SLEPÝ MUŽ V SEVILLE

Robert Wilson

,, Musíte se dívat,” řekl hlas.

Ale on nemohl. Právě on se na to nedokázal dívat, neboť to v jeho mozku spouštělo cosi… děsivého – v té části, jež se jeví na rentgenovém obrazu jasně červená, v onom chaosu cerebrálního labyrintu, zdroji toho, co by laik nazval „divokými představami”, i když v jeho případě to spíš byly mučivé vzpomínky. Věděl, že je to nebezpečná oblast, kterou je třeba uzavřít, zabarikádovat vším, co je po ruce, zatlouct, zajistit řetězem a zamknout a klíč hodit do nejhlubšího jezera. Teď však z ní vyvstávaly obrazy, jež redukovaly jeho hrubou, kostnatou tělesnou konstrukci venkovana v chvějící se nahotu malého chlapce, s tváří vtisknutou do tvrdé, úzké útěchy temného koutu a s nohama mokrýma a čpícíma od uniklé moči.

Nemohl se dívat. Nebyl toho schopen.

Ozvaly se hlasy dabingu. Na obrazovce se znovu objevil starý film. Ano, tohle snesl – pohled na Jamese Cagneyho, který na něj upřeně hleděl a mluvil španělsky, zatímco jeho rty vyslovovaly něco jiného.

Slyšel zvuk převíjené videokazety potom cvaknutí. Převíjení skončilo. V hlavě se mu přeléval horizont jako hladina vzdutého moře. Je to nevolnost? Nebo něco horšího? Zvedající se přílivová vlna minulosti. Hrdlo se mu stáhlo, rty se mu chvěly, zmatená mysl se soustředila na šílenou španělštinu Jamese Cagneyho.

Stáhl prsty bosých nohou a křečovitě sevřel opěrky křesla, k nimž měl ruce připoutané elektrickou šňůrou tak pevně, že se mu do nich v zápěstích téměř zařezávala. Oči se mu zalily vlhkostí, vidění se mu zamlžilo.

„Vida, slzy před usnutím,” řekl hlas.

Před usnutím? Chytil se toho slova a uvažoval o něm. Tlumeně zakašlal do ponožek, kterými měl vycpané tváře. Konec? To tím míní, tím usnutím? Ale možná by to bylo lepší než tohle. Čas jít do postele. Do temné, hluboké, nekonečné postele.

„Znovu vám říkám, abyste to zkusil – abyste zkusil vidět,” řekl tiše hlas u jeho ucha. „Ale to se nejdřív musíte dívat. Kdo se nedívá, nevidí.” Ze tmy mrklo světélko PLAY. Zavrtěl hlavou a pevně zavřel oči. Hlas Jamese Cagneyho vystřídal výbuch smíchu, záchvat řehotu malého chlapce. Je to snad smích, ne? Kroutil hlavou ze strany na stranu, jako by doufal, že to už neuslyší, že se tím zbaví těch matoucích zvuků, které mu připomínaly… Ne, to není možné. Odmítal připustit, že je to křik vyrážený z hrdla mučeného. A po něm vzdechy a štkaní, jako když někdo lechtá dítě až k mukám… Anebo to opravdu je mučení? Vzlyky. Prudké vzdechy. Chvíle úlevy od bolesti. „Vy se nedíváte,” řekl hlas vztekle.

Zoufale se snažil odvrátit hlavu od obrazovky a uniknout těm strašlivým zvukům, které se mu vrývaly do mozku. Opět se vrátilo staccato španělštiny Jamese Cagneyho podložené zvukem převíjené kazety. Jeho tón se ke konci zvyšoval a skončil ostrým cvaknutím.

„Snažil jsem se,” řekl hlas. „Byl jsem trpělivý a… rozumný.”

Rozumný? Copak tohle je rozumné? Připoutat mi nohy a ruce k těžké židli a nacpat mi do úst vlastní ponožky? Nutit mě, abych se díval na to… na své…

Přestávka. Za hlavou se mu ozvala mumlavá kletba. Ruka vytrhla z krabice na stole papírový kapesník. Znovu ten pach – ten, který mu utkvěl v paměti. Opět ho pohltí. Pach se k němu blížil, ale ne v hadru, tentokrát v papírovém kapesníku. Cítil ho a věděl, co bude následovat. Tma. Milosrdná temnota. Dejte mi ji, s ní to přečkám. Ostrý úder pachu chloroformu ho vrhl zpátky do prázdna.

V prostoru bliklo světlo, nepatrné jako jiskra hvězdy na obloze. Postupně však rostlo, rozšiřovalo se a vytahovalo ho z temné jámy. Ne, já tam chci zůstat! Nechte mě tam, v té černé kobce! Světlo však bylo neúprosné. Táhlo ho, páčilo ho ven do zvětšujícího se světelného kruhu, až ho znovu vrhlo do jeho pracovny s Jamesem Cagneym, s nímž nyní mluvila jakási dívka. Ale to nebyla jediná změna. Teď už se mu pouta zařezávala i do tváře. Elektrická šňůra se mu táhla pod nosem a tiskla ho k vysokému opěradlu židle tak pevně, že se mu do týla zarývaly hrany starého vyřezávaného erbu. Ale ani to ještě nebylo všechno. Dios mío, co mi to udělal?

Na tvářích ucítil slzy. Podivně teplé a husté. Stékaly mu do koutků úst, kapaly na bílou košili… Ale nebyly slané, měly nasládlou chuť. Co mi to udělal? Spatřil televizní stolek – blížil se k němu, až se zastavil o jeho kolena. Dělo se toho příliš moc najednou. Viděl, jak Cagney chlípně líbá dívku. Cítil elektrickou šňůru, která se mu zařezávala do nosní přepážky. Panika… Šířila se mu z nohou, probíhala vzhůru celým tělem a cestou přibírala další panické impulsy. Pronikala do všech jeho orgánů, svírala mu aortu – nepotlačitelná, nesnesitelná, nepředstavitelná… Mozek těžký a tupý jako olovo, oči celé v ohni, ani proudy slz je nemohou zchladit. Víčka – žhavé pahýly ve tmě… A pak už jen vyboulené horké bělmo.

V palčivém obzoru vidění se objevila skleněná trubička s chvějící se kapkou na konci. Oči ji vypijí. Vypijí ji a dostanou další.

„Teď uvidíte všechno,” řekl hlas.,, A o slzy se postarám.”

Kapka sklouzla do oka. Magnetický pás záznamu se zadrhl a cívka zaskřípala. Jamese Cagneyho a jeho dívku odnesl nápor vichru. A pak přišly výkřiky a záplava slz.

1.

Čtvrtek 12. dubna 2001, Edificio Presidente, Los Remedios, Sevilla

ZAČALO TO ve chvíli, kdy vstoupil do místnosti a uviděl jeho tvář.

Zavolali mu ve čtvrt na devět dopoledne, právě když se chystal k odchodu z domu. Mrtvý muž, podezření na vraždu, adresa…

Sevilla žila Semana Santou. Člověk by řekl, že téměř patří ke koloritu velikonočního týdne, aby v něm došlo alespoň k jedné vraždě, třebaže to nijak nedojme davy lidí, které doprovázejí každodenní procesí Panen.

Opatrně vyjel z domu na Calle Bailén, impozantního sídla, jež zdědil po otci. Pneumatiky zarachotily po dláždění prázdných úzkých ulic. Město, které téměř v každou roční dobu působí dojmem, že se mu nechce probouzet, bylo v tuto hodinu během Semana Santy obzvlášť tiché. Projel přes náměstí kolem budovy Muzea krásných umění. Za štíhlými palmami, dvěma obrovskými gumovníky a vysokými palisandry tiše prosvítaly bílé fasády domů, s okny a dveřmi orámovanými okrovou žlutí. Stáhl okénko, aby dovnitř vnikl čerstvý ranní vzduch prosycený vlhkostí z noční rosy, a pokračoval dál k řece Guadalquivir a ke stromořadí, jež se táhlo podél Paseo de Cristóbal Colón. Když míjel červená vrata Puerta del Príncipe, barokního portálu arény La Maestranza na Plaza de Toros, která měla za jedenáct dní uvítat návštěvníky první corridy a zahájit tak týden slavností Feria de Abril, zdálo se mu, že se téměř blíží stavu spokojenosti.

A tento pocit trval dál, když hned za Torre del Oro zahnul vpravo, nechal za sebou staré město a přejel na druhou stranu řeky, nad níž se v jasu ranního slunce vznášel mlhavý opar. Na Plaza del Cuba se pak odchýlil od své pravidelné trasy, po níž jezdil do práce, a pokračoval po Calle de Asunción. Později si na tuhle ranní jízdu vzpomněl, neboť to byly poslední chvíle toho, co do té doby považoval za celkem spokojený život.

Ve vstupní hale velkého a drahého bytu Raúla Jiméneze v šestém poschodí nájemního domu Edificio Presidente na něho čekal vyšetřující soudce Esteban Calderón. Hned jak si podali ruce, se ho soudce pokusil varovat. Vzpomínal si na to.

„Připravte se, vrchní inspektore…,” řekl.

„Na co?” zeptal se Falcón.

Následovalo rozpačité ticho, v němž si vrchní inspektor Javier Falcón stačil prohlédnout soudcův oblek a usoudit, že pochází buď z Itálie, nebo od nějakého předního španělského návrháře, možná dokonce Adolfa Dominqueze. V každém případě se mu zdál příliš drahý na tak mladého soudce, který byl ve svých šestatřiceti letech sotva rok ve funkci.

V otázce pětačtyřicetiletého vrchního inspektora oddělení vražd sevillské policie, jenž měl za sebou víc než dvacet let policejní služby v Barceloně, Zaragoze, Madridu a nyní v Seville, nezazněla žádná velká zvědavost a Calderón se rozhodl, že nemá zapotřebí dělat ze sebe naivního nováčka.

„Však uvidíte,” odpověděl s nervózním pokrčením ramen.

„Takže se do toho můžu pustit?” zeptal se Falcón, aby mladému soudci, s nímž ještě nikdy nespolupracoval, připomněl řádný postup vyšetřování.

Calderón přikývl a dodal, že policejní technici jsou už uvnitř. Může tedy přistoupit k obhlídce místa činu.

Falcón vykročil chodbou, která vedla ze vstupní haly do pracovny Raúla Jiméneze, a snažil se připravit na něco, na co se připravit nemohl, když se od soudce víc nedozvěděl. Zastavil se před otevřenými dveřmi obývacího pokoje a svraštil čelo. Místnost byla prázdná. Otočil se ke Calderónovi, ale ten byl k němu obrácen zády a diktoval cosi své sekretářce. Vedle stál soudní lékař a poslouchal. Falcón nahlédl ještě do jídelny a zjistil, že i ta je prázdná.

„Oni se stěhovali pryč?” zeptal se.

,, Claro, vrchní inspektore,” odpověděl Calderón. „V celém bytě zůstala jen postel v jednom z dětských pokojů a kompletní zařízení pracovny seňora Jiméneze.”

„To znamená, že seňora Jiménezová je už s dětmi v novém domě?” „Nevíme,” pokrčil Calderón rameny.

„Za pár minut by měl přijet můj zástupce inspektor Ramírez,” řekl Falcón. „Pošlete ho přímo za mnou.”

Pokračoval dál. Jeho kroky po lesklé parketové podlaze dutě zněly prázdným bytem. Na konci chodby ho upoutala skoba na holé zdi. Světlejší místo pod ní naznačovalo, že tam visel obraz nebo možná zrcadlo.

Natáhl si chirurgické rukavice, zacvičil prsty, aby mu dobře seděly, a vstoupil do pracovny. Zůstal však stát ve dveřích, protože na něj upřeně zírala zohavená tvář Raúla Jiméneze.

V té chvíli to začalo.

Nebyl to však jeden z těch okamžiků, k nimž se člověk vrací později a teprve dodatečně si uvědomuje, že to byl bod obratu. Tenhle okamžik o sobě dal vědět hned. A tvrdě. Nejdřív zareagovalo tělo. Falcón náhle ucítil, že se

mu nedostává vzduchu. Dlaně pod rukavicemi se mu zpotily, také na čele mu vyrazily krůpěje potu a prudce se mu rozbušilo srdce. Chvíli zhluboka dýchal. Tělo mu jasně říkalo, že stojí před něčím, čeho je třeba se bát, zatímco mozek ho nabádal k rozvaze.

Ano, jeho profesionální mozek už zahájil střízlivé a nezaujaté pozorování. Raúl Jiménez byl bosý a u kotníků přivázaný k nohám židle. Bylo zřejmé, že některé kusy nábytky jsou odtažené nebo posunuté. Například důlky vytlačené v drahém perském koberci naznačovaly, kde stávala těžká židle, k níž byl mrtvý připoután. Také pojízdný stolek s televizorem a videorekordérem byl o pár metrů posunutý, soudě podle napnuté šňůry k elektrické zásuvce v rohu. Na zemi vedle stolu ležel chuchvalec čehosi, co vypadalo jako sbalené ponožky zmáčené slinami a krví. Okna byla zavřená, záclony roztažené. Na stole se vyjímal velký popelník ze steatitu plný nedopalků a celých čistých filtrů, které někdo ulámal z cigaret. Jejich balíček ležel vedle. Byly to celty. Levná značka. Možná nejlevnější na trhu. V každém případě nepochopitelně levná na to, aby se takové cigarety ocitly na stole Raúla Jiméneze, majitele nejoblíbenějších a nejnavštěvovanějších restaurací v Seville a dvou dalších v Sanlúcaru de Barrameda a Puertu Santa Maria na pobřeží – toho Raúla Jiméneze, který si mohl dopřát byt za devadesát milionů peset v Los Remedios s výhledem na místo, kde se každoročně konala férie, a vyzdobit si stěnu za stolem potaženým kůží fotografiemi celebrit. Raúl s toreadorem El Cordobésem. Raúl s televizní konferenciérkou Anou Rosou Quintanaovou. A Raúl, můj bože, Raúl s nožem na porcování masa za velkou šunkou, nepochybně špičkové kvality, když mu při tom asistují Antonio Banderas a Melanie Griffithová, která se zděšeně dívala na kopyto sudokopytníka, mířící na její pravé ňadro.

Falcón se stále potil, ale teď už mu pot vyrážel po celém těle – na horním rtu, v kříži a v podpaží, odkud mu stékal po bocích k pasu. Věděl, co musí dělat. Nepřipustit si to, namlouvat si, že je to horkem nebo kávou, kterou před chvílí měl…, i když žádnou neměl.

Ta tvář…

Na mrtvého příliš živá. Jako u El Grecových světců, kteří z vás nikdy nespustí oči.

Opravdu ho sledují?

Ustoupil na stranu. Ano. Pak na druhou. Nesmysl, zakroutil hlavou. Je to jen klam mysli, zdání… Zaťal latexové pěsti a snažil se uklidnit.

Překročil napnutou elektrickou šňůru a zastavil se za židlí s mrtvým. Podíval se na strop a pak nechal pohled klesnout k hlavě mrtvého. Vlasy, které připomínaly chumel drátků na parkety, byly v týlu slepené zčernalou krví, zřejmě z poranění od opakovaných úderů do vyřezávaného erbu na opěradle. Ještě teď měl k němu hlavu připoutanou elektrickou šňůrou. Zpočátku musela být utažená, ale Jiménez ji zřejmě, v zoufalém úsilí osvobodit se, trochu uvolnil, navíc se mu ostře zařízla do kůže pod nosem a pak se prořezávala dál přes chrupavčitou nosní přepážku až ke kosti, takže mu nos na tváři doslova visel. A také do tkáně tváří se šňůra zařízla, jak nešťastník škubal hlavou z jedné stranu na druhou.

Falcón se otočil, aby tomu děsivému profilu unikl, ale zohavená tvář na něj pro změnu civěla z prázdné obrazovky. Zamrkal, jako by chtěl neživé zírající oči zavřít, neboť měl pocit, že ho i z té matné reflexe na obrazovce probodávají. Na okamžik se mu zvedl žaludek při představě, na jaké hrůzy se ten člověk musel dívat, když si udělal tohle, aby se jim pokusil uniknout. Uvažoval, jestli v něm ty obrazy stále existují, vypálené do sítnice, nebo dokonce uložené v nějakém kubistickém digitalizovaném stavu v mozku.

