká pár hodin a snad i dnů, ve kterých se nemusím ničeho obávat.

Dlouho to ale netrvalo, protože mi došlo, že odlétám na portugalský pas a vůbec nevím, jestli do něj potřebuji vízum svých vlastních úřadů: Řecký pas jsem měl v bytě v Lisabonu, protože mě vůbec nenapadlo, že budu mít po roce příležitost podívat se do Athén.

Část třetí

ATHÉNY

 Slepá víra, s jakou ustavičně čeká na nepravděpodobnou událost, která by ho osvobodila, je jen forma pudu sebezáchovy.

JEAN JAY

„Něco se muselo ztratit, něco v nás, nějaký symbol, který v nás kdysi působil, takže věci nebyly, jako jsou nyní, a my jsme byli v pořádku

„Nemůžeme tento smysl zase najít?“

„On se nejen ztratil,“ řekl jsem. „Obávám se, že byl zničen a opustil nás.“

„Kdo jej zničil?“

„Naše myšlení,“ řekl jsem. „To jest, my sami. Svým myšlením jsme vyhnali a zničili něco, co je starší než my,je tak staré jako věčnost.“

„Jak tedy o tom víme?“

„Ještě existují jeho stopy; lze je najít v mýtech a pohádkách.“

„Co je to tedy?“ zeptala se.

„Nevinnost,“ řekl jsem.

ERNST KREUDER

XIX.               PO PŘÍLETU

Athenské letiště je spojnicí mezi Evropou a Afrikou a Asií. Startuje nebo přistává na něm jedno letadlo každých sto dvacet vteřin.

Z jedné strany je obklopeno mořem a z druhé pohořím Hymettu.

Z té druhé strany jsme přilétali my a když pilot, jak to mají řečtí piloti ve zvyku, „přešvihl“ hory, objevilo se letiště jako kouzlem doslova na dlani, se světélkující plochou oceánu opodál.

Za chvíli už náš Comet roloval k nízkým budovám, je-* Jichž běl se leskla sluncem. Nebylo ještě ani půl páté.

Uvažoval jsem, koho v tuhle dobu kde zastihnu, a s potěšením si uvědomil, že v Řecku panuje ten dobrý zvyk, že mezi jednou a třetí hodinou všichni spí (proto bylo nutno dělat revoluci v noci), a teprve tak od čtyř se začnou obchody, úřady i ministerstva opět hýbat.

Vystupovali jsme: Kouzlu přistávání (a oné drobné tajené nervozitě: co kdyby přece…!} byl konec. Byli jsme už jen hlouček dočasných obyvatelů Cometu Olympic Airways, ploužící se za stewardkou k bílému dřevěnému hrazení s nápisem ARRIVAL, za nímž byla letištní budova, nízká, jednopatrová, a vchod do Řecka se zdvořilým Your passeport, please.

Předvedl jsem svůj portugalský doklad a anglicky jsem omluvně poznamenal, že už jsem neměl čas obstarat si vízum, pokud je ovšem potřebuji…

„Jaký je důvod vaší návštěvy, pane?“

To byla otázka, na kterou jsem čekal.

„Rád bych si zatelefonoval na ministerstvo k panu Xératisovi“

Každá země má své typické vlastnosti. Mezi ty řecké patří nesmírně sladká káva z málo upražených zrnek, ženy, které v rozkoši volají Maminko! a recinové víno, při kterém na ně musíte myslet, protože je natrpklé a najednou ho máte plná ústa; pak touha žít stůj co stůj a možnost se vždycky nějak domluvit ve smyslu zaklínadla, které se jmenuje: Známosti.

Tedy: Máte-li je.

Za chvíli jsem měl Xeratise na lince.

Řečtina má hovorovou stavbu věty snadno přizpůsobitelnou argotu a rozdíl mezi některými výrazy a argotem prostě zaniká. Je to ryze řecké, a lze-li se naučit katha– revuse nebo demotiki, pak se nikdo ani po létech nedokáže naučit používání šťavnatých citoslovců, jejichž zajímavostí je jak obsah a jejich seskupení, tak i to, že při správně odstíněném tónu jich lze používat dokonce v nejlepší společnosti. Přeloženy by urazily i námořníka z Liverpoolu.

Proto řeknu jen, že Xeratis, když mne uslyšel, zavyl nepřeložitelnou větu, při níž jsem ucítil dojetí v srdeční krajině a tu skutečnou tradici Sokratovu, načež dodal:

„Co mi děláš, prokletý živáčku? Mám ohromnou radost, že tě slyším.“

„Ne větší než já,“ ujistil jsem ho. „Než si povíme víc, kladu ti na srdce malou prosbičku: Chybí mi vízum v mém portugalském pase, vystaveném na jméno Berx.“

„To nepotřebuješ,“ zasmál se. „Který zatoulaný soluňský žid tě to křtil?“

Pak mne poučil, komu mám říct, aby ho zavolal, a zeptal se: „Kdy tě uvidím?“

„Ještě dneska, jestli se ti to bude líbit.“

„Kde bydlíš?“

„V Evripidu.“

Kdykoli jsem byl v Athénách, vždycky jsem bydlel v tomhle hotelu, který stál uprostřed Athén a přitom uprostřed tržiště, a byl přitom naprosto moderní. Z jeho teras bylo vidět Pireus, moře i Akropoli. Když člověk sešel dolů, ocitl se okamžitě mezi těmi nejobyčejnějšímilidmi, drobnými řemeslníky, prodavači všeho možného, prostě v Athénách-bazaru, Athénách s jejich denním životem, s radostí, s veselou bídou a nadějemi, čemuž rozumí a co zná jen Jih.

„Zastavím se cestou,“ dodal jsem.

„Milovaný, nedělej to,“ řekl Xeratis, „už jsi zase zapomněl, kde jsem.“

Ministerstvo vnitra bylo na náměstí Klafmonos. Byl bych to musel strašlivě objíždět, protože jsem zapomněl na abrakadabra jednosměrných ulic. Hotel Evripides ležel až na samém konci dlouhé ulice Evripides, která sice navazovala na náměstí Klafmonos, ale nejen ona, ale i Stadiu byla průjezdná v opačném směru, než kterým bych byl přijížděl zezdola od Faléra přes Syntagmu.

„Přijď tak v šest, v půl sedmé, cinkni mi telefónkem, a udeš-li chtít, dáme řeči a popijeme recinu. Zavolám ženě. Anebo ne. Můžeme se za nějakou podívat, jestli ještě koktáš řecký a maluješ štětečkem…“

„Ale ne na jakékoli plátýnko, zlatý hochu, zestárnul jsem, cvaká mi to jen při pořádné podívané,“ ujistil jsem ho se smíchem a dodal: „Vezu si s sebou problém.“

„Nemohl bys mi připomenout dobu, kdy jsi nějaký neměl? Nemohu se upamatovat.“

„Já taky ne. Znáš Claude de Langlois?“

„Kdo ji nezná? Bude možná večer v klubu.“

Xeratis byl jako významný muž členem Athénského klubu, a to nebyla maličkost.

„Tak jí zatím neříkej, že jsem se po ní ptal. Ona je členem?“

„Ne. Její bývalý muž. To ti budu muset vyprávět, ale – až ústně. Ona tam je host. To víš, dává se vidět. Má už tady domovské právo. Žvatlá řecký skoro lip než ty.“

Když jsme se rozloučili, vydal jsem se hledat onoho muže, který měl Xeratise zavolat.

Za minutu nato jsem se už ocitl v jeho kanceláři a za další minutu už telefonoval, pilně si mne prohlížeje;

A za třetí minutu nato mne už osobně doprovodil k pasové kontrole, a já spokojeně procházel halou, opatřenujištěním, že je všechno v pořádku, zvláště když pan Xeratis, že ano, takže to bude bez potíží…

Byl jsem prostě doma, rozpálený písek před letištní budovou mi skřípal pod nohama a přes lesknoucí se hladinu moře, vála do tváře chladivá bríza.

Přede mnou se sunula tmavá silueta taxíkáře, který mi nesl můj jediný kufr k velkému červenému Chevroletu; byl dobře deset let starý, ale byl to pohodlný bourák, žádné to mikroskopické rychloautíčko, co dělá zuřivý rámus a z kterého vylézáte zdřevěnělí jako z toboganu.

Ve voze bylo horko.

„Kam vás vezu?“

„Evripides. Zezdola, do hotelu.“

Řidič byl starší, měl knírek, zpocené černé vlasy a rádio Philips, nepochybně pašované.

Zmáčkl tlačítko a z přístroje se začaly ozývat buzukia a vůz kolébavě vyjel na autostrádu mezi Glyfadou a Falérem, vedoucí do Athén.

Vyložil jsem se z okna a s blaženým úsměvem nemluvněte jsem zíral střídavě na moře, protijedoucí vozy a ty, které jsme míjeli, a na přibližující se obrys Akropole. „Athény,“ řekl jsem. „To je přece jen věc“

„Cha,“ pokývl hlavou řidič. „Mně to budete povídat Tři roky jsem byl v Německu. To víte, tam se vydělá. Kdybych tam byl zůstal, mohl jsem si koupit ještě jedno auto a jezdit ve dvou.“

„Ale jezdíš za sebe, ne za společnost, že ne?“

„Tak, jak říkáte, pane. Ale ty peníze na povolení, taxai. Tři sta tisíc drachem! Gamóto!!“

Udělal pravou rukou onen proslavený pohyb všech Řeků; Napřáhl ji přímo před sebe s rozevřenou dlaní a roztaženými prsty. V tomhle případě to udělal jaksi do prostoru, ale obvykle se to dělá ve směru něčí tváře, jmenuje se to mundza nebo faskelo a znamená to nejhorší urážku, kterou někomu můžete udělat: Proklínáte tím totiž všech jeho pět smyslů najednou, a to důkladně. Podobné gesto, zvláště v taverně, může končit ranou nožem n ani nemusíte dodávat, ita mútra su čili; „Do tvýho, ksichtu!“ ve smyslu pliju, ba hůř.

Řekové to na sebe někdy dělají i žertem a velice rádi to na sebe dělají z vozu do vozu: Nehrozí nebezpečí přímého utkání a každý athénský řidič v okamžiku, kdy má dojem, že ten druhý je nešika a plete se mu pod kola, za ním zaručeně tohle znamení pošle. A tak se může snadno stát, že vidíte na předních sklech několika vozů najednou rozpláclé mužské dlaně s pěkně roztaženými pěti prsty.

„Ale jsi rád, že jsi zpátky, ne?“

„Tak, jak pravíte. Můj nejstarší chodí do lycea. Chtěl bych, aby se dostal na universitu a taxík si najímal. Eh, uvidíme. Zatím jezdím. Ono se to vrátí.“

Minuli jsme moji oblíbenou restauraci ve Faléru (spojenou jako vždy s cukrárnou) a ševrouš si to zakolébal doprava a s mohutným houkáním začal předjíždět vozy, jedoucí po Sygru vzhůru směrem k Leoforos Amalias.

Řidič spustil volně levou ruku z okénka, protože hodit šipku vlevo se v Athénách namáhá jen cizinec, a běda tomu, kdo by neznal význam cherati neboli ručičky – musel by moc brzdit, až by mu ten před ním zničehonic zahnul doleva.

Na křižovatce přes Amalias byla zácpa a všichni mohutně troubili, takže se celé prostranství před Adriánovou branou a starým olympijským stadiónem zachvívalo všemi druhy klaksonů, včetně těch, jimiž Řekové dávali přednost, laděný na počáteční akordy nějaké písničky.

S dětským potěšením vyráběli všichni co nejvíce hluku.

„Musíme to říznout vlevo,“ ujistil mě můj taxíkář a s nesmírnou chutí to tedy začal řezat: Započala obvyklá gestikulace mezi řidiči, mávání a naznačování, kam chce jet, a za chvíli už se na něho sypaly rozevřené dlaně na skle. Pravou rukou střídavě kormidloval volantem u střídavě vracel kletby.

Řečtí taxíkáři se nemění: Při všem hlomozu a nadávkáchjezdí rychle a na rozdíl od ostatních řidičů jezdit umějí, okrádají málo a pouze anglicky mluvící klienty, a na štaflu pak unaveně usínají ve svých širokých amerických fárech nejméně pět let starých.

Ten můj se se svým Chevroletem konečně dostal úplně vlevo a vyřítil se do středu křižovatky a projel ji už na červenou, což uprostřed stojící policista v bílé helmě kvitoval zamáváním pendreku, ve svém důsledku se rovnajícím slovům: „Ať už jseš pryč!“

A byli jsme pryč a letěli po třídě Dionysia Aeropagity, vpravo nad námi Akropolis a vlevo Makrigiannis.

Muriel, pomyslel jsem si. Bydlela hned na jejím začátku.

Slunce třeštilo, buzukia notovala onen dávný lkající rytmus orientální muziky, vzniklé v dobách turecké nadvlády, která také skončila, jako skončí každá nadvláda, a otevřeným okénkem se dral do vozu čerstvý, nezakouřený vzduch a ono lesklé, téměř, svědivé, chvějící se světlo, které vás v Athénách ve dne lechtá v očích, nutí vás je přivírat, a na které pak už nikdy nemůžete zapomenout.

Bylo mi nádherně.

V Evripides street (bůh ví, jak souvisel autor Ifigenie s tržištěm, ale to už je posmrtný osud klasiků) jsme zastavili před bílou budovou hotelu, jejíž modernost se roztomile odrážela od dřevěných stolů s vyloženými olivami, baklažány, láchanem, banány a pomeranči před krámky kolem. Z vůně malé taverny naproti se sem táhla vůně kávy.

Ruch a křik panovaly od samého rána v téhle ulici, poměrně úzké a nesmírně dlouhé. Protínala Athinas, širokou třídu, po níž se hrnuly žluté autobusy a která kon –

 čila na druhém největším athénském náměstí, Omonli, kde byl vchod do metra, spojujícího Athény s Pireem, a vodotrysky, které poslal Garianian Magali na pohlednici.

Zaplatil jsem a popřál taxíkáři dobrou práci, což znamená v Řecku totéž jako dobrý výdělek. To se už objevil Marko, který mne spatřil skleněnými dveřmi haly a chopil se mého zavazadla, střídaje řečtinu s angličtinou počestného mladého řeckého vrátného, který sní o tom, jak se jednou vrátí z Ameriky, bohat a majitel velké cestovní kanceláře, a zahrne své příbuzné na Peloponésu dary.

Vysvětlil mi velice podrobně, jakou má radost, že mne vidí, neboť každé shledání v Řecku podléhá přesnému rituálu, v němž je zúčastněno úzo a otázky po zdraví a zdraví vašich známých, nemluvě o rodině a případných milenkách – to záleží už jen na stupni důvěrnosti.

V chladné malé hale jsem se objal s tlustým Zestanai kisem, recepčním a pronájemcem hotelu v jedné osobě.

„Hned zavolám nahoru ženě, že jste přijel! To je novina! Víte, že máme plno?“

Zestanakis byl prvním pronájemcem a já kdysi jedním z prvních hostů nově postaveného hotelu: Měl dlouho obavy, že se mu v konkurenci ostatních hotelů nepodaří obstát, protože to byl člověk nezvyklý hotelovému podnikání, a byla to spíš jeho žena, která dovedla vykormidlovat jeho obézní postavu z přirozené siesty, jíž by se byl jinak celoživotně oddával.

Žertovávali jsme spolu často, obvykle po obědě, oním lehkým způsobem, jakým Řekové žertují, dopíjejíce druhou láhev reciny a tušíce vzájemnou snahu zapomenout na vlastní hlubokou smrtelnost.

Snad to bylo tím, že tato země prožila druhou světovou válku tak krůtě, snad tím, co lze nazvat le coup ďan– cětres: přítomnost, neustále převyšovaná Akropolí, Pindarem, Aristotelem, a žel, 1 Platónem: Nacházel jsem zde;

ustavičně božskou a milovanou provincii Alexandrova Řecka, která se s tím smiřovala díky římskému carpe ‚ dlem a obdivným historkám o Onassisovi.

Zestanakis byl mírný člověk a v jeho vidění života za– ujímal východisko nesmírně agilní stín jeho ženy: Dobrotivá velkorysost, která neleží na dně duše každého Řeka jen z toho důvodu, že jim osud někdy nepřeje mít na ni čas, u něho vyvolávala sklony k metafyzice, věci, jíž k životu nejen nepotřeboval, ale jíž by se byl měl, jakožto každý přirozený člověk, v pudu sebezáchovy vyhýbat.

Byl jsem velice rád, že hotel je plný: V Athénách ostatně sezóna končila až v listopadu, kdy zůstávali už jen ti, kteří milovali athénský podzim bez turistů, poloprázdné kabarety v Glyfadě, muzea se stopami stárnoucích Angličanů, kteří se sem vraceli lovit vzpomínky na dobu prvních objevů svých dvaceti let, plných universit, spart– ských karaf a stehen ladně míjejících Parthenon.

Měli zde už své známé, které vídali každý rok, přátele a zajištěný vstup do řeckých rodin, jejichž dcery a syny viděli dospívat a o nichž se časem dovídali, že odejeli studovat do Kanady, anebo se vdály za syna jednoho z náměstků bývalého ministra.

To bylo to, co jsem sám pro sebe nazýval řeckým časem: Nejen olivy, ovčí sýr a recinu, buzukia a Plaku, chudobné baráčky za Hiltonem nebo poklidnou chudobu na desítkách řeckých ostrovů, luxusní vily na Hydře anebo poslední exploit Onassisův navzdory Niarchosovi – ale ona touha žít teď, stůj co stůj, i když za cenu, že umění nedosahovalo výše obchodu, a ten že obvykle ovládal život politický. Schopnost radovat se z přítomnosti jako z čehosi darovaného, co neuctít by bylo hříchem, schopnost, která mi chyběla snad právě proto, že jsem žil tak dlouho mimo svoji zem, která některé věci nazývala evropskými, a tím už jako by naznačovala pásmo mírného přechodu mezi Orientem a civilizací poby– zantskou.

Já jsem zde měl oázu, do níž jsem se mohl občas vracet, pokud ml to‘ moje povinnosti řemeslného agenta do volovaly, což nebylo příliš často.

Neměl jsem naději na penzi made in Gonzales a ze všech druhů stárnutí, kolik Jsem jich jen kolem sebe viděl, jsem považoval právě tento za přece jen nejzajímavější, protože míra smutku je přímo vázána na osamělost a je tím horší, musíme-li tuto osamělost ještě víc zakrývat. Alespoň tohle jsem tedy nemusel, toho jsem byl ušetřen.

Platil jsem svoji daň jako každý jiný: Místy. A místy jsem mohl být upřímný a vybírat si ty, kteří viděli dostatečně do dějů tohoto světa, aby nepropadli halasné naivitě, které jsem se děsil vždy ze všeho nejvíc. (Snad v tom hrálo roli i to, že jsem byl jedním z nepatrné katolické menšiny v Řecku, a tedy ovšem neschopen spa- třovat v jezuitech nebezpečí pro ortodoxii vousatých popů, ale naopak lidi s přesným viděním lidských vztahů. Neboť je jen dvojí druh deformovaných charakterů: ti jedni, kteří křičí své ideály, pokud možno za peníze a ne vždy se zodpovědností za ty, kteří z toho nebudou mít ani ty peníze; a ti druzí, kteří dobře vědí, že to nejmocnější v životě člověka je jeho pocit důležitosti, sex anebo za– trpklost z něj, strach ze smrti a peníze. Láska v tom všem je druh šílené dovolené z dosavadní přirozenosti člověka – pouze zvyky a společné prožitky způsobují, že se občas vůči některému bližnímu natolik umírní, že může jit o cit lásce skutečně hodně podobný.)

Tento druh hovorů jsem se Zestanakisem občas vedl a litoval, že nyní musím uvažovat o tom, jak mu vysvětlím jiné jméno v portugalském pase. Zabreptal jsem tedy něco o tom, že mám doklady v kufru.

Mávl rukou a prohlásil, že na to je čas, až si vybalím věci, načež si vzpomněl, že tu ještě mají číslo mého pasu i ostatní nacionále z doby mého předchozího pobytu, a přikázal Markovi, aby je prostě přepsal.

Vyjeli jsme zdviží do třetího patra, ale v pokoji jsem m; nezadržel: Kufr jsem hodil na postel a za chvíli jsom se už vítal se Zestanakisovou ženou, vládnoucí nahoře v jídelně, spojené s malým barem a terasami.Zestanakís sí utíral čelo kapesníkem. Nevadilo mu ani

tak vedro jako spíš jeho tloušťka.

„Budete večeřet?“

Byl bych si s chutí dal ohromnou porci ttma, špagetů s masem a cibulí, hromadu láchana, politého olivovým olejem, a zapil to recinou, ale stačil jsem tak tak vyjít na terasy, obejít je a vypít ve stoje dvě uza, a už jsem tu měl telefon.

Byl to samozřejmě Xeratis.

„Tak co, milovaný, kdy tě uzřím?“

Předpokládal jsem, že bude lépe setkat se s ním Ještě na ministerstvu, kde byly informace spíše po ruce. Naznačil jsem mu to.

„Výborně, přijeď. Hned. Čekám tě. Mia chara,“

V budce, umístěné vedle baru, bylo teplo. Sluchátko se mi potilo v ruce. Věděl jsem, že vytočím ještě číslo Muriel.      

Chvíli to zvonilo.

„Embros…“ ozvalo se po chvíli.

Její hlas byl odevždy zastřený.

„To jsem já,“ řekl jsem.

„To jsi ty,“ opakovala po chvíli.

„Jsem v Athénách.“

„Ano. Snažím se to pochopit. Dej mi na to chvíli času. Už dávno jsem nic tak krásného neslyšela.“

„Řekni to ještě jednou,“ zamumlal jsem. „Potřebuju to slyšet. Nedělám nic pořádného pro to, abych to slyšel. Leda to, že se často v noci bojím, že to jednoho dne už slyšet nebudu.“

„Buď mi vítán, agapimu,“ řekla zvolna. „Chceš přijít?“ ‚ „Chci. Ale nemohu hned teď.“

Byli jsme v tom zase. Tak to bylo mezi námi už několik let. Vzpomněl jsem si na Garianianova slova, která mi donesla Magali, že láska je jen interval před smrtí.

My jsme ten interval ještě navíc prokládali bezmocnými pauzami.

„Budu doma. Přijď, kdy chceš. Zazvoň dole.. Dvakrát. Dvakrát krátce. Jako vždycky. Budu čekat.“

„Ano. Dvakrát krátce. Jako vždycky. Nevadl, když to bude později, že ne?“

„Ne, protože mám takovou radost.“ Pak dodala: „Kdyby ses musel moc zdržet, zatelefonuješ mi?“ a zavěsila.

Venku už začínal podvečerní chládek a do jídelny sa trousilo několik hostů, vesměs Američanky s několika řeckými přáteli, Zestanakis postával u baru a zeptal se mě: „Kdy se posadíme?“ načež, vida můj rozpačitý výraz, si sám odpověděl: „Třeba zítra, že?“ což znamenalo v Athénách přesně tolik, jako když se řekne v Paříži: Měl Iiyste k nám některý den zajít, už dlouho jsme se neviděli.

Vyšel jsem před Evripides a zabočil dolů na malé náměstíčko k řadě taxíků. Zabouchl jsem za sebou dvířka Pontiacu a řekl: Platya Klafmonos. Pontiac se houpal zvolna ulicí Evripides, řemeslníci stahovali rolety svých krámků, tržnice se prázdnila a pouliční prodavači levných ponožek balili své zboží už za svitu rozsvěcujících se prvních reklam modernějších obchodů.

Blížili jsme se k malému kostelíku na konci Evripides.Měli jsme zanedlouho zabočit na náměstí, kde mne v ministerstvu vnitra čekal Xeratis, zatímco někde po Athénách teď možná pobíhal Garianian, v Athenském klubu seděla snad už Claude de Langlois a těsně pod Akropolí teď asi Muriel přecházela po pokoji, do nějž otevřenými dveřmi na malý balkónek vnikalo světlo veliké, střídavě se rozsvěcující reklamy Hoover.

Věděl jsem, že se ještě chvíli nesmím poddat pocitu, Že jsem doma.

Xeratis seděl ve druhém patře, v ministerském „štoku“.

„Nepochybně jsi povýšil,“ řekl jsem mu na uvítanou.

Neptal jsem se ho, co přesně dělá; Naše styky už byly rizikové, že on věděl, co dělám já, a když jsem něco potřeboval, dohodl se s ostatními a my si pak jen vyměnili názory, jak se někdy elegantně říká informacím.„Tak napřed mi řeknl, co tě přivádí, a pak můžeme jet.“

„Přivádí mě roztomilá záležitost. Neslyšels o ní? Garianian.“

Xeratis místo zavrtění hlavou jen němě pozvedl obočí a přivřel víčka. Což činí Řekové, když s něčím nechtějí nic mít.

„Nevykládej mi,“začal jsem.

„Mohl jsem si myslet, že to nebude nic menšího. Váš podnik se rozrůstá, což?“ řekl rychle a vzápětí dodal: „Měj rozum, o tomhle se s tebou bavit nemohu. Ale vždyť ty ses ptal na Claude de Langlois! Nebo to s tím souvisí?“

„To záleží. Tváříš se na mne jako cizí. Proč by to mělo souviset?“

„Poslyš, tuhle věc nech být, ano?“

Předklonil se a oběma lokty se opřel o stůl.

„Tuhle věc nech být,“ opakoval. „Půjdeme na večeři a půjdeme se pobavit. A zapomeň na Garianiana. To je… to je zbytečné.“

„Tak.“

„Přesně tak.“

Kancelář měl velikou a chlapík, který mne k němu uváděl, byl zřejmě jeho sekretář. Byl bych rád věděl, co Xeratis teď dělá. Informovaný byl důkladně. Pokud si ovšem mezitím už o Garianianovi necvrlikali vrabci na střeše.

Chudák Garianian, pomyslel jsem si. To se dostal do pěkné kaše, když už ani Xeratis se mnou o něm nechce mluvit! Zapálil jsem si.

Pak jsem udělal ten nejsmutnější obličej, jaký dovedu.

„Prosím tě, nech toho!“ vyjel na mne.

„Jak chceš,“ řekl jsem chabě. „Ale moc mě to mrzí. Nepředpokládáš přece, že nic nevím. Nepřišel jsem se tě vlastně zeptat na Garianiana.“

Mlčel. Rozvažoval. Za minutu bude chtít vědět, co vím. Jakási šance tu tedy byla.

„No tak, příteli,“ povzbudil jsem ho, „my v privátu máme taky svoje signály,ne?“

„Tohle je A l.“

„Tak,“ řekl jsem. „Jseš si tím jist?“

„Máš mi co říct?“

„Možná. Ale nedám se vyslýchat.“

„Víš, co mám na mysli.“

V hlavě mi vrčelo. Američané museli tedy dělat pěkný kravál. Povolil jsem si sako a díval se před sebe. Xeratis.šel k sejfu a otevřel jej. Chvíli se přehraboval v různých obálkách, až z jedné vytáhl kódovaný telex už s dešifrací a podal mi jej.

„Tohle ti ukázat můžu,“ řekl.

Četl jsem:

INTERNATIONAL RELIEF SERVICE

pkdf/m Žádáme, aby všechny informace, týkající se spisu 191, byly registrovány jako AI. Případ, dotýkající se přímo bezpečnosti Spojených států.

Podepsáni; NSA

Chief of Contacts‘ Control of SCB/NATO

Beze slova jsem mu vrátil telex i jeho dešifraci.

„To je nadělení,“ plácl jsem nazdařbůh, jen abych něco řekl. Myslel jsem na to, co má teď Xeratis společného s Relief Servisem.

 „A jednička" znamenala ve Spojených státech, že ke spisu takto označenému nemá státní policie vůbec přístup, pouze federální orgány, CIA a ovšem spojové složky NATO, pokud NSA rozhodla je o tom zpravit.

„Tak co?“ zeptal se Xeratis.

Byl pomenší postavy, měl pleš, jako jiní mají před domem rybník, a krátký tlustý knírek. Věděl jsem, že je to věřící člověk, s čímž se tajil.

„No co! Nic. Můžeme si o tom popovídat. Jestli dostaneš souhlas.|“

Otázka zněla, co mu mám a co nemám říci. Bylo to poprvé, co jsem si uvědomil, že mám o Garianiana trochu strach. Ať už dělal to, co dělal, z jakéhokoliv důvodu, zrádce nebyl, alespoň ne v tom smyslu jako Philby nebo Jiní: Předpokládal jsem, že si vaří vlastní polívku. Viděl jsem už tolik ochotných a poddajných lidí, že mi tahle vzpoura, byť ze sebe egoističtějších pohnutek, nemohla být antipatlcká. Nemluvě už o tom, že vhodil písek do– mašiny.

Byl bych rád věděl, zda opravdu počítal s tím, že to dojde tak daleko.

Byl jsem přesvědčen, že to přece jen úplně netušil. Ale pokud ano, pak to byl sekáč.

Kdybych byl mohl předpokládat, že si uvědomil celou šíři poplachu, který vyvolá, byl bych k němu musel pociťovat jak úctu, tak i obdiv, protože NSA, to bylo víc než CIA.

Jestliže hoši z NATO od SCB dostali povel od NASA plašit své kolegy v jednotlivých členských státech, pak byl Garianianův osud zpečetěn.

Byl nad ním vyřčen ortel smrti.

Neměl nejmenší naději.

XX .                          XERAXIS,MUŽ, KTERÝ VÍ

„Nijak‘ mne netěší, že ses do tohohle namotal právě ty,“ řekl asi po čtvrthodině, po kterou mne nechal mému osudu a byl se dotazovat.

„Nejsem do toho namotán, miláčku mé duše,“ ujistil jsem ho. „Jestli je do toho někdo namotán, pak je to především Garianian. A já si zatím nemyslím, že by to byl nový Philby.“

Xeratisovi táhlo na šedesát. Byl to člověk, který hluboce pochopil smysl smutku v životě a shledal jej opodstatněným. Kořenil si vláčnost vlastního života pevnou vírou v Boha a v přátelství, to druhé praktikuje v teritoriálním rozsahu značně neomezeném. Znal jsem jeho ženu, Aliki, která se stýkala s několika slušně vychovanými popy, částí anglické kolonie v Athénách, a příslušnou odtažitost svého manžela si rozumně vysvětlovala jako projev, že už z toho trochu vyrostl. Nicméně nepochybně měla laskavou přezíravost k faktu, že tajné hříchy mít musel, comme chaque homme digne de ce nom.

„Nejde o Philbyho, Theo… tohle je něco úplně jiného. Týká se to jen Američanů, ale je to velice nepříjemné. Co o tom víš?“

„Doufám, že to nebude monolog,“ řekl jsem. „Vím, že zdrhl. Nevím, ke komu. Někdo si u nás objednal kontaktáž. Proto za ním lítám.“      ^

„Však ty víš víc. Například: Kdes ho viděl naposled?“

„V Marseille. Na fotografiích.“

Xeratis si sňal brýle a zamžoural na mne.

„Hovoříš, jako bys měl ústa plná vody. Polkni a spusť.“„Hledá ho spousta lidí. I gangsteři. Jeho bývalé milenky. Mám dojem, že náš milý Gary po sobě nechal úplnou spoušť. Tolik vyprahlých srdcí… Ale před časem, to jest před několika dny, se setkal s Lantermannem. To je…“

„Znám to Jméno. Co mu chtěl?“

„To nevíš? Bod pro mne. Chtěl mu nabídnout zmíněné fotokopie… asi jde o nějakou část z protokolů Warrenovy komise. Možná že o něco úplně jiného, ale co v každém případě souvisí s Kennedyho smrtí. Zřejmě to milý Gary vyčíhnul. A teď se s tím trajdá po světě a zdá se, že to nikde nechtějí. Totiž zveřejnit.“

Xeratis přikyvoval. Musel dobře vědět, oč jde,

„A ten Lantermann… ten to nekoupil?“

„Ne. Nemohl. Lantermann nebyl ochoten‘ přijmout všechny podmínky zmíněného Garianiana.“

„Které to byly podmínky?“

Udělal jsem zase ten svůj nejsmutnější obličej:

„To je právě to, co by mě zajímalo,“ doznal Jsem. Teď bylo na Xeratisovi, aby nejsmutnější obličej zas udělal on, ale protože jej nosil normálně, nebylo to tak vidět. Neměl Jsem nejmenší chuť sdělovat hochům z NATO, že Garianian chce azyl někde na Západě. Považoval jsem to Jaksi za jeho private affair a neměl jsem chuť mu to zkazit. A budou-li mít Američané jeden skandál navíc, aťsi: Aspoň je to naučí! Tahle doba soukromím zrovna nezapáchala, a jestli jsem kdy něčemu fandil, tak to bylo lidské privatissimum.

„Kde je teď Lantermann?“

„Viděl jsem ho v Paříži. Předevčírem. Hovorností nevynikal. Půjdeš-li ho navštívit, o mně se mu nezmiňuj. Jeho sekretář má na mne špatné vzpomínky.“

„Cos mu udělal?“

„Způsobil jsem mu rýmu. Aspoň myslím. I když to nemohu tvrdit s jistotou, protože Švédové jsou otužilí.“

Xeratis pokýval hlavou.

„Snad se nad tebou jednou Zeus slituje,“ poznamenal. „Pozdravuje tě Manolis.“

„Ale,“ vyvalil Jsem oči. „Slyšel jsem, že je už generálem.“

„Právě. A tahle věc ho trápí. Tvrdí se, že je Garianiau‘ na našem území.“

Xeratis se ted tvářil jako Cyril, jistý cherubín, který podával u Gonzalese v Lisabonu kávu.

„Hm, to by bylo jistě nepříjemné.“ Uvažoval jsem, prd koho víc. Ted už jsem chápal, proč na mne Xeratis tak zírá. Byl bych mu rád pomohl. Jednak jsem ho měl rád, jednak to byl slušný člověk, a taky jsem mu byl už za leccos zavázán: Ale tohle prostě nešlo. Garianian jich měl proti sobě příliš mnoho. I když mne to nedojímalo (způsobil si to sám a vědomě), přece jen se mi nechtělo, dělat něco víc, než jsem měl za úkol. Co chtěl po Lantermannovi či někom jiném, to byla jeho věc. Plynulo z toho ovšem nezadatelné právo každého zpravodajce: narazit na strop. Pěkně hlavičkou. Už to tak vypadalo.

„Myslím si, že by ti Zervos byl vděčen… jestli něco víš…“

Manolis Zervos! Znali jsme se z dob Kypru. On aspoň‘ nebyl takový blázen, aby věřil na Enossis. Vyneslo mu to svého času potíže v armádě, když si ještě mnoho Řeků myslelo, že prázdnou státní pokladnu obalamutí vlastenectvím. Ohó, neobalamutill: Státní pokladny na tyhle věci nevěří.

„Pozdravuj ho ode mne,“ řekl jsem uváženě. „Ale jinak – opravdu nevím.“

„Například bys mi mohl říci, kdo je ten váš zákazník. Co chce Garia…“

„Nech toho. To sám nevím, šéf to nikdy nikomu neřekne. Samotnému by mi to dost pomohlo. Nemá smysl o tom přemýšlet. To je malakia.“

Toto významné řecké slovo, označující všechny druhy masturbace a jsoucí ve vysokém hierarchickém pořadí vybraných slov, Xeratise uklidnilo: Pochopil, co jsem měl na mysli.„Mluví se o Garianlanovi v Marseille?“ zeptal se.

„Ale ano. V některých kruzích. Dokonce si ]e] tam spletli s jedním gangsterem.“ Zarazil jsem se právě včas: Mohli vědět, že Garianian se pohybuje pod ochranou cizích dokumentů – ale mne právě napadlo, že se třeba pohybuje s dokumenty toho mrtvého… Pak jsem ten nápad zaplašil: To byl nesmysl, s nimi by nikam nedojel. Dodal jsem tedy klidně:      ‚

„Zabili tam nějakého Runyana a našli u něho Garianianův pas.“

Xeratis zamžoural očima: „Řekl bys mi teď, proč jsi přijel?“

„Claude de Langlois. Gonzales se do ní zamiloval.“

„Co chceš o ní vědět?“

„Chtěl bych ještě něco vědět o tom našem Garyčkovi. Říkal jsem ti, že netoužím po monologu. Je teď řada na tobě.“

„To, co z tebe vypadlo, nebyl monolog. To bylo koktání,“ upozornil mne vlídně Xeratis. „Ani jsi mi nevysvětlil, proč jsi přijel pod jiným jménem. Sem bys snad mohl přijet normálně, ne?“

„Nebudeš mi to věřit, Xerati, ale zapomněl jsem si pas v Lisabonu.“

Dal se do smíchu.

„Ano, já vím, když se vyučoval zeměpis, byl jsi nemocen. Vůbec tě nenapadlo, že tahle země se jmenuje Řecko. Je to tak?“

„Přibližně. Takže o Garyčkovi…?“

„Poslouchej, abys viděl: Garianian je mrtvola. Kdybys ho našel, dej nám vědět. Kdybys nám nedal vědět, zbytečně by tě k němu připojili a já bych ti už mohl jen poslat k těm dvanácti prknům věnec s nápisem Starému příteli. Řekni Gonzalesovi, že až Garianlana někdo najde, takže stejně nebude transportovatelný, leda v ledničce. A vykašli se na to.“

„Claude de Langlois,“ připomenul jsem mu.

„Claude de Langlois… Asi čtyřicet, dvaačtyřicet. Byla vdaná za Lergatise. Herec. Krasavec. Žijí teď odděleně. Má tu výborné styky. Co jí chceš?“

 „Chci si s ní popovídat a chci, aby si o mně myslela to nejlepší. Můžeš to zařídit?“

Usmál se.

„Ale ano,“ řekl.

„Athenaiki Lefki“ neboli Athénský klub byl na Panapistimiu, jednosměrné avenui, nazývané také Universitní třídou mezi ulicemi Omiru HomérovouJ a Amerikis.

Bylo to kousek od Stadiu, takže jsme šli pěšky a Xeratis mi vyprávěl o svých posledních starostech se svou devatenáctiletou dcerou Sofií, která měla trvalý sklon ke způsobům athénské zlaté mládeže.

„Ted chce auto,“ svěřil mi. „Koupím jí auto, ale ona bude chtít jezdit stovkou.“

Byl stejně bezradný jako kdokoli z nás, když se problém, daný vnější situací nebo náhodnými okolnostmi, začne dotýkat přímo jeho srdce. Snažil jsem se ho potěšit v míře, v níž to je možné vůči člověku, jehož vlastní soukromý život se rozprskl už před nmoha léty na ostrůvky náhodných setkání a loučení, a který tak tak že ještě udržuje v chodu své vlastní srdce, aby nepozbylo vší naivity. Vždyť ani Muriel nebyla schopna změnit můj způsob života, a byl-li bych to pro někoho udělal, byla by to ona.

„jsou to jiní lidé než my,“ poznamenal jsem. „Nepoznali válku. Některé radosti jim byly odepřeny. Svým způsobem jsou příliš svobodní. Neznají cenu svobody a neznají míru odpovědnosti, bez které zaniká a zvrhá se v anarchii, bordel a nakonec v diktát nějakých těch parvenu.“

Mávl rukou.

„Co ty víš! Mít dceru, devatenáctiletou, a k tomu v Athénách…“

Napadlo mne zmínit se, co by říkal tomu, kdyby ji měl třeba v nějaké jiné zemi, anebo kdyby nezastával místo, které zastává, a byl chudý… ale neudělal jsem to: Už jsem také musel nahlédnout, že je směšné srovnávat starost Sysifa, vlekoucího svůj šutr, se starostmi pilota supersonického letadla a předpokládat, že ten pilot je na tom báječně proto, že občas vstoupí do baru a vypije whisky s nějakou tou ňadroslečnou, zatímco Sysifos se jen potí.

Už jsem také věděl, že Sysifos má zaručenou existenci a že je nesmrtelný, zatímco pilot může co chvíli o veškerou tu eleganci přijít; Stačí k tomu nemožnost vysunout podvozek.