Zakroutil hlavou. Nebyl zvyklý, aby se mu do chladných vyšetřovacích postupů pletly tak divoké myšlenky. Chtěl se naklonit blíž, aby prozkoumal zkrvavenou tvář, ale až k ní se nedostal, protože mu v tom bránil televizní stolek přiražený ke kolenům mrtvého. A v tu chvíli si Javier Falcón uvědomil první fyzický projev svého nového stavu. Nemohl ohnout nohy. Žádný ze signálů určených motorickým nervům nebyl schopen překonat vířící paniku v hrudi a břišní krajině. Vzpomněl si na Calderónovo varování a pohlédl z okna. Viděl jas dubnového rána a připomněl si neklid, který se ho zmocnil, když se oblékal ve tmě při zavřených okenicích – tu zvláštní nervozitu, jež v něm přetrvávala dlouho po osamělosti zimních deštivých dnů. Tak deštivých, že i on si všiml, jak městské zahrady vypučely a změnily se v hustou džungli, kterou je člověk zvyklý vídat v botanických sklenících. Zadíval se dolů na nábřeží řeky Guadalquiviru, na místo, kde se každoročně koná dubnová slavnost Feria de Abril. Za čtrnáct dní zde vyroste stanové město a pak se tu bude celý týden jíst, pít fino a až do rána tančit sevillana. Zhluboka se nadechl a konečně se sklonil, aby si prohlédl tvář Raúla Jiméneze.

Děsivost civění očí mrtvého spočívala v tom, že mu bulvy lezly z důlků jako někomu, kdo má problémy se štítnou žlázou. Falcón pohlédl na fotografie, ale ani na jedné z nich neměl Raúl Jiménez vypoulené oči. Čím je to způsobené? Nevěděl. Takže vypoulené oči, zakrvácené tváře, sražená krev na čelisti… A tady? Co to má na náprsence košile? Okvětní plátky. Čtyři. A tlusté, dužnaté jako květy orchidejí. Ale proč okvětní plátky? A proč tam…, na košili?

Náhle zavrávoral, a jak padal přes elektrickou šňůru, vytrhl ji ze zásuvky. Chvíli zůstal sedět s roztaženýma nohama. Opíral se o ruce a cítil, jak se mu chvějí. Vlastně se chvěl celý.

Ty okvětní plátky… Teď už to věděl – věděl, že to jsou víčka! Dvě vrchní, dvě spodní. Na to se člověk připravit nemůže.

„Co je s vámi?” ozvalo se od dveří. „Nestalo se vám něco?” Stál tam Ramírez a díval se na něj.

„To jste vy?” zeptal se Falcón hloupě a pomalu vstával.

„Technici jsou připraveni.”

„Pošlete sem soudního lékaře.”

Ramírez odešel. Falcón se vzpamatovával z šoku. Objevil se soudní lékař. „Víte, že mrtvý má uř… odstraněná víčka?”

,, Claro, vrchní inspektore. Já i soudce jsme se ujistili, že je mrtvý. Vím, že má… víčka pryč. Všechno jsem to dal do zápisu. A sekretářka to taky zapsala. Toho si člověk těžko může nevšimnout.”

„O tom nepochybuju… Jenom mě překvapilo, že mi to nikdo neřekl.”

„Mám dojem, že se vám to soudce Calderón chystal říct, ale…”

Lysá hlava soudního lékaře se zakývala ze strany na stranu.

„Ale co…?”

„Myslím, že z vás má příliš respekt…, z vašich zkušeností v těchhle věcech.”

„Máte už představu o příčině a době smrti?” zeptal se Falcón.

„Co se týče doby, mohlo k tomu dojít kolem čtvrté až půl páté ráno. A příčina, hm… Podívejte se, tomu člověku bylo přes sedmdesát, měl nadváhu, byl silný kuřák, a jak jste si mohl všimnout, kouřil s oblibou cigarety bez filtru. Navíc si jako restauratér občas dopřával sklenku vína. A ta zranění… Tohle by těžko snesl i mladý člověk s dobrou kondicí, aniž by utrpěl těžký šok. Myslím ta fyzická i psychická muka. Jsem si jist, že Raúl Jiménez zemřel na selhání srdce. Pitva to potvrdí… nebo nepotvrdí.”

Soudní lékař se odmlčel, znervóznělý Falcónovým upřeným pohledem a rozzlobený sám na sebe, že si neodpustil ten hloupý konec. Odešel a vystřídali ho Calderón s Ramírezem.

„Tak začněme,” řekl Calderón.

„Kdo zavolal policii?” zeptal se Falcón.

„Správce domu,” odpověděl vyšetřující soudce. „Po tom, co služebná…”

„Po tom, co služebná našla mrtvého, vyrazila z bytu a sjela výtahem zpátky do přízemí…?”

,,…a hystericky zabouchala na dveře správcova bytu,” dokončil Calderón podrážděný tím, že ho Falcón přerušil. „Prý mu chvíli trvalo, než z jejího křiku pochopil, o co jde. Pak zavolal 091.”

„A šel se podívat sem nahoru?”

„Teprve když přijela hlídka a zajistila místo činu.”

„Byly dveře otevřené?”

„Ano.”

„A ta služebná… Kde je teď?”

„V nemocnici de la Virgen de la Macarena. Museli jí dát sedativa.” „Inspektore Ramírezi…” „Prosím, vrchní inspektore…”

Takhle začínal každý jejich hovor. Formálním oslovením. Ze strany Ramíreze to byl způsob, jímž Falcónovi připomínal, že přišel z Madridu a vyfoukl mu místo, na které si vždycky dělal zálusk on.

„Požádejte podinspektora Péreze, aby zajel do nemocnice, a jakmile ta služebná… Víte, jak se jmenuje?”

„Dolores Olivaová.”

„Jakmile s ní bude rozumná řeč, měl by se jí zeptat, zda si nevšimla něčeho neobvyklého. Prostě běžný informativní výslech. A ať se jí taky zeptá, kolikrát otočila klíčem, než se dveře otevřely, a co přesně dělala, než našla mrtvolu.”

Ramírez to zopakoval.

„Objevili jste už, kde je seňora Jiménezová s dětmi?” zeptal se Falcón. „Domníváme se, že v hotelu Colón.”

„Na Calle Bailén?” zeptal se Falcón. Mínil pětihvězdičkový hotel, který se nacházel jen padesát metrů od jeho domu, v němž obvykle během corrid bydlívali toreadoři.

„Už jsme tam poslali auto,” řekl Calderón. „Rád bych dokončil ohledání mrtvoly, abych mohl dát odvézt tělo, než se sem dostane seňora Jiménezová.”

Falcón přikývl. Calderón je opustil. Vešli dva policejní technici, asi pětapadesátiletý Felipe a Jorge, jemuž teprve táhlo ke třicítce. Oba zamumlali buenos días. Falcón se podíval na šňůru od televizoru ležící na zemi a rozhodl se, že se o své nehodě nezmíní. Vyfotografovali místnost, a zatímco Jorge snímal mrtvému otisky prstů a Felipe posypával daktyloskopickým práškem televizor, video, stolek a dva prázdné obaly na kazety, které na něm ležely, všichni tři nahlas uvažovali o scénáři. Shodli se na tom, kde původně stál stolek, a také, že se Jiménez zřejmě díval na televizi z koženého křesla ve tvaru mušle, jehož otočný podstavec zanechal na parketách kruhovou stopu. Vrah patrně Jiméneze omráčil, pak otočil kožené křeslo, které jeho záměrům nevyhovovalo, a přisunul židli s vysokým opěradlem tak, aby na ni mohl tělo přemístit. Potom přivázal bezvědomého za zápěstí k opěrkám židle, svlékl mu ponožky, nacpal mu je do úst a připoutal nohy. Nakonec odtáhl židli s bezvládným tělem do takové pozice, jak potřeboval.

„Tady má boty,” ukázal Jorge pod stůl. „Tmavě červené mokasíny s ozdobnými střapci.”

Falcón se sklonil nad tmavším místem na parketách před koženým křeslem. „Zřejmě si boty s oblibou sundával, a když se díval na televizi, šoupal bosýma nohama po zemi,” řekl.

„Když se díval na pornofilmy,” dodal Felipe. „Tenhle se jmenuje Cara o Culo I.” Tvář nebo prdel I.

„Proč je ta židle jinde?” zeptal se Jorge. „Proč všechen ten nábytek posouval?”

Javier Falcón došel ke dveřím, otočil se a rozpřáhl ruce. „Aby umocnil dramatický efekt.”

„To je teda showman,” řekl Felipe a pokýval hlavou. „Ta druhá kazeta se jmenuje La Familia Jiménez. Je to napsané fixem na pouzdru i na kazetě ve videu. Stejný rukopis.”

„To nezní jako horor,” poznamenal Falcón a všichni se podívali na zkrvavenou tvář Raúla Jiméneze poznamenanou hrůzou.

„Ale jemu se to zjevně nelíbilo,” prohlásil Felipe po chvíli.

„Jestli na to nemáte žaludek, tak se na to nedívejte,” ozval se zpod stolu Jorge.

„Nejsem milovník hrůzných scén,” řekl Falcón. „Ani já ne,” přidal se Jorge. „Nesnáším všechnu tu… tu…” „Co?” zeptal se Falcón, sám překvapený svým zájmem. „Nevím… Samozřejmost. Tu děsivou samozřejmost, s jakou se tyhle věci předvádějí.”

„Možná všichni potřebujeme trochu strachu, abychom mohli dál,” poznamenal Falcón se skloněnou hlavou. Díval se na svou červenou kravatu a přitom mu znovu z čela sklouzla kapka potu.

Zpod stolu se ozvala rána. Jorge se udeřil hlavou o desku.

„Joder,” zaklel. „Víte, co je tohle?” zeptal se, když vylezl, a ukázal na zem. „Kus Jiménezova jazyka.”

Nastalo ticho.

„Dejte to do sáčku,” řekl po chvíli Falcón.

„Žádné otisky tu nenajdeme,” prohlásil Felipe. „Nikde ani ťuk. Na pouzdrech, na kazetách, na televizoru, videu, stolku, ovládači… Nic. Ten chlap se na svou práci připravil.”

„Chlap?” ozval se Falcón. „O tom jsme ještě nemluvili.”

Felipe si klekl, nasadil si speciální brýle se zvětšovacími skly a začal podrobně zkoumat koberec.

Falcón nechápal, jak mohou být oba tak klidní. Byl si jistý, že nikdy nic podobně děsivého neviděli, aspoň ne tady, v Seville. A přesto… Vytáhl z kapsy čtverec úhledně vyžehleného kapesníku a poklepal si jím po čele.

Ne, to není Felipeho ani Jorgeho problém, uvědomil si. To je jeho problém. Chovají se tak, jak se obvykle chová on. A jak je vždycky poučoval, že by se měli chovat, protože jedině tímto způsobem lze přistupovat k vyšetřování vražd. S chladnou hlavou. Objektivně. Nezaujatě. „Detektivní práce je věcná záležitost, při níž není místo pro city…,” slyšel se deklamovat v posluchárně policejní akademie.

Čím je tedy najednou tak jiná smrt Raúla Jiméneze? Proč ten pot v chladném svěžím dubnovém ránu? Věděl, jak mu na vrchním policejním ředitelství v Calle Blas Infante říkají. El Lagarto. Kajman. Namlouval si, že je to kvůli jeho fyzickému klidu, jeho nehybným rysům a tendenci dívat se napjatě na toho, s kým mluví. Až jeho bývalá žena Inés, s níž se nedávno rozvedl, mu vysvětlila, že je to jinak. „Jsi studený, Javiere Falcóne. Studený jako ryba. Nemáš srdce.” Že nemá srdce? A co mu to tedy tak splašeně bouří v hrudi? Zastrčil si palec za klopu a bezděčně zaťal zuby. Uvědomil si, že na něj Félipe zírá ze země očima akvarijní ryby.

“Našel jsem vlas, vrchní inspektore,” řekl. „Třicet centimetrů.”

“Jaké barvy?”

“Černé.”

Falcón přistoupil ke stolu a podíval se na fotografii la familia Jiménez pod sklem. Consuela Jiménezová stála v kožichu splývajícím až na zem, blond vlasy vyčesané nahoru, jako by to byl cukrářský výrobek, a její tři synové se zubili na kameru.

“Zařaďte ho mezi důkazní materiály,” řekl a zavolal na soudního lékaře. Na fotografii stál Raúl Jiménez vedle své ženy s úsměvem svítícím vyceněnými koňskými zuby. Jeho povislé tváře vyvolávaly dojem, že je to dědeček s dcerou a vnuky. Pozdní sňatek. Peníze. Konexe. Falcón se soustředil na zářivý úsměv Consuely Jiménezové.

“Perfektní koberec,” řekl Felipe. „Hedvábný. Pěkný hustý vlas, takže všechno zůstane navrchu.”

“Kolik podle vás Raúl Jiménez vážil?” zeptal se Falcón lékaře.

“Tak pětasedmdesát až osmdesát kilo,” odpověděl lékař. „Ale podle tváří a faldů na břiše bych hádal, že má přes devadesát.”

,, A stav srdce?”

,, To nám řekne jeho doktor, pokud to nebude vědět jeho manželka.”

“Myslíte, že ho z toho koženého křesla mohla zvednout a přemístit žena?”

“Žena?” podivil se lékař. „Vy se domníváte, že to mohla udělat žena?” “Na to jsem se vás neptal, doktore.”

Soudní lékař strnul. Už podruhé z něho Falcón udělal pitomce.

„Viděl jsem školené zdravotní sestry, které dokázaly zvednout těžší muže. Samozřejmě živé, což je snazší… Ale možné to je. Myslím, že ho mohla zvednout žena.”

Falcón se otočil a dal mu tak najevo, že už ho nepotřebuje.

„Na školené sestry byste se měl zeptat Jorgeho, vrchní inspektore,” řekl Felipe se zadkem vystrčeným vzhůru, jak téměř s nosem na zemi zkoumal koberec.

„Drž zobák,” okřikl ho Jorge.

„Slyšel jsem, že to je otázka boků,” pokračoval Felipe. „Musí se jimi vyvážit zadek.”

„To je jenom teorie, vrchní inspektore,” řekl Jorge. „Nikdy si to nevyzkoušel.”

„Jak to víš?” ozval se dotčeně Felipe. Klekl si, chytil pomyslný zadek a nadhodil si ho vytrčením boků. „Taky jsem měl mladý kočky.” „Ale jak za tvých dob vypadaly? Jako rosol, co?”

„Španělské holky možná,” odpověděl Felipe. „Jenže já pocházím z Alicante. Do Benidormu je odtud jen kousek. Těch Angličanek, co tam bylo v šedesátých a sedmdesátých letech…”

„Leda v tvých snech,” dodal Jorge.

„Jo, jasně. Vždycky jsem měl divoký sny,” řekl Felipe.

Oba technici se rozesmáli. Falcón z výšky pozoroval, jak lezou po koberci jako vepři, kteří rypáky hledají žaludy. V hlavách měli jen dvě věci, jimž stojí za to věnovat pozornost – fotbal a ženské. Připadli mu nechutní. Obrátil se k zarámovaným fotografiím na zdi. Jorge se podíval na Felipeho, kývl směrem k Falcónovi hlavou a nehlasně vyslovil: Mariquita. Buzík.

Oba se znovu zasmáli. Falcón si jich nevšímal. Podobně jako při prohlížení obrazů ho to táhlo spíš ke snímkům na okraji přehlídky. A právě tam objevil snímek Raúla Jiméneze, jak drží kolem ramen dva muže. Oba byli vyšší a mohutnější než on. Po jeho levici stál sevillský policejní šéf Firmin Leon a po pravici nejvyšší státní žalobce Juan Bellido. Falcón měl pocit, jako by mu na ramena dolehla jakási tíže, a podvědomě se nahrbil.

„Aha! Tady to máme,” ozval se náhle Felipe. „Chlup z pohlaví, vrchní inspektore. Černý.”

V tu chvíli se všichni tři otočili k oknu, odkud k nim dolehly tlumené hlasy a zvuk podobný hukotu jedoucího výtahu. Za zábradlím balkonu se pomalu vynořili dva muži v modrých pracovních kombinézách. Jeden měl dlouhé černé vlasy svázané do ohonu, zatímco druhý, černooký, byl ostříhaný na krátkého ježka. Volali cosi na své druhy o dvacet metrů níž, kteří ovládali zvedací rameno.