Livrejovaný vrátný Xeratise znal a jeho úklona svědčila o úctě, kterou Xeratis požívá.

Odložili jsme a vystoupili do prvního patra, kde byla jídelna a klubové místnosti, všechno značně brokátové.

„Tamhle sedí,“ řekl Xeratis. „Ten vpravo je Orfis, je to šéf zahraničního tisku v úřadě předsednictva vlády. Ten druhý je sir Malcolm.“

Ten první byl černovlasý, v ústech měl lulku a díval se na toho druhého. Ten druhý byl v hnědých šatech, měl zeleně proužkovanou košili, ponožky téže barvy a pletenou zelenou kravatu, maličko zvlněné šedé šaty a brýle bez obrouček.

„Pojď, představím tě. Bude tvou věcí ji pak odmanévrovat někam do rohu.“

Šel jsem za ním.

Neměl jsem dosud žádnou představu o tom, jak budu manévrovat vysokou postavu paní Claude de Langlois kamkoli, natož do rohu, protože to byla dynamická sebevědomá intelektuálka románských předků, jež v sobě nutně slučovala ambicióznost ďune femme du monde s finančními zájmy a absolutistickým předpokladem, že všichni padnou na zadek před její ženskostí.

Xeratis řekl „Dobrý večer, přátelé“, řekl to francouzský vzhledem k dámě, která odpověděla řecký a dodala něco ve smyslu; „My o vlku a vlk za humny!“

Sir Malcolm a pan Orfis vstali a Xeratis jim mě představil iako svého kolegu a přítele, který zavítal na krátký čas do“Athén.

Slovo, kolega bylo nesporně určeno jemnému sluchupaní de Langlois, i když se Xeratis tvářil, že tato vysvěťlivka se týká především obou pánů.

Jestli jsem předpokládal, že mi paní de Langlois Eekne; onu slavnou větu En chanté de faire votre connaissance, pak jsem se nemýlil: Řekla mi ji, a to způsobem, jako by, mluvila o oknu, které je nutno zavřít, protože působí průvan.

Silver House je bar. Postavili jej z lehkélio ‚dřeva ná polovici cesty mezi Athénami a Vugliameni, v místě, které se jmenuje Glyfada a které mám strašně rád. A ne]^ radši tam mám právě Silver House. Skládá se z nedaleké-’ ho moře, bambusu, plochých kamenů uprostřed temné zeleně, které jsou osvětleny a zastupují schodiště. To. vede k barpultu, který je pod bambusovou střechou ,nějaká umělá hmota tam bude také, ale tu jsem nikdy neviděl, protože jsem tam chodíval vždy v noci, opodál svítí hrací skříň, a kolem v nepřesném půlkruhu jsou jednotlivé boxy, oddělené od sebe zelení a čím jsou dál, tím míň jsou osvětleny.

Uprostřed je vyvýšený taneční parket s pohyblivým reflektorem, který zvolna mění světla, včetně černého, kdy; je tedy ve tmě.

Měl jsem co dělat, abych tam paní de Langlois dostal.

To bylo dobře ke dvanácté, sir Malcolm už šel dávno spát, Orfis zůstal v Copacabaně s Xeratisem a dvěma Italy, kteří se naštěstí dvořili dámě mého služebního zájmu s takovým entuziasmem, že přijala bez mrknutí můj návrh na anglický odchoa.

Do té doby jsem s ní promluvil asi tři slova.

V taxíku jsem marně uvažoval, jak si moje pozvání vykládala.

Věděl jsem jen jedno: Že mám co dělat s ženou mnohem nebezpečnější, než byl například druh á la Osenzdorferová.

Claude de Langlois měla nebezpečná známosti, nebezpečnou ješitnost, nebezpečnou ctižádost a nebezpečnouinteligenci: v jádru to musela být suchá žena, jejíž mozek neustále kalkuloval.

Pěstovala jistě sebeobdivné okamžiky, ale byly podřízeny navyklosti, se kterou ji život upozorňoval, že vlaky neustále odjíždějí, a ty, které snad přijedou, budou přesunuty na slepou kolej.

Její známosti: Byla v nich zavedená. Měla tedy kredit.

Její ješitnost: Ve svých čtyřiceti to byla žena s nadáním být krásná; nyní se na ní projevily povahové vlastnosti a její ustavičný zájem o zisk, ať už společenský nebo finanční, intriky a pokrytectví a monotónnost toho všeho z ní učinily důstojnou samici s dobře utvářenými údy a cvičenou masérkou v zákulisí. Milenci? Jako důkaz, že je žena. Jeden z druhů moci, který si nepřála opomíjet.

Její ctižádost: Nepochybně záviděla Marii Medicejské. Ovšem jen tu část partu, než zabili Conciniho, kterého by ostatně asi byla raději nahradila Mazarinem. Nepochybně by Richelieuovi určila útulek pro zchudlé kněze. Štěstí pro Francii, že Claude de Langlois nebyla v sedmnáctém století Florenťanka.

Pokud šlo o její inteligenci, její nebezpečnost spočívala v její nedostatečné pronikavosti. Protože skutečně hluboká inteligence není doopravdy nebezpečná: Je příliš spojená s nejistotou o smyslu bytí i života. Žije v dualistickém zmítání a není bez soucitu.

Vždycky jsem za skutečně nebezpečné považoval jen ty druhy inteligence, které sice zdaleka převyšují stav, který se nazývá polointellgencí, ale které i při intelektuálních krasojízdách a při vší obratnosti společenského pokeru bruslí na cizím ledě.

Odtud vulgárnost některých rozhodnutí, odtud pomstychtivost a příslovečná nevelkomyslnost duševních plebejců.

Claude de Langlois zůstala v rozkroku selkou a opovrhovala jím proto. Musela se k němu však vracet, protože pocity důležitosti, nabyté cestou, jí nemohly zaplnit prázdné místo, jež opustil Brosa do kterého cpala sex s náruživostí dobyvatele, který po vítězství chce ještě poporažených, aby mu děkovali a aby ho měli rádi. Chtěla být kompletní. Takže jí z toho zase vycházela selka. Poněkud vzteklá, čehož mi bylo se obávat,

„Jsem velice rád, že jste tu se mnou,“ řekl jsem, když jsme se usadili u barového pultu. „Co budete pít?“

XXI. MURIEL A CLAUDE

Dívala se na mne svýma modrýma očima a trochu sl
přitáhla šál kolem ramen. Za jejími zády se sice stále
ještě pravidelně rozsvěcovala Hooverova reklama, ale
nad Hymettem už začínalo svítat a bylo trochu chladno.
Unaveně jsem natáhl nohy před sebe a špičkami se do-
týkal střapců přehozu, který přečníval dolů z postele.

„Ano, tak to je.“

„Dobře.“

Řekla to s onou samozřejmou odevzdaností žen, jejichž
povahy už přivykly tomu, že jejich muže živí oceán a pro
něž jména jako Liverpool, Valparaiso, Sydney nebo Ham-
burk označují filiálky jejich manželství.

Naučily se považovat nepřítomnost svých mužů za
druh spánku: Jako by spali za dveřmi ložnice, do které
ony nesmějí vstoupit, aby je nevyrušily.

Co na tom, že tito muži měli v přístavech „své“ ulice,
přátele, občasný podnájem ve městě při delším pobytu,
obvyklý hotel, pokud byli piloty, milenky, nebo jenom
jedinou (a každá žena ten rozdíl zná!) – co na tom, po-
kud dovedli dodržovat jednotlivé hranice různých pros-
torů svého života, pokud nesedli na lep svým lehkomysl-
nějším alter egům a jejich občasnému našeptávání, a po-
kud tedy nic nevstoupilo mezi ně a jejich ženy.

Dost na tom, že musíme stárnout a znát jeden o dru-
hém jen malou část jeho bolesti, myslívaly si tyto věčně
čekající ženy, a podvědomě souhlasily s tím, že se toto
opadávání času ignorovalo a že hovor se při návratech
omezoval na praktické věci.

Právem předpokládaly, že věci důvěrné zůstaly v zá-
sadě nezměněny a kráčely oddaně společnou cestou ke hřbitovu, nadále přerývanou pravidelnou nepřítomnostíjejich druhů.Až do penze. Pak je poznaly z jiné stránky: Pití anebodrobné sběratelské vášně, neustálá nespokojenost a tajení vzpomínek.Trpělivost, oddanost a nekonečný soucit s tím všímkolem nás je musel poznamenat, a bylo jim to vidět na

očích, na ústech i na pohybech rukou.

Muriel byla z tohoto druhu – ovšem, nebyli jsme ani manželé a já nebyl ani námořník, ani letec, ani mne neče-
kala žádná penze. Viděli jsme se tak jednou do roka,někdy častěji, pokud se mi podařilo zastavit se v Athé-
nách „cestou“ a všechna ta setkání patřila ustavičným loučením a vědomí, že to takhle bude dál a že budu dělatvšechno, aby to tak šlo co nejdéle a aby mne Gonzales stále potřeboval.Nedovedl jsem si představit, co by se stalo, kdybyumřel: Převzal by po něm někdo jeho „firmu“ , neboby si jednotlivé agentury rozebraly z jeho stádečka to, co

by považovaly za ještě upotřebitelné, a ten zbytek by prostě odešel na vandr?Hledat na tomhle světě jakoukoliv jistotu mi připadalo

jen jako okázalejší druh bloudění. Asi tou jistotou mohla být jen žena. Ale Boží záměry mi byly skutečně nejasné
a dovolit jsem si to nemohl.„Nebyl bych dokázal nepřijít,“ řekl jsem, „i když je to pitomost. Za pár hodin abych byl na letišti. Ani nevím,

budu-li mít přímé spojení, nebo jestli budu muset letět přes Paříž. To zjistím tak v sedm.“

Bylo pět hodin za pár minut.Padla na mne ona duševní mlha, kdy věci, jejich účela to všechno, co s nimi souvisí, přestanou být ostře viditelné, všechno se potáhne touhle mlhou, všechno je ne-

smyslné, i to ráno, i to, že má vyjít slunce nebo že už vy-
chází, a člověk nechtě nakukuje do začátku černého tu-
nelu, jenž se nesmírně podobá labyrintu, ale zjednoduše-
nému v jedinou, zato nekončící chodbu.

„Nechceš se trochu prospat?“ řekla.Muriel se mne niky neptala na to, kde jsem byl a co

jsem tam dělal.

„Ne, chci se dívat na tvoje kolena. To je tak všechno,na co se zmůžu.“

Seděl jsem tu jako žebrák, který je příliš dobře oble-
čený a lidé ho míjej nevšímavě, protože mu chybí dost
síly, aby natáhl ruku.rozevřel dlaň.Muriel se nikdy neptala „Na co myslíš?“, když jsem

mlčel. Věděla, že v mužských hlavách zbývá vždy dost jinošství, aby představy uhladily ostré obrysy skutečnosti.

Věděla, že naše statečnost je spolupráce představ na
oddalování údělu.Opakování modloslužeb a omylů. Nebo hra s abstrakcí

a nadrealismem, touo eunuchiádou z ukradených symbolů.

Jak kde. Byl bych si býval přál, aby se mne zeptala právě teď: „Na co myslíš?“

Ale nedokázal jsem natáhnout ruku a rozevřít dlaň,
a místo toho jsem vitěl, co se právě děje ve Ford Mead:

High Officer NSA sedí v Control Roomu, na hodinkách
má deset hodin včerejšího dne a před sebou na nesmírně
pomalu se vlekoucím páse depeše, které tam kladou ti
z dešifrovacího. Některé nechává volně projít k revizní-
mu důstojníkovi, jiné vyhazuje na hromádku a očima slídí
po těch, které jsou označeny áčkem. Někdy je za celou
noc sotva jedna.

Občas se napije nescafé a občas některou vyjme a pro-
hlédne ji.„Hopkinsi,“ řekne k vedle sedícímu tlustému muži,

který je jen v košili a kouří výlučně Camelky, „Granger
v Riu chce shodit toho nového chlapíka, co ho tam poslal
Hedges. Zeptejte se v Langley, jestli o toho Hedgese tak
stojí, ano?“To znamená, že někdo v Riu dal avízo ambasádě, ta

přes svého styčného zaměstnance upozornila nejbližší
ústřednu CIA a ta poslala hlášení rezidentovi, který vy-
rozuměl s hodinovým Opožděním centrálu.

High Officer NSA chvíli přemýšlí o tom, proč si Pentagon nedá říct a cpe tam Grangera, když už měl nepříjemnosti v Chile: O kom je tady ve Ford Mead moc slyšet,ten má dost namále.Což mu připomene odpolední návštěvu jeho ženy Li-

lian, s kterou se hodlá rozvést, protože ona chodí už delší
čas s druhým kameramanem od 20th Century Fox. Ten
měl kdysi potíže s Výborem pro neamerickou činnost,
protože si myslel, že pokrokovou politikou na sebe upo-
zorní lépe než kamerou. Jeho věc, ale High Officera, což
je funkce jen po dobu služby, zajímá teď na celé věci jen
to, jestli ten člověk je nebo není na listině Secret Perso-
nal Inquiry.Jak to zjistit? Připadá mu to trochu nedůstojné, ale je

tam Simmons z Domestic Operations. Zatelefonuje mu.
V tom zahlédne áčko. Málem vyskočí. Je to á jednička!
Rukou šťouchne do Hopkinse:

„Zapoj magnetofon!“

Zároveň zapne oba mikrofony, jeden pro převodovou
centrálu a druhý s automatickým zvoněním k šéfovi slu-
žeb, který jediný má právo i povinnost vyrozumět v pří-
padě potřeby náčelníka NSA:

„High Officer speaking, High Officer speaking. Slyšíte
mě?“

Na stěně proti němu se postupně rozsvěcují kulatá
světla očíslovaná podle jednotlivých oddělení a červené
světlo, označující, že šéf služeb je na příjmu.

„A 1. A 1. Týká se: 191. Číslo 12 International Re-
lief Service styčnému důstojníku SCB/NATÓ Athény
4 pm local time Garianian opustil město stop jede na le-
tiště taxi stop sledován dle dohody podpis Graves SCB/
/NATO pod číslem SCB 134-12 A 1. Pod tím: Odbor
zvláštních hodnocení CIA k této zprávě: A 1. Týká se: 191.
CIA pod číslem Marten-B 17 896/68: Dán příkaz centrá-lám k obsazení letišť. Očekáváme další zprávu a tuto pozdržujeme. Pod tím: Odbor zvláštních hodnocení CIA pod

číslem Marten-B 17 897/68: Graves SCB/NATO převzal ve
4’50 pm local time Athény poslední hlášení čísla 12
International Relief Service: Taxi projelo štreku Sygru –
Glyfada bez zastávky. Vrací se prázdné Tuto zprávu
IRSu SCB/NATO dává k volnému uvážení. V každém
případě vyrozumívá SHAPE v Itálii. Příslušná letiště jsou
pod stálým dohledem. "

A pod tím to pokračuje dál. Depeše je dlouhá a končí
Jako všechny, z nichž se skládá, dalším odkazem na poz-
dější dobu. Závěr depeše je samozřejmě už současný a je
provázen podrobným rozborem situace, který vypraco-
valo operační oddělení CIA pro NSA s žádostí, aby bylo
pověřeno pokračováním ve věci a vojenské služebny jako
SCB/NATO, SHAPE jsou vyjmuty z případu.

Jako obvykle, myslí si High Officer, už se o to rvou. i

Dočte a zapne příjem. Světla zůstávají rozsvícena,
z pásu teď vybírá depeše jeho zástupce a trochu se při-
tom potí, protože se musí naklánět přes jeho rameno.
Všichni čekají. Je na šéfovi služeb, aby rozhodl, komu se
věc předá. Je ticho. Občas zazní Control Roomem cvaknutí
zapalovače. Strážný u vchodu do převodového oddělení
si uhladí vlasy. Ted to je tedy to pravé: Je to poprvé, co je
přitom, když se řeší á jednička.

„High Officer, sdělte všem službám,“ ozve se zničeho-
nic hlas šéfa služeb, který je slyšet jen v Control Roomu:
„NSA oznamuje CIA, SCB/NATO: Pokračujte v pátrání
a ihned nás zpravte. Případ 191/A1 není vyňat z pravo-
moci NSA a až na další se nařizuje úzká spolupráce pod
koordinací NSA. Udejte čas. Konec.“ Pak se hlas ztiší
a zcela důvěrně se ozve: „Zavolejte do Langley. Ať to
zatím nepřehánějí, ale pravděpodobně dáme souhlas
k operaci SSS. Ať vyberou muže. Odlet do Evropy co nej-
dřív, místo určení ať si v Langley vyberou sami. A kdybyConrad chtěl mluvit se mnou, řekněte mu, že mám na lince náčelníka. Rozuměl?“

„Rozuměl,“ řekne High Officer a otočí se k Hopkin-
soví: „Vypni magnetofon.“Pak předá příkaz šéfa služeb jednotlivým služebnám,

které postupně zhášením světel dávají najevo, že přejaly
rozkaz, načež vytočí devět čísel a přiloží na sluchátko
bakelitový transformátor frekvence, který zapne na smlu-
vený stupeň, takže jeho hlasu může rozumět zase jen
Conrad na druhé straně linky, který po zazvonění udělá
totéž se svým aparátem, takže oba se náramně dobře
slyší, ale kdokoliv by se napojil na linku, slyšel by jen
zvuky podobné magnetofonu spuštěnému vyšší rychlostí:
Samé kníkání a pískání.A to kníkání a pískání, to je Garianianův osud.

Nedokázal jsem tak‘ prostou věc, jako je natáhnout
ruku k bytosti, která na nic jiného nečeká. Otevřenými
dveřmi na balkón vál vítr: Ted už v Pireu myči drhli po-
dlahy parníčků, které se za pár hodin vydají na klikaté
cesty po řeckých ostrovech, které vypadají jako pouhé
plující sbírky vysokých trav, skal a bílých domků, jež ně-
kdo odložil zlehka na vodu a už je tam zapomněl.

„To bylo v čtyřiašedesátém roce, co jsme tam jeli…?“

„Kam?“

Pokýval jsem hlavou. Na Spetsai, chtěl jsem odpovědět,
ale neudělal jsem to. Byla by poznala, že myslím na
vzdálenost let a myslela by: Uvažuje o tom, co udělá, až
zestárnu.Řekl jsem jen: „Ne… už vím… to nic.“

Vzal jsem cigaretu a pečlivě si ji zapaloval.Muriel řekla: „Ano, to bylo ve čtyřiašedesátém. Asi

měsíc po tom, co ses vrátil z Kypru.“

„To já jen tak… něco mě právě teď napadlo…“

„Ano, miláčku.“

Spetsai… Bylo to pozdě v říjnu, rozhodne už to bylo po králově svatbě. Měl jsem tehdy nový blaser a četljsem novou knihu. Chtěl jsem ji dočíst dřív, než tam přijedeme. Nepodařilo se mi to, protože jsem se musel dívat na Muriel, abych věděl, že je to pravda, že spolu opravdujedeme pryč.Byla to pravda ještě teď? Ovšem. Ale pravda toho druhu, o němž se ptáme sami sebe: Je to vůbec ještě pravda?

Byl to tak krátký okamžik, tehdy, kdy jsem si mohl myslet: Nebudu muset zase pryč, třeba mne Gonzales
trvale přidělí do Řecka. Příští rok, nejpozději. Byl jsem už dost starý na to, abych si dělal plány, ale aspoň jsem po-
čítal možnosti. V té malé, stále se zmenšující násobilce,z níž nakonec zbyde jen znamínko x.

Muriel, ta žila přítomnost. Měla ten dar, který mně
vždycky chyběl: Dar totální jsoucnosti v prostoru a čase.
V tom okamžiku, který právě zavírá dveře. Teprve poz-
ději jsem pochopil, že je to ještě něco víc, vlastnost, která
je dána snad jen ženám, a ještě ne všem: Ohleduplnost,
s kterou zapřou své podvědomí, protože vědí, že v něm
je táž hrůza a nejistota z budoucnosti jako v nás, a že
kdyby to neudělaly, nemohli bychom si o nich myslet, že
některým věcem prostě nerozumí, a namlouvat si, že je
milujeme a musíme milovat prostě takové, jaké jsou.A ony jsou zatím takové kvůli nám.

Ty, kterým je to dáno, pochopily, že by jinak na nás kladly neúnosné břemeno, protože by zdvojnásobily naši
vlastní nejistotu a tíseň a my bychom se už pak tajně nemohli utěšovat, že je to snad jen výlučně náš problém
a že se – snad – mýlíme.Chrání nás před zoufalstvím z bezmocnosti.

Shovívavě a láskyplně pozorují naše ustavičné vrtění,naši hlomoznou neposednost, téměř s mateřskou trpěli-
vostí přecházejí naše cynické řeči a nesmějí se našim kohoutím hřebínkům a tajnému mrkání do zrcadla. Vad-
nou pomalu, co nejpomaleji a důvěrně ve zběsilosti světa,který jsme pro ně tak kurážně vybudovali, a nic si ne-
předstírají: Jen to všemožně zatajují před tím světem
a před námi právě kvůli nám.

Nechtějí, abychom poznali, že s námi mají soucit.A možná že se tomu poznání samy brání, neboť dokud

šílíme po jejich ňadrech, chtějí mít jistotu, že je miluje-
me pro ně samé: Co kdyby o ně přišly? Ale když už stálá
blízkost, léta strávená mezi rýmami, finančními potížemi,
hádkami o nezavřenou skříň nebo špatně přehozený ruč-
ník či naši nedostatečnou pevnost při výchově dítěte způ-
sobí, že už opravdu vědí, že je milujeme pro ně samé, tu
by si přály, abychom je milovali pro jejich ňadra nebo
pach jejich podpaží. Se svým původním požadavkem
z doby, kdy si přály, abychom je milovali pro ně samé,
s tím by naložily ochotně jako s královskou korunou, po-
dávanou nejblíže stojícímu ministrovi se slovy: Vemte si
ten krám, už jej nebudu potřebovat.

Claude de Langlois s muži rozhodně soucit neměla.
Musela být jedním z těch dětí, které rodiče dělají těsně
před rozvodem nebo během něj, když podlehnou náhlé
slabosti a zapomenou na dobré rady svých advokátů.

Asi po dvaceti minutách mi sama navrhla, abychom se
odpoutali od barového pultu a šli si sednout do někte-
rého z boxů: sám jsem to navrhnout sice chtěl, ale ne-
mohl, protože jsem se obával, že by si to vyložila jako
pokus o fyzické sblížení. Ochotně jsem souhlasil.

Chvíli jsme ještě pokračovali v hovoru o siru Malcol-
movi (o čem nebo o kom jsme proboha mohli mluvit před
dvěma barmany, ovládajícími franštinu i angličtinu? Byl
jsem rád, že nějaké téma našla a ona mi s typicky žur-
nalistickou přesností vylíčila všechny nedůležité rysy po-
vahy Angličana, který miluje Řecko. Ty druhé ovšem vy-
nechala.

„Vy jste dobrý přítel pana Xeratise?“ zeptala se upro-
střed řeči.

„Jak se to vezme.“

Nevybral jsem samozřejmě ten nejtemnější z boxů, ale
i tak jí bylo stěží vidět do tváře.

„Známe se už nějaký čas,“ dodal jsem. „Nejsem v Řecku
tak často.“Věděl jsem o ní, že mluví plynně řecký, protože toho

svého Iergatise honila po Athénách nevybíravým způso-
bem: Asi si před lety usmyslela, že tu zdomácní za každou
cenu, a to se jí rozhodně podařilo. Patřila teď mezi well
known athenian personalities a občas se o ní psalo
v Athens News nebo i v Le Monde diplomatique.Iergatis se s ní ovšem stále rozváděl a žil úplně jinde.

Protože to byl známý herec a měl dost práce, nevěnoval rozvodu patřičnou péči a výsledek byl, že se s ní rozváděl
dodneška, protože ona neměla v úmyslu mu rozvod povolit.

„Cože jste přijel tak zničehonic do Athén?“

„Záleží na tom, čemu říkáte zničehonic. Někdy musí
pršet, a taky tomu lze říkat: zničehonic. Jednou jsem
přece musel přijet do Athén, ne? Stýskalo se mi.“

„To je hezká věc,“ souhlasila. „Po kom? Po Gariania-
novi?“

Viděl jsem ji teď před sebou, jak pozoruje pohyb mé
ruky, jímž jsem sahal po cigaretě. Zároveň jsem viděl
High Officera, který konečně odložil sluchátko a řekl
Hopkinsovi: „Chtějí to rozjet.“

Byla mezi tím ovšem nejen časová vzdálenost, ale do-
konce i jiný čas.Claude řekla tiše: „Mně nenabídnete?“

Nabídl jsem jí cigaretu a přidržel plamínek zapalovače tak, abych jí viděl do tváře. Ale nic jsem neviděl.

„Asi máte pravdu,“ řekl jsem. „Ale jak to víte?“

„Mon cher, c’est le secret de Polichinelle.“

Lhala a musela vědět, že to vím: To nebylo žádné ve-
řejné tajemství. Ale ona toho musela vědět dost. Zřejmě
i o mně, což mě mrzelo.

„Ještě ho nemají,“ hodil jsem naslepo. Věděl jsem, že
mi nabude vykládat zdroje svých informací. Byla příliš
chytrá. Ale o Garianianovi začala sama. Musila mít tedy
o mně naprosto přesnou hlášku. Bylo bezúčelné o tom
uvažovat teď.„Neptám se vás, proč ho hledáte. Zajímá mne, co byste

dělal, kdybych vám řekla, že ho už mají. A že sedí v Larisse
za mřížemi.“

„Rozhodně bych se nepokoušel ho vysvobodit. A věděl
bych, že lžete.“

„Znáte ho?“

„Nejste trochu neopatrná v otázkách?“

„Můj milý, do rána není tak daleko a možná že vám
prokážu laskavost. Nehodlám tu však sedět do bílého dne.
V deset mám tiskovou konferenci a předtím musím ještě
ke kadeřníkovi. A taky se chci aspoň trochu vyspat. Není
mi už dvacet, jak jste si jistě všiml. Mluvil jste s ním
někdy?“

„Ne.“

„Takže nemáte ponětí o tom, koho vlastně hledáte…“

„Neřekl jsem, že ho hledám. Shodli jsme se na tom, že
se mi po něm stýská. Až na další bych navrhoval zůstat
právě u téhle formulace.“

Zasmála se při slově formulace.

Představil jsem si teď High Officera, jak formuluje
svůj názor na Garianiana, snímaje frekvenční transfor-
mátor se sluchátka: „Je to blázen, ti řeknu, Billy, úplnej
cvok.“ A myslí na Lilian, svou nevěrnou ženu, a lituje, že
mu ti hoši z SSS nejdou raději vyřídit jejího kamera-
mana.

Muriel řekla: „Nechceš se něčeho napít? Odestelu ti.
a namasíruju ti záda.“

„Kdybych si teď lehl, nic na světě mne nepřiměje,
abych vstal. Musím takhle zůstat.“

Pocítil jsem záchvěv náhlé slabosti.

V mé představě byl High Officer ještě příliš mladý, než
aby jej pocítil také, až se vrátí ze služby. Musel si být
dosud velice jist svou kompetencí.

Ale nikdo není nezranitelný. Claude de Langlois také
 musela mít nějaké slabé místo, myslel jsem si, když jsem
s ní hovořil.

Její hlas byl pevný, ale trochu špičatý, jako by měla
vyschlé patro a potažený jazyk.Kouřila cigarety s filtrem.

Mne učil před lety Steinberg zapalovat cigaretu vždy-
cky u toho konce, na němž byla vyražena značka (kvůli
nedopalkům).Já jsem nemohl kouřit cigarety s filtrem.

„Co vlastně víte doopravdy o Garianianovi?“

Odpověděl jsem Claude něco v tom smyslu, že je to člo-
věk, který je v kaši. Nebo aspoň že se mi to zdá.

Podívala se na mne, jako by přemyslela, zda to opravdu
míním vážně, a pak bez přechodu řekla:

„Neznáte ho. Myslíte si, že hraje vysokou hru. Ze pře-
cenil své síly. Neříkejte nic, je to tak. To si myslíte vy.“

„Snad.“

Zdusila cigaretu a napila se.

„Řeknu vám, kdo to doopravdy je. Ušetří vám to kalku-
lace. Je to ztracený člověk, můj drahý. Erotoman s meta-
fyzickou sentimentalitou. Nejraději by vstrčil hlavu do
každého otvoru, který vidí, prolezl jím a  doufal, že
najde místo, odkud se už nebude moci a nebude chtít hnout.“Nepatrně se usmála.

„Hledá tam dno, víte. Ale ono tam žádné není. Musel
by umřít právě při tom hledání, aby našel to, co chce.“

 XXII. CLAUDE DE LANGLOIS

„Poznala Jsem ho předloni na festivalu v Cannes. Tam se
stal mým milencem. Znáte Cannes?“

Neřekla: Stala jsem se jeho milenkou. Ne: Stal se mým
milencem.

„Trochu,“ řekl jsem. Pomyslel jsem si: Individualistka,
ale nezná tajemství daru vlastní osobnosti.

„Bylo to někdy v květnu nebo v červnu. Přijela jsem
ještě před začátkem festivalu… takže to muselo být
v květnu. Pokoj v hotelu Martinez jsem dostala jen s ná-
mahou: Nebyla jsem tam za Paris Match, měla jsem jen
objednávky z Vogue a z Your paper, to je jeden plá-
tek, který se stará v Kalifornii o to, jestli je Rita Hay-
worth narozená 1918 a Delon 1935…

Rok předtím dostal Zlatou palmu nesmírně pitomý The
Knack a každý čekal, co si snobové zas usmyslí a tvářil
se, že to považuje za důležité. Manžel natáčel zrovna
v Soluni a tak jsem byla sama a nikoho nečekala. Byla
tam sice spousta lidí, o kterých nikdy nevíte, kdo je vlast-
ně platí a za co, a hlavně jestli je vůbec někdo platí, jestli
třebaj jen nepředstírají, že je někdo platí, a ve skuteč-
nosti čekají, že je budete platit vy. Nebo že jim k tomu
pomůžete.

S jedním takovýmhle idiotem jsem se právě chystala
skoncovat, protože mi neustále nosil květiny a čekal, že
mu za to opatřím smlouvu pro Paris Match a seznámím
ho s Annoghanem z Lifu.

Měla jsem s ním proto nakonec docela roztomilý vý-
stup v hotelové hale, snažila jsem se mu vrátit květiny,
řkouc, aby je dal na hrob své babičce, když se k tomu
nachomýtl Garianian,Přistoupil k nám, s vážnou tváří mi vzal kytici z ruky a řekl:

Tomu pánovi je nevracejte. Vezmu si ji sám. Mně ni-
kdo nikdy neposlal ani jednu kytku. Chci aspoň jednou za
život poznat, jaké to je.

Byla to jedna z těch vět, na které si svou vlastní odpo-
věď nikdy nepamatujete. Víte, co tím myslím.

Mnohem později, když jsem o tom přemýšlela, jsem do-
spěla k názoru, že to bylo jeho hlasem. Byl v kontrastu
k jeho poměrně masívní tváři a k jeho černým vlasům.
Viděl jste ho někdy? Ne. Ale jistě aspoň na fotografiích.
Ačkoliv záleží na tom, jaké byly. Gary měl pevné vlasy,
sčesané dozadu, ale nosil pěšinku. Hodně na straně,
trochu Robert Taylor zkřížený s James Cagneyem. Měl
ovšem vysoké čelo. Několikrát jsem ho přistihla v kou-
pelně, jak si prohlíží hřeben.

Ale jeho hlas, to byl protiklad toho všeho. Zněl…
divně – jako by jím vypočítával ryby, které stihne smrt
V nevětraném akváriu.

Můžete mi věřit, že nejsem z těch žen, které, když ně-
koho pustí do své postele, dovolují, aby tam taky spal.

Ale on – on tam chtěl bydlet.

Hezky rychle jsem poznala, že ho něco tlačí.

Obvykle to poprvé za moc nestojí, že? S ním to bylo
jiné. Dovedl velice dobře vysvětlit, co chce a proč to chce. Byla to vlastně úplná přednáška. Až na to, že ty důvody
byly vzrušující. A ještě víc mne vzrušovala upřímnost,
s kterou to dělal. A jeho trochu těkavý pohled, kterým
dovedl z jedné jediné ženy vytvořit celý harém.

Rozumíte, dovedl být all in a hned zas být úplně
mimo. Mimo obraz, který načrtl. Stačila chvilička a měla
jsem pocit, že se sám sebe ptá, proč tam jsme. Proč tam
jsme ještě, když už jsme se dostali až tam.

Za pár dní jsem si na něho zvykla jako na druh narkotika.

Na jeho způsob, jímž točil sklenicí v prstech a ptal se
zároveň, mám-li černé punčochy. Než jsem se rozhodla
odpovědět, dodal, že uznává, že je to poněkud primitivní.ale že konečně pro začátek… Načež se usmál, Jako bybyl chtěl něco, co jsem mu už dávno sama nabídla (ač to

tak nebylo!), a prohlásil, že některé věci je nutné vyslo-
vit, abychom se Jimi už nemuseli zabývat – a nenechal
na mně ani hodinky.“Schválně jsem ji přerušil a řekl neomaleně: „Jaký byl milenec?“

„Špatný. Nezapomenutelný. Říkám špatný v úrovni,
v jaké se ptáte. Ne všechno ho dokázalo vzrušit, rozhod-
ně to nebyl voják na dovolence, nahota jako taková ho
nevzrušovala vůbec…“

„Takže byl prostě přesycený,“ řekl jsem provokativně.
„Impotent.“

Podívala se na mne krajně odtažitě, jako někdo, kdo
mluví o zakřivení prostoru a koho zkoušíte z násobilky –
ale protože mi odpověděla, pochopil jsem, že o tom ho-
voří v souvislosti s nějakým celkem, o kterém mne asi
chce přesvědčit. Claude de Langlois rozhodně nebyla typ,
který se pobouří, dotknete-li se nějaké její intimity, na
níž jí záleží. Pokud taková existuje, pak prostě ani nepři-
pustí, abyste se o ní dozvěděli.

A ona mi to říkala dobrovolně. Nepostřehl jsem u ní
žádnou touhu zpovídat se. Jednala promyšleně a chladně.

„Ne, pane. Gary prostě věděl, co je možné mezi dvěma
lidmi. Věděl, čeho lze dosáhnout. Bral to doopravdy
a neohlížel se přitom ani vpravo, ani vlevo. On totiž o nic
jiného nestál. Abyste mi rozuměl.“ dodala ironicky.
„Nezáleželo mu na ničem jiném, než to brát doopravdy.
Něco jako žít a umřít, ale s vědomím toho všeho, s usta-
vičným vědomím toho všeho a každého detailu, ať už
skutečného, nebo který se skutečným může stát. A přál
si, aby ten druhý tohle všechno mohl sdílet a aby to bylo
vzájemné. Myslím, že by se byl býval chtěl stát prů-
hledným.“

„Ale to je přece téměř nemožné,“ řekl jsem a pomyslel
si: Frustrace tajného agenta. „Nebo nesmírně obtíž-
né.“ dodal jsem, a byla to má ješitnost, která to za mne
dodala.„Řekla Jsem vám, že je to ztracený člověk. Ne snad

proto, že by chtěl nemožné. Ale protože nalézt, to zna-
mená už víc nechtít. Snad opakování, to ano. Je to druh
drogy. Ale prakticky to v životě znamená oženit se a zů-
stat. A tak to zničit. Ale to ]e podružné, to by byl už určitě
riskoval. Kdyby mohl. Ale on nemohl zůstat na jednom
místě. Nemohl se usadit. I kdybych já byla přesně tou
ženou a i kdybych byla chtěla. Proto je to ztracený člo-
věk. Protože se prakticky nesmí stát trvale sám sebou.“

„Jinak řečeno: Štvanec.“

„To není přesné. Přesné, nebo poměrně přesné je to,
co jsem se pokusila vám naznačit. Štvanec, to je jen dů-
sledek. U Garyho nezáleželo nikdy na důsledcích, jemu šlo
jen o podstatu toho, oč se pokoušel. A to právě nemá
vůbec nic společného s posedlostí po ženách.

Jemu nešlo o ženy, a taky nehledal jedinou prostě
v množném čísle. Šlo mu o to, být totožný, dát celé své
vědomí, a nejen čin, a zrovna tak moci vědomí druhé by-
tosti přijmout. Pochybuji, že by to bylo zrovna obvykle
součástí… ehm… pohlavního aktu. U něho nebyl
ovšem prostý, ale také ne neřestný, i když v něm neřesti
byly obsaženy… hm… v hojném počtu. Ale to už je věc
fantazie, to považoval za podmínku, zatímco pro jiné je
to maximum. Ale přerušil jste mne: Doprovázel mne na
promítání. Všimla jsem si, že má velice mnoho známých.
Tvrdil mi, že je manažer, ale buď se o mně dost neinfor-
moval, anebo to, co věděl, klidně přehlédl: Nezařadil mne.
Náležela jsem k němu. Nebo měla jsem k němu podle
jeho představy náležet.

Je vedlejší, jestli se zmýlil, anebo jestli jsem já to, co
vám říkám teď, pochopila až později, příliš pozdě na to,
abychom měli aspoň možnost uskutečnit to, o čem dnes
vím. Že chtěl… Měl schůzky s několika lidmi, které jsem
viděla rozmlouvat s některými prominenty z východních
zemí. Nebyla jsem zamilovaná, a tím míň slepá. I já měla
své informace. Bydlel samozřejmě v témže hotelu, a Mar-
tinez je jeden z nejdražších vůbec. Musel to být velice
bohatý manažer a bylo vyloučeno z něho dostat, pro jakéhvězdy pracuje. Navíc se s žádnými nestýkal! A samozřejmě, že mu úplně chyběl štáb – myslím štáb, jaký má

každý manažer: Sekretáře, účetního, tiskového agenta,
právníka… prostě s jeho manažerstvím to byl při bliž-
ším pohledu holý nesmysl. Ale to mi vůbec nevadilo.

Bylo mi jedno, čím je. Vlastně ne: Nezáleželo mi na tom,
čím není. Ale musím se vrátit k samému začátku našeho
… naší známosti. Tehdy jsem si ovšem nemyslela to, co
nyní.Způsob, jímž mne přiměl k nejdůmyslnějším rozkoším,

jaké jsem si do té doby vůbec dovedla představit, mne
přesvědčoval o tom, že pro něho představuju tisíc žen
najednou. To je pro ženu lichotivá představa. Byla jsem
děvka i princezna v jedné osobě, a to pomíjím spoustu
jiných zajímavých profesí. Zpočátku jsem si tehdy mys-
lela, že je prostě perverzní, což je obvykle vítané vysvět-
lení pro to, chová-li se někdo jinak, než to dovolují
erotické konvence. A protože z těch mám hrůzu, tak mi
to vůbec nevadilo. Jen jsem to nedovedla spojit s faktem,
že nebyl vůbec přelétavý. Měl pohled pro každou ženu,
to ano. Ale to bylo jen ocenění boků, hýždí nebo úsměvu.

– Prohlížím, říkával, prohlížím si jejich sliby. Neměly
by odvahu je plnit.Prohlížel si tedy jejich sliby, a plnila jsem je já.Pak najednou řekl:

– Zítra odlétám. Uvidíme se?

Měli jsme za sebou procházky po Crolsette a laskavé
pozdravy mých známých s celou škálou jejich škodoli-
vostí. Znali ho? Nechtěla jsem se ptát: Skládali se z růz-
ných sort. Byl dobrodruh? Ne. Alespoň co do chováni
a názor, pokud je vyslovoval. Nemluvil nikdy o poli-
tice. Teprve později jsem si uvědomila, že některá témata
pro něho neexistovala. Tabu? Opatrnost? Nezájem? Ne-
věděla jsem.Měli jsme za sebou projížďky po moři , odmítnutí ně-

kolika důležitých koktejlů – a to už něco znamená. Ně-
které tiskové konference jsem prožila na koberci u své
postele a dvojstránku pro Vogue jsem psala k ránu, kdyžkonečně usnul: Držel se mého polštáře, jako by mě tam hledal.