„Co je to za pitomce?” zeptal se Felipe.

Falcón vyšel na balkon a oba muži na plošině se lekli.

„Kdo, sakra, jste?”

„Stěhováci,” odpověděl jeden z nich a otočil se, aby si Falcón mohl přečíst, co má napsané žlutými písmeny na zádech. Mudanzas Transporters Nacionales e Internacionales.

2.

Čtvrtek 12. dubna 2001, Edificio Presidente, Los Remedios, Sevilla

SOUDCE ESTEBAN CALDERÓN povolil odnést mrtvolu, a přitom byl objeven další důkazní předmět. Pod tělem ležel kus bavlněného hadru, z něhož byl ještě teď cítit slabý zápach chloroformu.

„To je chyba,” prohlásil Falcón.

„Jak to myslíte?” ozval se Ramírez vedle něho.

„První chyba v připraveném scénáři.”

„A co ten vlas, vrchní inspektore? A chlup?”

„Tomu mohl těžko zabránit. Jestliže patří vrahovi…, šlo jen o smůlu. Ale nechat pod obětí hadr napuštěný chloroformem, to je vážná chyba. Omámil Jiméneze, ale protože nechtěl strkat hadr do kapsy, hodil ho na židli. Pak na ni oběť přemístil a na hadr zapomněl. Sejde z očí, sejde z mysli.”

„Nezdá se mi, že by to byla nějak důležitá stopa…”

„V každém případě to něco vypovídá o intelektu člověka, s nímž máme co do činění. Je pečlivý a opatrný, ale ne profesionál. Dá se tedy předpokládat, že se dopustil dalších chyb z nedbalosti. Třeba při tom, když si chloroform opatřoval. Možná ho koupil v obchodě s laboratorními a lékařskými potřebami. Nebo ho ukradl někde v nemocnici či v lékárně. Usilovně přemýšlel o tom, co chce udělat své oběti, ale neměl rozmyšlené všechny detaily.”

„Našli seňoru Jiménezovou a informovali ji o tom, co se stalo,” oznámil Calderón. „H1ídka zaveze děti k její sestře do San Bernarda a ji pak přiveze sem.”

„Kdy bude pitva?” zeptal se Falcón.

„Chcete být u toho?” pohlédl na něho vyšetřující soudce s mobilem v ruce. „Doktor říkal, že se do ní chce pustit okamžitě.”

„Ne. Zajímají mě jen výsledky,” odpověděl Falcón. „Je tu spousta práce, například to video. Myslím, že bychom se měli na tu La Familia Jiménez podívat, než přijede seňora Jiménezová. Je tu ještě někdo od nás, inspektore?”

„Fernández mluví se správcem, vrchní inspektore.”

„Řekněte mu, aby zajistil všechny záznamy z bezpečnostních kamer, prohlédl je se správcem a poznamenal si každou osobu, kterou správce nezná.”

Ramírez vykročil ke dveřím.

„A ještě něco,” zastavil ho Falcón. „Najděte někoho, kdo by objel všechny nemocnice, lékárny, laboratoře a obchody s lékařskými potřebami a prověřil, komu prodali chloroform nebo kde se nějaký chloroform ztratil. A totéž o chirurgických nástrojích.”

Falcón potom odtáhl stolek s televizorem a videem do rohu, kde obvykle býval, a zapojil šňůru do zásuvky. Calderón se posadil do koženého křesla. Ramírez stál vedle židle, v níž našel Raúl Jiménez smrt, a mumlal něco do mobilu. Židle byla obalená plastovou fólií a připravená, aby ji odvezli do policejních laboratoří. Calderón vytáhl kazetu, podíval se na cívky, pak ji zasunul zpátky a stiskl tlačítko převíjení.

„Ti stěhováci jsou pořád tady, vrchní inspektore.”

„Teď s nimi nikdo mluvit nebude. Necháme je čekat.”

Calderón stiskl tlačítko přehrávání. Všichni se rozsadili, kde mohli, a v tichu prázdného bytu upřeli pohledy na obrazovku. Záznam začal záběrem, na němž Jiménezova rodina vycházela z nájemního domu Edificio Presidente. Raúl a Consuela Jiménezovi šli zavěšeni do sebe. Ona měla kožich po kotníky, on byl v karamelově hnědém zimníku. Všichni chlapci byli oblečeni stejně, v zelených a tmavě červených barvách. Šli přímo proti kameře, která je snímala z druhé strany ulice, a pak zatočili doleva na Calle Asunción. Záznam přeskočil na další záběr. Zachycoval tutéž rodinnou skupinku v jiném oblečení, jak vychází za slunečného dne z obchodního domu Corte Ingles na La Plaza del Duque de la Victoria. Přešli ulici na náměstí zaplněné stánky s šátky, levnými šperky, cédéčky a výrobky z kůže a vstoupili do obchodního domu Marks & Spencer. Následovaly další podobné záběry a všichni tři muži začali nad střídajícími se nákupními středisky, scénami na pobřeží a promenádách na Plaza de Espaňa a Parque de Maria Luisa zívat.

„Že by nám chtěl ukázat, jak dobře se na to připravoval?” zeptal se v jednu chvíli Ramírez.

„Úchvatně nudné, co?” poznamenal Falcón, třebaže si myslel úplně něco jiného. Uvědomil si, že ho živost té rodinné skupiny v různých situacích fascinuje. Přitahovala ho idea rodiny, zvlášť tak šťastné, jako se mu jevila tato, a nedokázal se ubránit představám, jaké by to bylo, kdyby měl taky takovou. A to ho přivedlo k otázce, proč on na tomto poli selhal.

Teprve změna charakteru filmu ho vytrhla z úvah a znovu se soustředil. Byl to první záběr, který nezachycoval rodinu ve skupině. Raúl Jiménez byl s chlapci na fotbalovém stadionu Betisu v den, kdy se hrálo městské derby s FC, jak bylo patrné z klubových šál diváků.

„Na ten zápas si vzpomínám,” řekl Calderón.

„Já taky,” přidal se Ramírez. „Prohráli jsme čtyři nula.”

„Vy jste prohráli,” ozval se Calderón. „My jsme vyhráli.” „Neříkejte,” ušklíbl se Ramírez.

„Komu fandíte vy, vrchní inspektore?” zeptal se soudce.

Falcón neodpověděl. Fotbal ho nezajímal. Ramírez se ohlédl přes rameno, jako by se cítil v jeho přítomnosti nesvůj.

Záběr se opět změnil a ukázal Edificio Presidente. Consuela Jiménezová byla sama a nastupovala do taxíku. Na dalším záběru platila v jakési ulici lemované stromořadím, pak počkala, až auto odjede, přešla na druhou stranu a zamířila k nějakému domu.

„Kde je to?” zeptal se Calderón.

„Však on nám to řekne,” odpověděl Falcón.

Další série záběrů ukazovala Consuelu Jiménezovou, jak přijíždí k témuž domu v různé dny v různém oblečení. Pak se objevilo číslo domu – 17 a jméno ulice – Calle Río de la Plata.

„To je na El Porveniru,” řekl Ramírez.

„Myslím, že tu máme milence,” poznamenal Calderón. „Nebo teď už možná nastávajícího.”

Záběr se opět změnil a ukázal zadní část velkého mercedesu se sevillskou poznávací značkou. Byla noc. Obraz zůstával chvíli nezměněný.

„Tu předchozí zápletku nezvládl,” ozval se znovu Calderón. „Nedotáhl ji do konce.”

Z auta konečně vystoupil Raúl Jiménez. Zamkl a po několika krocích vyšel z místa osvětleného pouliční lampou do tmy. Další záběr. Ve tmě hořel oheň a kolem poskakujících plamenů stály jakési postavy. Ženy v krátkých sukních, u některých byly vidět podvazky a konec punčoch. Jedna se otočila, předklonila se a vystrčila na oheň zadek.

V záři ohně se objevil Raúl Jiménez. Následovala neslyšitelná diskuse. Jiménez se vracel k mercedesu a za ním klopýtala po nerovné půdě na vysokých podpatcích jedna z žen.

„To je v Alamedě,” řekl Ramírez.

„Jako s cigaretami – Raúl Jiménez bere jen to nejlevnější,” poznamenal Falcón.

Jiménez strčil dívku na zadní sedadlo. Držel jí při tom hlavu dole jako policista, který odváží podezřelou osobu. Pak se rozhlédl a nastoupil za ní. Záběr setrvával na zadních dveřích mercedesu a ukazoval nezřetelné pohyby uvnitř. Ani ne za minutu Jiménez vystoupil, zatáhl si zip poklopce a podal dívce, která mezitím také vystoupila, bankovku. Ta si ji vzala. Jiménez usedl za volant a odjel. Dívka vyplivla velký chuchvalec, odkašlala si a znovu plivla.

„To byla rychlovka,” řekl Ramírez to, co muselo být řečeno.

Následovaly další noční záběry obdobného charakteru. Pak se scéna změnila. Objevila se chodba, do níž padalo světlo z otevřených dveří vlevo. Postupující kamera se blížila k světlejšímu místu na zdi na konci chodby, nad nímž bylo vidět háček. Všichni tři muži zbystřili pozornost, protože poznali, že jde o chodbu v tomto bytě. Ramírezova ruka sebou cukla směrem k televizoru. Obraz se zachvěl. Napětí v místnosti se stupňovalo. Kamera dospěla k okraji pruhu světla a její mikrofon zachytil slabé sténání a pak kňouravé zaúpění člověka, který jako by se zmítal v mukách. Falcón chtěl polknout, ale stažené hrdlo ho odmítlo poslechnout.

„Joder” zaklel Ramírez, aby uvolnil napětí.

Konečně se objevil záběr do místnosti. Falcón byl zcela stržen vzrušením a skoro čekal, že se objeví pohled na ně, jak sedí a zírají před sebe. Kamera nejdřív zaostřila na televizor, jehož obraz se při tomto odstupu vlnil a blikal, ale ne tak, aby nepoznali, že se na něm odehrává obvyklá pornografická scéna ženy se dvěma muži.

Kamera se stáhla a ukázala širší záběr. Falcón vraštil čelo. Snažil se zorientovat v chaosu zvuků a obrazů. Na perském koberci klečel Raúl Jiménez s pohledem upřeným na obrazovku televizoru. Cípy košile mu visely přes boky, ponožky měl do půli lýtek a kalhoty zmuchlané na hromadě za sebou. Před ním klečela dívka s dlouhými černými vlasy a opírala se lokty o zem. Podle nehybně vztyčené hlavy Falcón poznal, že se upřeně dívá do jakéhosi pevného bodu – zřejmě myslela na něco úplně jiného. Přesto se snažila vydávat příslušné povzbuzující zvuky. Pak se její hlava začala otáčet a obraz sebou prudce smýkl ven z místnosti.

Falcón vyskočil, až narazil stehny do okraje stolu.

„On u toho byl!” vyhrkl. „Byl tam… Chci říct, že byl celou dobu tady.”

Ramírez a Calderón sebou při Falcónově výbuchu trhli. Calderón, viditelně otřesený, si prohrábl prsty vlasy a mimoděk pohlédl ke dveřím, odkud kamera snímala dění v místnosti. Falcónův mozek se rozběhl. Náhle si nebyl jist, zda vnímá skutečnost nebo to jsou pouhé dojmy. Snažil se zbavit zmatku vidin. Uvědomil si, že ve dveřích někdo stojí. Zavřel oči a zase je otevřel. Věděl, kdo ta žena je. Běh času se zpomalil. Calderón přešel místnost s napřaženou rukou.

„Seňoro Jiménezová,” řekl. „Jsem vyšetřující soudce Esteban Calderón. Přijměte mou soustrast.”

Představil jí Ramíreze a Falcóna a seňora Jiménezová vstoupila s topornou důstojností dál, jako by překračovala mrtvolu. Mlčky všem podala ruku.

„Nečekali jsme vás tak brzy,” řečnil dál soudce.

„Už je po špičce, nic mě nezdrželo,” odpověděla. „Vylekala jsem vás, vrchní inspektore?”

Falcón si uvědomil, že na něm poznala zmatek, a pokusil se o normální výraz.

„Na co se to díváte?” zeptala se ve snaze ovládnout situaci, jak byla zřejmě zvyklá.

Všichni tři pohlédli na obrazovku. Obraz sněžil, zvuk šuměl. „Nečekali jsme vás…,” koktal Calderón.

„Ale povězte mi, co to bylo, pane soudce?” přerušila ho. „Tohle je můj byt. Myslím, že mám právo vědět, na co jste se dívali v mé televizi.”

Na rozdíl od Calderóna, který se evidentně ocitl v tísni, ji Falcón pozoroval klidně. Ačkoliv si byl jistý, že ji vidí poprvé, znal tenhle typ. Podobné ženy se občas objevovaly v jejich domě, ještě když byl otec naživu. Měly zájem koupit některý z jeho novějších obrazů. Ale žádný z těch, co ho proslavily. Ty už ostatně dávno zmizely ve sbírkách amerických sběratelů a muzeí po celém světě. Tenhle typ žen hledal ke koupi něco sevillštějšího. Detaily budov – dveře, kopule chrámů, okna, balkony… Ano, mohla to být jedna z těch žen obdařených vkusem a nudným bohatým manželem, jež si chtěly koupit kousek z osobnosti jeho otce.

„Dívali jsme se na videokazetu, která tady zůstala,” řekl Calderón.

„Snad ne na nějakou z těch manželových…” Přestože nechala větu nedopovězenou, všichni věděli, co má na mysli. „Měli jsme mezi sebou jistá… tajemství. Náhodou jsem zahlédla pár posledních vteřin, než jste to vypnuli.”

„Je to videokazeta, kterou tady zanechal vrah, doňo Consuelo,” řekl Falcón. „Všichni tři jsme muži zákona. Povedeme vyšetřování smrti vašeho manžela a já jsem považoval za nutné, abychom se s jejím obsahem seznámili co nejdřív. Kdybychom věděli, že přijedete tak brzy…”

„Znám vás, vrchní inspektore?” zeptala se náhle. „Setkali jsme se už někdy?”

Obrátila se čelem k němu. Rozepnutý tmavý plášť s kožešinovým límcem odhaloval černé šaty – takové, které se hodí k jakékoliv příležitosti. Blond vlasy sice neměla upravené do tak dokonalého účesu jako na fotografii, ale její oči byly ve skutečnosti větší a modřejší a jejich pohled chladnější. Okraje rtů, jež ovládaly její panovačný hlas, měla zvýrazněné tmavší linkou pro případ, že by se ocitla před pošetilcem, který by si myslel, že to, co ta měkká, poddajná ústa vysloví, není třeba brát vážně.

„Pochybuji,” odpověděl Falcón.

„Falcón…,” řekla. Chvíli si ho prohlížela a pohrávala si přitom s prsteny na levé ruce. „Ne, to je příliš absurdní.”

„Co, jestli se mohu zeptat, doňo Consuelo?”

„Že by malíř Francisco Falcón mohl mít syna, který je vrchním inspektorem oddělení vražd sevillské policie.”

Zřejmě otce znala, pomyslel si,… Bůh ví odkud.

„Takže… k té kazetě,” obrátila se k Ramírezovi. Odhrnula si plášť dozadu a založila si do pasu ruce sevřené v pěst.

Calderón krátce přejel pohledem po jejích ňadrech a zastavil se na Falcónově tváři. Ten sotva znatelně zavrtěl hlavou.

„Nemyslím, že to je něco, co byste měla vidět, doňo Consuelo,” řekl rozpačitě mladý soudce.

„Proč? Je tam nějaká násilnost? Nemám ráda násilí,” prohlásila, aniž se odvrátila od Ramíreze.

„Nejde o fyzické násilí,” řekl Falcón. „Myslím, že by vás to mohlo uvést… do rozpaků.”

Nedala si říct. Sáhla po dálkovém ovládači, který ležel na kraji stolu, a stiskla tlačítko PLAY. Nikdo z přítomných se jí v tom nepokusil zabránit. Falcón se posunul tak, aby jí viděl do obličeje. Přivřela oči, našpulila rty a kousala si tvář. Objevil se obraz. Trhla sebou a téměř ucouvla, když poznala, na co se dívá – když si uvědomila, že si vrah jejího manžela prohlížel ji a její děti. Záběr dospěl ke konci sekvence, která zachycovala její první jízdu taxíkem k domu, jehož adresa, jak všichni věděli, byla 17 Calle Río de la Plata. V tu chvíli video zastavila, hodila ovládač na stůl a spěšně opustila místnost. Nastalo ticho, jež trvalo do chvíle, než zaslechli, že seňora Jiménezová ve své jasně osvětlené koupelně z bílého mramoru zvrací, vzdychá a plive.

„Měli jste ji zarazit,” řekl Calderón, jako by se tím chtěl zbavit zodpovědnosti za trapnou situaci, a znovu si nervózně prohrábl vlasy. Falcón ani Ramírez na to neodpověděli. Soudce pohlédl na hodinky a oznámil, že odchází. Dohodli se, že se sejdou v pět hodin odpoledne v jeho kanceláři, aby mu předložili svá první zjištění.

„Viděl jste tu fotku tam vedle okna?” zeptal se Falcón.

„Tu, na které je Jiménez s Leónem a Bellidem?” řekl Calderón., Ano, viděl. A jestli jste si ji prohlédl pozorněji, možná jste na ní taky poznal sevillského státního návladního, samotného starého Spinolu s jeho ostřížím pohledem.”

„Takže se dá čekat jistý tlak na tenhle případ,” poznamenal Ramírez. Calderón si přehodil mobil z jedné ruky do druhé, zastrčil ho do kapsy a odešel.

3.

Čtvrtek 12. dubna 2001, Edificio Presidente, Los Remedíos, Sevilla

FALCON POŽÁDAL Ramíreze, aby promluvil se stěhováky – a aby se jich zvlášť zeptal, kdy přijeli a odjeli a zda jejich zvedací plošina zůstala v nějaké době bez dozoru.

„Myslíte, že takhle se sem dostal?” zapochyboval Ramírez, jako by se mu do ničeho nechtělo.

„Do takového domu, jako je tenhle, není lehké přijít a zase z něj odejít, aniž by člověka někdo viděl,” řekl Falcón. „Jestliže služebná potvrdí, že dveře byly ráno dobře zamknuté, je možné, že se sem opravdu dostal pomocí toho zvedacího zařízení. Jinak budeme odkázáni jen na záznamy z bezpečnostních kamer.”

„Ale to by ho stálo spoustu nervů, kdyby tady měl čekat víc než dvanáct hodin, vrchní inspektore,” poznamenal Ramírez.

„A pak nepozorovaně vyklouznout ven, když přišla služebná a našla mrtvého.”

Ramírez se kousl do spodního rtu. Nechtělo se mu věřit, že by byl někdo schopen něco takového podstoupit. Raději rychle odešel, aby ho nenapadly ještě další pochybnosti.

Falcón se posadil k Jiménezovu psacímu stolu. Všechny zásuvky byly zamknuté. Zkusil klíček ze svazku, který ležel na stole. Podařilo se mu otevřít jím zásuvky po stranách a jiným pak odemkl tu prostřední. Boční zásuvky byly s výjimkou obou vrchních prázdné. Zběžně prohlédl svazky účtů – všechny pocházely z nedávné doby. Jeden účet ho však zaujal, i když ne proto, že byl od veterinárního lékaře za očkování psa, a on si tu žádných stop přítomnosti psa nevšiml. Účet totiž vydala veterinární ordinace jeho sestry a také na něm byl její podpis. To ho znervóznilo, i když nevěděl proč. Nakonec to pustil z hlavy jako další shodu okolností, která nemá hlubší význam.

Prostřední zásuvka obsahovala několik balení viagry a čtyři videokazety. Z jejich názvů bylo zřejmé, že jde o porno. Byla tam i Cara o Culo II, pokračování kazety, jejíž prázdné pouzdro leželo na televizním stolku. Napadlo ho, že nenašli pornofilm, který Jiménez sledoval, když byl s prostitutkou. Zavřel zásuvku a pustil se do prohlídky fotografií pověšených na zdi za sebou. Napadlo ho, jestli Raúl Jiménez znal jeho otce. Zřejmě ano, protože Francisco Falcón byl slavný malíř a známá postava sevillských společenských kruhů, a jak se zdálo, Jiménez se rád ukazoval ve společnosti celebrit. Na snímcích poznal Carlose Lozana, moderátora El Precio Just, Juana Antonia Ruize, známého v arénách jako Espartaco, nebo Paulu Vázquezovou, moderátorku show Euromilion… Samé televizní tváře. Žádní spisovatelé, malíři, básníci nebo divadelní režiséři. Žádní anonymní intelektuálové, ale reprezentanti populární a povrchní tváře Španělska, oblíbenci davu. A pak ještě zástupci buržoazních kruhů nebo vysocí policisté, právníci, funkcionáři, kteří mohli Raúlu Jiménezovi usnadnit život. Pozlátko a korupce.

„Našel jste, koho jste hledal?” ozval se za ním hlas seňory Jiménezové.

Byla už bez pláště, v černém svetru se zapínáním a opírala se o židli. Opravila si make-up, ale se zarudlýma očima toho moc udělat nemohla.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal, abyste se na to dívala,” ukázal na televizor.

„Varoval jste mě,” řekla. Z kapsičky svetru vytáhla balíček lehkých marlborek a ze stolu si vzala zapalovač. Nabídla cigaretu i jemu. Zavrtěl hlavou. Už si na tenhle rituál, jímž se lidé snaží získat čas, zvykl. Nevadil mu. Umožňovalo mu to dělat totéž.

Měl před sebou ženu zhruba stejného věku jako on, pečlivě upravenou, se spoustou šperků, v nichž se téměř ztrácel její přirozený půvab. Ruce měla plné prstenů a nehty příliš dlouhé a příliš růžové. Pod helmicí blond účesu se třpytily těžké hrozny náušnic. I když věděl, že si opravovala líčení, přesto se mu zdálo příliš silné. Černý svetr byla snad jediná prostší součást její vizáže. Také černé šaty by jí schválil, kdyby neměly krajkový lem, který spíš než smutek evokoval sex. Měla hranatá ramena, poprsí zvednuté vzhůru a plnou postavu bez tukových polštářů. Pletence svalů na krku a lýtka, která se jí rýsovala pod černými punčochami, naznačovaly, že dbá i o své tělo a pravidelně cvičí. Zkrátka byla přesně to, co lze označit výrazem pěkná urostlá žena.

Ona zase viděla muže s udržovanou postavou, v dokonale střiženém obleku a s vlasy, jež mu ještě nestačily zřídnout, pouze začínaly trochu předčasně šedivět. Nepochybovala však, že patří k mužům, které ani ve snu nenapadne, aby jim vraceli původní černou barvu. Měl šněrovací boty a pevně utažený uzel kravaty naznačoval, že si zřídkakdy rozepne sako. Rovněž se zdálo, že nevyjde z domu bez kapesníčku v náprsní kapse, i když ho nikdy nepoužije. Kravat musí mít zřejmě plnou skříň a nosí je vždy a všude, dokonce i o víkendech. Možná i do postele. Jistě je to klidný a uvážlivý muž, upjatý a zcela oddaný své profesi. Působil dojmem uzavřeného člověka, což mohl být profesionální postoj, ale instinkt jí napovídal, že pravým důvodem k tomu je spíš jeho povaha. Nebyl Sevillan, alespoň ne rozený.

„Řekla jste, doňo Consuelo, že jste s manželem mezi sebou měli jistá tajemství.”

„Myslím, že bychom si měli sednout,” povzdechla a ukázala cigaretou na křeslo před manželovým psacím stolem. Sama si elegantně a zručně přisunula židli, posadila se a dala si nohu přes nohu tak, že se jí krajkový lem šatů vysunul po lýtku nahoru.

„Jste ženatý, vrchní inspektore?”

„Jsem tady, abych vyšetřoval vraždu vašeho manžela.”

„Vím. Ta otázka se k tomu vztahuje.”

„Byl jsem ženatý,” odpověděl.

Kouřila a palcem si počítala prsty.

„Takhle jste mi to nemusel říkat. Mohl jste jen přikývnout.” „Poslyšte, nechme toho. Pro nás je důležitý čas. A zvlášť dneska. Rozhodně důležitější, než bude za tři nebo za čtyři dny.” „Jste s ženou rozvedeni?” „Doňo Consuelo…”

„Vezmu to rychle,” řekla a zamávala rukou, aby rozehnala cigaretový kouř.

„Ano, jsme rozvedeni.”

„Po jaké době?”

„Po roce a půl.”

„Jak jste se s ní seznámil?”

„Je veřejnou žalobkyní. Setkali jsme se v justičním paláci.” „Takže sňatek opravdových lovců,” řekla. Falcón uvažoval, kolik je v tom ironie.

„Takhle se nikam nedostaneme, doňo Consuelo.” „Já myslím, že ano.”

„Snad jsem už uspokojil vaši zvědavost…” „Je to víc než zvědavost.”

„Obracíte naše role. Na otázky jsem tu já, na odpovědi vy.” „Abyste se dozvěděl, proč jsem zabila manžela? Nebo proč jsem ho dala zabít?”

Neodpověděl.

„Pochopte mě, vrchní inspektore. Vy se chystáte zjišťovat o nás všechno, pátrat v našich životech, šťourat se v nich. Budete zkoumat obchodní záležitosti mého manžela, jeho soukromý život, odhalovat jeho malé ohavnosti – pornofilmy, levné děvky, levné… levné cigarety.”

Natáhla se pro balíček celt a šoupla ho po stole tak, aby mu sklouzl do klína.

„A mě z toho nevynecháte. Už teď jsem vaše hlavní podezřelá. Viděl jste to…,” řekla a mávla směrem k televizoru za sebou.

„Myslíte dům číslo 17 na Calle Río de la Plata?”

„Ano. Bydlí tam můj milenec, vrchní inspektore. S ním samozřejmě budete mluvit taky, že?”

„Jak se jmenuje?” zeptal se a poprvé vytáhl zápisník a pero. Konečně se dostal ke své úloze.

„Je to třetí syn markýze de Palmery. Jmenuje se Basilio Tamás Lucena.”

Slyšel tu pýchu v jejích slovech? V každém případě si to zapsal.

„Kolik je mu let?”

„Třicet šest, vrchní inspektore. Ale já jsem ještě neskončila.” „Aspoň jsme trochu pokročili.” „Seznámila se s někým?” „Kdo?”

„Veřejná žalobkyně.” „To není…” „Seznámila?” „Ne.”

„Tak to je zlé,” řekla. „To je ještě horší.”

„Co?” zeptal se, vzteklý, že jí naletěl.

„Být opuštěn, protože se rozhodla žít raději sama.”

Zajelo to do něj jako rozžhavená jehla. Pomalu zvedl hlavu.

Seňora Jiménezová se rozhlédla po místnosti, jako by se v ní ocitla poprvé.

„Víte o tom, že váš manžel bral viagru?” zeptal se.

„Ano.”

„Věděl o tom jeho lékař?” „Předpokládám, že ano.”

„Muselo vám být známo, jaké riziko to pro něj v jeho věku představuje.” „Byl silný jako býk.” „Hodně zhubl.”

„Na radu lékaře. Kvůli cholesterolu.” „Zřejmě byl velmi disciplinovaný.” „Já jsem byla disciplinovaná za něho, vrchní inspektore.” „Myslel jsem, že jako restauratér se všemi těmi jídly kolem sebe…” „Personál v restauracích najímám a vedu já,” řekla. „Pohrozila jsem jim vyhazovem, jestliže mu dají třeba jen kůrku chleba.” „A vyhodila jste jich hodně?”

„Jsou to Sevillané, vrchní inspektore, a ti, jak možná víte, málokdy berou něco vážně. Musela jsem propustit tři, než pochopili.”

„Já jsem taky Sevillan.”

„V tom případě jste musel být hodně dlouho pryč, že jste tak… zvážněl.” „Působil jsem dvanáct let v Barceloně a potom čtyři roky v Zaragoze a čtyři v Madridu. Teprve pak jsem se vrátil.” „To vás degradovali?”

„Požádal jsem o přeložení sám. Otec byl nemocný, chtěl jsem mu být nablízku.”

„A uzdravil se?”

„Ne. Nedožil se nového tisíciletí.”

„Teď si uvědomuju, že jsme se přece jen setkali, vrchní inspektore,” poznamenala a zamáčkla nedopalek cigarety. „Připomeňte mi to.”

„Na pohřbu vašeho otce. Mluvíme o Franciscu Falcónovi, že?”

„Vždyť jste nevěřila, že jsem jeho syn,” řekl. „Připadalo vám to absurdní.” Uvidíme, jak to změní tvůj postoj, pomyslel si.

„Takže jste na těch fotografiích hledal svého otce?” zeptala se a on přikývl. „Není na nich,” pokračovala. „Nepatřil k Raúlovým oblíbeným celebritám. Nechodil do jeho restaurací. Dokonce pochybuju, že se znali. Byla jsem na tom pohřbu, protože jsem ho znala já. Mám tři jeho obrazy.”

Zkusil si představit svého otce s Consuelou Jiménezovou. Jistě, měl rád atraktivní ženy, zvlášť když kupovaly jeho druhořadé obrazy… Ale tuhle? Možná právě to ho na ní zaujalo, ta strojená a poněkud laciná elegance doplněná ostrým jazykem a vytříbenou intuicí. Všichni, kdo kupovali jeho obrazy, se snažili říct o nich něco „inteligentního”, čím by ukázali, že se v umění vyznají. Ale Consuela Jiménezová to patrně neudělala. Možná přišla na něco jiného, co mu říct, nějaký osobní postřeh, náznak dojmu, zkrátka cokoliv, čeho se ostatní v ostrém jasu jeho slávy nikdy neodvážili. Ano. A na něj to zapůsobilo.

„Takže se podílíte na obchodních záležitostech svého manžela?” zeptal se. „Co se stalo s jeho domem na Calle Bailén?”

„Bydlím v něm já,” odpověděl. „Takže byste mohla vědět, jestli měl váš manžel nějaké nepřátele.” „Žijete tam sám?”

„Stejně jako otec,” řekl. „Váš manžel… Musel cestou nahoru spoustě lidem uškodit. Možná je mezi nimi někdo…”

„Ano, a určitě mezi nimi bylo dost těch, co by ho rádi viděli mrtvého. Zvlášť ti, které korumpoval a kteří se nyní zbavili břemene svých závazků.”

Ukázala růžovým nehtem na konec fotografické galerie s celebritami z řad vysokých úředníků.

„Kdybyste měla nějaké podezření…, velmi by nám to pomohlo.”

„Neberte mě vážně. Jenom jsem hloupě žertovala,” řekla rychle. „Pokud k nějaké korupci došlo, já bych se o ní nedozvěděla. Řídím provoz restaurací, navrhuju jejich interiéry, květinovou výzdobu a starám se, aby to, co vychází z kuchyní, bylo nejvyšší kvality. Ale, jak si možná dovedete představit, aniž byste znal mého manžela, při všem tom jsem nepřišla do styku ani s jedinou pesetou, pokud jde o skutečné peníze. A totéž platí o veškerých kontaktech a vztazích s úředníky, ať už legálních nebo jiných, s lidmi, kteří poskytovali Raúlovi všechna možná povolení, upřednostňovali ho ve výběrových řízeních a vůbec se starali, aby nedošlo k jakýmkoliv… nepředvídaným okolnostem.”

„Je tedy možné, že…”

„Ne. Velmi nepravděpodobné, vrchní inspektore. Kdyby se v těchto kruzích něco pokazilo, jsem si jistá, že by se to ke mně tak či onak dostalo. A já jsem nic takového nezaznamenala.”

Falcón usoudil, že už jí dopřál dost prostoru na to, aby se vzpamatovala. Přišel čas, aby pochopila, co se tady stalo, a přestala se na to dívat jako na nějakou další nechutnou záležitost svého manžela, která se jí netýká. Čas na to, aby ji zasvětil do problému.

„Tělo vašeho manžela je v tuto chvíli na pitevním stole. Až nadejde vhodná doba, budu nucen odvézt vás do ústavu soudního lékařství k identifikaci. Při tom sama uvidíte, že k jeho vraždě došlo za velmi neobvyklých okolností. Musím říct, že s něčím podobným jsem se ve své kariéře dosud nesetkal.”

„Myslím, že něco z těch okolností jsem měla možnost vidět, vrchní inspektore.”