A najednou mí řekne: Zítra odlétám. Přesně stejným způsobem, jako by říkal: Nemám už cigarety. Skočím
dolů pro balíček.“

„To jste už tušila, co, hm… dělá?“

„Víceméně ano. Ale považovala jsem to jaksi za méně důležité. Vycítila jsem, že mne do toho nevtahuje.“

„Nebyla jste zvědavá?“

„Nebyla jsem neinformovaná a neměla jsem žádný
Zájem. Netýkalo se mě to. Rozzuřilo mě něco jiného. Zapalte mi.“

Plamen zapalovače ozářil tvář, která se nezdála být
v souladu s obsahem toho, co říkala. 0 této ženě bylo
možno předpokládat, že kdyby její srdce bylo lunou, ne-
věděli bychom, co je úplněk. Z kterého konce ztráty byla
počata.K čemu jí byla všechna její inteligence?

Ale musel jsem se soustředit na to, k čemu měla být
mně. (Anebo hůř: K čemu předpokládala, že já budu jí.)

„Rozzuřilo mne to, že jsem najednou měla přestat exis-
tovat. Měla jsem být patník u jeho cesty. Až kolem
zase pojede, přijde jej očuchat a možná že jej laskavě
pokropí. Nejsem patník a dala jsem mu to jasně najevo.

Řekl, že to chápe a že se nedá nic dělat. Nenamáhal se
ani, aby mi naznačil, že odejet musí, že to souvisí s něčím
důležitým a že je mu to líto nebo něco takového. Vůbec
se nenamáhal. Prostě mi jen oznámil, že odletí.Zeptala jsem se, kam.

– Do Států.

– Chceš, abych jela s tebou?

– To není nutné. Zase přijedu.

– Prostě: Nemáš místo. Místo vedle sebe. Pro mne.

– Nevím. Chceš-li, můžeme zatelefonovat do kancelářeTWA,vždycky se nějaké místo najde, to by byl div, že by bylo letadlo kompletně obsazené."– Řekla Jsem: Místo vedle tebe.

– Rozuměl jsem ti.

– Ale neodpověděls. Chceš, abych s tebou letěla do
Států?“

Představil jsem si, jak sedí mezi Garianianem a Dixo-
nem. Chudák Garianian, co jí mohl odpovědět, nechtěl-li
zbytečně vzbudit příliš velký zájem o druh svých profe-
sionálních povinností? Jako by vytušila, co si myslím,
tekla:„Věděla jsem, že mne nemůže vzít s sebou. Vůbec mi

nešlo o to, být s ním. Věděla jsem, že nelže. Že se vrátí.
Rozzuřilo mne, že to pokládá za samozřejmé po všem,
čím jsme, zvlášť podle něho, jeden pro druhého měli být.
Najednou jsem byla věc. Odtotožnil se velice rychle.“

„Nebo,“ namítl jsem, „součástí jeho představy o takové
ženě bylo, že není malicherná. Že rozumí. Že chápe. Že
nejde o přesunutí citového zeměpisu, ale o zeměpisné pře-
sunutí osoby bez změny citu. Nebo ne?“

Samozřejmě, že to tak bylo: Věděli jsme to oba. Jak
jsem ho chápal… žil se svým kufrem, řekla o něm
Muriel.

„To vím dnes,“ pronesla tiše Claude. „Vím to už něja-
kou dobu, ale tehdy jsem to nevěděla. Řekla jsem vám; Ne-
byla jsem do něho zamilovaná. Ale byl mým narkotikem.
A najednou mi je bral.“

„Ano; Brali vám vaše osobní narkotikum.“

„Chcete-li, ano. Bral mi mé osobní narkotikum. Neměl
to dělat. Sledovala jsem ho. Byla jsem v témže letadle.“

„Byl asi překvapen.“

„Vůbec o mně nevěděl. Letěl druhou třídou, já byla
v první. Jen jsem nakoukla. Chlapík, s kterým letěl, byl
jako z filmu. Za všechny peníze.“

V duchu jsem si představil Dixona a bylo mi jasné, jak
to na ni muselo působit.

„Měla jsem co dělat v New Yorku. Nebyla to zbytečná
cesta. Ale neplatil ji Vogue ani já, ale někdo úplně jiný.koho velice zajímaly tváře těch, kteří Garyho čekali

v New Yorku a s nimiž pokračoval na Washington.
Umím slušně fotografovat. Patří to k mému povolání.“

„Ke kterému z nich?“

„Mám jenom jedno. Jsem žurnalistka.“

„Takže to bylo jaksi extra… drobný profit navíc.“

„Nešlo o peníze. Ale chtěla jsem vědět o něm víc,
všechno. Mohl mít třeba rodinu, kterou mi zatajil. Nebo
v každém městě jednu ženu. Chtěla jsem vědět, kdo je
tím mým osobním narkotikem, ne jen tušit. A k tomu jsem
potřebovala pomoc. Věděla jsem, kde ji najít. Pomohli
mi.

„Ovšem, a při té příležitosti, že?… pár fotek na pa-
mátku.“

„Nešlo o něho. Nechtěli Jeho fotografie. To bych byla
neudělala.“

„Věděla jste vůbec, pro koho to děláte?“

„Přibližně. Ani mne to nezajímalo. Byla to jeho vina.
Nechtěl, ale přece mne do toho vtáhl. Od té doby… ale
to sem nepatří.“

„Škoda. Váš profil vedle Garianianova… zajímavý
druh pamětní medaile.“

„To nemá žádnou souvislost s tím, co se stalo pak. Je
to důležité jen proto, že jsem věděla, co dělá… že je styč-
ný agent. Že je obklopen hlídači. Že… prostě, že není
neviditelný. A zařídila jsem se podle toho. Za všechno se
platí, ne? Chtěla jsem vědět, musela jsem zaplatit. Ostat-
ně, cena nebyla tak veliká. A v mé profesi se hodí všeli-
jaké styky. AŽ mne překvapilo, že jsem na to nepřišla
nikdy dřív.“

Pomyslel jsem na Garianiana, na sebe, na nás všech-
ny… Kdo ví, kdy to vlastně začalo… Snad když Colbert
poslal svého komorníka Andrea do Anglie, aby tam vyslí-
dil vše o první tovární výrobě punčoch?

Nebo za Egypťanů?Nebo když jeden kmen pralidí okukoval pazourky ji-

ného kmene?Zvědavost, spojená s praktickým účelem.Stalo se z toho zaměstnám, které hledá demiurga, tak dlouho, až ho nakonec nalezne v Satanovi, protože ten nejlépe rozumí realitě života. ,

I když právě jen jí.

„To bylo tedy na začátku léta. v Šestašedesátém,“ poznamenal jsem.

V té době byla.Magali ještě milenkou Stewarta. Garia-
nian, jí ještě neznal. Poznal ji až za rok nato. Co dělal celý,ten rok? Bylo to jedno z mnoha bílých míst posledních let jeho života. Co o nich věděla Claude?

„Přijel za čtrnáct dní nato. To jsem už byla zpátký v Athénách.“

„Přijel za vámi? Anebo… se zastavil na cestě u patniku?“

„Myslela jsem si… ale to je lhostejné. Přijel za mnou.
Propadla jsem mu se vším všudy a mstila se: Dala jsem,
mu najevo, že o něm vím dost. Ne-li všechno. A že jen
proto mu promíjím způsob jeho odjezdu. Je ne voulais pas
ětre dupe. Je ne 1’étais pas.Chtěla jsem mu také ukázat, že mne může potřebovat

i jinak než jen jako ženu. Naznačila jsem mu, že mám ty
nebo ony možnosti. Odmítl to. Jednoznačně. Neměl zájem. Nepotřeboval mne. Ne pro tohle. Měl své zpravodaje, svůj okruh. Ale to jsem tehdy nevěděla, člověk ví všechno jen tehdy, když to ví pozdě. Nadbíhala jsem mu.V rozhovoru. Když jsme někam šli. Za týden musel odejet. Přijela jsem do Marseille.

Znala jsem některé lidi. Navrhla jsem mu je. Odmítl to. Odmítl to proto, že nechtěl, aby mezi námi mohlo být ještě něco jiného než jen my dva. Měl strach.

– To není dobré. Nestačím-li ti v něčem já sám, pak
to, co dělám, ti to nevynahradí. Nedělám nic úžasného.

Jeho trpkost, s jakou to řekl, mne urážela; jako kdyby
mluvil o něčem, čemu nemohu rozumět, zatímco já ne-
měla zájem o to, co dělá, ale chtěla jsem, abychomI v tom byli spolu. Spojeni ve všem všudy. Nikdy předtím

jsem po takovém pocitu netoužila.

– Já chci totéž, co ty. A ty se tomu najednou bráníš.
Chceš mě celou, zpovídáš mě, říkáš mi všechno, ale jen
na jedno téma. Chceš celou moji osobnost, ale sám mi
dáváš jen půlku.

– Copak za tebe píšu tvoje články? Pletu se ti do toho?,
Pokud mi to říkáš, zajímá mne to. Ale kdybys mi to ne-
říkala, bylo by mi to jedno. Ant bych je nečetl.

– Takže tebe vlastně nezajímá, co dělám. Co píšu. Cosi myslím.

– Zajímá mě jen to, kdo jsi. A v tom, co píšeš, bych
těžko hledal, co si doopravdy myslíš. Nepřeceňuj ty své
články. Nepřeceňuj mou práci. To nejsou důležité věci.
Chci říci, že nejsou důležité pro nás dva, pro náš vztah.
Nebo by alespoň neměly být. Kdybych byl katem, měnilo
by to něco ha nás dvou? Kdyby ano, pak nemusíme být
spolu: Buď bys mi to jen promíjela, anebo by tě to přita-
hovalo. Oboje by bylo zprostředkované.

– Ale tvoje práce je přece…

– Chceš říct: důležitá?

Zasmál se, a znělo to pohrdlivě.

– I kdyby byla, byla by důležitá jen pro mne. Je pro
mne důležitá jen potud, že mne živí. A sama o sobě je
všechno jiné než důležitá. Důležité by bylo, kdyby se
tenhle druh práce nemusel vůbec vykonávat. Je to samo-
zřejmě utopie, ale i když to vím, na sebevědomí mi to
nepřidá. Ve spojitosti s tebou je mi to jedno. Proto je mi
taky jedno, co píšeš. Ale nepřeju si, abys do našeho světa
vplétala vnější svět. Postavil by se proti nám. Nebyli by-
chom už spiklenci proti němu, spoluviníky na našem
vlastním tajemství, ale loutky, kterými jsme kdykoliv
a vždy, kdy nejsme jenom dva a jeden pro druhého.

Druhý den odejel z Marseille a ani mi neřekl, že od-
jíždí. Asi nechtěl, abych ho sledovala. Nebyla bych to bý-
vala dělala… neměla jsem to zapotřebí. Lidé, kteří o něm
věděli a kteří o něm chtěli vědět víc, nebo spíš, kteří si
přese mne chtěli jen ověřit, zdali příliš nemluví a s kýmse stýká, sice už ztratili zájem, ale přece jen jsem s některými z nich zůstala ve styku- společenském, nic víc.“

„Tak se stalo, že když Stewart nechal Magali,“ nadhodil jsem.

„Ano. Vlastně jsem je seznámila Já. Byla to moje hloupost. Nezáleží už na tom, jak k tomu došlo a proč. Ale začal unikat ještě víc a já musela zpátky do Athén.
Pak… pak jsem začala manévrovat. Šlo mi o to, aby byl
přeložen do diplomatických služeb. Ale na to jsem ne-
měla dost dlouhé prsty a on sám nechtěl. Někde něco ne-
vyšlo… Prostě: Bylo mi naznačeno, abych se s ním
přestala stýkat. A jemu naznačili totéž.Vzpomínám si, že jsem měla pocit, jako když padá la-

vina a vy ji jen slyšíte a nechcete tomu věřit. Rozjela jsem se hned za ním, do Paříže.

Bylo jaro a v Orangerii byla výstava Waltherfl a Guil-
laumů. Setkali jsme se tam. Ani mi nedovolil přijít za ním
do hotelu.

– Vidíš… Říkal jsem ti to. Chtěla jsi vstoupit mermo-
mocí do mého světa. Vstoupila jsi do něho a zjišťuješ, že
není můj. Že mi nepatří. A tím, že ztrácím tebe, patřím já
jemu.

– Nech toho, copak jsi jejich otrok? Copak s tím prostě nemůžeš praštit a dělat něco jiného?

Podíval se na mne, jako kdybych po něm chtěla, aby někoho zastřelil.

– Proč bych to dělal? Copak mne naučili něco jiného?
Mám skládat bedny v přístavu? Nebo ti dělat gigola? Nevěříš přece, že by mi dali nějakou možnost. že bych musel prostě jen odejít.

– A to nechceš… kvůli mně ne… za to ti nestojím?

Neřekl na to nic. A já v tu ránu věděla, že je konec, že
se kruh uzavřel. Vydala jsem světu všanc všechno, čím
se mu bránil: Bude ještě osamělejší.

– Nejezdi sem už. Měním teď oblast, marně bys mě
hledala. Časem se uvidíme. Můžeme být přátelé a povídat
si o své práci.To bylo všechno, co mi řekl na rozloučenou.“

Souhlasilo to: Dixon nelhal. Proto tedy Kanada: Van-
couver-New York. Nenápadně ho odfoukli. A on se ne-
bránil. Neměl, co by bránil.

„To je všechno?“

„Ne. Kvůli tomu bych‘ vám tohle všechno neříkala. Vi-
děli jsme se za pár másíců nato. A vídali se dál. Jezdil do
Athén. A  byli jsme přátelé a povídali si o své práci.Rozumíte? Proto vím, že je s ním konec. Je hotov; Ne-
může se už vůbec hnout. Našel, co hledal.“

„Co našel? Ženu? S Magali se přece rozešel…“

„Nevím, co našel. Ale to, co našel, to je důvod, pro který jedná tak, jak jedná. To jest: Jako sebevrah. Není totiž šílený. Ale vědomě si stoupl mezi dvě mlýnská kola.“

„Kdy jste ho viděla naposledy, Claude?“

„Včera.“

 XXIII. KONEC NOCI

Jak svítalo, její tvář i postava mizely ve stínu, protože
seděla zády k otevřeným dveřím na balkón.

„Vidím tě už jen jako siluetu,“ řekl jsem. „Není ti
zima?“

„Nepřemýšlela jsem o tom,“ odpověděla. „Vidíš, mož-
ná že máš pravdu, asi je mi trochu zima. To je nevyspá-
ním,“ dodala, jako by si uvědomila, že zmínka o nevyspáni
mohla působit jako výčitka, že na mne marně čekala
celou noc, „za hodinku už bude teplo. Nebudeme snídat?“

„Co tu máš?“

„Vajíčka, sýr, šunku. Trochu jehněčího. Pivo.“ „Salát z láchana?“

„Teď ráno?“

„Ano, teď ráno. Protože odjiždim.,.“

„Můžu ti jej udělat…“

Vstala.

„Ne, nedělej to. Byl bych‘ ospalý. Trochu šunky a to;
pivo.“

Nespočítal bych ty šunky a piva v těch ránech po ne-
prospaných nocích. Když jsem Muriel poznal před čtyřmi
léty, krmil jsem se u ní salátem z láchana. Smála se, když
viděla, že jsem snědl skoro celou mísu.

Odešla do kuchyně. Nehybně jsem seděl dál, s poci-
tem, že jsem ve vlaku a že se mi už nechce přestupovat.

Claude teď jistě spala: V deset měla tiskovku, a před-
tím ovšem kadeřníka. Určitě chodí k Alexandrovi do
Grande Bretagne.

Na mou otázku, kde je Garianian teď, reagovala kla-
sicky:

»Nevím.“

„To je dobré. Říkáš, že jsi ho viděla včera. Říkáš, že
to má beznadějné. Ale nevíš, kde je. Takže se mu nemo-
hou dostat na kobylku, co?“

„Podaří se jim to.“

Předklonil jsem se a típl cigaretu.

„Nechme chození kolem horké kaše. Proč jste mi to
všechno říkala?“

„Chtěl po mně, abych‘ se mu pokusila zprostředkovat
prodej těch jeho materiálů.“ Pohlédla na mne, ale ne-
viděl jsem dost dobře její výraz. „Pokusila jsem se o to.
Byla jsem za Zervosem.“

„No ne,“ řekl jsem.

„Bylo to zbytečné. Vyloučeno, ujistil mě. Vlastně
to už je předevčírem. Mluvila jsem s Xeratisem.“

„Byl u toho Zervos?“

„Ne, ten zůstal v Larisse. Ale také on mluvil s Xerati-
sem. Pochopila jsem, oč jde.“

„Víte… znáte obsah těch materiálu?“

Zaváhala.

„Ano,“ řekla.

„Nuže?“

„Bude lépe, když to nebudete vědět. Svedlo by vás ta
k marným spekulacím.“

„Vás to nesvedlo? A nesvede?“

„Ne. Mne ne. Vím, kde jsem, a mám ráda svoji kůži.
A chápu, že nemá naději. Čím dřív to bude vyřízeno, tím
lip.“

„Řekla jste to Garianianovi?“

„Ne. Už jsem se s ním nesetkala. Měli jsme schůzku do-
poledne.“

„Xeratis vás nežádal, abyste ho upozornila?“

„Ano. Ale Garianian nepřišel.“

„Takže ho nechytli…“

„Takže ho nechytli.“

„Byla byste ho vydala.“

„Má, co chtěl,“ řekla suše. „Chtěl žít… ale jak? Co to
vůbec je?“

„Ať je to cokoli, je to jeho věc, ne?“

„My dospělí jsme se už přece shodli na konvenci o pen
jímání významu toho slova. Kdo ji překračuje… to už
pak není tak úplně jeho věc, nemyslíte?“

„Kdo ji překračuje, bude vyloučen, chcete říci. Ale vy-
lučujete-li někoho ze světa dospělých, prokazujete mu
tím možná dobrodiní. Byl jsem vždycky podezřívavý,
když někdo tvrdil, že dospělý člověk musí to nebo ono,
protože je prostě dospělý. Sám to dělám… dodržuju ty
konvence, o kterých mluvíte, ale nejsem proto na sebe
nijak pyšný. To, o čem mne tu chcete přesvědčit, je ne-
smysl… Je omyl pokládat za protiklad dospělosti dětství
To je autonomní oáza a nikdo z ní neodchází dobrovolně,
protože nikdo netuší, kam jde. Někteří se naopak pokou-
šejí s ní zůstat ve spojení, protože na ni nemohou zapo-
menout. Zanechává to v nich jizvu na charakteru a ta se
nikdy nezacelí.“

„Hra se slovy.“

„Ne, Claude. Slova nebyla vynalezena jen k dorozumí-
vání se. Byla vynalezena k vyjadřování. A protikladem
dospělosti je dětinství.“

„Když to víte…“

„Vy víte dobře, že dětinství a Garianian spolu nemají
nic společného. Sama jste mi to vlastně dokázala. Ten člo-
věk žije zřejmě nadvakrát: Jeho alter ego prochází prak-
tickým světem a vy jste jej nepoznala. Ruší konvenci
proto, že ten původní Garianian je silnější. Marně si na-
mlouváte, že je blázen. Víte, jak to je. Přesto ho klidně
vylučujete, ačkoliv to není vaše povolání, ačkoliv to byl
pro vás. A navíc: Vylučujete ho vlastně ad patres.“

Zarazil jsem se: Žádné morální lekce, pomyslel jsem si.
Jen žádné morální lekce. Tvrdě akceptovat, jako v holírně
břitvu: Platit se bude až potom. Dodal jsem: „Nebo jsem
vám špatně rozuměl? Budete přece po mně něco chtít,
ne? Co je to? Ven s tím. Tady budou za chvíli zavírat.“

Po chvilce mlčení se mě vážně zeptala:

„Nahlížíte situaci tak, jak jsem vám ji předložila?“

„Mám jinými slovy sníst jídlo ve vaší úpravě, ano?
Dobrá. Čí krví chcete, abych to zapil?“

„Jste zbytečně patetický. Nebo jste opravdu přesvěd-
čen, že dějiny světa se musí odehrávat ke spokojenosti
lidí? To patříte asi mezi onu zaslepenou plebejskou
kastu, která nejenže odmítá stárnout sama a v koutku
a pokud možno být tak elegantní a nezapáchat smrtí
mezi svými vnoučaty, ale navíc si k tomu ještě žádá hu-
rónské nadšení nad krásou života uprostřed spravedlivé-
ho a mírumilovného kolektivu nepatrně ochlupených
opic. Vy pitomečku. Pijte tu whisky, než led roztaje.“

Jedl jsem šunku, pomalu, unaveně, a zapíjel pivem.
Bylo už skoro sedm hodin, bylo světlo, z ulice Makrigi-
annis se už ozývalo troubení aut a Muriel mne pozorovala,
jak jím.

„Je to moc dobré,“ řekl jsem.

„Nechceš to jehněčí? Opravdu ne?“

„Ne. Ty nebudeš jíst?“

„Snědla jsem něco už v kuchyni.“

Asi si ukousla kousek chleba nebo snědla jablko. Tak
to dělávají všechny.

„Mluvila jsem s Takisem. Moc se po tobě ptal.“

Takis Liassos! Také přátelství, rozcupované na úryvky,
několik pohlednic a dotazů po společných známých, co
jeden nebo druhý děláme. Měl ženu a dvě děti a měl mi-
lenku a vyprávěl mi o tom, předpokládaje, že jsem se
alespoň já dokázal nepoddat maloměšťáctví! Jako by ma-
loměšťáctví spočívalo v činech a ne ve způsobu, jakým
chápeme věcil

„Co dělá?“

„Je pořád v Mobil-Oil. Vykládal mi, že mu bylo čtyři-
cet. Byl strašně milý. Seděli jsme spolu v Zonars. Právě
tam, co kdysi s tebou.“

„Já vím, za barem, vpravo. U zdi. Myslel jsem, že už
nepřijdeš. Najednou jsem tě zahlédl.“

Takis Liassos. Kdyby věděl. Kdybychom věděli, my
všichni, kteří se tu tak postrkujeme a dodáváme si někdy
kuráže a jindy si podrážíme nohy… High Oíficer v NSAasi také nevěděl, co mi řekla Claude: Že Garianian použil lodi. Dojel do Janova, pak letadlem do Říma a vlakem do

Brindisi. Tam si zase najal loď. Směrem na Glyfadu…

Muselo ho to stát moře peněz. Měl tedy peníze. A Amid
neměli Garianiana!Nepochybně to vzal stejnou cestou zpátky. Zarazil jsem se.

Ale jak to, že to nenapadlo Claude? Na to jsem se jí zapomněl zeptat.

Když jí to řekl, riskoval přece, že pochopí, jakou cestou se bude vracet. A to, že už na schůzku nepřišel, znamenalo, že ho nezajímá výsledek.

Přestal jí věřit? Pochopil, že ho zradí? Bylo mi to
divné. Riskoval tolik, aby se s ní sešel, doufaje, že mu
bude moci zprostředkovat prodej, a pak ani nepřijde?
Nebo se dozvěděl už jinou cestou o záporném výsledku?
To sotva. Možná že ji pozoroval a zjistil, že je sledována.

„Sešli jsme se na Filopapu.“

Viděl jsem je tam, nahoře, na vršku, naproti Akropoli,
hledící dolů, na Sokratovo vězení.

„Telefonoval mi do bytu. –Přijď, řekl mi. Budu za půl
hodiny na Filopapu. Pospěš si. Je to důležité.

A zavěsil. Byl ztracený mezi tolika turisty. Rychle mi
to všechno vysvětlil.

– Máš možnost? zeptal se.

– Ano. Myslím, že ano. Zkusím to.

– Zítra tady. V tutéž dobu.

– Ano.

– S nikým o tom nemluv. Že jsem tady. Jsem jinde,
kdekoliv. Prostě jsem ti telefonoval.

– Ano.

A pak už nepřišel.“

Napadlo mi, že seděl v nějakém taxíku, ukryt mezimnožstvím vozů, parkujících u Filopapu. Nezeptal jsem se jí, zdali věděla, že ji sledují. Proč také?Věděl jsem už, co nakonec řekne.

„Žádal mne o to Xeratise. Abych vám to podrobně vysvětlila. Říkal, že jemu byste nevěřil.“

Usmál jsem se. To mu bylo podobné
 „Abyste viděl, že to opravdu nemá smysl. Tak jako tak ho dostanou. Je to jen otázka času. Čím déle to bude trvat, tím hůř. Vtáhne do toho třeba ještě další lidi,proč se mají kvůli němu dostat do nepříjemností?“

„Vaše starostlivost o osud vašich bližních je dojemná.Co chce Xeratis? Abych se o to přestal starat? To mi už řekl. Neudělám to.“

„Naopak. Chce, abyste se staral dál. Ale  nedávejte zprávu Gonzalesovi.“

„To vám řekl i tohle?“

„Vím-li jiné věci, pak mohu znát i jméno vašeho šéfa,nemyslíte? Tak co?“

„Nic. Vidím, že v tom plujete plnou parou.“

„Na tom teď nezáleží. Záleží jedině na tom, aby Gon-
zales dostal zprávu později než vy.“

„Kde stojí psáno, že Garianiana objevím právě já?“

„To nestojí psáno nikde. Nebudete-li to vy, budeme to
my. Tím lip. Mluvím s vámi na Xeratisův návod. To on si
myslí, že vám by se to mohlo podařit. Jsem v tom jenom
prostředníkem. On vlastně také.“

„Co se má stát s Garianianem?“ zeptal jsem se.

„Bude nucen se vrátit do Států. Pokud odevzdá mate-
riály. Vím, že neměl možnost je okopírovat. Řekl mi to
sám. Nevím, kde je má. Ale má je. Bude je muset vrátit.
A – to ho zachrání. Přijde ovšem před vojenský soud.“

„Pěkná vyhlídka.“

„Mohlo by to být horší. Nezdá se vám?“

„Právě že ano. Když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají.
Chtěli od vás, abyste jim ho vydala. Nepodařilo se vám
to, protože jste už neměla příležitost. Naslibovali vám
hory doly, ne? A pro klid vašeho svědomí vás ujistili, že
se mu nic nestane.“

„Jste snad jeho přítel, že vám na tom tak záleží?“

„Jsem pro něho vzduch. Rozhodně tisíckrát míň, než
ijste byla vy. Možná že právě v tom je odpověď na vaši
otázku.“

„Možná. Mění to něco na věci?,“

„Bude vám dobře zaplaceno,“ ujistila mne bývalá ‚Gari-
anianova milenka.

Bylo to stále stejné a monotónní a bude to tak dál, po-
myslel jsem si. Budeme opakovat stále totéž, Claude, Gon-
zales, já, Xeratis a všichni ostatní, všichni ostatní, i ti, co
v tom nejsou, i ti, co jsou proti tomu, i ti, co jsou pro něco
jiného.Z různých důvodů, z různých přesvědčení, z různých omylů a pro různé pravdy.

Protože máme zkušenosti. Protože jsme zatrpklí. Pro-
tože věříme. Protože nevěříme. Protože jsme naivní. Pro-
tože jsme lhostejní. Protože chceme změnit svět. Protože
se bojíme, že by byl změněn. Protože se bojíme, že by byl
změněn k horšímu. Protože se bojíme, že by byl změněn
k lepšímu, ale bez naší zásluhy a slávy.Protože je to naše povolání. Protože to není naše po-

volání. Protože jen suplujeme. Protože jsme mladí. Pro-
tože jsme v tom zestárli. Protože nemáme žádnou naději
a nepřejeme si, aby ji měl někdo jiný. Protože naše na-
děje spočívá v tom, že někdo jiný nebude mít naději.

Protože a proto.Budeme stále přilévat oleje do ohňů.

Budeme vědět, která válka je spravedlivá, když jí bu-
deme začínat.Budeme vědět, jak ji vést, až bude po ní.

Ničit ty, kteří žijí před svou dobou, protože když ji
předbíhali, zapomněli nás požádat o dovolení.

Budeme to činit za svorného alibismu a koncentrace
těch, kteří sice chápou, ale nechtějí riskovat, čekajíce, až
začne někdo jiný.Budeme využívat omylů a nedorozumění, hrát na

všechny struny a procházet všemi kuloáry.

 A ti, co se tvářili nejpyšněji a ješitně se chlubili sta-
tečným srdcem‘, ti budou naším nejlepším nástrojem.
Zvlášť, až jim dojdou peníze.A my budeme tak činit ve jménu Krista, anebo ve jménu

jeho ukřižování. Budeme jej snímat z kříže. Abychom očistili rez na hřebech. Abychom je naolejovali. Abychom je prodali. Nebo abychom zakázali jejich prodej,tvrdíce,
že Kristus je krédem této doby. Že jím musí být. Nebo že
Jím být nesmí. Že jím není.A on jím opravdu není, a sotva které doby byl opravdu: ‚

Kristus je privatissimem, protože jako bohočlověk je bezbranný; musí splnit svou smrt.

A jako člověk by to byl, jen.šíleně se realizující, mýtoman.

Skutečným krédem všech dob, krédem logicky vynu-
ceným lidskou přirozeností, je Pilát.

Ale se vzrůstajícím rozvojem technických vymože-
ností (a kdo jiný, ne-li lidé mého řemesla, může tak
dobře vidět a změřit dokonalost, s níž tyto technické síly
zlepšují cokoliv, co je jim předloženo; dobro stejně jako
zlo, a tedy i roztržku mezi člověkem a přístrojem, pro-
hlubující se v logice automatického vývoje prodloužených
rukou člověka, jež lidstvo používá, ale kterým nemůže
stačit, a na které tedy už ani nevidí…) budeme zmenšo-
vat i velikost svých Pilátů, kteří, přese všechno, byli naší
‚jedinou nadějí, a kteří se aspoň snažili společný účet
předložit k zaplacení dějinám.Budeme je ztrácet čím dál víc, pohrdajíce rozměrem

legendy a libujíce si střídavě v cynismu nebo v okázalé
prostodušnosti, a tak účet už nebude platit historie, alemy sami svým nevědomým zánikem, protože ztrátou i té jediné možnosti, která nám zbývá: Ztrátou naděje.

Budeme opovrhovat jejich velikostí a ve vlastní ješit-
nosti uražených dětí, jejichž představě svět ne a ne odpo-
vídat, dáme nakonec přednost tomu, prostě uvolnit pole
ochotným mrňavým anonymům s populárním slovem na
správném místě, kteří, opatrně se střežíce být podepsáni
pod nelíbivými věcmi, učiněnými v zájmu nechápavých
volnomyšlenkářů, v zájmu jejich sice neradostné, ale
aspoň živé existence, budou napříště skládat dohromady
jednoho velkého Piláta tohoto světa.Neboť svět, jak jej znám já, je Pilát.

Přes všechny ty kecy.A je to Pilát, který si už nemyje ruce.

Má je neustále špinavé zbabělou ješitností a nedostat-
kem odvahy k odpovědnosti si je veřejně umazat a nést
tak na svých zádech balvan rozhodnutí a posměch i ne-
návist této civilizace, o níž by spolurozhodl dle svého
přesvědčení.Nevadí mu, že je má špinavé, neboť je nejen anonym-

ní, ale pro jistotu je drží za zády jako na obraze špatného
malíře.Pokud se ovšem právě nehlasuje.Ale to se zase nikdo nedívá vzhůru.

„Kolik?“ otázal jsem se.

„To si dohodnete s Xeratlsem. Pokud souhlasíte, máta
mu zavolat. Ví, že jste se mnou mluvil.“

„Kolik dají vám?“

„Nic.“

„Hm.“

„Není, za co by mi něco dávali. Snad mi udělají něja-
kou laskavost za to, že jsem s vámi mluvila… takhle po-
drobně. Tak to bývá, ne? Vy Jste pro něho jistě také něja-
kou tu maličkost udělal. Nebo uděláte.“

‚Jsi moc unavená?“ zeptal jsem se. „Chtěl bych, abys
mne doprovodila.“

Muriel překvapeně vzhlédla.

„To je poprvé, co tohle chceš. Obvykle…"

Pokoj byl plný ostrého bílého světla. Mělo to znamenat,
že noc je za námi…

„Tentokrát nechci jet na letiště… sám,“ řekl jsem.

XXIV.                      ŘÍM

Některá letiště jsem znovu nacházel, jako se vracíme do
krajin, které máme rádi – a které jsou si něčím podobné,
ač jsou v různých zeměpisných šířkách; Nějaká malič-
kost, detail, vůně… kdoví?

Byly to milníky na mých cestách.

Schwechat v teplém, lhostejném dešti, který musel
rozbahnit Prátr, Frankfurt s podlouhlými letištními bu-
dovami, na které útočilo srpnové slunce toho dne, kdy
jsem přijel z Wiesbadenu, rozstřílené letiště v Nikósii,
s dřevěnými bariérami, v podobě malého náměstíčka,
které připomínalo poněkud zmodernizovaný záběr z Di-
vokého západu seskupením hlavních obchodů; holič, le-
tecká kancelář kyperské společnosti, Olympic a BEA, ob-
chod se zavazadly a pobočka Kyperské státní banky…
Orly, s tisíce autíčky před hlavním vchodem a přeplněným
podzemním parkingem a pojízdnými schody kolem mo-
zaikové fontány v mezaninu, s přístavnými vzdušnými
chodbami, kudy se vcházelo z budovy rovnou do letadla…

Tempelnof v západním Berlíně, kde se přistávalo téměř
mezi domy a kde Wood a ti druzí z PANAMU s neuvěři-
telnou přesností zvedali své Boeningy 727 strmě nad po-
věstné město komplikací, osudově spojené s rachotem
a svistem letadel.

Ticho a klid hamburského letiště o vánocích, bez pro-
vozu, obklopené těžkým mokrým sněhem a opuštěnými
žlutými tabulemi autobusových stanovišť, s osvětlenými
výklady dárkových předmětů a několika reklamami a je-
diným vrátným, posedávajícím za pultem informačního
úředníka v prázdné hale pro případ, že by sem přece jen
někdo omylem zabloudil.Jako chlapec jsem miloval nádraží. Pach oleje, páru,

drnčící vozíky zřízenců a strkání kufrů do polic nad hla-
vami cestujících v kupé těsně před odjezdem vlaku. A ko-
leje, koleje, kam všude ubíhající koleje!

Ale to bylo před válkou, tehdy bylo létání mnohem
dražší a spojení vzácné, a nádraží mi tehdy symbolizo-
valo svět. Něco, co jsem neznal, něco, co bylo někde jinde,
než jsem byl sám, kde bylo všechno možné a kde možné
bylo všechno, nač jsem jen pomyslel.

Ale jak člověk stárne, dálky se zkracují a touha po
pohodlí vystřídá ochotu se jej vzdát: Tolik se toho změní,
když už se toho tolik změnilo.

Když zavřeli v Římě Ciampino, měl jsem pocit podobný
tomu, když řekneme o někom, že to už je nějaká chvilka,
co jsme ho naposledy viděli, a náhle si uvědomíme, že to
už je čtrnáct let.

Teď jsem byl na Flumicinu a v duchu ještě viděl Mu-
rielinu postavičku, opírající se v jednoduchém bílém
oděvu o zábradlí, a tato představa se mi slévala s onou
navlas stejnou před léty, kdy jsem také odlétal do Říma.

„Pan Berx, pan Edouard Berx, cestující pravidelné
linky BE 427, která právě přiletěla z Athén, se žádá, aby
se dostavil k informacím.“

Uvědomil jsem si, že jde o mne.Slečna v tmavě modré uniformě mi podala obálku

s profesionálním úsměvem. Poodešel jsem stranou a rozlepil ji.

Byl tam jenom řádek, načrtnutý ve spěchu;Vyzvedněte si zprávu na obvyklém místě.

Vrátil jsem se k té slečně a zeptal se, neví-li, kdo pro mne ten vzkaz zanechal.

„Bohužel,“ řekla. „To víte, byl to nějaký pán. Opakujeme to už potřetí. Nevěděl zřejmě, kterým letadlem
přijedete.“

To bylo logické; Musel jsem v každém případě buď přesŘím, nebo přes Paříž Do Marseille přímo letěli jen Ame-
ričané, a to až odpoledne, a i oni stavěli v Římě a navíc
ještě v Nice. Vybral jsem si Řím, protože na něj bylo spojení nejlepší, ale Douglas africké společnosti letěl někdy

po šesté hodině a TWA ve čtvrt na osm, a to jsem nemohlstihnout. Musel jsem použít každodenní anglické linky,
protože devět set jednička v osm hodin toho dne neletěla.

Náš Trident dosedl přesně ve tři čtvrtě na deset. Byl jsem zase o hodinu mladší.

Šel jsem rovnou k tabuli s nápisem MESSAGES FORPASSENGERS a pod písmenem B jsem nenašel žádnou
obálku s jménem Berx. Pak jsem se upamatoval, že Gonzales nikdy nepoužívá příležitostných jmen, a sáhl k T.
Obálka tam byla a na ní týmž rukopisem: Signor Theo.
Neznal jsem ten rukopis.

Poletíte Alitalia 12’15 AZ 342. Ale nezajišťujte si mís-
to, pouze přerušte let. Jste sledován. Použijte autobusu,
vystupte jednu stanici před Termini a nastupte do černé-
ho Fiatu 600, poznávací značka TO 436216. Zaveze vás
k via Condotti. Čekám vás v Caffé dei Greet.

Přeložil jsem vzkaz a vstrčil do kapsy.

Mrzutě jsem došel až k šaltru a zrušil původní rezervaci na Marseille. Bylo čtvrt na jedenáct a měl-li jsem ve
čtvrt na jednu odletět, pak jsem měl nejvyšší čas. Autobus se potáhne dobře půl hodiny, i když taxíkem by to nebylo
o mnoho rychlejší.

Když už si Gonzales dává tu práci a kontaktuje mě někým, koho neznám (David to být nemohl, Osendorfero-
vá sotva, musel to být někdo zdejší), pak už si ten člověk taky mohl dát tu práci a být na letišti.

V autobuse, do nějž jsem vskočil až na poslední chvíli,jsem neviděl skoro nikoho z Tridentu, kterým jsem při-
letěl, jen starší ženu v černobílých lehkých šatech a asi čtyřicetiletého muže s chlapcem, kteří seděli v letadle
nedaleko mne.

Asi za mnou ujíždějí v taxíku, pomyslel jsem si. Kdo to
mohl být? Pravděpodobně ten starý chytrák Xeratis. Nebo
to předal dál a oni avizovali Řím i Paříž.

„Je mi líto,“ řekl jsem mu v telefonu, když jsem odlétal.
„Doufám, že se nezlobíš.“

„Ne,“ řekl. „Ale je ml to taky líto.“ Pak dodal: „Naše společná známá se kvůli tobě asi moc nevyspala. Kdy odjíždíš?“

„Asi zítra ráno,“ lhal jsem mu. Telefonoval jsem z le-
tiště. „Možná že ještě odpoledne.“

„Ohlas se, až přijedeš. Rád tě uvidím.“

Já vím. Tak zatím… addio.“

„Stokalo,“ popřál mi Xeratis a zavěsil.

A pak zřejmě zvedl sluchátko znovu, lišák.

Autobus kličkoval přeplněnými ulicemi. Stanici před
nádražím jsem vystoupil. Malý černý Fiat jsem zahlédl
stát asi deset metrů před stanicí. Došel jsem k němu
a minul jej. Přešel jsem ulici a pak se zase vrátil. Měl
správné číslo a nikde poblíž nezastavil žádný vůz. Otevřel
jsem dvířka.

Řidič byl mladý a četl Oggi. Vzhlédl.

„Přijel jste pro mne?“

„Signor Theo?“

„Ano.“

„Prego.“

Byl to Ital a mluvil jen italsky, jel jako ďábel a tak
jsme nekonverzovali. Vyklopil mne na Španělském ná-
městí. Bylo už skoro jedenáct.

Minul jsem kašnu a zamířil do via Condotti, přešel
sídlo Maltézských rytířů a vstoupil do Řecké kavárny.

Byla v tuto dobu poloprázdná.V druhé místnosti jsem se posadil a objednal si Campari-soda a čekal, kdo se objeví.