„Ano, překvapila jste nás a tak jste viděla pár vteřin videozáznamu, na který jsme se dívali,” řekl. „Ale možná jste nestačila pochopit, o co šlo. Váš manžel se během své poslední noci bavil s prostitutkou. Vrah je natáčel. Domníváme se, že se sem mohl dostat někdy předtím, dokonce už kolem poledne. Máme podezření, že k tomu využil zvedací plošiny vámi objednané stěhovací firmy. Pak se tady ukryl a čekal na svou příležitost.”

Viděl, že se jí rozšířily oči. Vytáhla cigaretu a zapálila si. Pak si sáhla rukou na čelo.

„Včera odpoledne jsem tady byla, s dětmi, než jsme odešli do hotelu,” řekla. Vstala a nervózně přecházela podél stolu.

„Našli jsme vašeho manžela v jedné z těch dvou židlí, které tady měl,” pokračoval Falcón stále s pohledem upřeným na ni. „Byl k ní připoutaný za ruce a za nohy a taky hlavu měl přivázanou k opěradlu elektrickou šňůrou.

Byl bosý, protože mu vrah nacpal ponožky do úst jako roubík. A potom ho přinutil dívat se na cosi, co mu pouštěl na videu – na něco tak děsivého, že váš manžel dělal všechno možné i nemožné, aby tomu unikl.”

Sotva to řekl, napadlo ho, že je to jen polovina pravdy. Že ta hrůza na obrazovce mohla být jen začátek a pravým důvodem, proč sebou Raúl Jiménez tak zoufale škubal a čemu chtěl uniknout, bylo, že viděl, jak se ten šílenec chystá uříznout mu víčka. Možná v tu chvíli pochopil, že už nemá co ztratit, a bojoval s pouty s tak zoufalým úsilím, že to jeho srdce nevydrželo.

„A co to bylo? Na co ho nutil dívat se?” zeptala se se zjevným zmatkem. „Nechápu…”

. „Víte, jak na vás zapůsobilo to, co jste si sama pustila. Dozvědět se, že vás někdo sledoval a natáčel, je odporné. Ale pořád to není taková hrůza, aby se tomu člověk snažil uniknout i za cenu sebezmrzačení.”

Toporně se posadila s koleny přitisknutými k sobě jako malá dívenka.

„Nedovedu si to představit,” povzdechla. „Nic takového si nedovedu představit.”

„Ani já ne,” řekl Falcón.

Potáhla z cigarety a vyfoukla kouř, jako by jí byl odporný. Falcón ji sledoval. Dával pozor, jestli se neprozradí, že před ním něco hraje. „Nedovedu si to představit,” opakovala.

„Pokuste se o to, doňo Consuelo. Vybavte si každou minutu, kterou jste s Raúlem Jiménezem strávila, a všechno, co jste o něm věděla před tím, než jste se seznámili. Musíte mi tyhle věci říct a potom spolu možná najdeme skulinku…, něco…”

„Skulinku?”

Najednou měl pocit, že má v hlavě prázdno. O čem to mluví? O jaké skulince? V čem?

„Chtěl jsem říct, že možná najdeme něco, co nám umožní pochopit. Proniknout do…” „Pochopit?”

„To, čeho se váš manžel bál,” řekl. Cítil, že mu uniká logika hovoru.

„Ale on neměl čeho se bát. V jeho životě nic děsivého nebylo.”

Snažil se soustředit, ovládnout své myšlenky. Proč chce pochopit, čeho se Raúl Jiménez bál? Co se z toho dozví?

„Váš manžel měl jisté… záliby,” řekl a ukázal na balíček celt. „Jsme v jednom z nejprestižnějších nájemních domů v Seville, alespoň to platilo před patnácti lety…”

„Ano, v době, kdy tenhle byt koupil,” dodala. „Nikdy se mi v něm nelíbilo.”

„A kam se stěhujete teď?”

„Do Heliopolisu.”

„Další exkluzivní místo,” řekl Falcón. „Váš manžel vlastnil čtyři nejznámější restaurace v Seville, které navštěvují bohatí, mocní a slavní lidé. A přesto…,” ukázal znovu na cigarety, „přesto kouřil celty s ulomeným filtrem. A přesto… jezdil do Alamedy za levnými prostitutkami.”

„K tomu se dostal teprve v poslední době, v posledních dvou letech. Po tom, co… co začala být k dispozici viagra. Předtím už byl nejméně tři roky impotentní.”

„Třeba má jeho záliba v celtách původ v časech, kdy neměl peníze. Kdy to bylo?”

„Nevím. Nikdy o tom se mnou nemluvil.” „Odkud pochází?”

„Ani o tom jsme spolu nemluvili,” odpověděla. „My, Španělé, nemáme tak slavnou minulost, aby se jeho generace mohla chlubit svými předky.” „Co víte o jeho rodičích?” „Že oba zemřeli?”

Uvědomil si, že už nejen nevyhledává jeho pohled, ale vyhýbá se mu. Její ledově modré oči bloudily po místnosti. „Kdy jste se seznámili?”

„V osmdesátém devátém, při Ferii de Abril. Měli jsme společné přátele a ti mě pozvali do jeho stanu. Tančil výborně sevillanu – ne takové to běžné vykrucování, jaké obvykle vidíte u mužů. Měl to v sobě. Vytvořili jsme skvělý pár.”

„Ale vám bylo teprve něco přes třicet, ne? Zatímco jemu přes šedesát.”

Dlouze potáhla z cigarety a sklepla popel. Pak vstala, přistoupila k oknu a změnila se v tmavou siluetu na pozadí jasně modré oblohy. Stála tam s rukama založenýma na hrudi.

„Věděla jsem, že k tomu dojde,” řekla s ústy téměř přitisknutými k chladnému sklu. „Ke všemu tomu rýpání se v minulosti, k přehrabování… Proto jsem vám kladla ty osobní otázky. Nechtěla jsem vychrlit svůj život do policejního stroje – tak, aby vyšel zhuštěný na pár listů A4, bez jakýchkoliv podrobností, bez odstínů šedi, jenom černobílý, přičemž oko pak vnímá jen černou.”

Otočila se. Posunul se s křeslem na stranu, aby na ni lépe viděl. Nebylo to ono. Zapnul tedy stolní lampu a začal Consuelu Jiménezovou hodnotit znovu v teplejším umělém světle. Možná právě tím, že žila a pracovala s Raúlem Jiménezem, si osvojila image tvrdé ženy, kterým na něj zapůsobila na počátku, pomyslel si. Ty šaty, šperky, nehty, vlasy – třeba ji takovou chtěl mít a ona to nosila jako firemní uniformu.

„Mým úkolem je dobrat se pravdy,” řekl. „To je má práce, kterou dělám více než dvacet let. Za tu dobu jsem si vytvořil stovky způsobů – samozřejmě v souladu s vývojem policejní vědy -, které mi pomáhají získat prokazatelnou pravdu. Rád bych, abych vám mohl říct, že je to skutečná věda, ale nemohu, protože, podobně jako v další takzvané vědě, ekonomii, jsou do ní zapojeni lidé. A kde jsou lidé, je třeba nevyhnutelně počítat s nestálostí, nepředvídatelností, rozporností… Odpovídám tím na vaše obavy, doňo Consuelo?”

„Možná to přece jen není tak diametrálně odlišné od toho, čím se zabýval váš otec.”

„Nerozumím.”

„Zapomeňte na to,” mávla rukou. „Ptal jste se mě na manžela. Na to, jak jsme se seznámili. Na náš věkový rozdíl.”

„Jenom mi připadlo neobvyklé, aby se atraktivní třicetiletá žena…”

„Zamilovala do odporného starého dědka, jako byl Raúl, že?” dopověděla za něj. „Víte, určitě bych si dokázala vymyslet něco věrohodného o citové a ekonomické stálosti muže v zralém věku, ale mám dojem, že jsme dospěli k jisté dohodě, vrchní inspektore… Takže vám řeknu, jak to bylo ve skutečnosti. Raúl Jiménez mě doslova pronásledoval. Přesvědčoval mě a prosil, naléhal na mě, někdy i tvrdě… Takhle mě zpracovával, až mě nakonec zlomil, že jsem mu řekla, ano’. A když jsem se to pak celé měsíce snažila popřít a v podstatě říkala, ne, ne, ne’, uvědomila jsem si, jakou má to, ano’ pro mě cenu…, že to řeší mou situaci.”

„Měla jste nějaké problémy?”

„Předpokládám, že jste už zažil zklamání,” řekla. „Například, když vás opustila žena. Kolik jí, mimochodem, v tu dobu bylo?”

„Třicet dva,” odpověděl. Už se ani nesnažil jejím odbočkám bránit. „A vám?” „Čtyřicet čtyři.”

Posadila se do koženého křesla, zkřížila nohy a začala se otáčet ze strany na stranu.

„Jak jste možná pochopil, nepocházím ze Sevilly,” řekla. „Žiju tady přes patnáct let, ale nejsem Sevillanka. Jsem Madrileňa. Přesněji, narodila jsem se v jedné vesnici v Estremaduře kousek na jih od Plasencia. Když mi byly dva roky, odešli rodiče do Madridu.

V roce 1984 jsem pracovala v umělecké galerii a tam jsem se zamilovala do jednoho klienta, syna vévody. Nehodlám vás unavovat podrobnostmi…, chci jen uvést, že jsem s ním otěhotněla. Řekl mi, že si mě nemůže vzít, a zaplatil mi v Londýně potrat. Rozloučili jsme se na letišti v Barajasu a pak jsem ho viděla už jen jednou – v časopise Hola!, když jsem se v roce 1985

přestěhovala do Sevilly. Byla jsem tady na dovolené. Líbila se mi alegría města, jeho uvolněná atmosféra. O čtyři roky později – a musím říct, že už s mnohem menším smyslem pro alegríi – jsem se setkala s Raúlem. Byla jsem pro něj připravená. Díky zklamání, to mě připravilo.”

„Z vašeho vyprávění vyplývá, že se do vás bláznivě zamiloval. Dala jste mu tři děti. Působíte dojmem, že vás vaše práce baví. Takže jste musela být šťastná, když jste se nakonec rozhodla za něj vdát. “

Přistoupila ke stolu, vytáhla z jedné zásuvky hromádku černobílých, krémově tónovaných fotografií, rychle je prošla a jednu z nich vybrala.

„To ano,” řekla. „Dokud jsem nepřišla na tohle…”

Podíval se na fotografii, kterou mu podala, pak krátce pohlédl na ni a znovu se vrátil ke snímku.

„Nebýt toho mateřského znaménka na horním rtu, asi byste ji ode mě nerozeznal, že?” řekla. „Možná byla ještě i trochu menší než já.”

„Kdo to je?”

„Raúlova první žena,” odpověděla. „Teď vidíte, vrchní inspektore, proč chtěl jen mě a žádnou jinou.” „Co se s ní stalo?”

„V roce 1967 spáchala sebevraždu. Bylo jí pětatřicet let.” „A důvod?”

„Raúl říkal, že trpěla klinickou depresí. Byl to už její třetí pokus. Vrhla se do Guadalquiviru – ne z mostu, jen tak ze břehu, což mi vždycky připadalo zvláštní,” řekla. „Nespolykala prášky na spaní, nepřeřezala si žíly na zápěstí, neskočila z mostu, aby to všichni viděli, prostě se jen tak… zahodila.”

„Jako odpad.”

„Ano, tak nějak,” souhlasila. „Mimochodem Raúl mi o tom nic neřekl. Dozvěděla jsem se to od jednoho jeho přítele z dob, kdy pobýval v Tangeru.”

„V Tangeru jsem prožil dětství,” řekl, když se jeho mozek nedokázal ubránit myšlence, že jde o další podivnou shodu okolností. „Jak se ten přítel vašeho manžela jmenoval?”

„To si už nevzpomínám. Bylo to před deseti lety a od té doby jsem se v restauračním byznysu setkala s tolika lidmi a jmény…”

„A měl váš manžel z toho manželství nějaké děti?”

„Ano. Dvě. Chlapce a děvče. Teď je jim snad kolem padesáti. S jeho dcerou to je zajímavé. Asi rok po našem sňatku od ní přišel dopis ze San Juanu de Dios.”

„To je ústav pro mentálně postižené v Ciempozuelu u Madridu.” „Ano, jak všichni Madriďané vědí,” přikývla. „Ale když jsem se na to zeptala Raúla, pokoušel se mi namluvit jakousi směšnou nevěrohodnou historku, dokud jsem na něj neuhodila, že to tam znám a vím, co v Ciempozuelu je. Teprve pak přiznal, že jeho dcera je v tom ústavu už třicet let.” „A syn?”

„S tím jsem se nikdy neviděla. Ani o něm Raúl nemluvil. Celé první manželství pro něj byla uzavřená kapitola. Neudržovali spolu kontakt. Ani nevím, kde žije. Ale teď ho budu muset někde najít.”

„Víte aspoň, jak se jmenuje?”

„José Manuel Jiménez.”

„A dívčí jméno matky?”

„Bautistaová. A měla zvláštní křestní jméno – Gumersinda.” „Obě děti se narodily v Tangeru?” „Asi. Ano, musely se tam narodit.” „Zkusím ho najít počítačem.” „Samozřejmě,” řekla.

„Mluvil někdy o svém životě v Tangeru…, myslím váš manžel?”

„To je už hrozně dávná doba – čtyřicátá léta a první polovina padesátých. Mám dojem, že Raúl opustil Maroko krátce po vyhlášení nezávislosti v roce 1956. Myslím, že neodešel hned do Sevilly, ale nejsem si tím jistá. Vím jen, že v roce 1967, kdy jeho žena spáchala sebevraždu, bydlel v jednom z obytných bloků na Plaza de Cuba. Tenkrát byly nové.”

„Vedle řeky, že?”

„Ano,” přikývla. „Musela se na ni mnohokrát dívat. Věřím, že pohled na řeku v noci může člověka hypnotizovat. Temná, pomalu plynoucí masa vody se nezdá tak nebezpečná.”

„Co víte o osobních a obchodních vztazích vašeho manžela…”

„Říkejte mu Raúl, vrchní inspektore.”

„Dobrá. Co tedy víte o Raúlových osobních a obchodních vztazích v období, řekněme, mezi smrtí jeho první ženy a vaším seznámením v roce 1989 během férie?”

„To už je taky dávná historie, vrchní inspektore. Myslíte, že je to důležité?”

„Asi ne, ale je to minulost, z níž vzešla přítomnost. Den začíná ránem. Musím pochopit život oběti v celém kontextu, abych měl naději, že odhalím motiv. Většina zavražděných zemře rukou někoho, koho znali…”

„Nebo si mysleli, že ho znají.”

„Ano, jistě.”

„A vy se domníváte, že nás Raúlův vrah zná, že? Šťastnou rodinu Jiménezovu…”

„Měl o vás informace.”

Zničehonic zkřivila tvář a začala plakat. Rozeštkala se, až se zhroutila dopředu a zabořila si tvář do dlaní položených na kolenou. Falcón se pohnul k ní, i když nevěděl, co by měl udělat. Vycítila, že je blízko, a natáhla k němu ruku. Podal jí krabici s kapesníky. Stál nad ní jako nešikovný číšník. Klesla do křesla, přerývaně vzdychala a zachvívala se v dozvucích vzlyků.

Po chvíli se přece jen uklidnila. „Ptal jste se na jeho osobní a obchodní vztahy,” řekla s pohledem upřeným z okna.

„Bylo mu čtyřiačtyřicet let, když jeho první žena zemřela. Nevěřím, že žil celých dvacet let bez…”

„Samozřejmě že měl ženy,” vyhrkla vztekle, jako by ji jeho neustávající zvědavost dráždila. „Nevím, kolik jich bylo. Dovedu si představit, že dost, ale žádná mu nevydržela dlouho. Několik se jich dokonce na mě přišlo podívat…, na Raúlovu šampiónku, a bylo vidět, že by mi nejradši vyškrábaly oči. A víte, jak jsem se jich zbavila, vrchní inspektore? Dopřála jsem jim satisfakci, aby si myslely, že jsem jen taková hloupá husička. Prostě cursi, nic, co by se mělo brát vážně. Tím jsem je uklidnila. Byly nade mnou. Pak mě nechaly na pokoji. Některé jsou dokonce mými přítelkyněmi…, v sevillském smyslu toho slova.”

„A obchodní oblast?”