Ukázalo se, že mým kontaktem je světlovlasý mladíček
v pepitovém obleku a svazkem New York Times na stole.

Opodál si povídali velice živě dva budoucí milenci
stejného pohlaví, jinak jsme byli sami.

„Dovolíte?“

Lhostejně jsem mu připálil a mrzutě se díval, jak si
odtahuje židli.

„Když už jste tak neformální, mohl jste zajet na letiště.

‚ Chtěl bych vědět, jak to stihnu.“„Za dvacet minut jste tam. Zdržím vás jen chvíli. Měl

jsem zákaz tam jet. Sledují yás.“

„Kdo?“

„Američané.“

„Hm.“

Neměl jsem z toho žádnou radost. To byla právě jedna
z těch dvou zpravodajských služeb, kterým jsem se vždy-
cky co nejpečliveji vyhýbal.

„Víte to určitě?“

Nevěděl nic, samozřejmě, věděl jen to, co mu řekli.Kdo? V Římě ,,nám“ seděl starý conte Pozzi, ale ten by
se se mnou býval docela klidně viděl u sebe, na Largo Fontanella Borghese. Což ostatně nebylo daleko odsud.

„Naše centrála Je o tom přesvědčena,“ začal zase ten
mikroagent.

Nazýval Gonzalese centrálou. Vtloukli mu do hlavy:Jen žádná vlastní jména. Naše centrála! Kdo ví, pro koho
si myslel, že pracuje.

„To je všechno, co jste ml měl sdělit?“

„Ne, ovšemže ne,“ řekl rychle. „Měl jsem vám původně
předat peníze.“

„Už se vám do toho nechce?“

„Nesmím. Problém je v tom, že centrála si přeje, abyste
měl ty peníze kdykoliv k dispozici. Ale teď zase nechtějí
riskovat, že..."

„… když jsou mi v patách Amerloci,“ doplnil jsem ho.
„Chápu, nikdo nestojí o noci beze spánku.“ Osendorferová věděla, že letím do Athén. Někdo od

Gonzalese se mi tedy pověsil na paty: Věděli, že budu v Evripidu. Začínal jsem mít příliš mnoho strážných
andělů.

„Máte stále třicet tisíc dolarů v Agence Havas,“ řekl
uctivě mladík. Zřejmě jsem byl v jeho očích velkým zku-
šeným agentem! Dodal:

„Teď jde o těch sto padesát tisíc. Jsou dvě možnosti..

„Máte to v dolarech?“

Gonzales tedy spěchal! Nebo spíš jeho klient. Chtěli,
abych to pro ně koupil, zřejmě tušili, že už není mnohočasu na kontakty a avíza a další schůzky! Dělalo se mi špatně při pomyšlení na to, že mi takovouhle částkuchtěli nacpat do kapsy. To bylo pokušení příliš veliké i pro klidnější povahy, než jsem byl já! Jinými slovy mne měli „obšlehnutého“ asi hezky pečlivě. Gonzales mi důvěřoval, ale sto padesát tisíc dolarů v mé kapse by snížilo

jeho důvěru o sto procent.

„Ano. Ale… nemám to tady. Nesmím vám je pře-
dat..."

„… to už jste mi řekl. Tak co? Musím už jet.“

„Jsou dvě možnosti," začal zase.

„Vždycky jsou dvě možnosti,“ řekl jsem vztekle. „Jako
jsou vždycky extrémisti na obou stranách a centristi
uprostřed. Co budete dělat vy, to nevím, ale já musím jet.
Je skoro půl dvanácté!“

„Vůz máte zajištěn,“ řekl skoro prosebně. „Hladce to
stihnete. Ale musím se s vámi domluvit! Je to příliš velká
částka na krátké depozitum, chápete? Buď bychom to
transferovali na jistou adresu do Marseille, jste-li pře-
svědčen, že tam ten člověk je, nebo…“

„Nevím, kde je. Možná že je v Marseille. Záleží na tom
tolik? Ať je kde je, moc se už pohybovat nemůže.“

Kývl hlavou, že chápe. Určitě nevěděl, o koho jde.

„Anebo bychom za vámi poslali teď jednoho člověka…
zůstali byste v kontaktu tak dlouho…“

„Chcete říci, že někdo se za mnou bude tahat se sto
padesáti tisíci dolary v náprsní kapse?! Takže za mnou
budou Amerloci, někdo z naší centrály, kdo dal avízo vám,
ten chlapík s dolary a ti další čtyři, co ho budou hlídat,
aby s tím neutek? A s tímhle štrůdlem že mám rajtovat
po Marseille a nenápadně hledat jednoho člověka, po
kterém jdou speciální složky Amíků? l To nemyslíte
vážně…!“

„Ne. Totiž, ano. Ale      to je příkaz centrály!“

„Vlezte mi na záda, ano?“ řekl jsem. „Kde je ten vůz?“
„Počkejte, to se musí vyřídit. Nemůžete…"

„Můžu. Budete se divit, ale můžu. Můžu skoro všechno.
Například vás tady nechat s příkazem, abyste za mne za-

platil jedno Campari-soda. Snad to neudělá talc velkou
díru do těch sto padesáti tisíc dolarů.“

Zvedl jsem se.Tohle nevypadalo na Gonzalese. Ten byl na peníze velice opatrný a měl dost rozumu, aby své stálé lidi, mezi

něž jsem patřil, nenutil k podobným blbostem. Tohle se zfackovalo někde uprostřed, mezi ním a mnou. Ať si to
odnese ten chytrák, který to vymyslel.Mladíček byl pokora sama. Vyběhl za mnou ven kolem úklon vrchního, jenž dostal zřejmě pětitisícilirovou bankovku, a udýchaně mi začal vykládat;

„Je tu ještě možnost s tím transferem… počkejte...
auto je za piazzou, před American Expressem… musíme
tudy      Poslali bychom to za vámi ještě dnes. Dalším le –

tadlem. Řeknete jen našemu pracovníkovi v Marseille,
že…“

Chytil mě vztek.

„Promiňte“ řekl jsem dámě, do níž jsem v tom spěchu
nešetrně vrazil. „To myslíte našeho korespondenta Hey-
warda?“ zeptal jsem se, záměrně uživ jména.

„Ehm, nevím, jak se jmenuje… Prostě náš stálý spo-
lupracovník v Marseille. Bude vědět, kde…“

„Jděte se bodnout,“ požádal“ jsem ho. „Udělejte, co
chcete,“ dodal jsem.

A nakonec jsem řekl: „Já odlétám do Marseille a na-
jdu-li toho, koho hledám, dám avízo Lisabonu. A co vy
uděláte, to je mně zatraceně jedno.“

„Ale to přece nemůžete… centrála…“

„Budu jednat podle instrukcí, které jsem dostal. Ty vy
změnit nemůžete,“ řekl jsem tvrdě. „Jiné nemám. Basta.“

Představa, jak dráždí toho ubožáka Heywarda sto pa-
desáti tisíci dolary, mne porazila.To byl vrchol.Vyslovené volání po komplikacích. Jestli chtěl někdo

toho opilce zničit, lepší způsob si najít nemohl. Tohle nemohlo pocházet od Gonzalese. To byl výmysl někoho upro-
střed, kdo se spojil s Knoxem a neřekl mu, o jakou částku běží.Fiat stál u Samého konce chodníku. Otevřel jsem dvíř-

ka, sedl si a dodal k blondáčkovi, který se mezitím cukavě skláněl k vozu:

„Vyřiďte svému šéfovi, ať je jím už sebevětší idiot, že
se z Marseille spojím přímo s centrálou. Addio.“
Přibouchl jsem mu před nosem, mrkl na šoféra, který
vypadal pobaveně, protože idiot ja mezinárodní slovo,
a řekl jsem:

„Airport. Avantir."

 část čtvrtá

MARSEILLE

XXV.          ZPĚT V MARSEILLE

Vzpomínám si teď na to všechno a připadá mi, jako by

to bylo nesmírně dávno. Jako bych to byl viděl ve filmu,
z kterého jsem nedokázal předčasně odejít. Jako kdyby
mi to někdo vyprávěl a já mohl předpokládat, že přece jen
trochu přehání, že přece jen bud něco opomněl, anebo
záměrně vynechal. A přece je to jen pět dní, co jsem se
vrátil do Marseille.

Otevřenými dveřmi sem vane lehká ranní bríza. Nebe
venku je úplně světlé, a přece modré. Sem tam zazní za-
houkání parníčku, odjíždějícího na Chateau d’If.

Sedím zase u Laugier-Capponiho na Quai de Rive-
Neuve. Jsem tu sám. Laugier-Capponi sedí u pokladny
a připravuje se na nový den. Je to sympatický člověk,
mlčenlivě pozorující, co se kolem děje, a hledící si svého.
Je tu už léta.

Já dnes odjíždím. Piju svůj gin-tonic a vhodil Jsem do
něj tabletu Alky-Seltzer: Není mi dobře. Bude mi někdy
dobře? Jistě. Znám už cenu, jakou si čas dává zaplatit za
to, že zmatní obrysy některých vzpomínek, že jim ubere
na významu nebo že je úplně zahalí vlnou nových setkání
a nových rozchodů. Lidé by jinak nemohli žít. Musí občas
přijít vítr, zatočit se kolem nás a vyrvat nám z ruky šátek,
jímž jsme někomu mávali.

„Dáme to ještě jednou?“

Kývnu. Pozoruji jeho pohyby, jimiž nařezává plátek
citrónu, vhazuje jej do sklenice, druhou rukou otvírá
Sweppes, který staví přede mne.

„Už jste u nás dlouho nebyl…“ říká a dodává: „Booth
nebo Beefeaters? Jiný gin nemám..

„To je jedno.“

Mžourám ven, na vozovku a kamenné zábradlí u pří-
stavu. Prázdné stožáry loděk se pohupují zvolna ve větru.

Za hodinu nebo dvě bude vedro. To už budu na lodi.
U Rogliana mi řekli, že je to Lydia.

Budu muset vyrozumět Lisabon.

„Nebyla tady Odette?“

Je to nějaký mladík. Džínsy, dlouhé vlasy, klackuje se
ve dveřích.

„Teď?… ráno?“ Capponi dává lehkým údivem najevo,
že otázka nestojí za odpověď.

Mladíkův stín ve dveřích zmizí, ale pak se zase vrátí:

„Kdyby se tu stavila, že jsem šel na poštu.‘

Patron dává kývnutím hlavy najevo, že vzkaz zaregist-
roval. Ví asi dobře, že se tu ti dva stejně sejdou. Lidé tak
rádi říkají zbytečnosti, aby budili dojem, že si mají co
vyřizovat.

Zvednu se a jdu k juke-boxu. Nechci tu čekat tak sám.
Hlas Georgette Lemaire je hlas neprospaných nocí: Vous
étlez bellef Madame. Ale teď ráno se tříští v té směsici
slunce a ozónu v prázdném bistru, kterým právě prošel
jeden z číšníků do převlékárny, někam dozadu, odkud se
teď začíná ozývat harašeiní bas, s coca-colou a zaracho-
cení pokladny.

„Nedáte si se mnou?“

„Trochu červeného,“ řekne a nalije si malou odlivku.
Nikdy se nezeptal, odkud jsem, jsem-li turista, nebo žurnalsta, mám-li rád Marseille a nebo,jsem-li tu za obchodem.

Díval se na mne, jak tu hraju karty,nebo,jak čekám na Heywarda a jak se Heywarard nalejvá Clitvas
Regálem.

Určitě mi zapomene započítat svou odlivku.

Pozdvihne ji a já ho napodobím. Vypije ji naráz a řek-
ne: „Promiňte, jenom se podívám do kuchyně.“

Jsem tu teď tedy už úplně sám. Georgette Lemairová
přestala zpívat.

Každou chvíli musí přijít Jo.

Co mu řeknu?

Tuší to?V telefonu se mne jen zeptal: „Hned teď? Jsem v po-

steli.“

„To Je mi líto. Odjíždím.“

„Teď ráno?“

„V devět. Nemám už moc času. Chci ti zmáčknout
ruku.“

„Musím se na to oholit.“

Zavěsil.

To díky jemu jsem se mohl zorientovat, jeden z mála,
kteří nerezaví, je ze staré generace. Ví, jak to chodí. Žije
budoucnost tím, že nezapomíná. Druh, který je na vymření.

Měl bych zavolat Chenovi. Slyším ho, jak říká svou
protahovanou franštinou: „Obávám se, že by pro vás ne-
bylo dobré se tu příliš zdržovat.“

Nevypadá ani jako Číňan. Má kulatý obličej a oči da-
leko od sebe. Ale nejsou úzké a on sám sotva pamatuje
dobu, kdy jeho otec nosil cop. Vidím ho v jeho krámku
v rue Thubaneau, jak uprostřed divadelních rekvizit,
masek, kostýmů, maškarních převleků a paruk přepočí-
tává sto padesát tisíc dolarů, zatímco venku po ulici pře-
cházejí pomalu doroty: je to jejich ulice, jeho krámek je
tu ztracen po léta. jeho žena umřela, když jí bylo šedesát.
Kolik může být jemu?

„Přepočítejte to teď, prosím, vy.“

Jsou to tisícidolarovky. Naštěstí. Dívá se jinam. Když
dopočítám, řekne: „Vše je zařízeno. Do hotelu už ne-
choďte, pro případ, že by objevil někdo nějakou spojitost
s vámi. Bylo by mi to velice líto, ale pochybuji, že bych
vám mohl pomoci. Nepříjemnostem je třeba se vyhýbat.“

Byl to on, kdo to udělal?

Některé věci se člověk ve svém životě prostě už ani
nestačí dozvědět, jednoduše ho minou… jen tak, proběh-
nou mimo něj, a on to ani neví. A nikdy se to nedozví,
a nebude je tedy ani moci zařadit mezi pohřešované.

Vždycky jsem miloval poutě; nesčíslné stánky, v nichž
prodávali všechno možné, houkání papírových trumpet,
špejle s vatou, růžovou a vlhce tuhnoucí v místech, kde
jste se jí dotkli rty, pytlíky s oříšky a obálky se štěstím. papoušek s planetami a klece, které Bylo nutno přehoupnout, lochnesky a jízdy peklem, na jejichž konci vám kostlivec v bílé rochetce strhl čepici, kterou vám pak vydali u pokladny.

Jenomže poutě odjížděly, atrakcím byl konec a já sa
vracíval na jejich bývalá stanoviště, na nichž po nich
zbyla jen udusaná země, konfety, odhozené papíry a pyt-
líky a špejle, a pak vítr, který se náhle objevil a zatočil
se a kutálel kartónové kalíšky před sebou a rozvál to
všechno, a pak začal padat soumrak a nebylo už nikoho,
kdo by mi vydal mou ztracenou dětskou čepici.

Ten vítr!Foukl do loutek a ty se kymácely na tenkých drátcích

v zákulisí svého divadélka, srážely se a některé spadly
a nikdy to už potom nebylo takové jako předtím, a ty,
které zbyly, zbyly uprostřed rozprášeného světa: Mohly
jen pohlížet nevidomě na své zurážené sádrové nosy, po-
tlučené tváře a potrhané nitky, odsouzeny opakovat své
automatické pohyby tak dlouho, než i jim někdo svlékne
šaty a vyjme z nich těch pár věcí, které by se snad ještě
daly upotřebit; Několik nití, háčků, ocelových drátků
a případně hlavičku, kterou bude nutno přemalovat. Zby-
tek bude odhozen na smetiště a pes, který bude hledat
kost, jejich dřevěná torzíčka nevrle odstrčí.

Před pěti dny, když jsem se z Athén vracel, tu ještě
všichni byli, v původním stavu, nalíčení jako herci,
s drobnými dotyky pudru před posledním dějstvím.

Byl čtvrtek, půl druhé odpoledne, když Caravella do-
sedla na marseillském letišti. Snažil jsem se rozpoznat
alespoň někoho z těch, kteří mne sledovali. Dal jsem se
zavézt na nádraží St. Charles. Vystoupil jsem a propustil
drožku. Zrovna se trousili cestující od vlaku a musel jsem
počkat, až odjeli taxíky nebo autobusem. Někteří, pokud
neměli velká zavazadla, použili schodiště, protože vedlo
k Athénské třídě a boulevard Dugommier a odtud přímo
na Canebiere. Nosiči zmizeli v nádražní budově.

Prošel jsem prostranstvím až ke schodišti, bílému,
čistému, s širokými stupni pyramidovitě klesajícími dolů,
rozdělenému několikrát dvojicí kovových zábradlí a lemo-
vanému lucernami, vysokými, secesními a s velkými
průhlednými koulemi svítidel nahoře.

Široký stupeň je předěloval asi v půli na dvě části:
Vpravo byla malá zahrádka s několika židlemi a stolky
a Stánkem s občerstvením. Zvolna jsem sestupoval dolů
a zastavil: je tam: Ozývalo se tam cinkání lahví a mladý
číšník právě naléval nějaké dvojici oranžádu.

Vypil jsem jednu a pozoroval míjející lidi, ale nikdo se.
nezastavil. Věděl jsem, že za chvíli se vnořím mezi ně,
do stoupajících a zase klesajících uliček pod červenými,
šedými a bílými střechami, mezi nimiž občas problesko-
vala nějaká ta obrovitá moderní stavba z bílého betonu
a skla, že půjdu směrem k radnici a budu stoupat k Hotel
Dieu, nemocnici pro chudé, kde ležel starý Paleta, o němž
mi vyprávěl Maurice, a začnu poslední kapitolu tohoto
příběhu, kterému jsem už chtě nechtě rozuměl a k němuž
mi teď chyběl jen konec.

Bylo mi vedro. Kufr jsem poslal do hotelu a vzpomínám
si, že jsem si sňal sako, než jsem vstoupil do budovy ne-
mocnice, která zvenčí vypadala majestátně a uvnitř jako
zchudlý klášter s nazeleno nabarvenými chodbami a kan-
celářemi s chromovým nábytkem, s čekajícími staršími
pacienty a se zdvořile chladnými mladšími sestrami.

Vzpomínám si, jakou mi dalo práci najít kancelář pro-
fesora Lefaixe a jakou trpělivost jsem potřeboval k pře-
svědčení jeho sekretářky, že zde mají pacienta, kterému
se říká Paleta a že je to malíř.

Registry a kartotéční lístky s kovovými štítky. S jakým
potěšením mi oznamovala, že tenhle nebo tamten to není,
tenhle je bývalý automechanik, tohle je cikán ze Saint
Maries de la Mer. a tamten.Slunce pražilo do malé kanceláře, seděl jsem nehnutě
a třímal na kolenou své sako, pozoruje otáčející se ja-
ponský ventilátor

Pak řekla: „Tak to je zřejmě André Garda., tady…Vy jste příbuzný?“

„Ne.“

„Ovšem, to byste znal jeho jméno,“ řekla spokojeně.
Dívala se na kartu, jako by uvažovala, má-li mi říci, co na ní je.

„Můj bratr se s ním stýkal, když byl v Marseille. Má od
něho nějaké obrazy.“

„Hm.“

„Rád bych tu pro něho nechal nějakou částku peněz.“

„Tady žádné nepotřebuje. Má všechnu péči…“

,,To nevadí. Myslím… pro nemocnici…“

„K tomu musím mít souhlas ředitele nemocnice. Bude
přítomen zítra dopoledne.“

„To už nebudu v Marseille. Odjíždím dnes večer do Pa-
říže. Snad bychom to mohli vyřídit jednoduše… Nechám
vám to tady… není toho tak mnoho… co říkáte…?“

Položil jsem na stůl dvě stě dolarů.

Chvíli jsme se ještě tak dohadovali, nakonec si zapsala
mé jméno, které jsem jí sdělil: Garianian.

„Chcete s ním mluvit, že?“ řekla potom.

„Rád. Ale já ho neznám. Maluje tady?“

„To nevím. On neleží přímo na našem oddělení. Je už
v pokročilém stadiu… ale může chodit. Bude asi venku,
v loggii. Vím, který to je. Pan profesor mu věnoval vel-
kou péči. Pojďte za mnou, seznámím vás.“

Potkávali jsme vychrtlé obličeje Alžířanů a Španělů
a obtloustlé starce v plandavých nemocničních kalho-
tech. Postavy těch, jimž se nezdařil život.

Paleta byl maličký. Měřil málo přes sto šedesát cen-
timetrů a díval se na dvůr. Košili, šedomodrou, nemoc-
niční, měl na krku rozhalenou. Pamatuji se, jak se mi
sevřel žaludek nad propadlostí jeho bílé kůže, obnažující
krční kosti. Jeho ohryzek se pohyboval, když co chvíli
na někoho dole radostně zahýkal, mávaje mu jako na po-
zdrav a marně čekaje na odpověď.

„To je pan Garianian, pane Gardo. Přišel se na vás po-
dívat.“      Prudce se otočil a užasle na mne hleděl.

„Nemůžete ho znát. Je to bratr vašeho přítele. Složil
tu i nějaké peníze za vás, abychom vám přilepšili. Tak si
hezky popovídejte.“

Profesionální úsměv a odchod. Rychle jsem řekl, že
můj bratr na něho často vzpomíná, ale že už o něm něja-
ký čas není slyšet. Vzal to na sebe.

„Oni říkají… že… že jsem nemocný. Ale… já jen usínám…“

Vyrozuměl jsem, že občas omdlí a že ho našli na ulici.
Mluvil souvisle, jen chvílemi se zarazil.

Věděl jsem, že jeho čas je sečten. Sestra mi to nazna-
čila. Připojil se k tomu i marasmus, vysvětlila ml.

Byl jsem tam skoro do půl páté, a když jsem odcházel,
provázelo mne hýkání starého Palety.

„Pozdravujte Joea pozdravujte ho moc. Je to nesmírně hodný člověk.“

Už zase zapomněl, že jsem mu během hovoru pomalu
naznačil, že svého bratra vlastně hledám a že bych rád,
kdyby mi pomohl.

„Nemám nejmenší jistotu, že je v Marseille. Ale jezdil
sem tak rád.Myslel jsem, že by se třeba za vámi zastavil.“

Stáří. Jak rychle se rozradostnil, tak rychle zesmutněl,

„Ptal jste se Anne-Marle?“.

Zapadalo to do sebe. Dostal jsem adresu, i když jsem
ji vlastně nepotřeboval. Potřeboval jsem jen pro jistotu
slyšet, co jsem už tušil.

Anne-Marie chodívala někdy s Garianianem za Pale-
tou. Nemohl si vzpomenout, kdy to bylo naposledy.

„To není důležité,“ uklidňoval jsem ho. Dal jsem mu nějaké peníze.

„Zakazují mi tu pít,“ šeptal vděčně. „Jsou to blázni. Pil jsem celý život. Celý svět pije. Veřejně, tajně, ale pořád.Musíme pít, abysme se neto… nezbláznili.“ Zahýkal.
Zahýkal jsem s ním. Ohryzek mu zase poskakoval tím strašidelným způsobem. Představoval jsem si ho, jak pije.Jak loká seschlými stařeckými rty červené víno, které mu vytvoří fialové šmouhy na rtech a po němž mu vyschne.V hrdle ještě víc.

Gros rouge. Jako clochardi pod pařížskými mosty.

Ještě lok, než bude konec. Zítra a pozítří. A pak už
nikdy. Co na tom. Nepřáli jsme si takový konec našeho ži-
vota, ale je takový.

Slyším jeho hýkání, seshora, otáčím se proti slunci,
zvolna zapadajícímu za Hotel Dieu, a vidím, jak na mne mává.

„Au revoir,“ zakřičel jsem. Ano, na shledanou. Starým
lidem se nemá říkat sbohem.

Vzpomínám‘ si, že jsem se zastavil v Cintře, odkud jsem
zatelefonoval .

„Něco nového?“

„Trochu. Bébé to ale asi ještě neví. Moc dlouho to ovšem
trvat nemůže.“

„Rozumím.“

Identifikovali už tedy Runyana. Nezbytně k tomu mu-
selo dřív či později dojít.

„Uvidíme se?“

„Kdy?“

„Jdu do hotelu. Musím se dát do pořádku a telefonovat.“

„Zarazím se u tebe večer, chceš?“

Váhal jsem.

„Nevím ještě, co všechno se může do té doby přihodit.Teď nemůžu.“

Telefonní budka byla otevřená, neměl jsem chuť dlou-
ho mluvit.

„Budu v hotelu tak do šesti. Když tak ti zavolám zítra.“

„Potřebuješ něco?“

„Ne. Aspoň myslím, že už ne.“

Pak, ze zvyku, jsem dodal: „Přece jenom: Trošku štěstí.“

Ale kdo ho potřeboval víc: Já nebo on?

Neměl jsem na mysli Beaujoua.Večer jsem ho už nezavolal.

Události se vyvinuly Jinak.

Až teprve teď ráno.

Dívám se na hodinky. Už by tu měl být.

„Ještě Jednu?“ ptá se Laugier-Capponi. Vrací se z ku-
chyně a drží v ruce Le Provengal. „Na účet podniku,“
dodává s úsměvem.

V hotelu Jsem si vzal klíč a mechanicky se zeptal vrát-
ného, nemám-li tu nějaký vzkaz.

„Ne, pane.“

Odpověď jsem sotva zaregistroval.

„Ale čeká vás tu tamhleten pán.“

Podíval jsem se směrem, který vrátný naznačil.

Muž seděl v kresle a četl New York Times. Měl na sobě
lehké béžové šaty a temně červenou kravatu. Vlasy tro-
chu prošedlé, ale poznal jsem ho hned.

„Čeká tu už dlouho?“

„Asi hodinu. Možná trochu déle.“

„Děkuji.“

Zaváhal Jsem. Ale nemělo smysl předstírat, že o něm
nevím.

Věděl dobře, že sem přijdu.

Proto se nenamáhali se sledováním.

Na nádraží St. Charles Jsem byl zcela zbytečně.

Sel Jsem k němu a on odložil noviny, podal mi ruku
a řekl. Jako bychom se viděli naposledy před několika
hodinami a ne léty:

„Vypijeme spolu něco?“

Pokrčil jsem rameny.

„V tom vedru…“ řekl jsem. „Jestli nespěcháte… šel
bych se trochu osprchovat. Před chvílí jsem přiletěl.“

„V půl druhé,“ opravil mne zdvořile. „Neviděli jsme se
už nějaký čas. Ale jak vidím, některé své zvyky jste ne-
změnil.“

„Vy taky ne.“

„To je povoláním.“„U mne Je to stejný důvod.“

Pokývl hlavou.

„Byl bych radši, kdybychom spolu mohli mluvit, hned.
Nevadí-li vám to příliš. Mám pocit, že vám, to případně
usnadní některá další rozhodnutí.“      

„Nejsme v Havaně, ani y Nikósii,“ řekl jsem.
„Ani v Římě,“ souhlasil. „Jsme v Marseille.“.

„Jak dlouho mne sledujete?“      ;

Nepatrně se usmál.

„Musíme o tom hovořit?“      

„Jen abych věděl, jak jsem na tom.“      

„Bledě, Nemáte žádnou šanci. Budete muset, hrát
s námi.“      

„To mi v poslední době říká kdekdo.Stávám se, zřejmě
populární osobností a hledaným spoluhráčem,“

„Nepůjdeme na terasu?“

Šel jsem za ním.      

Ellenword. Mohl jsem si myslet, že v tomhle bude on.
Už několikrát jsme se setkali během mé „kariéry“ u Gon-
zalesovy agentury. Tehdy, před léty, kdy jsem ‚ho, potkal
poprvé, pracoval už pro CJA v Havaně. Došlo tam, k trap-
nému omylu,, který, napravil. David Ellepwford se to nepo-
chybně dozvěděl, ale nedal to nikdy najevo, Ostatně,
tehdy jsem odejel dříve, než jsme se mohli, znovu vidět.
V Nikósii to bylo něco jiného.

Byl jsem moc rád, že Jo nemohl ten večer přijít do.ljo-
telu. Nijak jsem netoužil po tom, aby ho Ellenword spatřil.
Usadil se na terase, ovšem zády ‚k slunci. Také starý
zvyk.      

„Neposadíte se?“ usmál se.

„Ne, dám si přinést třetí židli.“      ,

Vážil jsem si ho. Býval to vynikající agent. Pnk zmizel
z oběhu. Asi povýšil. Seděl ted‘ ani nevím kde, v Langíey.
Ovšem, případ Garianian byla jednička. Vše do sebe za-
padalo: I Ellenwordova přítomnost v Marseille.

Vrchní mi přinesl židli a já si sedl přímo naproti ba-
lustrádě.

„Pro koho necháváme volnou tu třetí?“ zeptal se.

„Předpokládám, že pro Xeratise, ne?“

Neodpověděl.

„Dvakrát gin-tonič,“ objednal a zase se na mne po-
díval.

„Jsem docela rád, že jste to vy a ne někdo jiný,“ řekl
po chvíli.

„Nezapomněl jste, co.piju. To mi lichotí. Mateřské zna-
mínko taky ještě nemám, takže nemusíte v mém spise nic
opravovat.**

„Zatím, zatím… Proto s vámi chci hovořit."

»Tak.“      : ‚      ‚ ‚

Vrchní přinesl nápoje a Ellenword čekal, až odejde.
„Tady visíval plakát Nancy Hollowayové," řekl jsem jen
tak, aby řeč nestála.

„Ona zpívala tady? V Club de la Mediterranée?"

Vrchní odešel a víc jsme se tím nezabývali.

„K tomu spisu," řekl. „Nerad bych, aby vám tam někdo
připsal křížek před jméno. S letošním datem."

„Na hostitele nemluvíte příliš povzbudivě. Zřejmě si
mne s někým pletete, ne? Já nejsem ten, kterého hledáte."
„Víte dobře, že to vím. Můžeme spolu uzavřít jednodu-
chou smlouvu: Avízo dáte přímo mně a nikomu jinému.
IJž nikomu jinému, rozuměl jste? Pokud ho najdete dřív
riež my, samozřejmě.“

„Pane Ellenworde, nemohl byste tohle raději projed-
nat s mým šéfem? Dá-li mi k tomu příkaz, rád po-
slechnu.**

„Nemobl– Má jiného klienta. A v téhle věcí nebudeme
ničím klientem. Je to naše záležitost a vyřídíme ji sami.
Na mém. místě byste jednal přesně jako já.“

„Souhlasím. Ale vy na mém místě byste jednal zase
přesně jako já.“

„Ne. A napijte se.“

„Já vím. Než led roztaje.“

„Jednal bych velice opatrně. Především bych vyslechl návrhy.

„Poslouchám. Kolik nabízíte?“

„To bylo možné dřív. Teď už nenabízím nic. Tam, kde vám nabízeli, jste odmítl. Teď vám už nabízím‘ velice při-
jatelnou věc: Odchod při plném zdraví.“

. „To zní optimisticky. Odejdu tedy.“

„Vlak do Paříže odjíždí ve 22.40. Ráno jste tam.“

„Vlakem nerad.“

„Pak máte nejvyšší čas, v devatenáct hodin letí po-
slední letadlo.“

„Už jsem jednoho použil. Dnes. Považuji svůj letecký
příděl pro dnešek za vyčerpaný.“

Zdlouhavě se napil a zapálil si cigaretu. Omluvil se
a dodatečně mi nabídl.

„„Děkuju,“

Vzal jsem si, i když byla s filtrem.

Nebe dostávalo bronzovou barvu, nastával krásný ve-
černí chládek.

Představoval jsem si vůni vřesu na Gap Canaille.

„Jak se tady jmenujete?“ zeptal se.

„Jako byste to nevěděl, když jste se po mně ptal.“

„Zapomněl jsem to zase.“

„Berx.“

„Vtipné. Kdo to vymyslel?“

„Připomínáte mi Xeratise.“

„Jemu se nedivte. Nemohl v tomhle případě dělat nití
jiného, než co udělal.“

, „Podrazit mi nohy.“

„Nepodrazil vám je. Spíše vám je uchránil, abyste je
neměl přerážené. A nejen ty nohy. A nemyslete si, že na
vás pouštím hrůzu.“

„Nemyslím si to. Známe se už nějaký ten den.“

„Přesně tak. Nějaký ten den už to je.“

Zadíval se na mne pohledem, ve kterém byla lítost
i výsměch zároveň.

„Jsme dva staří rutinéři,“ řekl pak pomalu, jako by
mluvil o dvou úplně jiných lidech. „Proč bychom si měli
předstírat, že si nerozumíme? Kdyby to bylo v jiné si-
tuaci, mohli bychom být i přáteli. Ale k tak rytířskému pojímání věcí vede už dnes jen romantika,, a my nejsme
tak mladí, že?/Vaše nevýhoda je y tom, že příslušítek malé agentuře, která pokud neslouží, je bezvýznamná^

Když o něco jde, musí její jinak slušná pověst stranou.
Umění je, uvědomit si to včas. Je v tom i kus dějinné
moudrosti. Ztráty totiž pak bývají neúměrné ziskům, které
navíc jsou ještě jen ideální, a je mi dost jedno, čím se,
utěšují mrtvoly. Předpokládám, že vám taky.“

„Neuvažoval jsem tímhle způsobem. Mrtvoly mne zají-*
mají, jen dokud jsou ještě živé. Řekl bych, že vyžaduji ale-i
spon předmrtvolné stadium. Mám pocit, že bych je raději
uchoval alespoň v tom. Nejsem mumifikátor.“

„Mluvme vážně.“

„Dobrá. Mluvme tedy vážně, stojíte-li o to a jste-li
přesvědčen, že v tom bude velký rozdíl.“

„Vraťte se… anebo avizujte nás. Váš klient to dostat
nesmí.“

„Nevím, kdo je klientem mé agentury.“

Mlčel.

„Kdo je můj klient?“

„Je to pro vás důležité?“

„Moskva?“

„Ne.“

„Němci?“

Zavrtěl hlavou. Pak dodal;

„Nevím to úplně přesně. Ale z těch, které jste jméno-’
val, nikdo. Ta věc se jich tak příliš netýká.“

Byli v tom Číňani? Svět byl plný Číňanů, ale tísnili se
prozatím v koutě.

„Tak vám zbývá Mao…“ řekl jsem vesele.

„Anebo Formosa, nemyslíte?“ opáčil ironicky. „Těm by
se třeba taky hodilo dostat něco…“ Zarazil se a típl ci-
garetu. Pak pokračoval lehce; „Člověk, o kterého jde, se
ať už záměrně nebo nechtě, ocitl v situaci, z níž se může
dostat jen tím, že poslouží mezinárodnímu vydírání. To
jste pochopil, že?“

„Není to tak nesnadné.“

„Nebo si snad myslíte, že má jiné východisko?“

„Nevím.“

„Má: Vašeho klienta. To je jeho východisko. Oni si to aspoň myslí. Ať je jím kdokoli ze dvou jmenovaných‘,

v obou případech to vnese značný neklid do beztak už
neklidného světa. Víte jako já, že rovnováha je to nejdů-
ležitějšf.“

„Měli jste sí dát v roce 1963 větší pozor na svého pre-
zidenta. Nebo jste sl ho nedali záměrně?“

Ellenword neřekl nic.

„Přeslechl jste, co jsem říkal.“

„Myslet si můžete co chcete.“

„Já si skutečně něco myslím. Myslím sl, že vy hoši jste
něco zbabrali a teď ustavičně trnete, aby to nevyšlo na-
venek. Hrajete to hezky dohromady a těsně pod vrchol-
kem. Jako v šedesátém roce s Powersem. To kdyby prasklo, to by byla zábavlčka.“

„Nevím, o čem hovoříte.“

„Ale já to vím dobře. Jenomže nemám důkazy. Kdybych
je měl, tak to bych už tady neseděl. Byl bych na tom stej-
ně jako ten člověk, co vám tak leží v hlavě, že jste sera
kvůli němu poslali asi kdekoho a že jste se obtěžoval i vy
osobně. A předpokládáte, že mu budu strkat hlavu do
smyčky.“

„Není to žádný idealista. Jde za penězi.“

„Možná. Vy taky. Já taky. Nebo ne?“

„Ale – nejde o smyčku. Nechceme ho… vyřadit defi-
nitivně z oběhu.“

„Tak,“ řekl jsem. „To je slovo. Jak tomuhle mám věřit?“

„Můžete i nemusíte. Ale – neměl možnost sl pořídit
fotokopie. To náhodou víme. Vy to taky vité, že?“

Mlčky jsem přisvědčil.

„V tom je jeho šance. To ho zachrání… pokud ho do-
staneme rychle. Musí vrátit, co ukradl. To je pro nás do-
statečný důkaz, že nebude moci působit nepříjemnosti.
Vyprávět pak může co chce.“

„Musí prostě vydat důkazy, abyste je mohli zavřít zase do trezoru.“

„Není to logické?“

„Vypadá to tak.“

Chvíli jsme mlčeli. Pak řekl Ellenword:„Jak jste se rozhodl?“

„Nijak; Odjedu. V pondělí nebo v úterý. Až se spojím
s Lisabonem.“

„Naznačte Gonzalesovi, že je to ztracená věc.“;

„Děkuji za radu. To je všechno?“

„Ne. Ještě něco. Pokuste se přemýšlet o tom, co jsem
vám řekl. Předpokládám, že máte plnou moc k jednání
s tím člověkem. Myslím tím… i materiální zajištění.“

„To je omyl. Nemám žádnou plnou moc. Špatně vás
informovali.“

"Dostal byste ji, nepochybně hezky rychle. Anebo by se
hezky rychle objevil někdo, kdo by ji měl.r Nemám b vás
strach.“. >

„Ani nevíte, jak mne to uklidňuje!“

„Upozorňuji vás, že tu máme dost lidí. A – zdejší
úřady nám nebudou činit potíže.“

„Chápu.“ –      ,      •

„Zato by, je mohly,činit vám.“ ,

„Jsem si toho vědom.“;

„Dobrá, Pak je tedy situace jasná. Mimochodem: Těšilo,
mě,,že, jsem vás zase jednou viděl. Osobně proti vám nic
nemám. Dokonce trochu lituji, že je stav věcí právě takový,,
jaký je. Kdybyste se rozmyslel, dejte mi vědět.“

„Vy myslíte, že vím, kde bydlíte? Já vás nesleduju.“

„Přirozeně bydlím v tomhle hotelu,“ usmál se Ellen-
word.      ,

„Přirozeně,“ řekl. jsem.

 XXVI.          PŘEDTÍM, NEŽ ZAČAL VÍTR

Zbývalo mi tak málo času! A tolik věcí jsem musel udělat
ještě dřív, než budu moci odejít z tohoto příběhu, odejít
z něho zadními vrátky, v naději, že splnění mého úkolu
bude zároveň i pomocí a že zneužití, neboť každý čin lze
zneužít a skoro vždycky zneužit je, bude co nejmenší.
Smířil jsem se už s tolika věcmi, a v mém řemesle to
vlastně byla podstata věci samé… Přesto jsem věřil, že
se lze bránit. Garlanian se bránil. Po svém. Ale rozuměl
jsem mu. Byl bych v jeho situaci jednal jinak? Chyběl
ml už jen maličký článek celého řetězu, článek, který buď
byl na svém konci rozevřený, anebo končil pouty. Nevěděl
jSem ještě, co naleznu.

Ale musel jsem jednat rychle. Nepochyboval jsem
o tom, že Ellenword mě dá sledovat. Byl bych jen chtěl
vědět, kdo je tím andělem strážným druhé strany. Koho
to za mnou poslali z Lisabonu. (Nebo z Athén. Nebo
z Říma.)

První, co jsem musel udělat, bylo spojit se s Lisabonem.

A pak s Bébé Sacconem.

Ostatní nebylo důležité.

Z hotelu jsem se telefonovat neodvažoval.

„Můj“ Triumph stál tam, kde jsem ho zanechal, na Quai
des Beiges. Vsedl jsem do něho a začal projíždět Marseil-
le, až k Pharu a dál, za Bonneveine. Ale do zrcátka jsem
se díval marně. Žádné auto se za mnou nedrželo.

Neuměl jsem si to vysvětlit.

Nastával už soumrak.

Věděl jsem po telefonické rozmluvě s Jo, že je jen
otázkou hodin, než se Bébé dozví o identifikaci Runyana.
Tím okamžikem ztratí jakýkoli zájem mi v čemkoli po-moc – a já jeho pomoc teď nutně potřeboval. Musel

jsem se uchýlit k vabanque – a navíc jsem měl dobrá
důvody předpokládat, že bude úspěšný. Ovšem – budu-li
k němu mít příležitost.

Zajel jsem k Mauriceovi.

Když jsem vstoupil, první, co jsem uviděl, byly tytéž
dvě dívky, které seděly za barem při mé první návštěvě.
Snad je někdo na ty stoličky přilepil. Nebo na nich pře-
spávaly.

Objednal jsem si tedy zase Périer. Za barem byl ten-
tokrát sám Maurice. Šampaňské měl už asi přepočítáno.

Prohodili jsme několik vět. Pochopil, že s ním chci
mluvit o samotě, a tak jsem se ocitl v jeho kanceláři
a u telefonu.

„Co dělá Mac?“ zeptal se.

„Byl jsem pryč.“

„To jo. Potřebujete něco?“

„Telefonovat.“

„Tady. Nebojte, nebudu zaclánět.“

Zabouchl za sebou. Asi měl spolehlivý trezor. Anebo
dobré Informace.

Lisabon jsem dostal za deset minut,

„Šéf tu není,“ řekl mi Cyril.

„Potřebuju s ním nutně mluvit.“

„Je na recepci v Sao Jorge.“

„Tak. To jsi tam sám?“

Nakonec jsem dostal k telefonu samozřejmě Knoxe.

„Víte o té blbině v Římě?“

„Nevím o žádné blbině. Opatrnost je matkou moud-
rosti.“

„Tohle vypadá spíš na řádný potrat.“

„Nedali vám instrukce?“

„Nevzal jsem je na vědomí. Chcete říci, že to mám udě-
lat?“

„Ano.“

„Trváte na tom?“

„Ano. Samozřejmě.“

„Ví o tom šéf?“      

„Ví.“

„Ví, o jakou částku jde?“

„Nestačí, že o tom vím já? Jde o pouhý transfer. Za-
jděte za naším korespondentem. Je už informován, před-
pokládám. Potřebná částka bude u něho.“

Knox „předpokládal“…!

„Kdo tenhle nesmysl vymyslel..

„To nechte na mně.“

Nebyl mým nadřízeným. Ale v téhle věci rozhodoval
on.

„Klidně to na vás nechám. Ale na vaše riziko.“

Pak mě něco napadlo:

„Doufám, že alespoň vy víte, o jakou částku jde.“

Chvilku váhal a pak jsem slyšel, jak vydechl prudce:

„Ne. Ne, když to chcete mermomocí vědět. Nevím to
a nic mi po tom není. To je jiný rezort. Jestli se vám něco
nelíbí, tak zavolejte v pondělí šéfovi. Zítra je pátek, a to
tu nebude. Ještě něco?“

„Už nic. Volat nebudu, ta věc je už u konce. Udělám, co
jste řekl.“

„Tím lip,“ řekl spokojeně. Dodal s pokusem o přátelský
tón: „Šéfovi na tom velmi záleží.“

„To věřím. Koho jste za ranou poslali?“

„My?“ Nastala pauza. „Blázníte? Nikoho.“

„Podle Říma…“

„To zařizoval klient.“

„Aha.“

„Tak vidíte.“

„Ano.“

„Chtěl jste ještě něco?“

„Ne. Vlastně ano: Spěte sladce.“

Zavěsil jsem.

Se svým andělem strážným jsem tedy tak příliš počítat
nemohl: Nebyl určen ani tak k mé ochraně jako k ochra-
ně peněz, až je převezmu…

Převezmu-li je ovšem… Třeba si to budou chtít vyří-
dit sami.

Když jsem vešel zpátky do baru, spatřil jsem v rohuhned u dveří sedět Ellenworda. Nebyl sám. Druhý muž

byl o něco mladší, kolem čtyřiceti, a nevypadal zrovna
na komika z povolání.

„To jsou ti dva, jak se tehdy ptali po tom vašem chla-
píkovi,“ šeptl mi Maurice, když jsem platil.

„Pige,“ řekl jsem dvojsmyslně, protože jsem nechtěl,
aby případně pokračoval. Věci byly jasné a nebylo už
o čem přemýšlet: Ellenword se tu tedy ochomýtal už
hezky dlouho 1

Kývl jsem na něho, když jsem odcházel, a on mi po-
zdrav zdvořile oplatil. Konečně, měl pravdu: Nic jsme
proti sobě neměli.

Ušel jsem těch pár kroků k vozu a chvíli před ním
stál, ale nikdo nevyšel.

Přenechávali sledování nepochybně svým lidem.

Ale kde ti byli?! Nebo snad měli určité styčné body,
o nichž předem věděli, že jimi musím projít?

Bylo skoro půl desáté.

Vsedl jsem do vozu a jel rychle nahoru, směrem na
Severní výpadovku, z níž jsem odbočil vlevo do Canet.
Chvilku jsem se motal, než jsem našel boulevard Barbes:
Byla to vlastně jen nepříliš velká ulice. Zastavil jsem
před Bar des Amis.

„Bébé tu ještě nebyl,“ řekl mi vrchní. „Ale telefonoval,
že přijde. Chodí skoro vždycky v tuhle dobu.“

„Dobře. Počkám.“

Sedl jsem si k barpultu a civěl na řady lahví.

Nevnímám ani viněty lahví, mezi které teď Laugier-
-Capponi zasunuje Beefeaters gin. Dolévám gin Schwep-
pesem a zdvihám skleničku:

„Na zdraví podniku,“ řeknu a zvolna piju. Cítím, jak ml
nápoj stahuje jazyk a po patře se rozlévá svíravá příchuť
chininu.

„Na zdraví podniku se dobře pije,“ slyším za sebou.

Je to Jo. Oholený a v hedvábné košili. Tukové váčky pod
bradou. Světlé modré oči, trochu potutelné.„Proč sedíš na tomhle štokrleti? říká. „Měli by k tomu

přistavovat žebřík.“

Rozumím, Jak to myslí.

Patron také: „Sedněte si tamhle dozadu,“ říká poho-
tově. „Vous y serez bien.“

Jo si objednává vermouth-cassis a rozpíná si šedé sako
z tlustého tweedu: Nepochybně The best Harris tweed.

Díváme se na sebe.

„Tak ty odjíždíš.“

„Za chvilku. Chtěl jsem ti poděkovat.“

Zkoumavě si mě prohlíží, jako jockey koně před zá-
vodem.

„Voilá, messieurs.“ Číšník klade před nás tácky
s pitím.

Osamíme a já říkám:

„Musím ještě vyřídit dvě věci. Nemůžu do hotelu, ale
účet tam za mne zaplatí Bébé. Ta druhá…“

„Nezaplatí,“ řekne Jo.

Zvednu oči.

„Jak to?“

„Bude teď platit advokáty. Je konec.“

Napiju se. Mlčím.

„Cos dělal od čtvrtka, že to nevíš? Sbalili ho v sobotu.Sacconeové skončili.“

Vypráví mi, jak v sobotu večer přišel Détert se svými lidmi do Bar des Amis.

„Byl to úplný hold-up. Détert vlez dovnitř a řek: Ruce
vzhůru, pánové. A žádný pitomosti. Muzika udělala stop
a Bébé vstal. Tři fízlové s bouchačkama ho obstoupili,
jeho a pět jeho lidí, a začali je prohledávat. Bébé řek
vztekle: Co se děje? Zbláznili jste se? Na to nemáte právo!

Jo kývne hlavou a pokračuje: „A víš, co mu řek komi-
sař? Řek mu: Máme všechny práva, Bébé, a ty to dobře
víš! Dokonce si tě vodvedem i s tvejma kamarádíčkama.
Sbal si věci, a jde se!… Našli u nich šest pistolí, Beretty,
Colty a jeden Herstal 7,65. Ten měl u sebe ten jeho ros-
bíf, Neale.“Zapaluju si cigaretu.

„A pak…?“

„A pak Bébé řek komisaři: Mrňousi, děláš právě pěk-
nou hovadinu. Pudem s tebou, ale čistě s principu. To
bylo všechno, co řek. Pak jim nandali naše-vaše, nastr-
kali je do dvou antonů, a bylo. Muzika začla hrát a dneska
Bébé bručí v Baumettes a platit ti nic nemůže, protože
má jiný starosti, a ti, co ho olejzali a podkuřovali mu
a byli by zaplatili kdovíco kdovíkomu, aby se octli v jeho
přítomnosti, teď řádkujou tučně: ZÁVĚREČNÁ TEČKA
ZA NEJMOCNĚJŠÍ DYNASTIÍ, JAKOU KDY MĚLO KRÁ-
LOVSTVÍ GALERKY. Nebo: ZBÝVÁ UŽ JEN SROVNAT
BOUCHAČKY DO SKLADU S REKVIZITAMI. Nebo: HLA-
DOVÍ PSI PODSVĚTÍ ČEKALI NA KONEC SACCONEO.
A co teprve tohle:“ Jo vytáhl Paris Jouť: „EXISTUJE
NOVÁ VLNA MLADÝCH GALERISTU, KTEŘÍ MAJÍ
DLOUHÉ TESÁKY A PŘEŠLAPUJÍ NETRPĚLIVOSTÍ.
BUDOUCNOST JE UCPANÁ A MÁ PRO NĚ JEN POD-
ŘADNÉ MOŽNOSTI. MOCNÁ ORGANIZACE SACCONEO
MÁ KONTROLU NADE VŠÍM A PŘIVLASTŇUJE SI NEJ-
VĚTŠÍ DÍL DORTU. JEDINÝ ZPŮSOB, JAK UVOLNIT
TERÉN, JE ZLIKVIDOVAT TY STARÉ UCHVATITELSKÉ
STREJDY! No, co tomu říkáš? Pěkný, ne? Se vytáhli,
páni žurnalisti. Podle nich Marseille žila v hrůze pod te-
rorem jedný rodiny. Svinstvo. Copak tys vůbec nečet noviny?“

„Nečetl jsem noviny od té doby, co jsme spolu mluvili
telefonicky ve čtvrtek,“ tíkám tiše. „Potřeboval jsem od
Bébého, aby mi helfnul ještě v té věci. A on to udolal.
Setkal jsem se s ním ve čtvrtek, někdy k jedenácté. To jsem netušil, že to je naposledy.“

V duchu ho zase vidím před sebou, jak vstupuje s celou
svou suitou do Bar des Amis oné čtvrteční noci.

Tmavovlasý, s pečlivě přičesanými vlasy a velkými
kouty, hustým, trochu jakoby nakresleným obočím a špi-
čatým nosem, od něhož vedou dvě ostré trpké rýhy skoro
kolmo dolů po stranách přísných vykrojených rtů. Má
váčky pod očima a velké uši, nahoře trochu zašpičatělé.Pečlivě oholené tváře svědčí však už o moci let, která se

domáhají svého. Vrásky: Zvlášť na čele a u očí. Je oble-
čen v šedých šatech s jemným proužkem, má proužkova.-
nou košili a jeho pohyby jsou střídavě pomalé a střídavě rychlé, téměř nervózní.

Málokdo ví, že neumí psát a skoro ani číst: Je už tak
dlouho Bébém Sacconem, že některé věci ztratily důle-
žitost.

S chlapeckou pýchou dává na odiv zlaté hodinky, které
dostal darem od známého herce: Mohl by si koupit třeba
Piaget, v platině a briliantech, ale nepochybuju, že by to
neudělal za nic na světě a že v cele bude nejvíc postrádat
právě tyto hodinky… Něco prohodí k Petemu, který jde
vedle něho. Za nimi se tyčí hubená postava Neala a pak
jdou Comapoint (jeden z těch, kteří mne vzali na pro-
cházku tehdy večer, když se Heyward tak opil) a Aden-
-Aden, v nonšalantním postoji bývalého uzenářského
učně, který teď v světle modrém blaseru má čest krýt
záda konvoji velkého šéfa…

Dva stoly, Dom Perignon, vrchní, který upozorňuje Bé-
bého na mou přítomnost, a Vous étlez belle, Madame,
jeho oblíbená písnička.

Vidím ho, jak dosedá ke mně na bar.

„Qa gaze?“

V hlavě, kterou odvrátí k barmanovi, aby mu řekl: Sans
musique, pour monsieur!, běží teď jistě několik dějů
současně.

„O1ivieri?“ ptá se.

„Perfektní.“

„Jak jste daleko?“

„U konce. Nebo skoro.“

Spokojeně kývne.

„Je živ?“

Garianian jistě netušil, kdo všechno se bude starat
o jeho život. Že bude zajímat i šéfa podsvětí, který má
za sebou spolupráci s jednotkami Svobodné Francie
a anglickými parašutisty za války a Rosettu Légion
ďhonneur po válce, stejně jako marketing a distribuciprostituce a pašování amerických cigaret… V ostatním legenda trochu přehání: Bébé a jeho lidé se starali o bílé maso a viržinský tabák, nikoli o hold-upy nebo o klenoty Jégum.

„Ještě před několika hodinami byl živ a zdráv. I est
in cavale.“

„Víte, kde je?“

„Tuším to. Tady. Tady někde.“

„Kdy mi podáte zprávu?“

„Co s ním chcete?“

„Nic. jenom zdokumentovat, že je živý a že to nebyl on.
O nějakého Runyana nebude zájem…“

V tom se mýlí. je to jeho první omyl? Nebo poslední?

Říkám mu, co potřebuji.

Chvíli přemýšlí, pak kývne.

„Zítra,“ řekne.

„Podrobnosti nejsou důležité,“ dodává.

Podívá se na mne a sjede se stoličky: „Du bon travail,
parlt-il,“ řekne. „On s’arrangera pour vous donner un
roup de main. Allez, á demain.“

Ale další den jsem ho již nespatřil, a teď už i on je
v jiném prostoru: Před pěti dny byli ještě všichni na
svých místech. Před čtyřmi.

Napadne mne, že bych měl zavolat Magali. Vím, že to neudělám.

Napadne mne, že starý Paleta možná už umřel.

Sacconeové už nejsou. A ti ostatní, kteří ještě ve
čtvrtek i v pátek dělali navyklé pohyby ranní toalety,
kteří se soužili starostmi, spojenými nějak s Garianianovým jménem, kde ti jsou?

Pouť už byla na odjezdu.Zahlédl jsem ji a přišel v okamžiku jejího stěhování.

jako bych viděl Knoxe: Budete se držet v klidu nějaký ten den…

Heyward: Mrtvoly nesleduju…

Zdá se, že to byla dobrá práce. Zařídíme vám nějaké to helfnutí.
.Na viděnou zítra.Jo, který teď vedle mne sedí a nechce mne rušit a čeká,

až co mu řeknu, a když neřeknu nic, nebude se ptát a nebude se divit.

Magali. Magali, která myslí na mrtvé a dává přednost živým.

Macdonald. Penzista v Marseille, kterému lze leccos
připomenout.

Maurice: „Chcete kluziště?“ Mluví rychle a mluví
správně. Ví, kdy má přestat.

Ogier, který si vyprazdňuje kapsy a hledá, co mu
v nich zbylo, když změnil barikádu. „Má skládací stan-
gun a Fenku,“ opakuje o Garianianovi to, co mu řekl Dixon.

A Dixon, Garianianova ochrana. A Claude de Langlois.
A Lantermann a Sven, jeho sekretář, který se domníval,
že jde o úhrnnou zprávu jistého amerického velvyslance
o jeho jednání se zástupcem jiné mocnosti. Jak to
pěkně zní.Jména, která by se dala sečítat.Blonďáček v Římě a Ellenword zde. Chen...

Když jsem přiletěl tehdy ve čtvrtek, atrakce už končila:
Tušil jsem to?

Tušil Garianian, co všechno vnese do života loutek,
které nikdy nežily, nebo žily jen málo, anebo se o to pouze
pokoušely?Žil ve světě, který byl atomizován.

A v tomto světě měl svůj vlastní svět, který jím byl ještě ve čtvrtek, ještě v pátek.

Ale byl to svět před rozprášením.A pak přišel vítr.

Opřel jsem se co nejpohodlněji a přivřenýma očima
pozoroval ta stehna, ty pohyby, ty tváře, celý ten tanec
kostlivců.

Byl pátek večer a seděl jsem zase v Cherche Dieu.

Nebyl tu se mnou ani Jo, ani Magali, tentokrát jsem byl
sám.z reproduktoru hřmělo On the road again, bylo k půl-

noci a Kobra tančila s mladým Boussacem, o kterém se Neale vyjádřil, že mu patří ta druhá půlka Dordogne.Měl řádně intelektuální výraz s patřičně béžovým rolákem v manšestrovém žlutém obleku a boty s přezkami.

Občas zdvihal ruce nad hlavu a nevěnoval Kobře ani
dost málo pozornosti: Byl zaujat dokonale svým tancem.;

Kobra měla kratičkou sukni z černé kůže, černé stře-
více se zlatými kramfleky a mechanicky trdlovala jako
ostatní. Reflektory jí co chvíli měnily barvu tváře, ze zelené do bílé a pak do červené.

Její gesta mohla být erotická, ale stejně tak jimi mohla
být gesta všech těch ostatních dívenek, jakože stejně
dobře to mohly být pohyby určené pradleně, čekající nad
plným škopkem ještě na kombiné: Byl to výprodej gest,
určených na ochotnickou scénu, ne k dotykům.Bylo už k půlnoci.

U jejího stolu jich bylo sedm i s ní, z toho jedna dívka,
blondýnka s podčárkovanýma očima a úzkými rty, kte-
rými stále něco mlela. Mohl jsem je pohodlně pozorovat,
seděli u svého obvyklého stolu přímo naproti mně.

Jeden z nich byl vlasatý a rozčepejřený, jiný vlasatý
a nerozčepejřený a další dva připomínali nastydlé demi-
urgy vesnického divadla, leč s velkými rolexkamí na zá-
pěstích. Střídali se v tanci a začínala sobota.

Triumph jsem nechal stát před podnikem a měl jsem
plnou nádrž, protože jsem se cestou od Heywarda zastavil u pumpy.

Heywarda jsem nalezl v jeho hotelovém pokoji. Byl,
v pyžamu a láhev Danielse stála nedotčená na stole. Chi-
vas Regal pil zřejmě jen za cizí.

Uvítal mě mlhavě.

„Nedal jste o sobě dlouho vědět.“

Přešel jsem tc.

„Máte peníze?“

„Trochu…“ řekl. Zaváhal.

„Žádné vám nenesu,“ ujistil jsem ho rychle. „Ale chtěl bych si možná nějaké odnést.“„A tak.,. byl jsem avizován,“ řekl mdle. „Ale ještě to sem nedali. Měli to sem dát dnes?“      ■

„Včera, dnes…“

„Dám vám vědět na vaší adresu, jakmile se něco dozvím."      

„Není kam. Buďte prostě doma. Zastavím se tady.“

„Kdy?“

„Až je budu potřebovat. Dnes, zítra, pozítří… vím já?“

To bylo v pátek dopoledne. Týž večer jsem mu ještě‘ za-
telefonoval. Trvalo chvíli, než přišel k telefon.

„V sobotu večer… stačí to?“

„Musí to stačit,“ řekl jsem. „Tedy zítra. Buďte tam,kde jste. Přijdu.“

Stačím to všechno do soboty do večera? Trochu jsem
o tom pochyboval, když jsem pozoroval Kobřiny mecha-
nické pohyby, tu automatičnost, ten zvyk… Nebude lehké
ji z toho vyburcovat! A co když se mýlím, co když opravdu nebude nic vědět?

Ale to nebylo pravděpodobné.

Měl jsem zaplaceno, a když Se začali zvedat, byl jsem
už u šatny. Nějaká slečna mi otevřela dveře a dostala
pětifrank, za sebou jsem slyšel Boussacův hlas (Byl to
on? Asi ano.) jak říká: „No, nemožný, je úplně katastro-
fálně nemožný…“ a vyšel jsem na čerstvý vzduch.‘

Už se trochu ochladilo. Place Thiařs’bylo poloprázdné
a kromě mého Triumphu stál před podnikem jen jeden vůz.Když jsem vyšel, řidič právě nastartoval.Šel jsem k svému autu a odemkl jej.Uvažoval jsem, kam mají namířeno, když se‘ to stalo:

První vyšel Boussac, za ním Kobra a pak se tlačili ti
ostatní. Dveře zapadly a vtom se otevřela dvířka vozu za mnou.

Muži byli dva.„Ani hnout,“ řekl ostře jeden z nich. Nemusel to opa-

kovat, protože z celé bandy se nikdo ani nepohnul a mladý
Boussac pro jistotu ještě zvedl ruce, ačkoliv ho k tomu nikdo nenutil.

„Slečna půjde s námi. Vy, ano, vy. A rychle, rychle,nebo…“

Kobra zaváhala jen maličko.Druhý jí pomohl, jednou rukou mířil na ty dorostence

a druhou ji dotlačil do vozu, sedl si vedle ní a druhý muž
skočil na sedadlo vedle řidiče. A to už jeli čtyřicítkou.

Pouhým mrknutím jsem zjistil, že nikdo z bandy se sku-
tečně dosud nehnul, a pak už jsem se díval jen před sebe.
Klíček, startér, plyn, spojka, dvojka, plyn a burácelo to
še mnou směrem k Promenade de la Corniche.Neměli velký náskok, tak sto metrů.

Ale musel jsem jet osmdesát, aby se nezvětšil.

Minuli jsme Pharo a vůz přidával. Byl to americký
vůz a na hladkém betonu Promenade de la Corniche měl
všechny výhody: Nepochyboval jsem, že by byl mohl jet
dvojnásobnou rychlostí, jenomže tu bylo stále ještě dost
vozů, jak v protisměru, tak i těch, které jsme předjížděli.
Navíc nepředpokládali sledování. O mne se nestarali.
Za Pradem prudce odbočili vlevo nahoru.

Trochu jsem se přiblížil, ale ne moc. Kopcovitý terén
mi ted skýtal výhodu. Projížděli jsme ztichlými uličkami
a stáčeli se kolem Roucas Blanc jakoby zpátky do města,
ale pak vůz únosců odbočil směrem na Saint Julien, poměrně vzdálené předměstí.

, Rychlost klesla na šedesát, pak na padesát.

Znal jsem to tady a nechal vzdálenost mezi mnou a jimi trochu zvětšit.

Levou rukou jsem přidržel volant a pravou jsem se
s uspokojením přesvědčil, že moje Beretta 7,65 vězí v pouz-
dře pod levým podpaždím dostatečně volně, tak, abych ji
mohl kdykoli rychle dostat ven.

Bylo to Jednopatrové stavení, obklopené poměrně roz-
sáhlou zahradou a cypřiši. Vůz únosců stál před brankou.
Předjel jsem jej a zastavil asi metr před ním, aby mi nic nebránilo v rozjezdu.

Motor jsem nechal běžet.Branka nebyla zamčená.

Prošel jsem pěšinou mezi cypřiši až k domku: Bylo to
něco mezi bungalowem a rybářskou stanicí. V prvním
patře byla tma, pouze v přízemí, skoro u země, svítilo jedno okno.

Klekl jsem si a opatrně nahlédl: Místnost sloužila zřej-
mě za skladiště a dílnu, protože se v ní povalovalo množ-
ství různých krámů, souvisejících s auty, plechovky od
Shellu a Essa, pily, hoblíky, železné traverzy a řetězy.

Uprostřed stál truhlářský stůl, podlouhlý, dost nízký,
na kterém nebylo nic než Kobra, kterou dva z mužů při-
držovali, zatímco třetí jí právě uvazoval ruce k nohám stolu.

Pak jí připoutal i nohy.Jejich poznámky nebylo slyšet, ale z jejich počínání

bylo jasné, co hodlají udělat napřed, a muselo to být
jasné i Kobře, když jí nejvyšší z těch tří vyhrnul sukni a roztrhl kalhotky.

Vstal jsem a šel ke dveřím do domku, otevřel je a vy-
lovil z kapsy baterku v podobě plnicího pera: Chodba
byla temná a nemohl jsem ztrácet čas. Rychle jsem sešel
do suterénu, odkud zaznívaly hlasy…

Několik schůdků vedlo k dřevěným dveřím. Přitiskl jsem na ně ucho.

„…všichni tři a pěkně postupně…“ slyšel jsem. „Povídat si budem až pak.“

Zlehka jsem otevřel a řekl: „Ruce vzhůru. A najednou,ne postupně.“

Pak to šlo všechno velmi rychle. Postavil jsem ty tři
vedle sebe čelem k protější zdi a ujistil je, že střelím při
sebemenším pohybu.

Nato jsem začal odvazovat Kobru, což trvalo skoro dvě
minuty, protože jsem si musel kleknout a odvazovat jí ruce
jen jednou rukou, zatímco levou jsem nepřestával mířit.

„Nohy si uvolni sama,“ pobídl jsem ji, když měla obě
ruce volné.Za okamžik seskočila se stolu a přetáhla si zase sukni.

Kalhotky nechala ležet a tázavě se na mne podívala.

Pokud jsem si mohl všimnout, nebyl na ní znát žádný velký otřes.

„Tady máš lampičku. Před dveřmi jsou tři schody. Pak
vyjdeš nahoru a pěšinou mezi stromy ven. Branka je
otevřena. Před ní stojí můj vůz, je to ten, který je nastar-
tován. Sedneš si do něj a klidně na mne počkáš. Žádnou paniku, rozuměla jsi?“

„Ano. Ale nechcete… abych vám pomohla?“

„Ne. Chci, abys dělala přesně, co jsem ti řekl. To a nic
jiného. Pistoli mám v ruce já, a ne oni. Klusej!“

Otočila se beze slova a odběhla.Parádně jsem vycouval ke dveřím a přesvědčil se, že je opravdu pryč.

Pak jsem řekl tiše:„Ruce zatím nechte nad hlavou. Pro forma vás každého

postupně praštím. Nebojte, nebude to ani cítit. Řeknu
vám, kdy máte padat; skládejte se ale pěkně efektně,
protože se třeba dívá oknem, u těchhle děvčat člověk
nikdy neví."

Začal jsem s Nealem. Vzal jsem ho za krk a řekl; „Pa-
dej!“ a zároveň mávl pistolí, kterou jsem držel za hlaveň.

Pak jsem udělal totéž s řidičem a nakonec s Petem.

Komedie byla u konce.

Leželi teď všichni tři na břiše, všelijak zkroucení,
a podle slabých otřesů jejich těl jsem pochopil, že se
chechtají a mají co dělat, aby to nebylo vidět.

„Že děkuju a pozdravujte Bébého,“ zašeptal jsem
a doufal, že budou tak slušní a budou pro každý případ ještě pár minut ležet.

Ale Kobra u okna nebyla.Utíkal jsem alejí a doufal, že ji nenapadlo jednoduše odejet.

Ale můj vůz stál na svém místě.

Otevřel jsem dvířka.Kobra v něm seděla a trocfíu polekaně vzhlédla. Ne-

byla si jista, jsem-ll to opravdu já.

„Jen klid, všechno je O.K.,“ řekl jsem a vsunul se za volant.

„Jak se jmenuješ?“ Záměrně jsem jí tykal.

„Tarquezy.“

„Ne, křestním jménem.“

„Říkají mi..."

„To vím. Chci.slyšet tvoje křestní jméno.“

„Anne-Marie,“ řekla rychle.

Spokojeně jsem přibouchl dvířka a co nejefektněji vystartoval.

 XXVII.                  NÁSTIN ORGIE

                          PRO HADY I NEHADY

Zvolnil jsem rychlost, až, když jsme se přiblížili k Pro-
menade de la Corniche. Dosud nepadlo ani slovo. Díval
jsem se stále na silnici.

„Kam tě mám odvézt?“

Když mlčela, po očku jsem na ni pohlédl. Hleděla upře-
ně před sebe. Bylo v tom něco křečovitého.

„Není ti špatně?“

„N-ne…“

„Nemusíš mít strach.“

„Já vím.“

Ve voze byla těžká atmosféra, ale záměrně jsem neotevřel okno.

„Chceš cigaretu?“

„Ano.“

Zapálil jsem jí. Oči se jí leskly.

„Nezdálo se mi, že ses moc bála.“

„Ano.“

„Ano… co?“

„Nic.“

„Můžu mlčet.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Taky si myslím.“

„Zavezu tě na policii,“ řekl jsem zničehonic.

Trhla sebou.

„Ne … totiž…“

„Bylo by ti to nepříjemné, viď?“

„Já… nemám ráda policii… ptají se na každou maličkost…“

„A co když jsem od policie?“

Prudce se na mě podívala. Bylo vidět, že chce, aby to
nebylo pravda.„Co ti chtěli.“

„Co mi chtěli…?“

„No ano. Co ti chtěli?!“

„Vždyť …vždyť jste to viděl…“

„A slyšel. Tak nekecej. Co ti chtěli? O čem si s tebou
chtěli povídat?“

„Já vám nerozumím.“

„Rozumíš moc dobře. O čem si s tebou chtěli povídat,
pak, po tom, no?“

Pozorovala teď upřeně osvětlenou palubní desku. Ru-
čička tachometru byla na padesátce.

„Benzínu máme dost, olej je vyměněný, jedeme padesát
a dojedeme. Jde o to, kam. Tak mluv.“

„Vy nejste od policie.“

„Ne.“

„Já to věděla, že ne.“

„Ulevilo se ti?“

Nic.

„Já vím, že se ti ulevilo. Ale to je tvoje věc. K ničemu
tě nenutím.“

Zase nic.

Nepředpokládal jsem, že to bude lehké. Bylo třeba mít
trpělivost a chtělo to‘ čas. Rozuměl jsem jí a věděl, čeho
se bojí.

„Chceš něco vypít?“

„Třeba.“

„Chceš získat čas… ‚dobrá. Ale upozorňuju tě, že tví kamarádi to už asi ohlásili. Takže se policii nevyhneš.“
„Mně policie nevadí. Jen jsem myslela…“

„Že by se to dalo obejít…“ doplnil jsem ji. „Až to ne-
bude tak horké. To asi nechceš, aby ty chlápky chytli,
viď?“

‚Vypadalo to, že už přikývne. Ale neudělala to. Sjeli
jsme na Corniche a mířili k Prorokově zátoce.

„Tak co. Vyber si.“

„Já… co vy chcete?“

„Mně je to jedno. Už jsem ti řekl, že tví kamarádi nepochybně spustili povyk. To je asi jediné, co dovedou.“„Neměli tam vůz…“

„A kdyby ho tam měli?“ řekl Jsem ironicky.

„Vlastně jsem vám ani nepoděkovala. Přišlo to všechno tak rychle.“

„Všiml jsem si. Ale to nemusíš. Jestli chceš, můžeš si tady vystoupit a víckrát se nemusíme vidět.“

Doufal jsem, že neřekne ano.

„Kde jste se tam vzal… tak akorát?“

„Chodím v noci na procházky dýchat vůni cypřiší.Nevšimla sis, že jich tam mají dost? A navíc jsem voyeur.
Někdy ovšem musím přistavovat žebřík. V tomhle případě toho nebylo třeba. Doufám, že to na mě policii neřekneš.“
„Ne. Je to… trestné?,“

Myslela to vážně?

„Kolik je ti?“ řekl jsem ostře.

„Bude mi dvacet.“

„To ti toho bude.“

Pak jsem dodal jakoby laskavěji:

„Seděl jsem v Cherche Dieu a měl jsem vůz před barem.Vyšel jsem chvíli před vámi a právě do něj sedal, kdyžse to stalo.“

„Takže jste se pustil za námi?! Byl jste báječný.“
Teď to znělo doopravdy. Na chvilku zapomněla na své ostatní starosti.

„Poslyš, Anne-Marie, nechme toho, ano? Ty nemášnejmenší chuť to roztahovat na policii. Tobě nešlo anitak o to znásilnění. Tři chlapy bys byla snesla. Tak je to.Tobě šlo o to, aby tě buď pak neoddělali, anebo, a tospíš, o to, o čem by si pak s tebou chtěli povídat. Mám pravdu?"

„Ano. Snad. Nevím. Bála jsem se. Ještě se bojím.“

„Budeš se bát čím dál tím víc. A víš to.“

Nic. Byli jsme u Starého přístavu a já trochu přibrzdil.
„Budeš se muset už rozhodnout. Tak jako tak to už na
policii vědí. Tak co?“

„Kolik je hodin?“

„Teď je čtvrt na ‚dvě. Uplynula asi tak hodina. Necelá.“
„Zajeďme tedy před Cherche Dieu.“„S jakou verzí? Máme jim říct, kde jsou ti tři?“

„Co jste s nimi udělal? Zabil jste je?“

„Ovšemže ne. Jsou tam, živí. Možná že se už vzpama-
tovali. Policie je ještě může chytit a vyslechnout.“

Zabočil jsem na Place Thiars.

„Philippovi můžeme říct, jak to bylo… ale jinak…
třeba mě jako pustili, ne? Třeba to byl omyl…“

„Dobrá. Jel jsem za vámi, a někde v Roucas Blanc za-
stavili a vysadili tě. Vzal jsem tě zpátky.“

„Ano. Ano.“

„Budou se tě ptát na popis. Na to, o čem jste mluvili.
Proč tě pustili.“

„Mohu říci, že si jeden z nich zapaloval cigaretu a že
řekl, že to nejsem já… tedy… že já nejsem ta, kterou
měli unést?“

„Ovšemže můžeš. Zní to blbě, ale mohlo se to tak stát.“

„Jinak jsme mlčeli… ne?“

„Ano. Jinak jste mlčeli…“

Zastavil jsem. Byli jsme před Cherche Dieu.

Byli dva a chvilku se vyptávali. Nečekali jsme na ně
dlouho, asi čtvrt hodiny.

Když jsme dorazili, mával Philippe de Boussac rozčíleně rukama:„Musíme zatelefonovat na policii,“ vykřikoval. „Hned,jak jste byli pryč, jsme tam telefonovali. Poplašili jsme celou Sureté!“

Kobra mi představila ostatní: Emmanuela ďAciera,Roberta Lanciu, Calvinettiho, Pracičku, o kterém jsem užslyšel, a Janine, Philippovu slečnu nebo tak něco.

„Teda, Kobro, my dělali takovej bengál, že fízlové teď
lítaj jako splašený,“ chechtal se rozčepejřený Emmanuel
d’Acier. „Tos neviděla!“

„Nevolali jste k našim?!“

„Ne, to víš, že ne. My jsme věděli, že tě najdou.“

„Prd našli,“ poznamenal věcně Pracička, „dyť ji našel
tuhleten pán.“Vyjímal se mezi nimi jako bujnější chudý příbuzný.

Trochu ježatý. A roztomilejší než oni,

„Já vám to všechno pak vysvětlím.“ řekla Kobra.

Oba tajní se dostavili a na mou žádost se o mně poml-
čelo: Sedli jsme si s partou dovnitř, zatímco Kobra a Phi-
lippe odjeli podepsat protokol.

„Jak to vlastně bylo?“ zeptal se Calvinetti. Byl bledý a tvářil se filosoficky. „Víte, dělám trochu do žurnalismu.“

„To je povolání, které miluju,“ řekl jsem a představilsi ho jako otce rodiny, rozkládajícího nedělní list s úvod-
níkem, který podepsal poprvé po šesti letech… Nechtělbych být jeho dcerou: Bude slyšet samé: Žurnalismus, to
je… Být dcerou lokálkáře, proč ne. Ale dcerou Calvinettiho, brr…

„A to ona tak stála a mávala tam na vás?“

„A nebál jste se, že po vás budou střílet?“

„My jsme nemohli nic dělat, naše vozy byly zaparko-
vány na Place Thiars… než jsme k nim doběhli, byli jste
v trapu.“

„Co to bylo za fáro, co měli?“ ptal se Pracička.

Těsně před druhou se vrátila Kobra s Philippem z ko-
misařství.

„Všechno je O.K.,“ mrkla na mne, napodobujíc má
slova, která jsem jí řekl asi před hodinou. „Podepsáno
a skončeno v 1’40 hod. Tak.“

Sedla si vedle mne.

De Boussac se na mne podíval s výrazem velkoknížete,
kterému vrátili dceru z dračího doupěte.

„Kobra mi všechno vysvětlila,“ řekl. „I vaše důvody.
Budeme plně respektovat vaši skromnost. Dovolte, abych‘
vám řekl, že vás velice oceňuji. Oceňujeme.“ Sedl si
a zíral.

Pohlédl jsem na Kobru. Nedalo se z ní nic vyčíst.

„Je tu strašný rámus,“ prohodil jsem a dodal tišeji:
„Nechcete, abych vás odvezl?“

Než mohla odpovědět, ozval se de Boussac:

„My vás odvezeme, milý pane. A daleko.“ Rozhlédl sepo přítomných: „Janine, zavolej Myrnu a Paulinu. Že se

pro ně zastavíme doma během deseti minut. Ať čekají
každá před vilou. Pracičko, k vozům. Budeš řídit ty, Cal-
vinetti a já. D’Acier moc pil.“

Než jsem mohl něco říci, dodal: „To se musí oslavit.
Bude to velká oslava. Nabouráme vrata. Je to poblíž La
Ciotat. Roztomilí staříci. Jen kvůli vám.“

„Ale… vždyť je pozdě“ řekla Kobra a pohlédla na mne.

„Já myslím, že by si vaše přítelkyně potřebovala teď trochu odpočinout.“ namítl jsem.

„Pokud jsem vyrozuměl, tak vaší zásluhou k ničemu
nedošlo. Tedy, k ničemu nedobrovolnému. Páni! Když si to
představím. To se musí napravit. Uvidíte, že my to dove-
deme trochu lip a jinak. Strašně jsem litoval, že jsem…
že jsme byli vyřazeni a nemohli zasáhnout. Ale proti
zbraním, že ano… Nenosím pistoli stále u sebe, člověk
někdy zapomíná, kde žije. Ale dovolíte, trochu vás rozve-
selíme. D’Acier, kup tři láhve whisky, šest lahví sektu…
nebo raději sedm lahví… Nejste ženat, že ne? Aby vás
nečekala ženuška…“ Vyprskl. „Protože Georgette má ty-
hlety věci, tak je k dispozici jen Paulina s Myrnou, ale
i tak vás ujišťuji, že na to budou stačit. Nemluvě tadyhle
o naší princezně, plné jedu.“ Štípl zlehka Kobru do
tváře. „Copak je s tebou?“

„Nic. Nic,“ řekla rychle a věděl jsem, že je to ztracené:
Považovala za nutné hrát komedii dál a dělat, jako by se
nic nestalo, jen aby nepřipadala partě jiná než obvykle.
Úplně zapomněla, že by se mohla vymluvit právě na to,
co se stalo.

„Ale…“ řekl jsem.

„Ne,“ řekla Kobra a vzala mne za ruku a významně ji
stiskla. „Mají pravdu. Tohle se musí oslavit. Uvidíte, jak
dovedou nabourat vrata. Jsou to experti.“

„Nepochybuji o tom,“ řekl jsem zasmušile a v duchu si
umiňoval, že budu dál dělat jakoby nic, abych mohl zů-
stat v Kobřině blízkosti a vyčkávat vhodný okamžik.

Když už se jednou rozhodla hrát, pokračovala v tom,aniž viděla, že je to vlastně výhra na druhou; podvedl jsem

ji; její obavy nemohly tudíž plynout ze skutečné situace,
ale z povědomí o něčem, co takovou situaci učinilo v je-
jích očích nejen pravděpodobnou a můj podvod s únosem
věrohodný, ale velice samozřejmou.

Kobra se vůbec nedivila, že ji unesli.

Očekávala to.

Tušil jsem, proč.

Vlastně to už bylo jasné.

Stačilo nalézt správný knoflík a stisknout v pravý
‚okamžik, a sezam vydá zbytek tajemství už docela ochot-
ně…

Jenomže mezi ni a mne vstoupila parta, chtějící ani ne
tak oslavovat (určitě byli zklamaní, že nedošlo k znásil-
nění, to přinejmenším!), ale hlavně napravit svou pověst
tím, že mi předvedou, jak dovedou nabourat vrata. Ex-
perti.