„S restauracemi začal až po tom, co se rozjel turistický boom v osmdesátých letech, když cizinci zjistili, že existuje ještě jiné Španělsko než jen Costa del Sol. Tenkrát byla móda zakládat restaurace. Raúl byl velmi společenský a zdálo se mu, že není důvod, aby na nich nemohl vydělat. Začal s tou na El Porveniru pro své přátele z movitých kruhů, pak pokračoval v Santa Cruz a velkou restaurací na Plaza Alfalfa pro turisty. Po našem sňatku přidal dva podniky na pobřeží a minulý rok otevřel další v La Macareně.”

„Kde na to vzal peníze – myslím na ty první?”

„Vydělal jich spoustu v Tangeru po druhé světové válce, kdy to byl svobodný přístav. Tehdy tam podnikal kdekdo, fungovala tam spousta společností. Raúl měl dokonce svou banku a stavební firmu. Bylo to místo, kde se dalo lehce zbohatnout, jak jistě víte sám.”

„V Tangeru jsem byl ještě moc mladý,” řekl. „Na tyhle věci si moc nevzpomínám.”

„Tady v Seville začal v šedesátých letech s lodní dopravou zboží. Ale nejen s tím, dokonce se mi zdá, že měl nějakou dobu továrnu na válcování oceli nebo něco takového. Pak se dal na reality a spojil se se stavební firmou Hermanos Lorenzo. Od té však někdy v devadesátém druhém odešel.”

„V dobrém?”

„Lorenzové jsou stálými hosty našich restaurací. Každé léto jsme je navštěvovali s dětmi v jejich domě v Marbelle, dokud to Raúla nepřestalo bavit.”

„Takže kromě smrti jeho ženy a duševní choroby dcery nevíte o žádné jiné velké ráně, která by zasáhla do Raúlova života?”

Chvíli mlčela, hleděla oknem ven a kývala nohou s napolo vyzutou botou.

„Začínám si myslet, že Raúl byl stoprocentní Španěl. Možná taky stoprocentní Sevillan. Jeho filozofií bylo, že život je fiesta,” řekla a ukázala oknem na prostor, kde se tradičně konala férie. „Člověk by řekl, že byl takový, jakého ho vidíte na fotografiích – rozesmátý, šťastný, okouzlující. Tak se jevil. Ale to byla jen maska. Maska, kterou zakrýval svou totální mizérii.”

„Nebo prostředek proti ní,” dodal Falcón, aby vyjádřil svůj nesouhlas. I on byl Španěl, ale nepovažoval se za nešťastného.

„Ne, žádný prostředek,” zavrtěla hlavou. „Žádná alegría neléčila jeho základní psychický stav. Věřte mi, že nejsem daleko od pravdy, když ho označím za těžkou depresi.”

„A poznala jste někdy, co bylo její příčinou?”

„Raúl nechtěl, abych se tím zabývala, a já jsem mu v tom vyhověla. Brzy zjistil, že i když vypadám jako vizuální náhrada jeho první ženy, nejsem jejím klonem. Neúnavně mě přesvědčoval, jak je do mě zamilovaný, ale já si myslím, že právě má podoba s Gumersindou ho přiváděla do hlubší a hlubší mizérie. Neustále jsem mu ji připomínala. Přesto svou část dohody dodržoval, to mu musím přiznat.”

„Jaké dohody?”

„On už nechtěl ani slyšet o žádných dalších dětech, zatímco já jsem po nich velmi toužila. Řekla jsem mu jasně, že se za něj neprovdám, pokud mi nechce dát děti. A tak jsme… kopulovali. Myslím, že to je příhodné slovo pro tu činnost. Tak, abych třikrát otěhotněla. Dělal to, jen aby mi vyhověl. To bylo ještě v předviagrovém období.”

„A proto jste si našla Basilia Lucenu.”

„Ještě jsem neskončila s dětmi,” ozvala se ostře. „Řekla jsem, že nechtěl děti, ale pak do nich byl úplně zblázněný a neuvěřitelně, málem až posedle se o ně staral, aby se jim nic nestalo. Vždycky se potřeboval ujistit, že je někdo vyzvedl ze školy. Nikdy je nikam nepustil samotné, nikdy si nehrály bez dozoru. A viděl jste vstupní dveře tohoto bytu? Ty tam nechal vsadit, když se narodil náš nejmladší syn. Je v nich šest ocelových západek, které se na pateronásobné otočení klíčem zasunou do zdi. Takové dveře nemáme ani v kanceláři, a to je tam trezor.”

„Kdo běžně zamykal dveře na noc?”

„On, pokud nebyl pryč… A když musel odjet, vždycky mi v jednu nebo ve dvě v noci volal, abych se přesvědčila, že jsem nezapomněla zamknout.” „A takhle je zamykal, i když byl sám?”

„Jsem přesvědčená, že ano. Vždycky říkal, že je třeba si na to zvyknout jako na každodenní rutinu, aby člověk nezapomněl.”

„Zeptala jste se ho někdy, proč to dělá? Proč je tím tak posedlý?”

„Viděla jsem v tom jen jeho velkou starost o bezpečí dětí, nic jiného.”

Falcónovi zapípal v kapse mobil. Volal Ramírez, že skončil se stěhováky. Prý mu chvíli trvalo, než je zlomil, ale pak se přiznali, že odešli na oběd a nechali zvedací plošinu na místě. Zbylo jim snést dolů ještě jednu komodu. Řekli, že zvedací rameno nefunguje bez spuštěného motoru auta, ale plošina je umístěná na výsuvné konstrukci, která může sloužit jako žebřík. Jakmile potom komodu snesli, nikdo se už do bytu nevrátil. Falcón mu řekl, aby se připojil k Fernándezovi a pomohl mu s kontrolou záznamů z bezpečnostních kamer, a ukončil hovor.

„Teď bych si s vámi rád promluvil o Basiliu Lucenovi,” obrátil se znovu ke Consuele Jiménezové.

„Ten v tomhle není důležitý.”

„Měla jste s ním nějaké plány?”

„Jaké plány?”

„Váš manžel byl starý muž. Nenapadlo vás…”

„Nenapadlo. Nikdy. Je nám zkrátka s Basiliem dobře. Samozřejmě že je v tom i sex, ale žádná velká vášeň. Nejsme do sebe zamilovaní.”

„A ten syn vévody, o kterém jste se zmínila předtím…”

„To bylo něco jiného. Pokud jde o Basilia, nemám žádný zájem, abych vztah s ním rozvíjela. Možná ho dokonce ukončím.”

„Opravdu?”

„Myslela jsem, že si jako syn slavného otce dovedete představit, jakým ostřížím zrakem mě teď bude sledovat veřejnost. Je mi jasné, že přijdou řeči a zlovolné úvahy ne nepodobné podezřením, která vůči mně máte vy…, i když vás platí stát za to, abyste je měl. Všechno to samozřejmě bude bez jakéhokoliv důkazu, ale s o to větší škodolibostí. A já od toho musím ochránit své děti.”

„Máte vy nebo měl váš manžel nějaké nepřátele?”

„Spousta lidí mě vnímá jako někoho, kdo si nezasloužil být partnerkou Raúla Jiméneze. Někoho, kdo se ho držel za šosy, a nebýt jeho, nikdy by to nikam nedotáhl. Ale oni poznají, co ve mně je,” řekla a zaťala zuby. „Poznají, co jsem.”

„Znáte manželovu poslední vůli?”

„Nikdy jsem žádnou neviděla, ale vím, jaké měl záměry,” řekla. „Chtěl, aby všechno zůstalo mně a mým dětem. Pochopitelně pamatoval na zaopatření své dcery a na jistý finanční dar pro své farní bratrstvo a oblíbenou charitu.”

„A ta je?”

„Nuevo Futuro. Přesněji jeden jeho fond, který se nazývá Los Niňos de la Calle.”

„Děti ulice?” „Proč ne?”

„Lidé dávají peníze na charitu z určitých důvodů. Manželka třeba zemře na rakovinu a manžel se rozhodne podporovat výzkum léků proti této nemoci.”

„Raúl mi řekl, že na tenhle fond začal přispívat po cestě do Střední Ameriky. Velmi na něj zapůsobila katastrofální situace dětí, které osiřely v důsledku občanských válek v těchto zemích.”

„Možná že i on byl sirotek z občanské války.”

Pokrčila rameny. Falcónovo pero se vznášelo nad poznámkovým blokem v místě, kde měl podtržené slovo putas.

„A… prostitutky?” pronesl, jako by se to zdráhal vyslovit. „Vy jste neviděla tu část videa, která zachycuje vašeho manžela při návštěvách Alamedy. Řekl bych, že měl na to, aby si dopřál lepší, zboží’ a na bezpečnějším místě, když se už dal na tuhle cestu. Proč myslíte, že…”

„Mě se neptejte, proč muži vyhledávají prostitutky,” řekla upjatě, ale pak přece jen dodala: „To ta jeho deprese… Myslím, že s tím to souvisí.”

„Víc k tomu říct nemůžete?”

„O těchhle věcech lidé mluví jen tehdy, když musejí a vědí, jak o nich mluvit. To, co uvrhlo manžela do mizérie, v něm bylo možná ukryté tak hluboko, že si toho ani nebyl vědom. Byl to prostě jeho psychický stav. Jak máte o něčem takovém mluvit?”

Falcón měl pocit, že ho slova Consuely Jiménezové vrátila do prvních hodin vyšetřování. Znovu ho zasáhl onen zvláštní strach, ten nevysvětlitelný nával paniky. Opět šel tou chodbou, po níž kráčel společně s vrahem k prázdné zdi s háčkem, na kterém nic nevisí, ke zdi ozářené pruhem světla z místnosti hrůzy. A pak ta tvář… a oči v ní… a děsivá nepovolnost toho, na co se musely dívat.

„Done Javiere,” ozvalo se před ním. To ho vrátilo do reality – to, že ho neoslovila vrchní inspektore.

„Promiňte, zamyslel jsem se,” řekl. „Na chvíli jsem byl jinde.”

„Nevypadalo to na místo, kde bych se chtěla ocitnout,” poznamenala.

„Něco mi… vytanulo na mysli.”

„Asi něco děsivého.” Chvíli na něj upírala pohled. „Řekl jste o Raúlově vraždě, že s něčím takovým jste se ve své kariéře ještě nesetkal…”

„Ano, ale s tím to nemělo nic společného,” povzdechl. Uvědomil si, že chybělo málo, aby se jí přiznal. A to by jako vrchní inspektor oddělení vražd neměl dělat.

4.

Čtvrtek 12. dubna 2001, Edificio Presidente, Los Remedios, Sevilla

NABÍDL JÍ, že ji odveze. Odmítla a řekla, že se dopraví k sestře sama. Zeptal se jí, kde její sestra bydlí, a připomněl jí, že pro ni musí později zajet, aby ji odvezl do Ústavu soudního lékařství k identifikaci. Měl v úmyslu ještě si s ní promluvit, až ji pohled na mrtvé manželovo tělo zbaví posledních zbytků samolibosti. Požádal ji rovněž, aby se snažila vzpomenout si na všechny neobvyklé události, k nimž došlo v Raúlově osobním i obchodním životě v posledním roce, a také, aby ještě teď zavolala do restaurace a zjistila mu jména tří zaměstnanců, které propustila kvůli tomu, že nerespektovali její příkaz. Věděl, že tahle stopa nemá žádnou cenu, ale chtěl svou důkladností vzbudit v Consuele Jiménezové respekt. Rozloučili se a u dveří bytu si podali ruce – ta jeho byla vlhká, její suchá a chladná.

Ze vstupní haly se s ním vrátil do pracovny Ramírez.

„Udělala to, nebo si na to někoho najala?” zeptal se Ramírez, když se posadil do židle s vysokým opěradlem.

Falcón si zamyšleně pohrával s perem.

„Něco nového od Péreze z nemocnice?” zeptal se místo odpovědi.

„S tou služkou pořád není řeč.”

„A záznamy z bezpečnostních kamer?”

„Správce identifikoval čtyři lidi. Dva muže a dvě ženy. Jednu z nich bych odhadl na prostitutku, ale vypadá velmi mladě. Fernández vzal kazety k nám, aby je technici mohli digitalizovat a pokusit se najít něco víc v okolí budovy.”

„A co ti, co odcházeli jinak než hlavním vchodem? Třeba garáží?”

„V tom máme smůlu, protože ani jedna z kamer, které ji snímají, nefunguje. Správce dnes ráno volal firmu na opravu, ale ještě nikdo nepřijel. Je Semana Santa, vrchní inspektore.”

Falcón mu dal jména a adresy vyhozených restauračních zaměstnanců a řekl, aby s nimi co nejdřív promluvil. Ramírez odešel. Falcón si vzal fotografii Jiménezovy první ženy Gumersindy Bautistaové a to mu připomnělo, že musí zavolat na policejní ředitelství a požádat, aby mu zjistili místo pobytu Josého Manuela Jiméneze Bautisty, narozeného v Tangeru někdy na přelomu čtyřicátých a padesátých let.

Pak si sedl nad ostatními fotografiemi a prohlížel si tváře bezejmenných lidí. Zastavil se u snímku Raúla Jiméneze v plavkách na palubě jachty. Skoro ho nepoznal. Ani stopa po stařecké ošklivosti. Byl to velmi hezký muž, jehož sebevědomý postoj s rukama v bok a vypjatou hrudí naznačoval, že se v žádném případě netrápil komplexem méněcennosti. A právě po jeho hrudi přejel Falcón palcem v domnění, že na fotografii je smítko. Skvrnka zůstala na místě a při bližším pohledu zjistil, že je to zřejmě nějaká jizva na prsním svalu kousek od podpaží. Otočil snímek a podíval se na zadní stranu. Tanger, červenec 1953.

Opět mu zapípal mobil. Operátor policejního počítače mu nadiktoval telefonní číslo a madridskou adresu Josého Manuela Jiméneze. Zapsal si to a požádal, aby ho spojili se Serranem nebo s Baenou, dalšími dvěma lidmi z jeho oddělení. Dozvěděl se, že jsou pryč. Odešli na Semana Santu. Poručil, aby je poslali za ním do Jiménezova bytu.

Místo aby si znovu prošel poznámky a připravil se na příští pokus o zteč kultivované obrany doni Consuely Jiménezové, která, jak si musel přiznat, byla stále jeho hlavní podezřelou, znovu sáhl po hromádce starých fotografií. Byly tam nějaké skupinové snímky, opět z Tangeru, z roku 1954, jak zjistil z popisů na druhé straně. Prohlížel si tváře těch lidí v domnění, že hledá svého otce, až si uvědomil, že se stále víc soustřeďuje na ženy a zkoumá, zda mezi nimi nenajde svou matku, která zemřela sedm let po tom, co byly tyto fotografie pořízeny. Z jakéhosi důvodu ho fascinovalo pomyšlení, že by objevil nějaký jemu neznámý snímek z doby před svým narozením, na němž by byla ve společnosti lidí, o nichž nikdy neslyšel. Některé tváře však byly příliš malé a zrnité, a tak se rozhodl, že si fotografie vezme domů a prohlédne si je pod zvětšovacím sklem.

Vytáhl z balíčku celt cigaretu a čichl k ní. Už dobrých patnáct let nekouřil. Nechal toho, když mu bylo třicet, v den, kdy se po pětileté známosti rozešel s Isabelou Alamovou. Zdrtilo ji to, zvlášť když podle jeho vážného výrazu usoudila, že se jí chystá učinit nabídku k sňatku. Se vzpomínkou na tu pohnutou chvíli ulomil filtr a škrtl zapalovačem. Bylo to hrozné, třebaže vůbec nevtáhl kouř do sebe. Zamáčkl nechutnou cigaretu do popelníku, opřel se dozadu a dovolil své mysli, aby ho další vzpomínkou zavedla zpátky do Tangeru do posledního dne roku 1963. Stál v pyžamu vedle schodů, vysoký sotva do pasu všech hostů, kteří se chystali odejít do přístavu, aby zhlédli ohňostroj. Jeho nevlastní matka Mercedes, druhá otcova žena, ho zvedla do náruče a odnesla nahoru do postele. Tenkrát ucítil ten pach – pach celt. Někdo z otcovy společnosti je musel kouřit. V ty dny byla v Tangeru stále ještě spousta Španělů, přestože ty nejlepší tangerské časy už dávno minuly. Mercedes ho uložila do postele, dala mu pusu a přitiskla si ho na hruď. V tomhle okamžiku vzpomínku opustil. Nikdy ji nenechal pokračovat dál, protože… prostě nenechal. Teď ho však zaujala jiným pachem než Mercedesiným oblíbeným parfémem Chanel č. 5. Právě pachem celt.