Byla to jízda smrti, výkon hodný právě takových hle
bambulů, kteří v životě nedovedou nic lepšího, než se
rozsekat někde na maděru a zanechat po sobě pokud
možno co nejvíc zmrzačených; Bůhví, proč se nic nestalo.
Všechny předpoklady k neštěstí byly dány a mohl jsem
se utěšovat jen tím, že nejsem sám, kdo se bojí. Anne-
-Marie se bála také.

Dostalo se mi té cti hačat po Kobřině boku v prostřed-
ním voze, který řídil de Boussac, zatímco vedle něho roz-
víjela Janine tezi o rozkoši vznikající při znásilnění, prý
mimovolně.

„Víš, já si myslím, že je to něco, jako když ti někdo
povolí udělat všechno a říkat všechno, co ti napadne, a ty
za to nemůžeš, protože jseš k tomu nucená..

Vyjeli jsme ve třech vozech, pěkně za sebou. První řídil
Pracička, a byli v něm ten rozčepejřený Emmanuel s ko-
vovým jménem a Myrna, pomenší černovlasá holčice,
která podupávala nervózně v širokých kalhotách před
jednou z vil. Stál tam s ní ještě další chlapík, kteréhoJsem už také někde viděl, pravděpodobně při jedné ze

svých předešlých návštěv Cherche Dieu.

Pak Jsme zastavili ještě dlouhé a dobře vyvinuté Pau-
líne a ta se nasadila ke Calvlnettimu a Lanciovl. Tím jsme
byli komplet, jak prohlásil de Boussac, a pořadí vozů se
změnilo. Calvinetti jel první a Boussac za ním, Pracička
konvoj uzavíral. Bohužel, protože mi připadal přece jen
rozumnější.

Jakmile jsme totiž opustili Marseille a začali stoupat
silnicí na Cassls, Boussac tvrdě zatroubil a pak začal di-
voce střídat světla s poznámkou: „Jerome je šnek, to
bychom tam dojeli za bílého dne “

A tak následovala víc než hodinová jízda ostrými hor-
skými serpentinami směrem přes Morgiou po Calanques
až ke Svinskému mysu, kteréžto jméno bylo pro Cap Ca-
naille vskutku příhodné.

Tma, světla aut, skřípění brzd a rychlost pořád u deva-
desátky. Pokud tamtudy někdo jede ve dne a má rozum,
nepřekročí padesát.

„Totiž, Freud se svým libidem je už zastaralý,“ sly-
šel jsem Janine, která neustále hovořila, na půl obráce-
ná k nám, osvětlovaným reflektory zadního vozu, a napůl
k zřejmě zbožňovanému de Boussacovi (nebo zbožňované
Dordogni? Neznal jsem finanční postavení Janiných ro-
dičů, ale Dordogne je veliká).

De Boussac řídil velkými obloukovitými gesty a občas
jednou rukou, a při pomyšlení na menší smyk se mi
dělalo špatně.

„Já jsem přesvědčená, že kdybys bývala věděla, že tě
pak nezabijí a že si to jen udělají, mohlas prožít docela
interesantní zážitek…“

Kobra na mne pohlédla a neřekla nic,

„Slyšíš… co sis vlastně myslela, když ti tři chlapi…“

„Už jste byla někdy znásilněná?,“ zeptal jsem se věcně,
protože ml šla na nervy.

„Jak to myslíte?“ zeptala se,

„Nemyslím, jestli jste si to někdy představovala,
myslím tři chlapy a žádné ohledy…“
 Zase zatáčka. Bylo Jasně slyšet pneumatiky. Naštěstí

byly trochu podhuštěné, což mě poněkud uklidňovalo.

„Janina nebyla nikdy znásilněná, že ne, zajíčku,“ pro-
hodil de Boussac a zase mocně zatočil volantem. Málem
Jsme najeli na patník na vnitřní straně silnice.

„Dávej přece pozor,“ ujelo Kobře.

„Musím to řezat… v téhle rychlosti… nechceš přece
spadnout dolů, že ne?“

„Jestli myslíte, že je lepší narazit na skálu, pak máte
pravdu. Ale otázka zní, je-li nutné na něco narazit,
pokud ano, volím skálu s vámi, ale to jen v případě, že
bych jinak měl spadnout do propasti.“

„Philippe jezdí výborně,“ řekla Janine. „Měl vlastně zá-
vodit… jenomže on je na to příliš líný.“

„To až budu chtít spáchat sebevraždu,“ poznamenal
ten dobrý hoch. „Pak se dám najmout na Rallye Monte
Carlo…“

Pravděpodobně si představoval, že ředitel firmy na vý-
robu závodních vozů bude velice dojat, oznámí-li mu:
Hodlám jet tak rychle, že se třeba zabiju… Asi neměl
velké ponětí o ceně závodního vozu.

„A vy jste neměl strach?“ kvokala Janine.

„Ne. Já mám strach teď, slečno,“ řekl jsem.

Chvíli mne ujišťovala, že se nic nestane, a zdálo se,
že jim oběma je předmět mého strachu, tojest nezvlád-
nutí vozu a pád někam do hlubiny, námětem k veselým
úvahám, jak jsou lidé podivní. Tří násilníků se nebál,
a rychlejší jízdy ano!

Inu, jste jiná generace, chtělo se mi říci, riskujete tam,
kde o nic nejde a kde je to spojeno s viditelnou senzací:
jen tak, kvůli frajeřině. Když o něco jde, buď naříkáte,
že vám nikdo nedává šanci, nebo zalezete, anebo si hra-
jete na revolucionáře a zapalujete auta dělníků.

Ale neřekl jsem to: Byla to jiná generace, která se ne-
dovedla v životě rvát, která byla zbabělá a kterou jsem
nehodlal měnit. Mou jedinou starostí bylo, aby ml tyto její
exempláře nezkrátily život. Ačkoli nebyl nikomu zrovna
zvlášť moc platný, pořád mi připadal cennější než tenjejich. Jednak‘, že byl můj, a jednak, že jsem v tomhle svém

životě věděl o pár věcech, které jsem mohl mít rád.

„Ah, Calvinetti to bere nahoru na mys.“

Odbočili jsme ze silnice a drápali se příšernou stezkou
až nahoru na Gap Canaille. Utěšovalo mne, že jsem ucítil
Kobřinu ruku ve své: Stiskla mi ji, a i když jsme nemohli
hovořit, jasně jsem vycitoval, že jí ta cesta jde už dávno
na nervy a že má v hlavě úplně jiné věci: Také její strach
pramenil z toho, že měla něco, na čem jí záleželo…

Zastávka byla krátká.

Uprostřed vlhkého vřesu nedaleko meteorologické sta-
nice, náležející k vojenskému objektu, uspořádal tvrdo-
hlavý adept žurnalismu přednášku o tom, jak zde byl zabit
nedávno jistý Garianian a jak si tu s ním gangsteři vyří-
dili účty. Prostě: Marseillský folklór pro blbého turistu.

Zdvořile jsem naslouchal a uvažoval, kolik lidí myslí
na Garianiana, a každý jinak: Pro tyhle zde to bylo jen
arménské jméno…

„Je chladno,“ poznamenala Kobra. „Neměli bychom už
jet?“

Podíval jsem se na ni. Pak jsem zlehka kývl. Těžko říci,
zda si to vyložila jako poděkování, nebo jako náznak, že
jí rozumím.

Vrátili jsme se zase na původní silnici, která začala
klesat směrem k La Ciotat. Tam se ujal s mohutným světel-
ným signálem Boussac vedení, používaje s rozkoší světel-
né houkačky.

„Jerome neví, kde to je,“ vysvětlil. „Už tam budem. Je
to o samotě. Uvidíte.“

„Phillppe dovede skvěle najít barák,“ prohlásila Ja-
nine.

„Nepochybuji,“ řekl jsem a pohlédl na Kobru. „Jste
ještě unavená?“

Teď jsem jí vykal, před ostatními.

„Trochu.“

„To přejde… nabouráme vrata a odšpuntujem to,“
Ujistil nás všechny nahlas Philippe. „Nebojte, uvidíte, jak
to rozjedem,“ dodal ke mně.

Zřejmě se rozhodl předpokládat, že po Kobře toužím. A stavěl se k tomu s distinguovaným patronátem náčelníka černošského kmene, který jednu ze svých mnoha dcer svěřuje cizímu šamanovi k příležitostnému použití jako formální projev díku za moc jeho čar, jichž si ve skutečnosti ani nežádal…

„Myslel jsem, že jsi už zažila jinší věci,“ řekl jsem tiše a ironicky.

Kobra pokrčila rameny.

Byly dvě hodiny zrána pryč a byli jsme na místě.

„Teď přijde na řadu famózní sirka Philippe de Boussaca,“ prohlásila Janine, když jsme vystupovali z vozu.

Vilka stála na stráni na okraji lesa; jedna její strana měla dvě patra, druhá jen jedno. Vozy jsme nechali stát na cestě a museli jsme pěšky po stráni asi sto metrů.

„Už dávno spí,“ podotkl Calvinetti.

Vchod byl zezdola.

„Vy zůstanete pod schody,“ řekl de Boussac, „Pracička, d’Acier a já jdem na věc.“

Myrna se mne chytla za loket a vypískla: „To bude rodeo. Už jste někdy boural vrata, vy šampióne?“

„Ne.“

Shromáždili jsme se pod schody, vedoucími k hlavním dveřím.

Viděl jsem, jak de Boussac zabušil na dveře a Pracička s d’Acierem mu něco vykládají rukama. Pak se za-leskla baterka a pak všichni tři začali řvát: Hoří!

Kobra stála vedle mne a dívala se k horním oknům. Jedno se rozsvítilo a stařecký hlas se zeptal, co se děje.

„Hoří… kde máte vodu?“ vykřikl de Boussac.

Stařec chvíli váhal, a mne napadlo, nepřijde-li dolů š puškou. Když rozevřel dveře, vmáčkl se Pracička do kouta a d’Acier se skrčil k prahu.

„Co je… kde hoří? Co se to tu…?“

Philippe vyňal zápalky a rozškrtl jednu z nich před udiveným starcem.Hoří… tadyhle…“

Zároveň JI sfoukl, Pracička zkroutil starci ruku vzad
a ďAcier mu rozsvítil baterku do tváře.

Byl to asi sedmdesátiletý člověk s povytahanýml rysy
městského knihovníka na penzi. Měl na sobě kalhoty
a svetr a začal koktat.

„Neboj se, dědouši, a nedělej rámus. Nejsme zloději.
Ale neblbni a dej si to vysvětlit. Přišli jsme na návštěvu.
Ráno odejdem. Trochu se tu pobavíme jako v hotelu.
A taky ti tu necháme prachy. Tak vidíš. A poslechni, ať
není žádná výtržnost, kolikpak tu máš schovaných lidí?
Víš, abychom nemuseli snad použít násilí, to bychom
neradi.“

Boussac při svém proslovu rozškrtával a zhasínal zá-
palky.

„Pořád ještě hoří… a pořád ještě může hořet,“ dodal
zpěvavě.

Pracička celkem dobromyslně dostrkal starce do jí-
delny, která byla v přízemí, my ostatní jsme šli za ním.

Seshora se ozvaly kroky.

„To je jenom moje žena..zašeptal stařec.

„Tak ty jsi ženatý… to je luxus na tvoje léta, ne?“ po-
znamenal de Boussac. „Hoši, telefon a provazy.“

Calvinetti s Le Darecem přinesli provazy a ďAcier už
hledal telefonní vedení. Na několika místech je přeřezal.

Stařečka odvedli nahoru. Bylo slyšet jejich dohado-
vání.

„No… a máme vilu,“ prohlásila Myrna a sedla si na
stůl.

„Kde jsou svíce?“ zeptala se Pauline. „Proč nikdo ne-
rozsvítí?“

„Kdo vzal svíce?“ připojila se Myrna.

Kobra pokrčila rameny. Lancia, který stál ještě ve
vchodu, řekl:

„Le Darec, ne? Nebo jestli ne, tak je nemáme… A za-
tím nerozsvěcejte.“

Po schodech se ozvaly kroky. Byl to de Boussac.

„Převzali jsme podnik až do ranních hodin, posádkaspoutána v ložnici, telefonní vedení přerušeno, noc je

naše,“ ohlásil a seskočil na koberec. „Kde jsou svíce?“
zeptal se,

„Právě o tom mluvíme,“ řekla Myrna, „Kde jsou? Prý
je vzal Le Darec,“

„Frangois!“ zařval Philippe. „Svíce!“

„Nemám,“ ozvalo se seshora.

„Blbče!“ zavyla Myrna.

Sedl jsem si na dřevěnou truhlu a zapálil si. Stěží jsem
rozeznával Kobru, stojící vedle mladého Lancii. Uvažoval
jsem, má-li sestru a jmenuje-li se Mia a jestli je to ta,
která chodí se stevartem z amerického konzulátu.
Musím se ho na to zeptat, umiňoval jsem si, jen tak, pro
pořádek.

Pracička sestoupil dolů‘ a navrhl inspekci.

Mládenci měli dvě baterky.

„Záclony,“ poručil de Boussac. „Co ti dva tam na-
hoře?“

„V pořádku. Spoutal jsem pána na posteli,“ řekl Pra-
cička. „Paninku jsem připoutal taky. Ale ne moc. Pak‘
jsem je tam zamknul. Tady je klíč.“

V duchu jsem si představoval, že stařec je třeba po in-
farktu.

Nebo před ním.

Všichni se vydali na obhlídku domu. Zůstal jsem sedět
a Myrna řekla: „Kobro, zatáhneš záclony, jo? Já jdu za
nima. To je fígl, co? “

. Osaměli jsme.

„Máte cigaretu?“

Kobra stála přede mnou. Nevěděl jsem, jestli se na mne‘
dívá, viděl jsem jen její obrys proti oknu.

„Na,“ řekl jsem. Vzala si a já jí zapálil. Kouřila mlčky.

Záměrně jsem se nezmiňoval o ničem, co se tu dělo:
Chtěl jsem, aby mezi námi dvěma trvalo vědomí něčeho
jiného, toho, na co jsme oba mysleli. Druh nedobrovol-
ného spiklenectví.

„Baví vás to?“ zeptala se konečně. Její hlas měl mdlý
přízvuk. Nečekala ani odpověď.„Jsi ráda, že to takhle dopadlo, myslím s policií?“

„Ano.“

„Myslíš, že je tím všechno vyřešeno?“

Zaváhala.

„Ne,“ přiznala pak.

„Tak vidíš,“ řekl jsem spokojeně. „Svět se nedá obe-
lstít.“

Začala přecházet po místnosti.

„Můžu se vás na něco zeptat…?“

„To můžeš vždycky…“

„Byla to náhoda…?“

Dal jsem si načas. Záporná odpověď by byla přivodila
další otázku, a nevěděl jsem, jak je Anne-Marie už daleko:
To, co se dělo uvnitř jí samé, bylo v rozporu s tím, do
čeho se nutila před ostatními.

Chápal jsem, že Kobra nebyla jen přezdívka. Nebyla to
ani maska. Dnes už to byl někdo jiný. Tento obrys mladé
dívky proti oknu, to byla Anne-Marie, která už nikdy ne-
bude mít zájem nabourávat vrata. Příliš už pokročila
v jiném druhu vidění věcí. V jiném životě, než byl ten,
který jí setrvačmostí přisuzovala parta. Nebo jsem se
mýlil?

„Táák, a jsme tady… prvotřídní sklep… a maj tam
svíce! Mrňavé, ale přece,“ vpadla dovnitř Myrna, násle-
dovaná ostatními. „Proč jste nerozsvítili? Jéžiši, ty jsi
ještě nezatáhla záclony? Co děláš? Aha, pardon…“
a uchechtla se.

Byly skoro tři hodiny. Gramofon nenašli, tak poslali
Pracičku pro tranzistor a pro láhve. Začali sektem, při-
čemž po přípitku všichni mrštili skleničkami, které našli
v kuchyni, o zeď.

Z celého bytu jsem viděl pouze jídelnu a neměl jsem
nejmenší chuť napodobovat jejich inspekční choutky.

Usadil jsem se u falešného krbu a pil, zatímco Philippe
se ujal pořádání „her“.

„Buď bude krása křečovitá nebo…“ začal Calvinetti.„Jdi s tím rokokem do penzionátu,“ zakřikla ho Pau-

line.

„Krása není křeč, krása je všechno,“ ozvala se Janina:
a sundala si kabátek.

To už bylo asi ke čtvrté hodině.

Vystřídali hru na Nalévání hrdel i Velkou hru obojži-
velníků, hru Totem aneb Modlitba k Velkému mogulu
a další: Rozsvítili svíce a střídali se.

„Zůstaň tady,“ řekl jsem Kobře.

Nerušili nás.

„Chcete…?“ zeptala se, jako by ji to právě napadlo.

„Ne,“ ujistil jsem ji rychle. ,,Jsi půvabná, ale co vidím
a slyším kolem, mne úplně vyřazuje ze soutěže,“ řekl
jsem.

Emmanuel a Lancia se potýkali v rohu s Myrnou, Jef-
rome s páskem v ruce stál nad Pauline, kterou Fran-
gois líbal na vlasy, a to už bylo po mnohé změně a stří-
dání. Janine se dost držela Philippa. Občas se někteří
ztratili v horním patře. Jindy dvojice začala tančit. Hluk
byl ohlušující. Svíčky byly malé a viděl jsem Kobře do
tváře jen nejasně.

„Jak to dlouho potrvá?“

„Do rána,“ odpověděla.

„A pak?“

„Pak se odjede do Marseille a půjde se spát…“

„Se… se…“ opakoval jsem ironicky.

Usmála se.

„Co vy tady?“ zeptal se Philippe a sklonil se nad
námi s říznou dávkou oplzlosti. „Pracičko,.. sklenička
je prázdná…“ zakvokal na konci své tirády.

Teprve teď jsem si uvědomil, že Pracička, který zřej-
mě kroutil ruku majitelům bouraných vrat – odtud jeho
přezdívka - vystupuje v úloze barmana. Ač jsem příliš
nesledoval vývoj věcí, nezdálo se mi, že by si byl užil.

Objevil se, polonahý (tihle ježatci si většinou pamatují
z bible právě jen fíkový list), a nalil nám whisky.

„Kobřičko, udělej nám číslo… s Myrnou Totem nikdy
tak nepůsobí…“„Co to o mně meleš?!“ zavřískla Myrna a odpojila se

od ležícího žurnalisty Calvinettiho. „Co to o mně meleš?,
Tak já ti nejsem dost dobrá?“

„Neblbni,“ konejšila ji Pauline.

Philippe se odvrátil a Pracička řekl:

„Neměl bych donést těm nahoře trochu pití? Třebas
mají žízeň?“

Byl to dobromyslný chlapík, ten Pracička,

„Třebas…“ řekl jsem.

Pak jsem vzal Myrnu za vlasy a odtáhl jl.

„Neskotač mi tady,“ řekl jsem a zase si zapnul kalhoty.
„Právě hovořím s Kobrou o lásce.“

Zavřískala radostí a odkutálela se.

„Pojďme ven,“ řekla Kobra.

Vstali jsme a předstírali, že hledáme samotu.Nikdo si nás ostatně nevšímal.Venku byla ještě tma.

„Slunce teď vychází až kolem šesté,“ řekla Kobra. Pře-
hodila si přes sebe kabátek.

Obešli jsme dům a posadili se na dřevěné pažení na
horní straně vily.

„Neodpověděl jste mi na mou otázku… prve.“

„Prve… to je tak před hodinou a půl, že? To myslíš,
viď?“

„Ano.“

„Ne.“

„Co ,.. ne?“

„To je ta odpověď, Anne-Marie. Ne.“

Uvažovala.

„Rozumíš správně. Nebyla to náhoda.“

Zdálo se mi, že se jí ulevilo.

„Před půlhodinou jsi se předváděla vydatně a s úspě-
chem, už tě to nebaví?“ řekl jsem, narážeje na dobu,
kdy se i ona zúčastnila reje mezi svými dorostenci. Ne-
chala mi tam k hlídání součástí oděvu, a když se vrátila,
mlčky se zase oblékla.

Teď jsem jí to připomněl.

„Nechtěla jsem, aby si mysleli…“

 „že nejsi jako dřív co?“

Micky se na mne podívala.

„Záleží ti na nich?“

„Ani trochu.“

„Proč se s nimi stýkáš?“

„Proto.“

„Odpovědi osmiletý holky si můžeš nechat od cesty.
Tak proč?“

„No proč, co myslíte? Třeba mě to baví… občas.“

„Nekecej.“

„Tak ne.“

„Můžem se vrátit. Myslel jsem, že mi chceš něco říct.“

Vstal jsem. Mlčky mne následovala.

Když jsme vstoupili, nalezli jsme situaci poněkud změ-
něnou.

Někdo z těch čertů dostal nápad mít u toho svědka.
A tak na židli před falešným krbem teď seděla babička,

„No tohle…“ ujelo mi. „Nezbláznili se?“

„Ne… to je jejich hlavní gól,“ řekla znechuceně
Kobra.

„Vždycky k ránu si přivlečou jednoho z majitelů a dě-
lají to před ním…“ dodala. „Někdy ho musí přivázat.
Tuhle nepřivázali. Proč?“

Myrna ležela na jídelním stole a z druhé strany ležela
Pauline. Philippe, Emmanuel, Le Darec a Lancia stáli
kolem.

„A která dřív a který dřív.“ povykoval Calvlnettl,
zatímco Pracička stál vedle babičky jako její strážce
a téměř klopil oči.

Výraz staré ženy byl nezbadatelný. Hleděla ke stolu
a nijak nemhouřila oči.Pak otočila hlavu.

Pokrčil jsem rameny.

„Je mi líto,“ řekl jsem. „Takový je život. Berte to, jako,
když jste někam spadla.“

Znělo to trapně: Nezměnila výraz. Jen tiše řekla:

„Proč jste tu vy, to nevím. Musíte být asi taky pěkný‘
blbec. A pokud jde o tohle…“

 Philippe vpadl mezi nás, poskakoval a křičel (samo-

zřejmě nahatý):

„Eh bien, ma bonne bourgeoisel La revolution est
venue chez vous! Réveille toil“

A zase odcupital.

Stařena se nedala zmást:

„A pokud jde o tohle,“ pokračovala, „jsem ráda, že je
mi osmašedesát. Být mi čtyřicet, já bych s nimi vyběhla.“
Otočila hlavu k Pracičkovi a dodala téměř laskavě: „Ty
jsi takový boží hovádko, vid? Tobě taky řekli, že se to
dělá takhle. Hm. Dej mi trochu napít, ať to přežiju.“

A zatímco Pracička klusal pro whisky a zpět (odmítla
ji a poslala ho do sklepa pro víno], dodala tiše, jakoby
pro sebe: „Chybí vám vášeň, spratci.“

To byl asi ten poslední hřebíček do rakve bývalé Kobry.

Zatáhla mne za ruku. Vyšel jsem za ní ven:

„Dostaneme oba rýmu,“ poznamenal jsem, „jestli budeš
pořád takhle dělat průvan.“

V duchu jsem se ještě znamenitě bavil nad slovy té
stařenky a jen litoval, že je ti samci nemohli slyšet. Ale
to už tak bývá, že člověk většinou neslyší právě to, co by
slyšet měl. A potom si všichni svorně stěžují na nedosta-
tečnost informačních kanálů!

Když jsme pak ráno odjížděli, všiml jsem si, s jakou
zdvořilostí Pracička vyprovodil babičku nahoru do lož-
nice a pak, když de Boussac položil na stůl tisíc franků‘
s poznámkou Pour les degats, k tomu připojil ozdob-
ným písmem Et avec remmerciemments pour votre bos-
pitalite.

Ted jsem kráčel zvolna za Kobrou. Byla ještě tma, z le-
síka vanula vůně zvlhlé trávy a slabě k nám doléhal ky-
tarový motor tranzistoru.

Sedla si zase na to dřevěné pažení a dívala se do tmy.„Vám je zima…“řekla.

Považoval jsem situaci za dostatečně vyhrocenou. Byl
na čase přejít k útoku.

„Jak dlouho se už takhle bavíš?“

Neodpověděla hned.

„Rok, dva… tři…“

„Slyšelas tu babičku?“

‚Jo.“

„Nemysli si, že jsem moralista.“

„Jak to mám vědět… I kdybyste byl.“

„Nic by ti do toho nebylo. Ale náhodou nejsem. A jsem
rád, že se z toho babičce neudělalo špatně. Jenomže staří
lidé už leccos pamatují, to jenom dvacetiletí hajzlíci s vo-
lebním právem předpokládají, že něco vynalezli, a před-
stava, že by ti staří snad byli něco prožili, je jim směšná.. <
Já nemám moudrost té babičky, mně bylo chvílemi nanic.
Jste tak sportovní, válíte sex jako kuželky..

„To je vina mužů…“ řekla.

„Ale!“ opáčil jsem. „No, když myslíš.“

„Ano. Protože lžete. Všichni.“

V jejím hlase bylo slyšet příměs vzteku a hysterické
podrážděnosti.

„Nonono, snad ti nenamluvili, že si jedeš zahrát do-
mino?“

Znal jsem naše způsoby dvoření a naše způsoby uká-
jení. Věděl jsem něco velice různorodého o ženách a skoro
všechno o mužích…

„Nemluvím o těchhle těch…“ řekla. „Myslím všechny
ty lži. Ty ubohé záminky. To žvanění. To předstírání. Tu
věčnou chuť k eleganci. Děláte to, jako byste obědvali,
a přitom myslíte na úplně jiná jídla, než jaká si objed-
náváte.“

„Možná,“ připustil jsem. „Máme taky nějaká trápení
sami se sebou.“

Měl jsem příležitost nahlédnout do ložnicových tajem-
ství a luštit lži, k nimž se mocní tohoto světa přiznávali
až teprve mezi poduškami a zvukovými kamerami, zapí-
najícími se automaticky při sebemenším hluku.

Neměl jsem žádné iluze o mužských schopnostech, ani
o jejich původu. Bylo mi přáno smutně doceňovat, kolik
námahy dovedou vyplýtvat, aby otupili a ubili fantazii žen.
Aby umrtvili temperament a spontánnost. Práce osvíce-
ných století byla důkladná. Přesto byly výjimky. Přesto
pojem srdce, tolikrát zlikvidovaný slovem láska, nachá-
zel nejen své vyznavače, ale i ty, kteří zaníceně chápali
jeho skutečný význam. Ale bylo k tomu třeba určitého
věku a času. Nepochyboval jsem, že on tomu porozuměl.
Asi to nepřišlo náhle: Jak zbytečně dlouho trvá, než se
vymotáme z pavučin, které jsme sami pomáhali v mládí
chromovat.

Ale co o tom mohla vědět ona?

Hovořila tiše, monotónně, zatímco vzduch kolem nás
prochládal a chvěl se ostrými závany brízy z Allauch
a já si připamatoval přesně pohyby jejího štíhlého těla,
tam uvnitř ve vile, před zraky těch rozjevenců, kteří jako
by symbolicky naplňovali místa v poloprázdném hledišti
inferna blbství.

Poslouchal jsem ji mlčky, když mi líčila, jak ji uráží
mužská neupřímnost. Byla by se snadno bývala smířila
s hrou na objekt, ale oni z ní objekt činili doopravdy.

„Když se na mne dívají, když mi vykládají, jak jsem jim
sympatická, nebo že by mne chtěli… ale nikdy neřeknou
proč, nikdy se nedovedou přiznat k sobě samým!“

Svět se neměnil, jeho obsah také ne. Jen někteří vy-
volenci občas prolomili hráze, přísně střežíce své soukro-
mí, naklánějíce se k sobě jako mandaríni, šeptající si svá
tajemství do ucha.

Neboť není vhodné vysvětlovat všem, že podnět, ve-
doucí k chystnému aktu, i sám jeho průběh (je-li ovšem
naprosto upřímný i ve svém vnějším projevu vzhledem
k představám, které jej vyvolaly, provázejí, a s nimiž je
tedy spojen samou svou podstatou), že tento podnět
v sobě nemá nic, ale vůbec nic láskyplného.

Což neznamená, že láska není následek vzájemného
přiznání, stejnorodosti a zoufalé, zvyšující se vzájemné
potřeby právě na tomto základě.Ale její milenci byli jiní.

Fíxlovali.

„A vy jste se jim potom mstila, že?“

„Ano. Je to tak jednoduché… ničit je.“ Polkla, jako by^
se právě napila silného alkoholu. „Uděláte jim všechno,
nač si vzpomenou. A vykládáte jim při tom, jak jsou jedi<
neční! Že by se jim za to mělo platit! Že už bez nich nikdy
nemůžete být ani vteřinu!“

Líčila mi, co s nimi dělala, jak se stala jejich vlastni
ješitností, jejich sebeúctou hned napoprvé.

„A pak už je nechcete vidět, nemáte o ně zájem. Ne-
chápou. Neumějí si to vysvětlit. Připadají si najedno
šíleně sami, jako byste vzal dítěti jeho nejmilejši
hračku Můžete s nimi manévrovat, stojíte-li o to. Já

0      to nestála. Neničila jsem je proto, že mne chtěli, ale
proto, že to nečinili upřímně. Oni se vlastně doopravdy,
neobnažovali. Úplně dovedli leda lhát, zabalit to všechno
a převázat ozdobnou šňůrkou. Říkali miluji, a možná že i     

 milovali, vím já, ale koho? Neznali mne a nepokoušeli

se mne poznat. Ale rozhodně nemilovali dostatečně na
to, aby se dokázali doopravdy svléknout..

Maně jsem si uvědomil, že většina mužů‘ vlastně chce,
aby nejdříve byla nahá žena, a teprve potom oni sami.
(Neprocitlé ženy chtívají tmu… ale my se tak chováme
i ve světle.) Jenomže to Kobra neměla na mysli, když
říkala: doopravdy svléknout.

„Já tím myslím… aby se dokázali doopravdy dát
1 s tím, co v nich je špatného, nízkého, krutého, prasečí-*
ho… jakéhokoliv… rozumíte mi? Aby se nebáli riskovat,
že budou směšní nebo hnusní, aby se báli jen toho, že
nebudou skuteční…“

„Toho, co je neoddělitelnou podstatou vlastní skuteč-
nost,“ poznamenal jsem ironicky. „Co je opravdu člověk
sám, už bez všech pokrytectví a takzvaných ohledů, že?
Jestli máte na mysli tohle, tak k tomu nestačí jen zkuše-
nosti a víra v toho druhého, to už je umění rozkoše mezi
dvěma lidmi, a většina lidí to nikdy nepozná. Čtou si Ká-
masútru a napodobovali by raději akrobaty, protože dají

 vždycky přednost slepé uličce kejklířské techniky před

odvahou srdce, která by jim ukázala, co stojí tahle malá
smrt. Ale to vás mělo napadnout, anebo jste neměla za-
čínat tak brzo Chtěla jste toho trochu moc najednou.“

„Já vám řeknu, co jsem chtěla. Chtěla jsem jednoho
člověka, jednoho jediného člověka, který by byl můj v Jé
chvíli, kdy mne chce… Víc jsem nepožadovala.“

Vyňal jsem cigaretu a pomalu, pomalu ji zapaloval.
Pak jsem vyfoukl kouř a poznamenal jakoby nic:

„A tak jste ho nakonec našla, viďte?“

„Ano,“ řekla udiveně. V jejím hlase zazněla úzkost.

„A teď se bojíte, že ho ztratíte?“

„Ano…“

Řekl jsem tiše, tichounce:

„Kde ho schováváte?“

XXVIII.                            ELLENWORD

Dostal jsem se do Hotelu teprve v půl třetí odpoledne.Ellenword seděl v hale a budil dojem, že ji stavěl. Na
stolku před ním byly dvě sklenice, ale byl sám.

„Jak pokračujete?“ usmál se na mne z dálky, a mně
nezbylo, než jít k němu.

„Neposadíte se? Vypadáte, jako byste nespal.“

„To já jen tak vypadám.“

Posadil jsem se vedle něho a uvažoval, jak dlouho semám zdržet.Všechno teď záleželo na Kobře a představa, jak křehké

bývá rozhodování mladé dívky, mi vyvolávala husí kůži na zádech.

„Slyšel jsem, že jste měl napilno.‘ Váš klíč se houpal
ve vrátnici celou noc. Mimochodem, gin-tonic?“

„Ale jen tak mimochodem,“ souhlasil jsem. „Vy taky
nevypadáte šťastně. Pozorovat můj život vám zabírá
zřejmě hodně času.“

„Ale já nepozoruji váš život! Pozoruji jen jeho maličký^
úsek, o němž se domnívám, že se týká mé práce.“.

Kývl na číšníka a objednal. Pak se obrátil ke mně a jeho oči se usmívaly: „Máte taky dojem, že tentokrát se
obejdeme bez nepříjemností, že?“

„S vámi hochy je jedna potíž. S vámi má člověk ustavičně pocit, že si hrajete na rentgen. Co kdybyste toho jed-
nou nechali?“

„Máme v principu společnou branži, pane… hm…Berxi. Rozdíl je jen v tom, že vy máte podstatně menší
odpovědnost, nezdá se vám? Když vy něco zkazíte, bude mít váš šéf méně peněz a vy dostanete vynadáno. Pokud
je mi známo, nebývá to často a vy máte značnou důvěru.“
Narážel na Hamburk? Pochyboval jsem, že mohl věděto té věci, která mezi Gonzalesem a mnou vytvořila mlčenlivý vstah dvou mužů, z nichž jeden ví, že ten druhý respektuje tajnou bolest druhého. Neměl jsem Gonzalesa rád, byl to obchodník a chyběly mu jakékoliv iluze. Ale

ta záležitost tehdy v Hamburku ve mně zanechala pocit trpkosti a Gonzales mi začal připadat málem lidský.Pokrčil jsem rameny.

„Když vy se moc staráte…“ řekl jsem.

Číšník přinesl nápoj a vzdálil se.

„Starám se, protože vy se staráte,“ řekl vesele Ellen-
word. „Jsme oba tak trochu lesní muži: Houkáme na
sebe z lesa do lesa, a tak se nelze divit, že jsme pořád
mezi stromy.“

„Stává se z vás poeta.“

„Ne ale nemám to štěstí být fanatikem. Stárnutí bez
víry velice unavuje. Nemíváte někdy takový pocit?“

Napil jsem se.

„Měl bych jej mít? Zřejmě ano, já taky nejsem fanati-
kem. Pokud jste měl na mysli nějakou víru, ideologii nebo
vůbec něco, co lze nazvat Velkou sázkou. Vsadíte všechno
a pak už musíte držet kartu, jinou nemáte. Oba si chceme
zachovat určitý odstup, že?“

„Ano, nepochybně. Proto stárneme hůře než jiní. Ať činíme cokoliv. Pokud nejsme fanatiky – a to je to strašlivé dilema! – jsme a zůstaneme tápajícími existencemi s hlubokou, skeptickou a rozvracející smrtelností v sobě samých. Je jí zasažen sám střed naší lásky, máme-li
jakou, a my ji máme. Sebezáchova naší bytosti.“ Říkal to, jako by se posmíval, spíš sobě než mně, ačkoliv jsmev tomhle byli na stejné lodi. Byl to druh vraku s neporušenou signální soustavou, které však mimo lidi našeho druhu už nikdo nerozuměl.

Dodal, pečlivě ukrajuje slova, jako by přednášel:

„Blahoslavení fanatici! Blahoslavení fanatici, milý Berxi, pokud ovšem nedohlédnou dna svého počínání,
kterým je právě fakt, že svému fanatismu musí obětovat všechno: nejen oběti jiných (zde se trochu křivě usmál,
jako by chtěl říci: známe to oba, že ale za cenu vlastního úsudku, sílu, soucitu, jemnosti i přátelství. S mírnou dáv-

kou nadsázky by se mohlo říci: Lidství samo. Nakonec lidství samo. Nejsou již sice tápajícími existencemi, ale
stávají se statickými, mají pocit, že se pohybují, ale ve skutečnosti se pohybuje svět kolem nich. Něco na způsob
vlaku, stojícího na nádraží vedle jiného, který se pomalu rozjíždí. Teprve když odjede, vidíme, že na nádraží jsme
zůstali my. Říkám tomu statičnost fanatiků; Pořád věří,že to jede ten jejich vlak. Ale on už dávno nejede, a ne-
pojede, protože mu odepnuli lokomotivu. A tahle jejichstatičnost je předurčuje k mimoscéně lidského života. Po-
zorují jej, hnětou, ale jsou ho účastni jen domněle. Mimochodem, co jste dělal celé dopoledne?“

„Myslíte si, že vám řeknu pravdu?“

„Ale ne, to rozhodně ne. Ptám se ze zvyku. To víte, za-
jímám se o všechno. Třeba i o to, jestli pejsek té či oné
dámy je právě nemocen a který veterinář…“

„… ji bude uklidňovat a mazlit se s ním dojemně před
jejími zraky za dobré peníze jejího manžela, já vím,“
povzdechl jsem. „Přičemž vás zajímá její manžel. V tako-
vých případech, jako v jiných, může všechno někdy po-
sloužit, každý drb, pomluva, intimní poměr hospodyně té
dámy, drobná informace o tom, v kolik hodin roznáší
listonoš zásilky a zdali dostává spropitné.

Ellenword se usmíval.

„Na vaše zdraví,“ řekl.

„Na vaše. Co to pijete?

„Martini. Co mám, proboha, pít teď odpoledne? Můj
známý, s kterým tady sedím, pije Kir. To je šťáva z jed-
noho opatství, kterou vyrábějí mniši, dolitá bílým vínem.
Je to odporně sladké, ale jemu to chutná. Třeba ho znáte,
tamhle jde. Byl si uvolnit měchýř pro další dávku toho
Kiru.“

K našemu stolu přicházel Macdonald.Když jsem před několika hodinami vstupoval do malé

vilky na samém rohu avenue ďOlympe, příkré uličkyv Oriolu v sedmé čtvrti, kam jsme se ‚dostali navlas stej-

nými klikatými „traverse“ a „avenuemi“ z Corniche a kde
bydlela Kobra se svými rodiči, měl jsem pocit, tak častý
v mém životě, že přestupuji do jiného světa.

I když jsem si už na tyto přestupy zvykl tak, že začaly
patřit k mé povaze i k mým projevům a že jsem měl co
dělat, aby neovlivňovaly příliš moje myšlení, přesto jsem
se vždycky divil, že tak různé světy existují v tak těsné
blízkosti od sebe, že se málem prostupují – a jejich oby-
vatelé o sobě vzájemně někdy ani nevědí, nebo o sobě vědí
jen mlhavě, jako by jim zprávu o existenci světa s jinými
zájmy, než mají oni sami, donesl poštovní holub upro-
střed osmnáctého století.

Slunce pálilo a po neprospané noci jsem byl trochu
omámen, což nezlepšilo ani těch několik hodin, které
jsme s Kobrou strávili po ranním návratu z La Ciotat
u přístaviště, už sami, protože mladí dobrodruzi se uráčili
jít spinkat.

Hra kočky s myší už byla skončena, ale stále ještě ne-
padlo rozhodující slovo: Anne-Marie mi neřekla, kde
Garlanian je. Nenaléhal jsem, věděl jsem, že k tomu ne-
dojde dřív, než s ním bude sama mluvit, jen jsem doufal,
že se tak stane co nejdříve. A protože jsem předpokládal,
že bude chtít za tím účelem být úplně sama, nemile mne
překvapilo její pozvání k ní domů. Znamenalo to opětné
oddálení její rozmluvy s Garianianem a předání názna-
kového vzkazu, který mu měla vyřídit.

„Vaši nebudou nadšeni, když jsi nebyla doma celou noc
a teď tam přivedeš cizího chlapa…“ poznamenal jsem,
ale přesto jsem nastartoval a šplhal pomocí Bébého Tri-
umphu nahoru do sedmé čtvrti.

„Oni předpokládají, že jsem u Olivie. Někdy jsem tam
opravdu byla i přes noc. Oliviini rodiče nemají telefon,
víte? A vás jsem potkala až teď dopoledne. To já už jim
nějak řeknu, oni se nebudou tak moc ptát. Důvěřují mi
a já je mám moc ráda.“

V jedenáct hodin sobotního dopoledne ta věta zněla
docela rozumně. Musel jsem tomu věřit s pohledem naPaní Tarquezy, Anne-Mariina matka, byla ve svých

necelých šedesáti štíhlá, mírně úsměvná žena v domácích
hnědých šatech, z nichž bylo kdykoli možno odepnout
modravou zástěru, což učinila, než jsme usedli ke stolu.

Jedli jsme poklidně dobré jídlo a zapíjeli lehkým vínem
kraje, sedíce nad větvemi jabloní na malém balkónu,
z kterého život připadal rozvážně prosluněný vírou, že co
se děje, děje se v zásadě k dobru lidského rodu.

Zde tedy Anne-Marie vyrostla. Nepochyboval jsem, že
vyrostla klidně, holčička poválečné doby, obklopená dů-
věřivou nadějí svých rodičů, jejichž stárnutí zpestřovaly
její první taneční kroky a proměny v mladou dívku a kteří
nebyli přítomni její proměně v dychtivého tvora, jemuž
náležela přezdívka Kobra.

Nepozorovali [nemohli, a snad by ani nebyli bývali
chtěli!], že v její povaze zůstalo něco z nich, ona touha
po zakotvení v životě, ony námluvy s Archimédovým
bodem, čehož všeho jsem si snadno mohl všimnout téhož
rána, když jsme spolu mluvili dole u přístavu; Jenomže
v daném světě jejích současníků pro podobnou touhu ne-
bylo místa a to ji činilo k skutečnému velkému riziku
náchylnější než je, kteří pouze pluli po hladině života
a občas do ní pro větší zábavu vesele plácali rukama,
předstírajíce, že se topí.

Oni uměli plavat; jí hrozilo utonutí, jako každému,
koho vábí hloubka.

Seděla naproti mně a způsobně jedla, a kdokoliv by
nás byl viděl takto pohromadě, byl by dal krk za to, že se
dívá na půvabnou, dobře vychovanou dívku ze slušné ro-
diny, a jejího budoucího snoubence, poněkud staršího, ale
seriózního, jenž se blíže seznamuje se způsobem života
svého nadcházejícího tchána a tchyně. Dokonce by i od-
hadl, že mezi nimi bude rozdílný vztah: Matka ve skrytu
duše trochu litující, že se dcera vdala příliš brzy za člo-
věka příliš obeznámeného se životem, ač to bylo k přání
a matku to zpočátku uklidňovalo – jenomže když už to
základní je splněno, nyjeme po romantice. Tchán
to bude pojímat mírně humorným způsobem od mužek muži: Oba víme, co tam mají, hehe, 1 když je to má

dcera, tak, hehe, neníliž pravda, že? A rozumíme si.
Poťouchle si občas bude dělat legraci z těch „žen-
ských“, docházeje přirozeně povinného souhlasu ze ze-
ťovy strany.

Tak by asi usuzoval náhodný divák při pohledu na nás
čtyři. A přitom: Jak jiná byla skutečnost!

A jak jiná byla ta, kterou jsem ještě neznali.

Pohlédl jsem na pana Tarquezy.

Býval vysokým hodnostářem marseillské pošty a po-
dařilo se mu najít uplatnění i v čase své penze, což mU
umožňovalo udržet rodinný rozpočet na patřičné výši.
Pečlivá, zlatá střední vrstva. Vždycky více povinností než
možností.

„Člověk nemá mít děti příliš pozdě,“ ujistil mne part
Tarquezy, šibalsky pomrkávaje, jako by předstíral, že tuší
mé myšlenky. „Trochu vína? Má jiskru, pane!“ Nalil mi
vrchovatě a dodal: „Ale zase si s nimi líp rozumí, protože
už zastupuje i prarodiče, hehe. Takový je život. A čím vy
se zabýváte v životě, pane Berxi?“

Měl jsem vteřinu až dvě na rozhodnutí: Šlo o to, jak se
zatvářit.

Macdonald stanul u našeho stolu a Ellenword vyčká-
val. Z toho jsem vycítil, že čeká na mou reakci, a srdečná
jsem se usmál.

„Buďte zdráv Harry!“

Vstal jsem a podal mu ruku. Sevřel ji váhavě: On jediný‘
v tom okamžiku nevěděl. Má přítomnost í moje počínání
ho prosté spletly. Měl jsem slabý náskok.

Ale k čemu mi mohl být dobrý?

„Tady pan kolega říká, že pijete Kir,“ pokračoval jsem
roztomile. „Na co jste se to dal?“

Macdonald si sedl a trochu zafuněl. Mžikl jsem okem‘
po Ellenwordovl.

Nedával najevo, že hodlá ukázat karty. Tak, jak jsem‘
ho znal, to udělá zničehonic, až to prostě uzná za vhodné.

Už jsme byli zase v tom…

Jediný Macdonald se zmítal ve vnitřních pochybnos-
tech. Moje přítomnost vedle Ellenworda ho strašlivá
mátla.

„Vy nepijete Kir?“ plácl jen tak, aby vůbec něco řekl.

„Ne,“ odpověděl usměvavě Ellenword, „náš společný
přítel pije gin-tonic. Už léta.“

„To Harry nemůže vědět,“ řekl jsem. „Neinformoval
jsem ho o tom.“

Museli mít na Macdonalda vztek. Ellenword se s chuti
pásl na jeho nejistotě:

„Stal se z něho velký znalec ústřic, z toho našeho Har-
ryho. Které jsou nejlepší, nu?“

„Fines du Belon,“ odtušil Macdonald jednoznačně.
„Někteří sice dávají přednost portugalkám, ale to je po-
někud speciální druh. Tučnější. Napůl do zelena. Odrůda
belonek, niarennes, má taky fanoušky. Je lehce namod-
ralá, ale s těmi pravými se to nedá srovnat. Aspoň pokud
jde o mne. Jenomže nechápu, proč k nim všichni chtějí
pít šampaňské. Pro moje gusto je zdaleka nejvhodnější
starší ročník moselského anebo Sauternes, což by leckdo
považoval za kacířství.“

Macdonald mluvil vážně, s radostí se soustřeďuje na
své téma. ,,Ono těch zavinutců je mnoho druhů. Někdy
mám rád clams, jsou ploché, zelené a nedají takovou ná-
mahu se svalem.“

„A co Praires, Palourdes, Bigorneaux…?“ usmíval se
Ironicky Ellenword.

„Jak kdo. Já ani tak ne.“

„Slyšte znalce. Teď aspoň víte, Berxi, čemu se vyhnout.
A kdypak nejíme ústřice, co?“

„V květnu, červnu, červenci a srpnu,“ odpověděl Mac-
donald jako školák.

„Krátce v měsících, kterým ve franštině chybí r.“

„Groovyl Umí to,“ odtušil spokojeně Ellenword a do-
dal: A taky umí být dobrým přítelem, že, Harry? Napří-
klad nechtěl nechat svého kamaráda v rejži. Kdepak,
takovou věc by Haryček neudělali. Takže, milý Berxi,

 když náš společný‘ zájem, osoba, která nám zavdala

mnoho podnětů k přemýšlení a již lze nazvat Joe, se ocitl
v bryndě, měl kam jít! Tady k Haryčkovil On si člověk
rád na penzi přilepší. Měli to už společně domluvené dost
dávno. Napijte se, Berxi, je toho víc.“

Napil jsem se.

„Haryček nám sice tvrdí, že o žádné half and half nešlo,
ale to mu zase věřím spíš, že má nos mezi očima. Well.“

Ellenwordův pohled zpřísněl a obrátil se ke mně, jako
by Macdonald u našeho stolu ani nebyl: ■

„Danieliho vyštrachal on. Přes někoho. Doufal, že bude
stačit dát si pac a pusu. Jenomže s tím Svédem to tak
rychle nešlo. V den Dav hodině H byl náš Harry připra-
ven. Především poskytl Joemu pas. Vynikající čin býva-
lého zpravodajce, nenechat kolegu bez pasu, byť náho-
dou opouští barikádu a nikdo neví, kam se vrtne.“

„To má v Marseille tiskárnu?“

„Kdepak. Zcela jednoduše mu zapůjčil jeden ze svých.
Měl jich sbírku, viďte, Harry?“

„Hm,“ řekl Macdonald.

„Ale kdybyste nějaký potřeboval, nic mu nenabízejte,
Berxi. On už je nemá. Přišel o celou tu sbírku. Bude muset
začít sbírat něco jiného.“

Museli mít asi velký vztek.

„S Runyanem jim to káplo do noty. A náš Haryček se
jel zašmrdolit na Gap Canaille. Předpokládám, že ten
obličejíček toho zlodějíčka rozmandžároval taky on. Ale
chraňbůh, abyste si o něm myslel něco zlého, Berxi,
k tomu se on nezná! To prý ne. Budiž. Ať bylo jak bylo,
když se vrátil, našeho hledaného vzájemného přítele ne-
našel. To už nám odpřisáhl tolikrát, že mu to věříme.“

„Dovedu si představit, že přísahal rád,“ poznamenal
jsem.

„Velice rád,“ ujistil mne Ellenword. „A už nikdy to
neudělá! Prý. Že ne, Plarry?“

Macdonald seděl a kabonil se. Pohled na tohoto šede-
sátníka, sedícího tu jako ztřískaný pes – a to jsem určitě
nebyl daleko od pravdy – mne nijak nepovzbudil.akže“, milý Berxi, to ho vlastně musíme politovat. On

totiž vůbec neví, kde teď náš společný známý je. A, kde
jsou ty prachy za to, co chce odprodat.“

„Politujeme se vzájemně,“ řekl jsem.

„No,“ protáhl EÍlenword a chvíli uvažoval. „Zatím po-
litujeme jen Harryho. Možná, že brzy politujeme ještě
několik lidí, ale zatím se můžeme spokojit s ním.“

„Jste štědře litován, Harry,“ řekl jsem a bylo mi jasné,
že ho sem EÍlenword přivedl schválně. Psychologický
manévr. Pokračoval v něm s velkou zručností:

„A tak jsme se také dozvěděli, milý Berxi, že jste tady
Harryho navštívil… abych tak řekl… naším jménem.“
Jeho tvář ztratila veškerou vlídnost, když dodal: „Nezdá
se vám, že se některé situace opakují?!“

„Všechny triky jsou staré.“

„Ano, možná. Ale tenhleten, obzvláště tenhleten my ne-
máme rádi.“

„Chápu. Ale co mám dělat, když se potřebuju něco
‚dozvědět a vás ani nenapadne, abyste mi ty Informace
poslali v doporučeném dopise?“

„Trhnout si nohou, Berxi, trhnout si nohou! Nic víc,
nic míň. Trhnout si nohou a odskočit.“

Chvíli bylo ticho a jen EÍlenword se mi pátravě díval
do obličeje.

Macdonald dopil svůj Kir.

„Ještě jednou?“ uklonil se za ním číšník.

EÍlenword se otočil a řekl: „Ne. Pán má dopito, pán
platí, pán odchází.“

Když se Macdonald odebral, nepochybně střežen, do‘
své nepochybně střežené rezidence za Odettou, polední
bouillabaisou a vzpomínkami na lepší léta, objednal El-
lenword pití a s náznakem, že teď jsme se konečně zba-
vili prašivé ovce a zůstavše jen mezi gentlemany, můžeme
si povídat, řekl:

„Víte, Berxi, na vás je mi nesympatické to, že nikam“
nepatříte.“

 Pokrčil Jsem Jako obvykle rameny.

„Myslíte si asi, že to ještě není tak nejhorší,“ pokra-
čoval. „Ale v tom se právě mýlíte. Kdykoliv se s vámi
setkám, naděláte kolem sebe spoustu malérů.“

„Připadáte mi teď jako člověk, který položí někam
minu a řekne o někom, kdo na ni šlápl: Copak nemůže
dávat pozor?! Jsou s ním jen potíže. Načež zorganizujete
pohřeb a huhláte, co to stálo!“

„Řeči. I kdybyste měl pravdu, co svedete s tím, že svět
Je jednou takový? Snad kladem miny. Ale to se všeobecně
ví. Takže je nutno…“

„… dát si majzla,“ přerušil jsem ho. „To Je právě to,
co já dělám. A vy mi vyčítáte, že nikam nepatřím. Kam
byste chtěl v tomhle světě patřit?“

„Já někam patřím.“

„Ano.“ Zaváhal jsem. „Za sebe jste možná v právu. Ne
za mne. Vaše Spojené mixtury cowboyů a perfektních
vědeckých pracovníků, lobbyistů a dobrých řemeslníků,
gangsterů bez morálky a slečen s poprsím, presidentů
a majoletek, astronautů a Pentagonu, krátce tenhle Váš
svět je mi cizí. Nenarodil jsem se v něm, nevyrostl jsem
v něm. U vás pravá ruka neví, co dělá levá. Já jsem
z Evropy.“

„Chcete říci, že tady pravá ruka ví, co dělá ta levá?
To nemyslíte vážně.“

„Ne, chci říci něco úplně jiného. Chci říci, že Evropa,
to je něco jako nemoc. Ale, Ellenworde, je to pořád ještě
krásná nemoc.“

„Byla to krásná nemoc. Ale byla neléčitelná.“

„Neříkejte to. Sbírali byste její baktérie mikroskopem,
kdybyste i měl mít pravdu. Jedním z příznaků téhle ne-
moci je, že mi není nic do světa, jaký bude nebo jakým ho
chcete mít. Evropa, to je neustálá přítomnost obrovské
minulosti, Ellenworde. Vy to nikdy nepochopíte.“

„Kladete problém jinam, než kde je.“

„Ne. Vím, co máte na mysli. Ale to je něco jiného. Já
mluvím o tom prazákladním. Neříkám tomu ani kultura,
ani kultivovanost.“

 Byli Fénicané, Sztéíové, staří Egypťané… všechno

je to pryč. Na co si to hrajete?. Váš národ už také není
podobný tomu starému.“

„To je to, čemu já říkám‘ mechanická metoda lhaní. To‘
všechno přešlo, aby se z toho vyvinulo tohle. Řeknete bor-
del. Souhlasím. Patřím k němu. A proto vám se musí zdát,
že nepatřím nikam. Je mi taky hrozně líto, že je to takové,
jaké to právě je. Jsou to bezpochyby chyby církve a aristo-
kracie. Ustrnuli a pak se začali divit. Co se dá dělat. Ale
já k tomu patřím. Bordel, který organizujete vy

„Nejenom my.“

„Ba ne, vy. Celou tu dobu, celé tohle století přicházíte
se svou troškou do mlýna, až když je pozdě. Načež křičíte
a rozčilujete se, protože na to máte prostředky. Ale pozdě
použité prostředky obvykle mění pána, Ellenworde, to už
tak bývá. Neznám Garianiana, vím o něm jen něco.“

„Víte o něm dost.“

„Ne přesně to, co myslíte. Ale vím o něm jednu věc;
Měl arménské předky. Má to ve jméně. Nebo ne?“

„Jeho rodiče byli Arméni. Ale to je už dávno. Vyrostl
V New Yorku.“

„Vidíte. Asi to nebylo tak dávno. Jsou lidé, Ellenworde,
kterým žádný systém na světě nedokáže vzít jejich před-
ky, mají-li jaké. Nač to rozebírat? Vy mi rozumíte.
Kdyby člověk začal vážně přemýšlet o světě, musel by se
zbláznit. Začal by mluvit sám k sobě. Vám se to nikdy
nestalo?“

„Řeknu vám, co se mi stalo. Neměl jsem nikdy zvlášť
řád Hemingwaye od té doby, co jsem se s ním setkal. Bylo
to za války. Byl jsem v poněkud inferiorní pozici. Tehdy
jsme začínali s OSS.“

„Poněkud pozdě, jako vždycky.“

„Tehdy mnoho spisovatelů dobrovolně čichalo k naší
práci. Byla to taky trochu móda. Každý chtěl mít nějaké to
tajemství. Jenomže člověk si má dobře promyslet přechod
z jednoho světa do druhého. Literatura je přece jen zá-
ležitost etická. Nebo rozhodně etika v ní hraje roli. Zpra-
vodajství žádnou etiku nemá, ani mít nemůže. Skoro jakopolitika. Kdo si ty tři různé pojmy plete, napáchá nesmír-

ně mnoho zla, a potom ještě křičí; Politujte mne, hleďte,
jak trpím nad tím, jak je svět nespravedlivý! Ještě k tomu
setkání. Jak dobře víte, stává se nám, že musíme občas
upevnit pozici nějakého chlápka, který pro nás hraje
dvojí hru. Říkáme tomu, že dublař musí dostat nažrat.

A tak musíme obětovat pár našich lidí, těch méně vý-
znamných, takových těch informátorku a příležitostných
korespondentů, a hodit je napospas, aby náš chlapík měl
co dodat a důvěra k němu stoupla. Je to taky starý trik.
Ovšem, za války za to byla kulka.

A – představte si – Hemingwayovi se to nelíbilo. Co
byste tomu řekl?“

„Řekl bych, že jako spisovateli je mu to ke cti.“

„Právě. Ale jen jako spisovateli.“

Napil se a dodal: „Dneska vám řeknu, že mám moc rád
jednu jeho knihu. Jmenuje se Přes řeku a do lesů… V ní
neukazuje svaly. Dokonce v ní neukazuje ani svoje rány.
Řekněme… že v ní ukazuje cudný smutek člověka, kte-
rému jeho představivost odhalila stáří a smrt.“

„Jak vás znám, máte určitě nějaký důvod, proč o tom
mluvíte právě teď.“

„Řekl jsem vám, že to nesympatické na vás je to, že
nikam nepatříte. Nechtěl jsem tím tvrdit, že je mi hluboce
líto, že nejsme na stejné straně. Co chvíli na ní můžeme
být, taková zhoupnutí jsou běžná. Ale o to nejde. V pří-
tomnosti Macdonalda jsem vám nechtěl říci, že všechny
čínské konzuláty jsou střeženy. Garianian sám, i kdyby
chtěl, a já nevím, jestli chce nebo ne, je nemůže nakon-
taktovat. Oni jeho taky ne, protože nevědí, kde se skrývá.
Dělají, co mohou, aby ho našli. V tom, že ho nenajdou
včas, v tom je jeho jediná šance.“

„Snažím se to pochopit už dlouho. Ale jaksi se mi to
nedaří.“

„Hm.“

Ačkoliv na tom‘, cd Jsem řekl, nebylo nic zvlášť nesro-
zumitelného, Ellenword se tvářil, jako bych byl povinen
přidat vysvětlení.Řekl jsem:

„Nechcete přece, abych věřil, že tady zastupujete Ar-
mádu spásy?“

Pohnul trochu nedůtklivě hlavou:

„Budete se divit… ale my taky za něco bojujeme.“

„Tak,“ řekl jsem. „To je pěkné. Něco mi to připomíná,
spíše někoho… koho jsem potkal. Ale chcete-li vědět,
co si myslím, tak já si myslím, že vy právě teď bojujete
za to, aby na vás cosi neprasklo… aby nevyšla najevo
jistá špinavá nutnost. Hrozí vám, že by se to dozvěděli Ru-
sové, nebo… (pokračoval jsem po krátké pauze, vida, že
nereaguje), nebo Číňani. Vzhledem k vaší předešlé po-
známce to budou Číňani.“

„Nezdá se mi, že by vás to mělo pohoršovat. Existují
zákony rovnováhy. Mezinárodní rovnováhy. Žijeme v pří-
liš křehkém světě, než abychom si mohli dovolovat je
příliš porušit. Letos už byly málem porušeny v Českoslo-
vensku. To mohlo dost zkomplikovat situaci. Nakonec by
to bylo bývalo nepříjemné pro všechny.“

„Nedojímejte mě tolik! Víte, co o tom řekl nedávno de
Gaulle: C’etait seulement un accident sur la route! Je-
nomže vám se jeho druh realismu příliš nehodí. Protože
vy nemáte systém. Jednota… to vy nevíte, co je. Ono to
taky, pravda, míň vynáší. Vy sice říkáte, že chcete bojo-
vat, ale taky chcete bohatnout. A to nejde dohromady.
Napřed musím vyhrát, a pak. si smím dovolit bohatnout.
To je ocelové pravidlo. Můžete zkusit je ohýbat všelijak,
ale není to nic platné. Kdo tohle nepochopil, nepochopil
nic. Takže v tom máte tedy chaos. Pozner vás definoval
přesně: Rozpojené státy. Chcete dělat četníka Evropy
a neumíte si udělat pořádek doma. Neumíte kalkulovat
s lidskou pohodlností. Zapomínáte, že najedení jsou ne-
stabilnější než lehce hladoví. Snad je to paradox, ale je
to tak. Lidé dají časem přednost iluzi, i když vám se to
bude zdát nelogické. Ale vy kalkulujete jen s penězi. To
je přece jen málo. Když je mají, zradí vás z touhy po
jiném životním pocitu, i kdyby jím měla být chiméra.
Budou vám připadat neinformovaní. Ale váš vleklý ne-

úspěch je prostě zaviněn tím, že nedají na vaše infor-
mace. Neřídí se jimi, víte?“

Poslouchal mě klidně, aniž dal najevo sebemenší hnutí
mysli. Znal jsem ho a neznal, nevěděl jsem nic o jeho
rodině ani o jeho vášních, měl-li jaké. Setkávali jsme se
jednou za dlouhý čas, střetli se nebo se jen minuli, a to
bylo všechno. Věděli jsme o sobě, on o mně víc než já
o něm, a kdyby se jeden z nás dozvěděl o smrti toho dru-
hého, řekl by si bez jakéhokoli předstírání: Tak už není<
Už ho nepotkám.

„No,“ dodal jsem, „vyjádřil jsem se srozumitelně? Co
vy na to?“

Dopil a přelétl pohledem halu, která se mezitím na-
plnila. Bylo pozdě odpoledne. Hosté se vraceli. Někteří
zde měli schůzky, jiní pili svůj drink, než še půjdou pře-
vléci na večer.

„To, o čem mluvíte, řekl pojednou, „to je osud pře-
vážné většiny zpravodajských služeb. Můžeme jen lovit,
chytit kořist, vytřídit ji a vyhodnotit. Nemůžeme za to, co
politikové zvorají. V určitém okamžiku má business před-
nost, ať děláte co děláte.“

Slabounce se usmál, jako by se díval na naivní filmo-
vou reklamu. „Ale pokud jde o de Gaulla, máte iluze,
Berxi. On není takovým realistou. Dám vám za pravdu,
že jím je skoro ve všem. Ale přeceňuje svůj vlastní národ.
Nepochybně ho zná. Ale pořád tomu nechce věřit Letos
o něm řekl jistý Francouz, který mimo to, že rozumí show-
businessu a že patří k Tout-Paris, není jen duchaplný;
Je to krásná milenka, řekl, ale příliš nákladná pro tak
měštácký národ.“ Ehm. Zadíval se na mne a lehce pokývl
hlavou, jako by si odsouhlasil, co právě řekl, a pak dodal;

„Politikové přicházejí a odcházejí, ministři se mění,
ale my, my zůstáváme, jsme parketami, po nichž se
šoupe jejich křesly. Občas nás trochu přeleští, při něja-
kém větším skandálu vydrátkují nebo dají přebrousit,
ale vědí, že jim vydržíme, a neradi nás mění. Parkety
v těchhle bytech zůstávají stejné, i když se změnil styl
bydlení, nábytku, móda. V nejhorším případě přes nás

napnou tlustý koberec z umělé límoíy. Ale pod ním Jsme
to stále my.“

Usmál se:

‚ „Nu což, hezky by se nám takhle povídalo, ale náš
problém zůstává nezměněn. Apropos, co nechápu, je
vlastně vaše chování. Postrádá tak trochu logiku, pokud
jste si toho nevšiml. To jen, abychom přešli od řekněme,
světových problémů k faktům, která vytvářejí důvod,
proč tu spolu sedíme. Jste placený agent a chováte se
málem jako ideolog. To mi nejde dohromady. Nabídli jsme
vám už před několika dny víc, než vám může dát nějaký
Gonzales. Ačli nezvýšil tarify vzhledem k nějaké super-
nabídce?“ Ellenwordovy oči se trochu zúžily a vrhl na
mne onen slavný pohled, který se nazývá „tak-milý-
-hochu-jakpak-je-to-vlastně-s-námi?“ Ale já se ovšem
tvářil jako židle, na které seděl.

Dal si ruce do kapes a řekl lehce: „Kdybychom chtěli,
zašlápnem ho. To přece víte. Nemocný Salazar by toho
asi mnoho namítat nemohl. A kde byste byl pak vy? Nic-
méně – odmítl jste naši nabídku. Proč?“

„Říkáte to tónem, jako byste chtěl vlastně říci: Jak jste
se mohl, milý Berxi, opovážit odmítnout nabídku naší
všemocné agentury?!… Třeba proto, milý Ellenworde,
že je všemocná. Anebo že není tak všemocná. Třeba ne-
mám rád velmocenský paternalismus. Nepřipadá vám to
jako dost dobrý důvod?“

„Nepřipadá mi to především jako váš důvod. Chcete
‚Garianianovi něco usnadňovat? Co? A proč? Znáte ho?
Znáte ho tak dobře, aby vám to za to stálo?“‚

„Neznám ho. Nikdy jsem ho neviděl. Jen na fotogra-
fiích. Chcete-li, myslete si třeba, že jsem věrný téhle
Gonzalesově agentuře, která je ovšem vedle té vaší po-
domním podnikem. Ale je to relativně solidní obchodní
podnik, má životem zkrušeného šéfa s živým cynismem
a latentní rezignací, který začal jako agent parakomanda
a končí jako ruletiér bez kuličky. Zatím jste ji nezašlápli.
Až to uděláte, budu uvažovat, co budu dělat dál. Ale ne-
koupíte si mě. Pro mne je tahle agentura poctivá,.v tom,

že nic nepředstírá: Za nic nebojuje, nic nebrání. Kšeftuje.
Není to zrovna to nejlepší na světě, ale když se tak
dívám kolem, jsou tu horší věci. Řekněme, že nechci vy-
dělat víc. Není to přesné, protože mám rád peníze a po-
třebuju je. Na rozdíl od vás mi nehrozí ani ta sebemenší
penze. Ale cítím se svobodný. Pravděpodobně jde jen
o pocit. Ale je důležitý… ve srovnání s vámi. S vámi
bych se svobodný nikdy necítil. Nepochybujte o tom, že
jsem měl už více různých nabídek. Nikdy jsem je nepřijal.
Když jste před chvílí říkal, že vy také za něco bojujete,
poznamenal jsem, že mi to něco připomíná. Připomnělo
mi to obdobnou možnost, jakou jste mi nabídli vy.“

Udělal jsem malou dramatickou pauzu, zapálil si, ale
Ellenword se neměl k tomu, aby mě přerušil.

„Bylo to ve Vídni a ten člověk, který mi ji nabízel, měl
za sebou také velice mocnou službu jistého malého státu.
Když pochopil, že nepochodí, že pro něho nejsem k mání,
řekl mi trochu uraženě;

– Ale my za něco bojujeme.

Jenomže profesionalita ho přiměla dodat: –Možná, že
víme už jen, proti čemu bojujeme… a ne už tak přesně,
za co. Ale… trváme na tom.

– Ano, to souhlasí, řekl jsem mu. A tak zanikají národy
a přežívají státy.

– Když se na tom trvat přestane, rozpadnou se.

Byl v tom, Ellenworde, mnohaletý smutek denní zku-
šenosti s lidmi. S lidmi, o kterých věděl, že mají jednu
dosud nedoceněnou vlastnost: Propadnout romantismu,
naivitě, a tak nejdokonaleji zkazit to, co bylo určeno právě
pro ně. Měl pravdu.

– I kdybyste se nemýlil, řekl jsem mu nahlas. Myslíte si,
že by to byla škoda?,… Ovšem, vy jste v podstatě státní
úředníci.

– Jako každý diplomat, listonoš nebo ministr financí,
odpověděl mi ten člověk. Jsme státní úředníci, a to cti
netratí.

Co jsem mu měl říci? Znal svůj uzavřený kruh. Mohl
Jseni jen odmítnout.“

 Pohlédl Jsem na Ellenworda a dodal:

„Samé laskavé duše s krutýma rukama.“

„Budiž,“ řekl. „Ale já nejsem propagandista a neza-
stupuji tady sociální odbor, Berxi. Snad si dovedete před-
stavit, že jsem sem nepřijel na výlet. Myšlenka, že by se
některých dokumentů zmocnili Číňané, není pro nikoho
příliš příjemná. I kdyby to byli jen ti z Formosy.“

„Formosa jsou panáčci, Ellenworde.“

„Jenomže i panáčci mohou vydírat. Když to dovedou.“

„A to má být důvod pro to, abych vám pomohl zakroutit
Garianianovi krkem?“

„Nechceme mu zakroutit krkem, zatím ne. Ještě má
šanci. Možná že o ní neví. Můžete mu vlastně pomoci.
Už proto, že jste náhodou taky ve hře.“

„Chci i tak hrát dobrou hru. Anebo… alespoň ne příliš
špatnou. To je přece vždycky možné, ať je člověk na
kterékoliv straně stolu. Ten stůl je beztak v nejlepším
případě čtvercový, ne-li rovnou kulatý. Nikdo se nemá
s čím chlubit. Jen s kartami. A já nechci měnit karty,
dokud jsem si neprohlédl ty, které mám.“

„Prohlížíte si je už příliš dlouho, Berxi. V tomhle pří-
padě na to nemáme čas.“

„Nevybral jsem si je sám. A je to váš čas, a ne můj. Já
Jsem prostě ty karty dostal… koupil. Ale vyměním si
jen, uznám-li to za vhodné. Teprve jsem si je začal pro-
hlížet. Nemám přehled o tom, co je v banku. Nevím, co
všechno je ve hře, a nevím, co všechno lze prohrát. Ne-
mám rád ten druh pokeru, po jehož skončení jednomu
z hráčů zbývá už jen kulka.“

„My ho nechceme…“

„… vím: vy ho nechcete vyřadit definitivně z oběhu,
řekl jste mi to minule, když jsme seděli nahoře na terase.
Ještě si to pamatuji. Řekl jste mi, že jeho šance spočívá
v tom, že si neměl možnost pořídit fotokopie těch… do-
kumentů. Trochu se divím, že to víte tak jistě.“

„To vím jistě.“

„Jak můžete vědět, že si je nepořídil nedávno… třeba
při své návštěvě u té dámy v Athénách?‘ Nebo jste dali

hlídat všechny rozmnožovací a kopírovací stroje v Řecku?
Vždyť by mu na to stačil koneckonců docela obyčejný
fotoaparát.“

„Nemá zájem, Berxi. On nemá žádný zájem na fotoko-
piích. Ani ho to nenapadne.“

„Závidím vám vaši jistotu. Kdybych ji mohl sdílet, bylo
by to jiné.,

„Můžete. Neznáte obsah těch dokumentů. Možná že
víte, oč jde. Ale to je málo. Kdybyste je znal tak, jako je
zná on, také by vás nenapadlo si je fotografovat. To není
věc, z které můžete někomu ukázat polovinu a druhou
polovinu až po zaplacení, Berxi. To je výbušnina, kterou
lze prodat z ruky do ruky a hotovo tečka. Rozmnožit, to
znamená ztratit cenu.“

„Hm. Řekněme… zní to logicky, po tom po všem. Ale
co si z toho mám vybrat? Že mu vezmete ty papíry
a pěkně poděkujete, byl jste laskav, pane Garianiane, čím
se vám můžeme odvděčit?“

Ellenword učinil netrpělivé gesto.

„Nesmysl. Odvezem si ho s sebou a přijde před vojen-
ský soud.“

„A dáte mu křeslo s napojením na langleyskou elekt-
rárnu.“

„Nesmysl. Dostane tři, čtyři roky, vzhledem k poleh-
čujícím okolnostem. Za prvé: Že dokumenty jen zcizil,
ale neprodal, a za druhé, že je dobrovolně vrátil. Při dob-
rém chování může být za dva roky v civilu. Dva roky ne-
jsou tak dlouhá doba. Ale to je jeho jedina šance.
Dávám přednost narovnání před vyřazením z oběhu.
Pokud dostanu dokumenty do ruky. Pokud budu u věci
přímo, abych měl jistotu, že mne nepodvedl. Pokud budu
mít osobně jistotu, že to někde nevyplave. Jinak je po
něm. Tak, teď to víte. Nuže, kde je Garianian, Berxi?“

„Chtěl bych od vás vědět dvě věci. První: Co jste děial
tehdy za války v tom OSS? Vybíral jste ty, které bylo
nutno odečíst a hodit napospas?“

Chvíli mlčel.

„Nevidím v tom příliš mnoho souvislosti… Chcete-li

to mermomocí vidět, není to státní tajemství. Byl Jsem
tehdy mezi těmi, kteří mohli být kdykoliv odpočteni a ho-
zeni napospas.“

„To jsem chtěl slyšet.“

„Nuže, slyšel jste to. Kde Je Garianian?“

„Nevím. Nevím, kde je. Nikdy jsem se s ním nesetkal.
Jestli vám to pomůže… máte mé čestné slovo.“

Dlouze se na mě podíval.

„Něco vám řeknu, Berxi. Pro přesnost. Řekl jsem vám,
co jsem dělal za války. Teď nepatřím mezi ty, kteří mohou
být hozeni napospas. Mezi odpočitatelné. Ted je někdy
vybírám. Jenomže teď už se za to nedává kulka. Alespoň
ne nutně. Rozumíte mi?“

„Už jsem vám to řekl: Nevím, kde je. Dal jsem vám
čestné slovo. To je ovšem k smíchu, že?“

„Snad… mezi námi dvěma ne. Věřím vám to. Ale když
se s ním setkáte, vyřídíte mu všechno, co jsem vám řekl?
Ale musí jít okamžitě s vámi. Budete mi za něj ručit. Tak
co? Vyřídíte mu to?“

„Ano. Vyřídím mu to slovo od slova. A bude-li chtít,
přivedu ho s sebou. A nedám mu možnost se někde
zdrzet… bude-li souhlasit, přijde se mnou a dá vám to,
co chcete.“

„A když nebude souhlasit? Co když už přesně neuva-
žuje. Řeknete mi, když se s ním setkáte, i když nebude
souhlasit?“

Zaváhal jsem.

„Na to vám už čestné slovo dát nemohu, Ellenworde,“
řekl jsem. „Forse che si, forse che no. To bude záležet
taky trochu na něm. Na jeho povaze. Mnoho jsem o něm
slyšel. Ale to je málo. Znáte ho vy? Můžete vy mi o něm
něco říct?“

„Ano… ovšemže ho znám… samozřejmě. Dokonce
toho o něm vím velmi mnoho. Ale pochopitelně,továm říci nemohu.“

„Nechci slyšet žádná tajemství. Chci slyšet, co vy víte
o jeho povaze. O něm jako takovém. Chcete, abych s ním
jednal. Pokud se s ním setkám, bude záležet na jeho cha-rakteru, na jeho uvažování.Co mi můžete říci o jeho povaze?“

Ellenword se záhadně usmál a přimhouřil oči.

„Pomůže-li vám to, pak vám o ní mohu říci asi
toto, je to složitá povaha.“

„Nechtěl byste být trochu přesnější?“ řekl jsem po-
drážděné. „V téhle chvíli nestojím zrovna o vtipy.“

„Já také ne, Berxi. Nemáte mě přerušovat. Ujišťuji
Vás, že budu co nejpřesnější.“Zapálil si. Pak začal hovořit, jako by přednášel báseň.Zaznívala v tom sotva znatelná ironie. Ale mluvil vážně.

„Je to člověk s nadměrnou, částečně zhoubnou inteli-
gencí, protože je provázena obrazotvorností neúměrnou
co do utilitarity. Hm. Velká memorovací kapacita.

Psychomotorická hybná síla s občasně spasmodickou
formou, způsobovanou dualismem ve výkladu věcí.

Subjekt je poznamenán přísnou analytičnostl v psycho-
strukturálních vazbách.

Jistá disharmonie mezi analytickou hloubkou a pocti-
vostí ve snaze o syntézu vede k permanentnímu konfliktu
mezi vnějšími pulsacemi a charakterovou bariérou. Jde
totiž o charakter disciplinovaný a pracovitý, ale jen in
condition sine qua non k organickému pojímání smyslu
života subjektu.

To je určující pro stav mentality subjektu, jaký je nebo‘
byl až dosud – a to vzhledem k tomu, že jde o hypersen-
zitivní organismus s latentní volní touhou po otevřenosti.
Tedy po emocionální stránce organismus přístupný vněj-<
ším impulsům, které bedlivě zaznamenává, uchovává
a podrobuje analýze subjektu s vysokou náročností.

Právě tato náročnost, těžko uspokojitelná, umožňují
uchovat status quo subjektu s bohaté osobností, jehož
praxe tím až doposud uniká intimním konfliktům stálou
kontrolou.

Ta je ovšem dosahována za cenu důležité nervové
únavy, dosud bez zjevného fyzického vlivu.

 Tento antagonismus poznamenává ovšem subjekt la-

tentním neklidem a kontrastním chováním ve stejném
čase, byť externě je z toho patrná jen jedna z obou
složek, to jest ta, řízená až dosud disciplínou, vznikající
z pocitu marnosti jiného chování.

To ovšem jen tak dlouho, dokud průvodní zjevy, to jest
zachmuřenost a pocit frustrace, nepřejdou v akutní neu-
rózu za určitých okolností, jejichž výslednicí by se při
vhodné zámince, subjektem shledávané jako podstatný
důvod, mohla stát téměř agresivní změna v psychické
struktuře vzhledem k dosavadnímu organickému pojí-
mání života subjektu.

V takovém případě by váha a důraz na pracovitost
a disciplínu byly předneseny na něco nebo cokoliv jiné-
ho… a nastala by u subjektu změna charakterového pro-
jevu osobnosti. Nelze říci, zda trvalá.“

„Proboha, Ellenworde, co mi to tady vyklá-
dáte?!“

„Vykládám vám o frustraci tajného agenta,“ usmál se
Ellenword.

„Tak,“ řekl jsem.

„Ano, tak.“

„Ale… co vy… co vy si myslíte?“

„Myslím si, že je to správná analýza. Nic víc. Snad až
na to, že se může hodit na nás všechny.“

„Ale copak nechápete…“

„Chápu, Berxi, chápu velmi dobře. Dostal jste prst,
chcete celou ruku. Chtěl byste slyšet něco prostého, ta-
kové to lidské zjednodušení. Něco jako hodně jsme spolu
vypili nebo je to fajn člověk. Lituji. Ta analýza je přesná,
myslím. 1 kdybych vám o něm řekl víc, nic by to na ní ne-
změnilo.“

„Takže osobně na vás prostě neudělal žádný dojem.
Prostě nic?!“

Podíval se na mne, jako bych mluvil z cesty.

„Žádný, Berxi, skutečně žádný. Prostě vůbec žádný.“ 

 XXX. KOBRA

Ellenword ovšem v Hale neseděl: Byla noc, když jsem se vrátil do hotelu, a recepční už byli pryč, pouze ve vrátnici bylo trochu ruchu: Jakási mladá dívka se urputně dožadovala kohosi, kdo měl v hotelu bydlet a o kom vrátný prohlašoval, že v hotelu nebydlí.

„Váš klíč, pane. A zpráva pro vás.“

Podal mi s klíčem podlouhlou obálku a věnoval se zase té dívce, která měla umně namalované spodní řasy na bledém obličeji, takže vypadala jako Sioux na válečné stezce nebo živoucí oslava boha Inků. Připadalo mi to všechno velice vzdálené.

Vzkaz byl stručný a byl ovšem od Ellenworda, který mě žádal, abych se u něho v pokoji zastavil, než půjdu spát. V kteroukoli dobu.

Mrzutě jsem to udělal.

Otevřel mi v pyžamu a pozval mne dál.

„Jak jste daleko?“

Cítil jsem se vyčerpán.

Mlčky jsem zavrtěl hlavou.