Klepání na dveře ho vrátilo do přítomnosti. V chodbě stáli Serrano a Baena.

„Jste tu brzy,” řekl Falcón.

Oba muži nejistě vstoupili, znervóznělí šéfovou poznámkou, podle jejich mínění ironickou. Trvalo jim to čtyřicet minut.

„Je hustá doprava,” řekl Baena, což podle něj řešilo problém, ať to šéf myslel jakkoliv.

Falcón chvíli zaujatě pozoroval, jak se cigareta v popelníku mění v šedavého hada. Pak pohlédl na hodinky a zděsil se. Bylo jedenáct pryč a on pořád nic neměl. Podíval se do poznámek, v kolik hodin si podle Ramíreze udělali stěhováci přestávku na oběd, a poručil oběma mužům, aby šli ven na ulici a pokusili se sehnat svědky, kteří by viděli, jak někdo, zřejmě v pracovní kombinéze, leze po vysouvacím ramenu zvedací plošiny do šestého poschodí Edificia Presidente.

Pak se ozval podinspektor Pérez se zprávou, že služka Dolores Olivaová konečně přišla k sobě. Promluvila, teprve až měla v ruce růženec, a během výslechu neustále otáčela v prstech kroužkem na klíče s obrázkem La Virgen del Rocío. Byla přesvědčená, že se setkala se samotným ďáblem, kterému se nějak podařilo dostat dovnitř. Falcón nervózně ťukal do stolu. Takhle to bylo s Pérezem vždycky. Ani policejní akademie, ani jedenáct let služby v terénu nedokázaly zlomit jeho utkvělou touhu udělat z běžného hlášení dramatický příběh. Trvalo osm minut, než se Falcón dozvěděl, že Dolores Olivaová musela před vstupem do bytu otevřít dveře zamknuté na pět západů.

Pak už Pérezův příběh přerušil a řekl mu, aby co nejdřív přijel do Los Remedios a obešel všechny byty bloku s fotografiemi lidí, které se nepodařilo identifikovat ze záznamu bezpečnostních kamer. Také tu prostitutku bylo třeba identifikovat a najít. Ukončil hovor a zjistil, že na něj čeká vzkaz od soudního lékaře. Dával mu na vědomí, že skončil pitvu a napsal protokol. Falcón chvíli uvažoval, zdá má Consuele Jiménezové ukázat manželovu tvář v plné děsivosti jejího zohavení, ale pak se rozhodl, že ji toho ušetří a bude ji o uříznutých víčkách pouze informovat. Zavolal tedy policejnímu lékaři a požádal ho, aby tělo připravil k identifikaci – pouze k identifikaci, ne k hrůzné podívané, zdůraznil.

Potom zavolal do San Bernanda do domu sestry Consuely Jiménezové, opustil byt zavražděného a vydal se dolů k autu. Cestou se ještě spojil s Fernándezem a řekl mu, aby pomohl Pérezovi s obcházením bytů.

Po příšeří bytu musel venku téměř zavřít oči, aby je uchránil před náporem jasu ostrého slunečního světla. Překvapilo ho, jaké je teplo. Ale tak to bylo kolem Semana Santy a Ferie de Abril vždycky. Považoval to za nejnevyhraněnější období roku. Ani horké, ani studené. Ani suché, ani deštivé. Ani náboženské, ani světské. Nastoupil do auta a položil balíček fotografií na vedlejší sedadlo. Nahoře zůstala Gumersinda. Byl to formální snímek, na němž Raúlova první žena hleděla upřeně do kamery, a Falcónovi vytanula na mysli slova Consuely Jiménezové: „Zamiloval se do mě na první pohled…” Napadly ho dvě bizarní myšlenky, které mu vehnaly do těla dávku adrenalinu. Zřejmě proto nastartoval auto a vyjel do ulice, aniž se rozhlédl. Vtom zakvílely pneumatiky a vzápětí k němu dolehl tlumený výkřik: „Cabrón!”

Otočil se do protisměru a po Puente del Generalisimo přejel na druhou stranu řeky. Pod ním se táhly koleje přístavní železniční tratě a v mlžném oparu se nyní jasněji rýsoval masivní most Puente del V Centenario, nad nímž se jako čestná stráž tyčily jeřáby. Pokračoval na severovýchod podél parku Mane Luisy a v hlavě mu dál neodbytně vyskakovaly myšlenky. Náhle zoufale zatoužil po cigaretě, kterou nechal dohořet v popelníku v pracovně Raúla Jiméneze. Na mysl mu přišla slova bývalé manželky Inés – další ženy, kterou nedokázal milovat. „Nemáš srdce, Javiere Falcóne.” Krutost jejích slov se v něm nyní prolínala s dojmem, jejž v něm zanechal pohled na Gumersindu, a to v něm zase oživilo vzpomínky na jeho pokrevní matku Pilař, i na tu druhou, nevlastní, Mercedes. Napadlo ho, že všechny tyto ženy – pro něho tak důležité – nějak zklamal.

Bylo to tak nové a zneklidňující poznání, že zoufale zatoužil něčím, nějakou aktivitou, ho ze sebe vytěsnit.

Zastavil před křižovatkou na červené a při čekání nervózně bubnoval prsty do volantu. „Takhle nějak vypadá šílenství,” zamumlal polohlasně, neboť takové stavy, jaké ho přepadaly nyní, neznal. Nikdy se mu nehonily hlavou tak nesouvislé, nevysvětlitelné myšlenky. Nikdy ho netrápily žádné fantasmagorie. Vždycky se vyznačoval klidem a metodičností, vlastnostmi, jimiž se nyní mohl těžko chlubit. Bylo zřejmé, že v okamžiku, kdy uviděl Raúlovu zohavenou tvář, se v něm cosi spustilo – že se v něm začala odehrávat stejně převratná změna, jako je genetická mutace. Mysl mu zaplavovaly vlny znepokojivých vzpomínek, na čele mu vyvstával pot a zcela ho opustila schopnost logicky uvažovat a soustředit se. Vždyť ani nedokáže vést vyšetřování tak, jak by se mělo vést. Jak by ho vedl kdykoliv jindy.

Vůbec nezkontroloval okna, dveře a balkon Jiménezova bytu. To měl udělat jako první. A ta trapná věc s tím, že vytrhl šňůru od televizoru ze zásuvky a technikům se o tom ani nezmínil… To bylo něco tak neprofesionálního, něco, co se mu vůbec nepodobalo.

Jel po Calle Balbino Murrón až na samý konec k domu, za nímž se rozkládala plocha fotbalového hřiště v Colegio de los Jesuitas. Schoval fotografie do přihrádky v palubní desce. Consuela Jiménezova vyšla ještě dřív, než zastavil. V okně stál malý chlapec, zřejmě nejmladší dítě. Zamávala mu a on jí typicky dětským způsobem odpověděl. Falcón pocítil smutek. Viděl v tom okně sebe, jak mává odjíždějící matce.

Vraceli se do centra města. Consuela hleděla strnule před sebe, zřejměji nebylo do řeči.

„Už jste to řekla dětem?” zeptal se.

„Ne,” odpověděla. „Nechtěla jsem jim to říct a pak hned odjet.” „Musejí tušit, že se něco stalo.”

„Viděly na mně, že jsem nervózní. A nevědí, proč jsou u tety. Ptaly se mě, proč nejsme v domě v Heliopolisu a kdy jim tatínek přinese dárek, který jim slíbil.”

„Pejska?”

„Dovedete být milý, vrchní inspektore,” řekla. „Zřejmě nemáte děti, že?” „Ne…,” odpověděl. Chtěl něco dodat, ale na nic vhodného nepřišel. Oba se odmlčeli a v tichu jeli směrem k La Macareně. „Jak pokračuje vyšetřování?” zeptala se po chvíli slušným, ale chladným tónem.

„Ještě je brzy na hodnocení.”

„Takže zatím vycházíte jen z toho nejpravděpodobnějšího motivu, že?” „Nevím, který máte na mysli.”

„Manželka se chce zbavit starého manžela, kterého nemiluje, zdědit jeho majetek a zmizet s mladším milencem.”

„Lidé vraždí z mnohem malichernějších pohnutek.”

„Ten motiv jsem vám dala já. Nikdo jiný by vám neřekl, že mě Raúl Jiménez nemiloval.”

„Ani Basilio Lučena?”

„Ten ví jen to, že Raúl byl impotentní a že mám jisté fyzické potřeby.” „Je vám známo, kde byl minulou noc?”

„Ach ano, samozřejmě. Kdo jiný by to měl udělat než milenec?” povzdechla. „Promluvte si s Basiliem a pak mi řeknete, jestli by toho byl podle vás schopen.”

Minuli baziliku de La Macarena a o pár minut později zastavil Falcón před obyčejnou šedivou budovou na Avineda Sánchez Pizjuan, v níž sídlil Ústav soudního lékařství. Před vchodem postával hlouček lidí. Falcón projel pod zvednutými závorami a zaparkoval ve vnitřním dvoře. Consuela Jiménezová si nasadila sluneční brýle. Jakmile vystoupili, vrhl se celý hlouček s napřaženými diktafony k nim a vzduchem začala jako šrapnely po výbuchu granátu létat slova: marido… asesinado… brutalmente. Falcón vzal seňoru Consuelu za paži, provedl ji neodbytným davem ke vstupním dveřím a oba zmizeli uvnitř.

Vedl ji dál chodbou ke kanceláři soudního lékaře, který je pak doprovodil do předváděcího sálu. Jeden ze zřízenců odtáhl závěs, kde za skleněnou stěnou leželo tělo Raúla Jiméneze osvětlené shora zářivkou. Plachta, jež ho zakrývala, byla stažená přes hruď. U hlavy svítily dvě svíce. Oči, očištěné od krve a prosty jakéhokoliv výrazu, zíraly vzhůru. Nos měl neuvěřitelně dobře upravený a také řezné rány od pout na tváři zmizely, takže stará jizva na prsním svalu, které si Falcón všiml na fotografii, nyní vypadala jako to nejhorší, co tělo utrpělo. Consuela Jiménezová formálně mrtvého identifikovala a hned na to zřízenec závěs opět zatáhl. Falcón doňu Consuelu požádal, aby na něj počkala, protože si ještě chtěl pohovořit se soudním lékařem. Dozvěděl se od něj, že Raúl Jiménez zemřel kolem třetí hodiny ranní na krvácení do mozku a selhání srdce, navíc rozbor krve prokázal, že měl v sobě neobyčejně silnou dávku viagry. Podle lékařova mínění mu to vyhnalo nahoru tlak a to potom v kombinaci s extrémním stresem a ucpanými tepnami vedlo ke smrti. Lékař také předal Falcónovi oficiální pitevní protokol.

Vrátili se k autu a místo toho, aby vyjeli vchodem se závorou, kterou blokoval dav novinářů, zamířil Falcón napříč areálem k zadní bráně a dál na Calle de San Juan de Ribera.

„Měli mu zavřít oči,” ozvala se Consuela Jiménezová. „Člověk nenajde klid, jestliže má oči otevřené, i když nic nevidí.”

„Nemohli mu je zavřít,” řekl Falcón, když naskočila zelená a mohli odbočit doleva na Calle Muňoz Leon.

Projel kolem starých městských hradeb a potom našel místo k zaparkování na rušné ulici. Seňora Jiménezová svírala úchop pod střechou vozu, až jí zbělely klouby, a její tvář se začala krabatit v předtuše toho, co se jí Falcón chystal říct. Co jí musel říct, i když to bylo těžké. Možná nejtěžší v jeho kariéře.

Tak jí to řekl. Nesnažil se nic zamlčet a vylíčil jí svou děsivou verzi toho, co se v bytě v Edificio Presidente stalo. Ano, byla to nejtěžší věc v jeho kariéře. Už sice musel „zvládnout” situace, které se jevily horší – třeba když vstoupil do bytu v jednom výškovém domě na předměstí Madridu a našel v obývacím pokoji se zdmi postříkanými krví čtyři mrtvé, další dva v kuchyni, všude kolem jehly, stříkačky a znovu kaluže krve a ve špinavé pokálené postýlce plačící dítě. Jenže to všechno byla hrůza, která se v prostředí plném ubohosti a brutality dala čekat. Ale muka Raúla Jiméneze, to bylo něco, před čím nedokázal být profesionálně objektivní, a nejen proto, že byl citlivý na oči, které jsou tak důležité pro jeho práci. Nedovoloval mu to způsob, jakým vrah při trestání oběti využil její fantazie. To ho děsilo, ta představa naprosté neoblomnosti reality, absence jakékoliv vizuální úlevy. Jak poznamenala jeho manželka, Raúl Jiménez se ani po smrti nedočká klidného spánku a bude muset ležet ve věčnosti a s očima široce otevřenýma zírat na lidskou schopnost páchat zlo.

Seňora Jiménezova začala plakat. Skutečně plakat. To už nebylo potlačování slz a poťukávání očí kapesníkem, ale křečovité vzlyky, při nichž se člověk hroutí a otřásá nezvladatelným žalem. Javier Falcón věděl, že policejní práce je krutá. On nebyl tím, kdo by ji měl utěšovat. Vždyť jí ten děs nasadil do hlavy sám. Jeho úkolem – hlavním úkolem v tuto chvíli – bylo nejen sledovat věrohodnost jejích emočních projevů, ale také hledat praskliny v jejím obranném štítu a okamžitě do nich vrazit své páčidlo. Proto ji vezl k identifikaci on, aby ji dostal do auta, do té uzavřené bubliny uprostřed ruchu ulic, z níž není úniku, zatímco vnější netečný svět se řítí kolem nich ve své obludné lhostejnosti.

„Byla jste v uplynulou noc v hotelu Colón?” zeptal se a ona přikývla. „Byla jste sama po tom, co jste uložila děti k spánku?”

Zavrtěla hlavou.

„Byl s vámi Basilio Lučena?”

„Ano.”

„Celou noc?”

„Ne.”

„V kolik hodin odešel?”

„Nechali jsme si přinést večeři na pokoj. Pak jsme šli do postele. Mohlo být kolem druhé, když odcházel.” „Kam od vás odešel?” „Domů, předpokládám…” „Nešel do Edificio Presidente?”

Ticho. Žádná odpověď. Falcón čekal a pozoroval její tvář. „Čím se Basilio Lučena živí?” zeptal se. „Něčím neužitečným na univerzitě. Je odborný asistent.” „Na jaké katedře?”

„Na nějakých přírodních vědách. Možná biologii nebo chemii – nevím jistě. Nikdy jsme se o tom nebavili. Nedělá to ze zájmu. Je to pro něj místo s platem, to je všechno.”

„Dala jste mu klíč?”

„K bytu?” pohlédla na něho. Zavrtěla hlavou. „Promluvte si s Basiliem, než…”

„Jak víte, že jsem to už neudělal?” Ticho.

„Mluvila jste dnes dopoledne s Basiliem Lučenou?” zeptal se. Přikývla.

„Co jste mu řekla?”

„Myslela jsem, že by měl vědět, co se stalo.” „Takže se mohl připravit?”

„Až se s ním setkáte, bude na vás možná dělat dojem inteligentního muže. Je nepochybně vzdělaný a kultivovaný, ale jeho inteligence je naladěná na úzké vlnové pásmo a obdivuje ho jen malý okruh lidí. Jeho práce na něj neklade velké nároky, takže postupně zlenivěl. Má dům a auto, ale obojí zaplatili jeho rodiče. Nemá rodinu, nikoho nemusí živit a jeho příjem mu umožňuje vést lehkomyslný nezodpovědný život. Nikdy se nemusel o nic moc snažit a většinu času se jen povaluje. Je tohle podle vás profil vraha?”

Přerušil je Falcónův mobil. Pérez svého nadřízeného horlivě informoval o neidentifikovaných osobách, které zachytila bezpečnostní kamera. Totožnost dvou se už podařilo zjistit, jedné ještě ne. Snímek dívky, která vypadá na prostitutku, předali oddělení mravnostních deliktů. Falcón Péreze pověřil, aby se tou dívkou zabýval, a požádal Fernándeze, ať ještě jednou projde byty v Edificio Presidente.