„Vypadáte unaveně.“

„Nechte toho, Ellenworde. Ze mne nic nevyrazíte. Mám asi smůlu.“

„Hm.“

Zeptal se mne, budu-li něco pít.

Odmítl jsem to. Věděl jsem, že budu brzy ráno muset vstát a zajít za Heywardem pro peníze a přinutit toho idiota, aby sebou hnul: Garianian mne pustil na čestné slovo a snad i pod dojmem celé té záležitosti s Kobrou: Upřímnost přece jen někdy přináší výsledky. Ale nedovedl jsem si představit Heywarda, jak avizuje ty lidi,které Jsem neznal, a Jak oni během Jednoho dne zařídí odjezd nás tří. Byl bych se s nimi chtěl dostat do kontaktu. Neměl Jsem důvod stát se rukojmím.

„Chtěl Jsem vám něco říct, než půjdete spát,“ pravil Ellenword. Mhouřil trochu oči. V pokoji se odráželo světlo zreklam a mně to připomnělo Athény a nápis Hoover.

„Tak to řekněte.“

„Je to jedno z vysvětlení, které vám chybí. Řekl jsem vám, že čínské konzuláty jsou střeženy. Neřekl jsem vám, k čemu se přiznal Macdonald. Věděl, že Lantermann má přijít k Laugier-Capponimu. Tam s ním měl totiž Garia-nian původně schůzku. Je to velice nenápadné místo, jak víte. Ale Macdonald jako starý praktik nevěřil, že by Lan-termann koupil. A tak si dovolil za Garianianovými zády takový malý trik. Informoval někoho, o kom správně předpokládal, že by s těmi Číňany mohl navázat styk, a ten to taky udělal. Na tom nic nemění, že pak Macdonald styk s Garianianem ztratil: Věc se rozjela a…“

Pochopil jsem.

„Ten, koho informoval, byl Gonzales, že?“

„Ano,“ přikývl Ellenword. Zpytavě se na mne zahleděl: „Takže jediný, kdo může ty peníze Garianianovi přinést…“

„… jsem já. Je to jasné. Jenomže právě to, že Garianian se na Macdonalda včas vybodnul, způsobilo, že jsem k Laugier-Capponimu chodil marně.“

„Ano,“ řekl Ellenword nepřesvědčeně. „To už je vaše věc. Chtěl jsem jen, abyste věděl, jak to je. Přemýšlejte o tom, než usnete.“

Odešel jsem bez pozdravu.

Věděli o všem‘, nebo skoro o všem. Mohlo mne napadnout, že jestli ten starý lišák Gonzales nechává v Římě svého člověka kontaktovat cizími lidmi, není to bez důvodu. Musel dostat pěkné garancie.

Vlastně mě přesunul. Uměl dokonale užívat dispozičních práv.Natáhl jsem se na postel a zapálil si: Teď se už nedalo nic dělat. Garianian americkou nabídku odmítl. Ani on už nemohl nic dělat. Ti, kteří šli po jeho materiálech, ať už byli z Formosy nebo od Maa, věděli dobře, po čem jdou. Gonzales jim dal volnou ruku a pod jeho hlavičkou to byli oni, kdo bude rozhodovat.

Proto si Knox nedělal žádné starosti. Tentokrát peníze nerozhodovaly.

Napadlo mne, zda by opravdu nebylo lepší, kdyby Garianian vrátil dokumenty a dal se „lehce“ odsoudit: Mohl se pak přece vrátit za Anne-Marií… Uvědomil jsem si vzápětí, jak dobře věděl, co říká, když mluvil o svých zkušenostech. Kdybych o něm nebyl tolik věděl, co bych byl udělal? Přemýšlel bych o tom, zda miluje Kobru a ona jeho? Nahlédl bych jeho situaci? Samozřejmě že měl pravdu. Zbývalo plnit instrukce a umožnit mu odjezd. Po které dvacetileté dívce je možno chtít, aby čekala několik let, zvlášť když je daleko a má přezdívku Kobra?

Moje instrukce a Garianiaňův zájem byly totožné.

Típl jsem cigaretu.

Ano, Kobra ho milovala. Když mne vyprovázela setmě-ou zahrádkou z vilky, řekl jsem jí: „Měl bych ti poděkovat. Asi jsi mi zachránila život.“

Pořád ještě jsem jí tykal.

Vypadala rozpačitě.

„Jak to, že ti nevadil ten podfuk s tím únosem?“

„Nevím,“ řekla.

„Myslíš na něco jiného.“

Zastavili jsme se před brankou. Bylo po půlnoci, všude kolem byl klid. Garianian asi přecházel po sklepě a přemítal o tom, zda udělal dobře, že mě pustil.

„Nebyl by vás zastřelil,“ řekla.

„Myslíš…?“

„Znám ho. Nebyl by to udělal.“

„Snad kvůli tomu výstřelu… Vyřídil by mne jinak.“

„To není pravda!“

„Nevyčítám mu to. Nemůže jednat jinak. Je sám.“

„Není sám.“Trochu Jsem se usmál. Věčné opakování mých mladých let. Bezelstní romantici, chystající lešení k popravištím.

„Je. Je úplně sám, i když je s tebou. Nemůžeš to pochopit, a ani se o to nesnaž.“

„Myslíte pořád na můj křestní list.“

„Myslím, že milovat dvacetiletou holku Je druh‘ sebevraždy. Chceš-li už opravdu vědět, co si myslím.“

„I když ona ho miluje taky?!“

„I tehdy. Nebude s tebou moci zůstat dost dlouho, aby tě mohl vidět dorůst do ženy.“

„Neopustí mne! Vy o něm máte falešnou představu!“

„Třeba bude muset. Může se leccos stát…“

Záviděl jsem mu? Záviděl jsem mu bytost, která zvláštním způsobem zůstala netknutá oním pokušením, které Inteligence přímo nabízí, totiž cynismem?!

„Co tím chcete říci, že se může leccos stát…? Vždycky se přece může něco stát… ale vy to myslíte jinak! Nebo… vy ho chcete zradit?“

Zahleděl jsem se jí do očí. Leskly se oním zvláštním svitem, který přisuzujeme očím šelem, když mají pocit, že jim chce někdo odejmout jejich mladé, tím svitem, který se později mění v nenávist nebo v hořkost, svitem nadšení celé bytosti, které vložila do osudu jiného a ví, že jí už pak nic nezbývá.

Dovedl jsem si ji představit, ‚jak takhle kdysi stála před ‚Garianianem. Musela mít týž pohled, plný světel a toho všeho, co si pod tím pojmem představujeme. Její prsty asi přebíhaly chvějivě po knoflících jeho světlého saka, sem a tam. Ještě netušila, do čeho vstupuje. On ano. Jako bych ho slyšel, jak říká tím svým zastřeným, zjevně ovládaným hlasem:

– Mám už svoje manýry.,. drobné mánie‘… K ničemů to nebude.

Co mu odpověděla? Jak rozeznával poměr nebezpečné zvědavosti a intuice, s níž ženy hledají studnu, lože smrti?

– Jsem perverzní…

– Já taky.“Usmál se tomu? Přál si zoufale vyloučit všechny možnosti nedorozumění, svůdného, ale smrtelného?

– Ne, ty ne. Snad chvílemi, pro chuť. Nebo ze zvědavosti. Ale to je jen zkušenější druh nevinnosti. Je to pořád cesta po jejím obvodu. Ale já – pro mne je to něco jiného. Nemohu ti to ani dost dobře vyložit.

– Nemysli si, že jsi v tom sám.

– O to nejde. Ten rozdíl je v tomhle: Ty se divíš, co děla-jí spolu ti druzí, a těší tě, když při porovnání zjistíš, že ne-jsi se svými hříchy sama. Já jsem jiný. Mně je to jedno.

Nemám nic jiného než bezuzdnou chlípnost… je-li a může-li být opětována… a je-li to pak vůbec ještě chlípnost.

Nic jiného nemám. Snad je to ubohé, ale je to tak‘. Možná, že to ubohé je, a tím hůř, jestli tobě to tak nepři-padá… mně zase nepřipadá, že je to zrovna málo.

A neměnil bych. –

Snad jí to říkal jinými slovy, snad jí to říkal přesněji, váhaje mezi tím, čemu rozumět může a co prostě vezme jen za své s nepříčetnou logikou mladistvého chtění, s oním Po mně potopa, které je tak jiné, než když to vy-•loví člověk o dvacet i více let starší…

„Odpovězte mi! Proč mlčíte? l“

Divoce mne štípla do paže.

„Myslel jsem na něco jiného,“ řekl jsem chabě. „Nezradím ho, pokud máš tohle na mysli. Chci jen vědět, jestli s ním chceš odejet? Nechat tady rodiče… to všechno… Nepřipadá ti to trochu šílené dobrodružství?“

„Snad, je mi to jedno. Snad bych tady raději byla s ním, kdyby to bylo možné. Budu s ním kdekoliv. Mám už dost toho strachu, toho věčného skrývání, toho, jestli táta bude chtít okoštovat ze sudu nebo jestli si matka vzpomene, že dá do sklepa rozbité lehátkol Copak to nechápete, že to takhle nemůže jít dál?!“

„Právě. Ale bojím se, jestli to neděláš jen z tohohle důvodu.“Přál jsem si snad v duchu, abych nalezl na jejím vztahu ke Garianianovi nějaký omyl, něco, co by jeho samého usvědčovalo z kruté mýlky?

„Budu s ním kdekoliv,“ řekla tiše. „Ne že byste to ne-mohl pochopit, vy to pochopit nechcete!‘1

„Podaří-li se to tam, v Peru, nebo někde jinde… i tak se stane mnoho věcí. Nezůstanou bez vlivu na váš vztah. Je to člověk, o kterého je zájem. Politický zájem.“

„Co je mně do toho? Podle vaší představy bych měla věčně trdlovat mezi partami a dvacetiletými blbečky?“

Ovšemže kašlala na politiku, nezáleželo jí na geografii a všechno, čím civilizace ráda krmívá mladé lidi a čemu se všeobecně říká kultura, jí bylo lhostejné – a byla ovšem zároveň schopna mít tohle všechno ráda (nebo něco z toho), ale prostřednictvím, skrze muže, kterého by milovala a jemuž by tyto věci (nebo některé z nich] byly potřebné natolik, že by věděla: Jsou to právě ony, které ho činí takovým.

Věci, vytvářející v něm důvody její lásky.

A ona znala jméno toho muže.

Řekl jsem:

„Myslím si, že si neumíš představit pojem, jako je třicet let. Nebo čtyřicet. S jedním mužem.“

„Je mu čtyřicet už pěkně pryč,“ řekla s bezelstnou kru-tostí mládí. „Nebude žít tak dlouho.“

„Co budeš dělat za pět let? l“

„Nevím.“

„Co budeš dělat, až umře?“

„Co bude po tom, to je mi jedno.“

„To se může stát… i dřív. Pokud ho nezradíš sama,“ řekl jsem. „Zítra v tuhle dobu budeme možná všichni tři v letadle. Nebo pozítří. A pak… žijeme v době, ve které snad nikde není klid. Naše osudy se vyvíjejí podle toho. Snad jen naši dědečkové žili v míru, a kdoví…“

„Mír? Kdy je vlastně mír?“ zeptala se. „Co Je to?“

Bylo jí náhle dvacet let.

„Mír…?“ opakoval jsem udiveně po ní. „To Je něco jako Bůh.“

 Nepochopila, nemohla pochopit moji bezradnost. Myslela si s onou podivnou čistotou, která určené, ale zažitéodděluje tak přesně od možného, protože nezažitého, že oba ty pojmy ztotožňuje, zatímco já myslel na neustále zklamávané naděje naší budoucnosti, z nichž pak vidíme, že se skládal náš život.

„Myslíte, že je Bůh?“ zeptala se mě s výrazem, jako by od mé odpovědi závisel budoucí vývoj světa, anebo, při nejmenším, budoucí vývoj jejího života.

Jen stěží jsem ovládal závistivý a bezmocný vztek, který Jsem v sobě už dlouho pociťoval, vztek nad vší tou ne-zkušeností a vší tou krásou, vztek na neschopnost žít už na vlastní pěst a nemožnost učinit to s někým, na koho by připadla odpovědnost, aniž by zmenšila zásluhu té ne zkušenější bytosti.

„To poznáme, až chcípnem,“ bylo jediné, nač jsem se vzmohl.

Ale ona, soustředěná do bůhvíjakých myšlenkových kombinací mezi Garianiana, ji samotnou, jejich lásku a to všechno za tím, mi bázlivě položila otázku, která z toho pro ni logicky musela vyplývat:

„Bojíte se smrti?“

Pochopil jsem, že ho miluje a že si tuto otázku chce zodpovědět mou slabostí.

Vzal jsem na sebe onu obratnou lehkost, s níž dospělí (i ti, kteří si uvědomují, že jimi nikdy nebudou, ba i ti, kteří pochopili, že jsme se jimi nikdy neměli státl) odpovídají těm, kteří se dosud nestydí za svůj strach.

Kteří jsou dosud daleci toho předstírat, že s „takovými věcmi“ se už vyrovnali v dobách puberty I

Odpověděl jsem jí tedy rozkošně a pokrytecky jako pravá svině, která, nemůže-li už sama poctivě zorganizovat svůj vlastní svět, mstí se za to právě na těch bytostech, jež se něco podobného nepokoušejí předstírat. S radostí je sráží do jejich chaosu, přidávajíc jim na cestu peklem nejistoty ještě doušek osamělosti, vznikající z vy-vržení, jež jim právě taková svině dává mstivě pocítit jakoby za „normální“ svět.

,„Jak bys chtěla honorovat moji odpověď, kdyby ti byla co platná?“ řekl jsem. „Protože, kdyby ti měla být k ně-čemu, pak by přece nemělo smysl vykládat ti něco tak banálního, jako že slušný člověk na to myslí pouze při procházce hřbitovem.

V  ten okamžik jsem jí snad už nezáviděl její lásku ke Garianianovi.

V   ten okamžik jsem jí nenáviděl.

Nenáviděl jsem ji, protože nežila tak jako já, který už nějaký čas žil na jednom jediném velikém hřbitově, jenž se stále ještě rozrůstal.

XXXI. PŘÍTOMNÝ ČAS OSUDU

Samozřejmě, že Jsem se Heywarda nedovolal ani brzy, ráno. Samozřejmě, že když jsem přišel ve tři čtvrti na osm, bedlivě dbaje, nejsem-li sledován, do jeho hotýlku v Cours Saint Louis, našel jsem ho v jeho pokojíku mezi lahvemi whisky, ležícího přes postel, a samozřejmě že nebyl opilý, ale mrtvý.

Vyřídili ho nožem, pěkně potichu á čistě.

V rychlosti jsem prohledal celý pokoj.

Samozřejmě, že peníze tam nebyly.

Chudák Heyward: Samozřejmě, že podlehl pokušeni.

Byl bych to býval mohl Knoxovi zaručit. Knox a jeho ko-respondenti! Můj Božel

Vyšel jsem ven‘: Zůstat jsem tu nemohl a musel jsem bleskově uvědomit Lisabon.

Teprve po chvíli chůze jsem si všiml, že jsem sledován. Sledoval mě asi patnáctiletý hoch, osmahlý, v džínsách a s trochu nepřítomným výrazem.

Oslovil mě až před Bursou.

„Ano, to jsem já,“ přisvědčil jsem. Řekl mi, kam mámí jít.

Tak jsem poznal Chena.

Byl ve svém krámku sám a otevřel mi skoro okamžitě.

„Nevím, je-li rozumné, abyste se vracel do hotelu,“ řekl mi na uvítanou.

Mluvil pomalu, odpočítával slova a bděl nad svým stá-řím s lhostejnou moudrostí člověka, který už příliš mnoho viděl, než aby si chtěl všechno pamatovat.

„Nevolejte Lisabon,“ řekl. „Váš šéf v neděli není domá a Knox by vám neřekl nic. Pokusím se zařídit všechno, sám. Jaké má podmínky?“Řekl jsem mu je.

„S těmi bony to nepůjde tak rychle,“ poznamenal, peníze vám dám v hotovosti odpoledne.“

„A odjezd?“

„To vám řeknu odpoledne. Nevím, bude-li to možné dnes večer. Asi k ránu. Budu muset vyřídit více věcí a bude vhodnější, když tu zatím počkáte.“

„Já vám neuteču,“ řekl jsem.

„Nikdo nám neuteče, a o to nejde. Ale nemůžeme riskovat, že by se na vás přece jen nakonec přilepili.“

„Kudy ho chcete odvézt?“

Udělal rukou nepatrný pohyb. Asi to byla jeho starost

„Nevypijete si číšku čaje?“

Mládenec, který mne oslovil, vešel asi zadním vchodem.

Ted rozhrnul maškarní kostýmy a nesl čaj.

„Je brzy po ránu,“ řekl jsem.

„Chtěl byste snad whisky?“ zeptal se stařec vyčítavě.

„Ne, po Heywardovi by mi zrovna nechutnala.“

„Byl to padouch, nemyslíte?“

„To jste ho vyřídili vy, že…“

„O tom nevím. Ale byl krajně nespolehlivý. Zřejmě mu někdo ukradl peníze, nebo se je pokusil sám zašantročit…“ pokrčil rameny a trochu se uklonil: „Je lépe ten čaj pít bez cukru.“

Odpoledne přinesl peníze a vypočítal mi sto padesát tisicidolarových bankovek.

„Odletíte ve tři ráno,“ oznámil mi.

„Já nikam neletím.“

„Letíte s nimi,“ ujistil mne. „Říkal jste, že vás ten člověk chce jako rukojmi. Musíme mu to dopřát. Nic tím neriskujete. Z Limy vás dopravíme do Lisabonu příští týden. Do té doby to bude vyřízeno.“

„Budete to publikovat?“

„Se vší pravděpodobností. Dokonce asi okamžitě.“

„Hm.“

„Dostanete tři tisíce dolarů navíc. Od nás.“

Pak mi dal podrobné údaje, kde naleznu vůz, kam mám ty dva přivést.„Ostatní už nebude vaše starost. Bude Jednodenní zdržení ve Španělsku, kvůli pasům a peruánskému vstupnímu vízu. Můžete být bez obav, všechno proběhne, hladce. Máte váženého zákazníka a Jsme vděční.“

„Tři tisíce dolarů,“ řekl Jsem.

„Není to tak málo, vzhledem k tomu, že Jste placen Ještě agenturou.“

„To je pravda.“

Nevyptával se mě na nic.

„Dejte pozor při vycházení z vilky. Ať jde ta dívka raději brzy spát, aby snad rodiče nebyli vzhůru,“ poradil mi ještě.

Zůstal jsem tam téměř do devíti večer.

Když jsem odcházel, řekl: „Pochybuji, že se ještě uvidíme. I tak bude dobře, zapomenete-li, že jsme se kdy setkali. Věřte, že mne opravdu těšilo, že jsem vás mohl poznat.“

„Nepochybuji o tom,“ řekl jsem. „I mne to velmi těšilo. Heywarda asi taky.“

„Neznám ho.“

„Já už taky ne, z toho si nic nedělejte. Jsem jen rád, že Jsem si poslal jeden kufr do Paříže.“

Zvedl obočí.

„Ne, to nic, tomu nemůžete rozumět, to Je pár věcí, které‘ jsem si tady koupil. O ty, co mám v hotelu, přijdu, tak aspoň nebudu muset z Limy zase sem.“

„Ach tak,“ řekl vlídně. „Ano, přes Paříž člověk z nějakého důvodu vždycky někdy musí.“

Nikdy se nedozvím, co si o mně v ten okamžik myslel.

Pak už šlo všechno rychle. Triumph jsem nechal stát asi dvě stě metrů od avenue ďOlympe. Už ho nebudu potřebovat, pomyslel jsem si. Ať si mě Sacconeové neproklínají příliš, až budu v Peru. Alespoň dostanou zpátky vůz.

Bylo přesně deset hodin, když mi Kobra podávala ruku. „Jak to dopadlo?“ zeptala se dychtivě. Ruku mělatrochu zvlhlou: Prožila asi dnešní den ve velké nervozitě.

„Vaši už spí?“

„Ještě ne, dívají se na televizi. Ale nevšimnou si, když půjdeme dolů…“

Smluvené znamení, odmykání a pak Garianian, ve stejné pozici jako včera, říkající své: „Posaďte se,“ jako bychom byli v salóně Ludvíka XIV.

„Máte prý stangun a pistoli, Fenku,“ řekl jsem. „Vím to od Ogiera. Vlastně od Dixona.“

„To je všechno, co jste mi přišel říci?“

„Položte je před sebe.“

Chvíli si mne mlčky prohlížel, pak se protáhl mezi sudy a podle kroků jsem vyrozuměl, že šel do druhé místnosti. Vrátil se z ní za chvíli se stangunem. Pistoli vytáhl z levé strany pod sakem.

„Máte peníze?“

„Právě.“

Kobra stála nehybně u dveří. Slyšel jsem, jak hlasitě vydechla.

„Je to pravda?“ zeptala se.

„Je,“ řekl jsem. „Odlétáme dnes ráno ve tři hodiny. Měla byste teď jít spát. Probudíte se v jednu? Tak, aby nikdo nic u vás neslyšel?“

„Ovšem.“

„Připravte si pár věcí. Maličkosti, nic velkého. Koupíte si všechno v Peru.“

„Ano,“ řekla.            

„Vytisknou to?“ zeptal se Garianian.

„Zdá se, že okamžitě. Ovšem nevím, jestli umíte číst čínsky.“

„Přečtu si to pak komentované ve světovém tisku,“ usmál se poprvé za celou dobu, co jsme byli spolu. „Kde jsou peníze?“

„Kde jsou materiály?“

„Nemám je u sebe.“

„Musíte mi je dát.“

„Dám vám je v letadle.“

„Na to nehraju. To si nemohu dovolit.“„Proboha, on vám je dá,“ řekla Kobra. „Vždyť je nenávidí. Clíce se jich zbavit. Já je taky nenávidím. Už aby to. bylo pryč!“

„Hm…“ řekl jsem.

Vyňal jsem bankovky a spočítal je.

„Tady je máte, Garianiane, protože byste se s nimi nikam nedostal. Materiály mi dáte v letadle. Předpokládám, že jste…“

„Buďte klidný,“ řekl.

Pak poručil Kobře, aby odešla.

„Přijď před jednou. Opatrně, miláčku, ano?“

Jeho hlas zněžněl. Kašlal teď na mou přítomnost.

Když odešla, řekl jsem:

„Vyhrál jste. Musím vám říct, že jsem rád. Ale. nevím, Jestli jste vyhrál natrvalo.“

„To vy nemůžete vědět.“

„Když jsem mluvil s Claude, mluvila o vás jako o vyřízeném člověku.“

„Měla vlastně trochu pravdu,“ řekl. „Byl bych vyřízený, kdyby věci nebyly tak, jak jsou. A vyřízený možná jsem: Budu stárnout. Ale kdybych měl začít znovu, udělal bych to ještě jednou.“

„Claude by vaší Anne-Marii asi záviděla.“

Pokrčil nos a sykl.

Pak zavrtěl hlavou.

„Ne. V téhle věci dělala pro Řeky. Mohla mne jim hodit. Neudělala to.“

„Protože jste už na schůzku nepřišel.“

„Přišel.“

„Myslím na tu druhou…“

„Já taky. Přišel jsem na obě schůzky.“

Zatajil jsem dech.

„Měli jsme ji o něco dřív, než ona řekla Řekům. Počítal jsme s tou možností, víte? Snažila se mě sice přemluvit, abych jí dokumenty vydal a vrátil se do USA, i když už ne na své bývalé místo. To ještě bez soudu, nabízeli I nějaké menší peníze. Řekl jsem, proč to nemohu udělat.“

„Vy jste jí řekl… pravdu? O Anně-Marii…?“„Vždycky říkám ženám pravdu. Už dlouho.“

I Claude, u níž bych to nebyl čekal, byla dojata lidskou velikostí tohohle chlapíka, který prostě nebyl dost průměrný, aby si zvykl na pouta, která by si sám nevybral, a který tedy nemohl být zotročen.

Ovšem, vzpomněl jsem si, Claude přece mohlo napadnout, že Gary, jak mu říkala, použije z Athén stejnou cestu i nazpět. I když mne přemlouvala, ona sama mu chtěla dát šanci, byť v ni nevěřila a byť mu ji dávala pro jinou ženu.

„To bych byl nečekal,“ přiznal jsem. „Marně uvažuju, co na vás ženy mají.“

„Já to vím,“ řekl klidně. „V ničem je nepodvádím. To je všechno.“

„Snad,“ poznamenal jsem. „A ještě asi mnoho jiného. To už není má věc. Doufám, že se vám podaří to další i v Peru.“

„Jakmile budou ty materiály otištěny, přestanou mít na mně zájem, tím si můžete být jist.“ Zase se usmál. „Budou mít úplně jiné starosti, ty svině.“

Než jsem se mohl rozhodnout, koho tím myslel, ozvalo se zaklepání.

„Proč ještě nešla spát…“

Pak se ozval klíč a dveře se otevřely. Stála v nich Kobra a řekla:

„Prosím tě, miláčku…“

„Proč jsi nešla spát? 1 Vždyť tě vaši budou..

„Miláčku..

„Co… co je…“

„Miláčku,“ opakovala bezmocně. „Miláčku.“

Oba jsme vyskočili.

Náhle zaúpěla: „Miláčku… střílej… rychle…“

„Nedělejte to, Garianiane,“ ozval se za ní mužský hlas. „Míříme na ni.“

Vtlačovali Kobru do místnosti. Poznal jsem Owena. Ten za ním, to byl Ellenword.

Řekl: „O nic se nepokoušejte. Je to obklíčeno, celé. Je konec.“Garianian zuřivě pohlédl na mne.

„Vy…!“

„Ne, ten ne,“ řekl Ellenword. „Ten to nebyl,“ dodal s pohledem na mne, „i když nevím, proč mu prokazuju službu dbát o jeho čest.“

„Miláčku, já za to… nemohu… oni byli venku…“

„Pusťte ji!“ zařval Garianian.

„Nedržíme ji,“ řekl Owen, nepřestávaje na ni mířit. „Je to jenom jistota, že se o nic nepokusíte. Nic jí neuděláme. Kde máte ty věci?“

„Ona ža to nemůže, Garianiane,“ řekl mírně Ellenword. „Je mi líto. Ani ona, ani on. Dozvěděli jsme se to jinak. Nemohl jste přece předpokládat, že neuděláme všechno, co bude v naší moci. Marseille je veliká. Včera zatkli pár lidí a jeden z nich nám pověděl o té vaší zábavě s úno-sem.“ Obrátil se ke mně. „Tak jsme se dovtípili, že v tom bude žena a že to bude právě ta, o kterou má pan Berx takový zájem, že ji dává unést.“

Jo mi pak ráno řekl o zatčení Sacconeů.

Který z nich to byl? Pete? Rosbíf? Někdo jiný?

Mlčel jsem.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Garianian.

Stál tu vzpřímeně, bez hnutí. Snažil-li se o to, vyjádřit nějaké opovržení, pak se mu to nedařilo.

„Nic,“ řekl Ellenword. „Dáte nám ty lejstra a půjdete s námi. Odvezem vás do Států a postavíme před soud. To je všechno. Ale bez polehčujících okolností. Dostanete takových sedm až deset let, ne-li víc. A budete rád, že to takhle dopadlo. Dali jsme vám přece možnost… nebo jste mu to nevyřídil?“

„Vyřídil mi to. Vy jste Ellenword?“

„Ano.“

„Doufám, že brzy chcípnete,“ pronesl tiše Garianian. „Doufám, že chcípnete na tvrdnutí jater nebo na ledviny nebo…“

Ellenword teď pro něj symbolizoval konec. V jeho osobě to byl svět, který byl silnější.

„Dejte nám ty materiály, ano? Skončeme to co nejrychleji. Může se to obejít bez skandálu. Bude to tak lepší tady pro rodiče vaší slečny. Když si budete přát, oznámíme jí pak adresu vaší věznice.“

Jeho pohled padl na stangun a na pistoli. Bankovky ležely na hromádce vedle. Šel k nim a pomalu je zvedl.

„Čípak jsou tyhle roztomilé penízky?“

„Zdá se, že moje,“ řekl jsem neochotně. Garianianovl by je nenechali.

„Tak si je vemte,“ řekl Ellenword zlehka a hodil mi celý svazek. „Taky bych je mohl zabavit a jsem zvědav, kdo by pak o ně oficiálně žádal vládu Spojených států.“

Mlčky jsem je vstrčil do kapsy.

„Mohl byste aspoň uznat, že jsem gentleman,“ dodal Ellenword a pak zvážněl. „Tak, Garianiane, do toho. Kde to je? Nezapomeňte na jednu důležitou věc. Dosud jsem vás nezatkl. To znamená, že nejste pod mou ochranou… Mohu odejít a – je vám to jasné, že?“

„Anne-Marie,“ řekl slabě Garianian a znělo to, jako by se loučil. „Dej jim to. Nedá se nic dělat.“

Škubla sebou. Měla slzy v očích.

„Nic nemám,“ vykřikla hystericky.

„Říkám ti, je konec. Musím jim to dát. Dones to sem.“

Zoufale se na něho podívala.

„A pospěšte si, slečno, jsme tu už příliš dlouho,“ řekl Owen. „Napíšete mu. Třeba mu trest zkrátí. To záleží na tribunálu.“

Ellenword vzal stangun a pistoli zastrčil do rukávu.

„Jděte sama, a vraťte se s tím, co vám dal do úschovy,“ řekl.

„Neprobuď rodiče,“ zašeptal Garianian. Díval se jinam. Jeho pohled klouzal po dřevěných výplních sudů.

Spíš odvrávorala než odešla.

Ellenword řekl: „Stálo to všechno vůbec za to, Garianiane?“

Když nedostal odpověď, protože Garianian ho ignoroval, dodal:

„Snad ano. Kdo to má vědět, že? Je tam nějak dlouho. Schovala to zřejmě velice pečlivě… to buďte rád, je tovaše štěstí, jinak bych vás nemohl ani zatknout a…“

Kobra vběhla vítězně do dveří. Měla slzy v očích, ala zároveň se hystericky smála:

„Tak, tady to máte… a teď ho zkuste odsouditi“ řvala.

„Ježíši Kriste…“ slyšel jsem Garianiana, a pak se mi zatmělo v očích, protože jsem pochopil.

Snad nikdy na ten obraz nezapomenu: Ellenworď, stojící uprostřed místnosti, bez hnutí, s rozšířenýma očima, Owen, kterému poklesává ruka s pistolí. Garianian, šeptající „Ježíši Kriste“, jako by náhle prohlédl děsivý omyl, k němuž došlo v té mladé hlavě, a Kobra, jeho Anne—Marie, šťastná, hrdá na řešení, které jí napadlo, vítězně nabízející oběma Američanům tlustý balík popela, jejž mnula v rukách a rozhazovala do všech stran.

„Tak, tady to máte… a teď |ho zkuste odsoudit,“ opakuje, netušíc, že podepsala jeho ortel v bláhové naději, že v těch listinách mělo být něco, co by mu před soudem přitížilo. Usvědčující důkaz.

Zničila Garianianův svět, protože se stavěl mezi ni a jeho.

V tom byl její osudný omyl.

Vidím ji, jak rozdupává ty kusy popela, jak na nich tancuje svůj tanec smrti.

„Garianiane…“ řekne Ellenword. Ale nic nedodává. Jméno zůstává ve vzduchu, samo a opuštěné.

Na Garianianově tváři se zračí únava.

Muž, který chtěl rozeznat osud, část svého osudu, v někom jiném, v druhé bytosti, která by tento osud na-lezla také tím, že by jej rozpoznala v něm samotném, tento muž prohrál.

Chtěl vlastnit právě tu část osudu, která je měla spojovat, která je oba měla udržet nejen ve vášni, ale i v po-rozumění ve věcech, jimž říkáváme každodenní, v tom naprostém pocitu sounáležitosti, který se chvěje mezi samozřejmostí a nicotou.

Jako bychom věděli, že jsou ještě zákony, skrze kteréžáný osud není částečný, protože se jimi odkrývá tak dokonale, že nutně odkryje, byť postupně, byť sebepozději, konec samotné lásky, aby mučil realitou vzpomínek. Které zákony to jsou? Stárnutí a egoismus, vzrůstající až do omrzelosti a z ní přerůstající v děs. Nemyslím, že by v kosmu bylo ještě něco úděsnějšího než lidský život.

Teď Garianian bledne.

Je smrtelně bledý, jako by chtěl zvracet.

Na co myslí? Na to, že Kobra je pro něho ztracena? Nebo na to, že by třeba ještě… nalezl jinou… že by mohl… svět je přece plný lidí… Přece není možné, aby to mnoho, na co si vzpomíná, se náhle scvrklo v tak málo: jeho život v tomto okamžiku – přece není možné, aby to bylo opravdu všechno! Jen to… a nic jiného? A už nic dalšího?

Ani      malé opakování? A už nikdy víc?

Ani malá oprava?

Vždyť jeho láska neskončila. Jejich láska.

Dívám se na něho, protože nemám, kam bych jinam hleděl.

To je tedy vše. Vše, k čemu doopravdy patříme? S čím pomineme, nemohouce ani upozornit smrt, že to tehdy jsme nebyli my (neboť dnes jsme přece jiní!}, a že tedy bychom měli mít možnost utvořit sobě samým i své smrti novou minulost podle naší dnešní přítomné skutečnosti, že tedy bychom vlastně teprve teď měli přijít znovu na řadu, ještě jednou a přitom poprvé, abychom tentokrát utvořili svůj život ze své zkušenosti a nikoli ze svých omylů…

Ale to už se Garianiana nemůže týkat.

Těžce dosedne na soudek, na kterém jsem sedával.

„Musíme jít,“ řekne Owen.

„Nikam nepůjdu,“ ozve se Garianian. „Nikam. Chci zůstat v Evropě.“

„Zůstanete v Evropě,“ praví Ellenword a jeho hlas zesmutní, jako by právě spatřil rybu, která sebou ještě trochu škube v nevětraném akváriu.

EPILOG

Je čtvrt na devět. Mám nejvyšší čas.

„Zaplatím,“ řeknu. Laugier-Capponi vezme peníze a chce mi vracet.

„Nechte to na příště,“ řeknu. „Sbohem. Mějte se tu dobře.“

Jo jde za mnou, mlčenlivý a trochu ztuhlý.

„Uděláš pro mne jednu věc, ano?“

„Co je to?“

„Doneseš sto padesát tisíc dolarů tomu Číňanovi.“

„Vidím, že mi věříš jako sám sobě.“

Oba se slabě usmějeme. Dám mu peníze.

„U Rogliana mi řekli, že loď odjíždí v devět. Měli bychom si vzít taxíka… jestli mě doprovodíš.“

„Dobře.“

Ale v taxíku trvá na zastávce v rue Thubaneau. Trvá na tom, abych měl klidné spaní.

„Řekni mu, že je s tím konec.“

Nese peníze v obálce, pěkně viditelně. Sklem mohu vidět Chena.

Přepočítává bankovky a pak se ukloní.

Cestou do La Joliette řekne Jo:

„A ta holka?“

Co mu mám odpovědět?

Je-li něco strašnějšího v kosmu než lidský život, pak je to snad jen toto: Uvědomit si, jak jsme jej chudé pro-plýtvali, jak zbytečně umíráme (protože bychom zbytečně žili! ) a umřít.

Toho byla ušetřena.

Nevěděla o ničem nic a já, pamětliv Garianianových‘ slov, jsem jí ovšem nevysvětloval ani její hrůzný omyl, anito, o co šlo. Když jsem se jí zeptal, četla-li ty dokumenty, řekla mi, že neumí anglicky. Že se na ně dívala, že vyrozuměla, že v nich jde o Kennedyho a nějakou 5. kapitolu a nějaké protokoly Jaltské dohody, jejíž pokračování měl podepsat… Nedošlo jí, že to byl asi důvod, pro který se stal nepohodlným, a já jí to také nevysvětloval. Pochopil jsem, že Garianian netrval na otištění jen kvůli sobě. Po-chopil jsem, co z toho mohlo vzejít.

Díval jsem se na ni mlčky. Byli jsme sami, Ellenword a Owen odešli, Garianian mezi nimi. To se už domlouvali jen očima.

„Napíšu ti,“ řekl Garianian chabě. „Možná že to bude chvíli trvat. Nečekej na to.“

Ellenword neřekl nic. Byl zpocený a díval se kamsi mimo.

„Co mám dělat?“ zeptala se mě pak.

„Jít spát. Pokusit se o to,“ řekl jsem.

„Přijdete sem… zítra?“

Pohlédl jsem na ni.

„Ano,“ řekl jsem. Rozuměl jsem jí. A věděl jsem, jak by to skončilo. A věděl jsem, že zítra tady už nebudu, jako že nikdo z nás nebude v Peru. Viděl jsem se v duchu, jak sedám do taxíku, který mě odváží do přístavu.

Anne-Marie, ta bývalá Kobra, mě tady bude čekat marně.

Ale proč ji zatahovat do něčeho, co se jí nemohlo ještě bytostně týkat, co by byla podstoupila, ale fen podstoupila, jako způsob zprostředkování, jako druh přístupu, zapomnění a zároveň druh riskovaného klamu, jímž si mládí namlouvá, že potřebuje být staré, aby mohlo něco překonat, netušíc, že si tím namlouvá jen stesk po roz-koši, ale žít že bude utrpení…

Protože jsem jí připomínal někoho, koho milovala a o kom nevěděla, že ho zničila, a kdo jí to dokázal i v poslední chvíli zamlčet?

V té chvíli jsem zatoužil po Athénách.

Zoufale se mi chtělo do Athén. Za Muriel.

„Víš, Jo, někdy bych si přál mít milióny,“ dodávám. „A mám stovky. Jak Je to běžné, Jak nudné, Jak beznadějné: Když chceš někomu pomoci, dej mu cestovní pas, platný do všech států světa, opatřený vízy, trochu dobrých peněz, a rady, ty přidej až nakonec. Co jsem jí měl říci?“

„Nic,“ řekne Jo.

U mola se loučíme.

Zrovna když mu chci podat ruku, slyším za sebou hlas Osendorferové:

„Měla jsem co dělat, abych vás stihla. Čekají nás v Lisabonu. Zrušte svoji jízdenku.“

Polknu a řeknu suše: „Jak jste mne tu našla?“

„Byla jsem tady už tři dny. Chen mi dal vědět. Telefonovala jsem na všechny agentury. U Rogliana mi řekli…“

„Že odjíždím do Athén. A to zřejmě nechcete… Víte co, trhněte si nohou.“

„Počkejte, pojďte sem stranou,“ řekla tiše.

„Promiň na okamžik,“ řekl jsem k Jo, a když jsme se ocitli z doslechu, vyjel jsem: „Co proboha chtějí?“

„Jde o ty dolary…“

„Jak to? l Ty dostal Chen zpátky.“

„Ale ne, nedostal. Jde o ty, co měl mít u sebe Heyward. Chen vám dal jiné. Heyward těch sto padesát tisíc někam ulil… chápete… Budeme je muset zaplatit za něho. Chtějí s vámi o tom mluvit…“

Pochopil jsem, že nepojedu do Athén.

Nějaký servis teď bude delší dobu hledat sto padesát tisíc dolarů a se vší pravděpodobností je nikdy nenajde.

Tak to končilo.

„Vrať se do Marseille, Jo“ řekl jsem a podal mu ruku. „Mockrát ti děkuju. Byl jsi moc fajn. Je mi líto, že to takhle skončilo. Na mě už tady čekají…“ Významně jsem se ohlédl po Osendorferové. Nejevila známky neklidu – ale byla tu.

. Zašklebil se a kývl hlavou.

„Rozumím. Jestli sem někdy zabrousíš, stav se. Jsem pořád tu. Tady je aspoň krásný počasí.“ Znělo to kysele.

„Jako dneska, chceš říci.“

Pokrčil rameny:

„Dneska je mrtvolám dobře. Dneska na ně svítí sluníčko.“

A to byl vlastně epitaf Josephs N. Garianiana, styčného agenta Spojených států.

Toť vše.