Marně přemýšlel, jak navázat na předchozí hovor. Znovu se tedy rozjel, otočil se do protisměru a zamířil na západ k řece. Občas kradmo pohlédl na své rukojmí, aby viděl, jak se vyvíjejí jeho myšlenky. Cítil, že se blíží rozhodný okamžik a že by všechno mohlo skončit ještě před první schůzkou s vyšetřujícím soudcem. Ze zkušenosti věděl, že tak to bývá. Buď se případ uzavře do čtyřiadvaceti hodin, nebo se pak táhne celé měsíce v dlouhé bezútěšné dřině.

„Vezete mě zpátky do bytu?’ zeptala se.

„Jste inteligentní žena, doňo Consuelo.”

„Šanci zalichotit mi jste už dávno propásl.”

„Trávíte svůj život mezi lidmi,” řekl. „Rozumíte jim. Předpokládám, že také chápete, co si žádá má práce.”

„Abyste byl tak nechutně podezíravý?”

„Víte, ke kolika vraždám dojde v Seville každý rok?”

„V tomhle šťastném městě, kde se tančí v ulicích?” zeptala se a pohlédla na něho. „Ve městě cervecitas y tapitas con los amigosl Ve městě de los guapos, de los guapísimos? V tomhle bohabojném městě Panny Marie?”

„Ve městě Seville.”

„K několika tisícům,” odhadla a vrhla to číslo do vzduchu rukama obtěžkanýma prsteny. „K patnácti,” řekl. „Někdy je i pomluva vraždou.”

„Motivem většiny z nich jsou drogy,” pokračoval Falcón, aniž reagoval na její poznámku. „Zbývající se dějí pod hlavičkou, rodina’ nebo, vášeň’. A u všech těchto vražd – zdůrazňuji u všech, doňo Consuelo – se oběť a pachatel znají a ve většině případů je mezi nimi důvěrný vztah.”

„Ale pak jste narazil na výjimku, vrchní inspektore, protože já jsem svého manžela nezabila.”

Přejeli po nadjezdu nad starým železničním nádražím na Plaza de Armas a pokračovali podél řeky na Paseo Cristóbal Colón, pak kolem arény Maestranza, opery a věže Torre del Oro. Slunce postříbřilo oslnivými odlesky hladinu řeky, jejíž břehy lemovaly koruny vysokých a nyní už plně zelených platanů. Tohle rozhodně nebyl čas, kdy má člověk chuť přiznávat se k vraždě, aby strávil zbývající jara svého života za mřížemi.

„Zapírání je velmi silná lidská přirozenost…”

„O tom nic nevím. Nic jsem nezapírala,” vskočila mu do řeči.

„… protože člověk o svých pravdách nikdy nepochybuje.”

„Buď jsem lhářka, nebo naprosto pomatená,” řekla nakvašeně. „Vím, že vás nepřesvědčím, vrchní inspektore. Ale sobě říkám vždycky pravdu.”

„A říkáte ji i mně, doňo Consuelo?”

„Zatím ano… Ale možná si to rozmyslím.”

„Nechápu, jak jste dokázala přesvědčit manželovy staré lásky, že jste hloupá husička.”

„Oblékala jsem se tak,” odpověděla. „A taky tak umím mluvit.” „Jste výborná herečka.” „Všechno mi připíšete k tíži.”

Jejich oči o sebe zavadily – ty jeho měkké, tabákově hnědé, její ledové, akvamarínově modré. Usmál se na ni. Nemohl si pomoct, ale líbila se mu. Její síla, nesmiřitelný výraz úst… Na okamžik ho napadlo, jak by asi chutnaly její rty, ale rychle tu myšlenku zapudil. Přejeli po Puente del Generalisimo a on změnil téma.

„Nikdy jsem si neuvědomil, jak frankistický je tenhle kout města. Ten most…, ulice pojmenovaná po Carreru Blancovi…”

„Proč myslíte, že si můj manžel koupil byt v Edificio Presidente?”

„Myslel jsem, že se jako většina ostatních nechal inspirovat Paquirrim.”

„Ano, jistě. Manžel měl rád los toros, ale ještě víc miloval Franka.”

„A vy?”

„Já jsem už prožila život v jiné éře.” „Já také.”

„Měl byste si barvit vlasy, vrchní inspektore. Vypadáte starší.”

Zaparkovali. Falcón zavolal Fernándezovi a řekl mu, aby přišel do bytu zavražděného. Pak vyjel se seňorou Jiménezovou do šestého poschodí a kývl na pozdrav policistovi, který hlídal u dveří. Prošli prázdnou chodbou k prázdnému háčku na stěně a ve Falcónově mysli znovu probleskla představa dvojitého koridoru, v němž kráčí souběžně s vrahem. Posadili se v pracovně a mlčky čekali na Fernándeze.

„Prohlédněte si ty snímky, seňoro Jiménezová,” řekl Falcón, když se Fernández objevil. „Inspektor vám je ukáže v pořadí, jak se ti lidé objevovali na záznamech bezpečnostních kamer.”

Fernández jí předkládal snímky jeden po druhém. Nad každým zavrtěla hlavou, pouze u posledního se jí rozšířily oči a zamrkala.

„Kdo je to, doňo Consuelo?” zeptal se Falcón.

Pohlédla na něj téměř v transu, jako by v tom snímku bylo něco magického. „Basilio,” vydechla a zapomněla zavřít ústa.

5.

Čtvrtek 12. dubna 2001, Edificio Presidente, Los Remedios, Sevilla

FALCÓN SE UBRÁNIL pokušení zabrnkat prsty na kraj stolu jako koncertní pianista v bravurní kadenci. To je ono, pomyslel si vzrušeně. Podepřel si bradu palcem, napjal čelist a přejel si prstem po lícní kosti. Cítil, že mu tepnami proudí adrenalin. Ale jak to s nimi sehrát? Dohromady, nebo s každým zvlášť. Rozhodl se pro střet. Svede je k sobě. Nechá je, ať se do sebe pustí, ať se škrábou a kopou.

„Zajedu se seňorou Jiménezovou do El Porveniru,” řekl Fernándezovi. „Spojte se s podinspektorem Pérezem a pomozte mu najít tu prostitutku. A řekněte mu, že ty neznámé osoby ze záznamu bezpečnostních kamer jsme už identifikovali.”

Seňora Jiménezová si překřížila nohy a zapálila si cigaretu. Falcón vyšel na chodbu, aby zavolal Ramírezovi. Proč mu je ten chlap tak protivný?

Ramírez byl pěkně otrávený. Dostal za úkol najít vyhozené zaměstnance a vyslechnout je, přičemž mu bylo předem jasné, že z toho nic nebude. A také se to potvrdilo. Zatím stihl udělat dva a dozvěděl se od nich jen to, že jsou rádi, že mají od seňory Jiménezové pokoj. Falcón ho poslouchal s mobilem u ucha a přitom ji pozoroval. Nervózně si pohrávala s nehty palce a ukazováku a zřejmě horečně přemýšlela. Stručně Ramíreze informoval o novém vývoji, nadiktoval mu adresu Basilia Lučeny a řekl mu, aby tam přijel a připravil se na to, že oba protagonisty trochu stisknou.

Znovu zamířil s Consuelou Jiménezovou na druhou stranu řeky, tentokrát k domu číslo 17 na Calle Río de la Plata. Byl čas oběda a doprava zhoustla. V parku poklusávali kondiční běžci, zatímco dívky s vlasy staženými do ohonu, v jasném slunci veselé a rozzářené, si protahovaly těla u zábradlí. Tyto okamžiky policejní práce – to, když vezl podezřelou osobu a vnímal její těžký vnitřní boj – Falcóna fascinovaly. Zapírat nebo se přiznat? Zoufale vymýšlet lživé konstrukce nebo přijmout úlevu trestu a rozhřešení? Odkud vychází impuls, který spustí v těle procesy, jejichž výsledkem je tak závažné rozhodnutí?

Odbočil doprava na Avenida de Portugal, která probíhala za výškovými domy na Plaza de Espafia. Budova, která představovala centrum někdejší Světové výstavy v roce 1929, byla pro něj tak běžná, že by si jí ani nevšiml, ale v tento den, kdy její zdi z červených cihel ostře vystupovaly na pozadí modré oblohy a bující zeleně kolem, ho téměř ohromila. Vzpomněl si přitom, jak jeho otec vyskočil, když se díval v televizi na film Lawrence v Arábii, a vykřikl, že David Lean udělal z tohoto domu britskou ambasádu v Káhiře. „Můžete mluvit, jestli chcete,” řekl.

Začala agresivně, ale po prvním slově se odmlčela. Našla v kabelce rtěnku a upravila si tvar rtů.

„Jsem stejně zvědavá jako vy,” řekla potom.

Zaparkoval kousek od domu. Ramíreze nikde neviděl. Vzal protokol z ohledání mrtvoly a začal ho pročítat. Přimhouřenýma očima vnímal podrobnosti. Použité nástroje, demonstrace technického postupu, chemikálie patrné na oděvu oběti – to vše znovu potvrzovalo jeho podezření.

Kolem projelo auto. Ramírez na ně kývl a zaparkoval na konci ulice. Vystoupil, zamířil zpět, prošel brankou domu číslo 17 a zazvonil. Lučena mu otevřel. Mluvili spolu. Ramírez mu ukázal policejní průkaz a Lučena ho vpustil dovnitř. Minuty míjely. Potom vystoupil i Falcón se seňorou Jiménezovou, došli k domu a zazvonili. Opět otevřel Lučena. Vypadal uštvaně. Pohlédl na Falcóna a přitom zachytil modrý záblesk očí své milenky. Bylo zřejmé, že má strach, ale z čeho, tím si nebyl Falcón jistý. Vešli dovnitř. Lučena stál ve vlastním obývacím pokoji, jako by se dostavil na policii k výslechu. Snažil se snést tlak všech tří párů očí, které se na něho upíraly. Falcón zaujal místo vedle televizní sestavy s připojenou videokamerou, Ramírez zůstal u dveří a Lučena se posadil na postranní opěrku křesla. Seňora Jiménezová si vybrala pohovku proti němu. Vrhla na něho pohled koutkem oka, přehodila si nohu přes nohu a začala tou vrchní kývat.

„Už jsme se dozvěděli od seňory Jiménezové, že jste u ní včera večer byl,” začal Falcón. „Vzpomínáte si, kdy jste od ní odcházel?”

„Kolem druhé v noci,” odpověděl a prohrábl si rukou řídké hnědé vlasy.

„Kam jste šel po tom, když jste opustil hotel Colón?”

Noha seňory Jiménezové se přestala kývat.

„Sem, domů.”

„A šel jste pak ještě někam jinam – myslím v noci?”

„Ne. Až ráno do práce.”

„Jakým způsobem jste se do práce dopravil?”

Zaváhal. Nechal se zaskočit začátečnickou otázkou.

„Autobusem.”

Roli tazatele převzal Ramírez. Ptal se ho na autobusové linky. Lučena se zaplétal do lží, ale trval na svém. Po chvíli mu Falcón podal vytisknutý snímek z bezpečnostní kamery.

„Jste to vy, seňore Lučeno?” zeptal se.

Nervózním pohybem přikývl.

„Jaký předmět přednášíte na univerzitě?”

„Biochemii.”

„Takže zřejmě pracujete v jedné z těch budov na Avenida de la Reina Mercedes, že?” Znovu přikývl.

„To je velmi blízko Heliopolisu, kam se stěhuje seňora Jiménezová, že?” Pokrčil rameny.

„Na vaší fakultě asi není těžké opatřit si takovou chemikálii, jako je chloroform, že?” „To není.”

„A solný roztok a skalpely a chirurgické nůžky?” „Samozřejmě že ne. Je tam laboratoř.”

„Vidíte ty číslice v pravém dolním rohu snímku? Jaký údaj na nich je?” „02.36. 12.04.01.”

„Koho jste šel v tu dobu navštívit do Edificio Presidente?” Stiskl si dvěma prsty konec nosu a zavřel oči.

„Mohli bychom si o tom promluvit mezi čtyřma očima?” zeptal se po chvíli.

„Vaše odpověď zajímá nás všechny,” poznamenal Ramírez.

„Zhruba pětadvacet minut po tom, co jste vstoupil do domu, byl zavražděn Raúl Jiménez,” řekl Falcón. Všiml si, že v tuto chvíli na něho Lučena pohlíží ne jako na vyšetřovatele, který ho zahnal do úzkých, ale spíš jako by v něm hledal spojence. Pochopil proti komu. Proti ní, Consuele Jiménezové. Z té měl strach.

„Šel jsem do osmého poschodí,” řekl Lučena a rozhodil ruce.

Byla to nečekaná odpověď, která přinutila Ramíreze, aby vytáhl zápisník.

„Do osmého?” opakovala seňora Jiménezová užasle.

„Tam bydlí Orfilia Trinidad Muňoz Delgadová,” oznámil Ramírez.

„Té musí být už devadesát,” prohlásila seňora Jiménezová jedovatě.

„Čtyřiasedmdesát,” řekl Ramírez. „A ještě tam bydlí Marciano Joaqín Ruíz Pizarro.”

„Marciano Ruíz je divadelní režisér,” podotkl Falcón.

Lučena se obrátil k němu a přikývl.

„Znám ho,” pokračoval Falcón. „Navštěvoval mého otce. Ale on je…” „Un maricón,” řekla hlubokým hlasem tvrdě seňora Jiménezová.

Ramírez teatrálně o krok ucouvl a užasle na Lučenu zíral. Falcón vytáhl mobil a zavolal Fernándezovi, který mu sdělil, že mu v Ruízově bytě nikdo neotevřel, když tam odpoledne zvonil.

„Dnes není doma,” řekl Lučena. „Zavezl mě do práce a pak jel do Huelvy. Zkouší Lorcovu Krvavou svatbu.”

Napětí v místnosti věstilo výbuch. A ten přišel. Seňora Jiménezová náhle vyskočila, a než jí v tom mohl někdo zabránit, rozmáchla se a Lučenu udeřila. Nebyl to políček, spíš pádný úder. Bože, všechny ty prsteny, pomyslel si Falcón.

, Mijo de puta!” zaječela vztekem bez sebe od dveří.

Po Lucenově tváři stékala stružka krve. Domovní dveře bouchly a na dlážděné cestě ostře zaklapaly podpatky.

„Tohle nechápu,” zakroutil hlavou Ramírez. „Proč chodíte šoustat ji, když jste…?”

Lučena vytáhl balíček papírových kapesníků a jedním si poťukal zraněné místo na čele.

„Můžete mi to vysvětlit?” nedal mu pokoj Ramírez. „Chcete říct, že vám to vyhovuje na obě strany?”

„Opravdu musím toho troubu snášet?” obrátil se Lučena k Falcónovi.

„Pokud nechcete strávit pár hodin na policejním ředitelství, tak musíte.”

Lučena vstal, vrazil si ruce do kapes, došel doprostřed místnosti a obrátil se k Ramírezovi. Jeho ochablost byla ta tam a nahradila ji výsměšná aristokratická uhlazenost, s jakou kdysi odpovídali šviháci na výzvu k souboji.

„Souložím s ní, protože mi připomíná mou matku,” řekl.

Byla to vykalkulovaná urážka a zasáhla přesně zamyšlený cíl. Lučena dobře poznal, že Ramírez vyšel z jiné společenské třídy než on. Inspektor pocházel z konzervativní dělnické sevillské rodiny a žil se ženou a dvěma dcerami v domě svých rodičů. Jeho matka byla stále naživu, bydlela s nimi a se ženou se dohodli, že až zemře tchán, což se mohlo vzhledem k jeho zdraví stát každým dnem, přestěhuje se k nim i tchyně. Ramírez zaťal pěsti. Nehodlal dovolit, aby před ním kdokoliv takhle mluvil o matkách.

„Odcházíme,” řekl náhle Falcón a vzal Ramíreze za křečovitě napjatou paži.

„Chci telefon… Ať nám dá telefon toho druhého maricóna,” vyrazil detektiv staženým hrdlem a vykroutil ruku z Falcónova sevření.

Lučena přistoupil ke stolu, napsal cosi na kousek papíru a podal ho Falcónovi. Ten vyvedl Ramíreze ven.

Doprava proudila po Calle Río de la Plata stejně líně jako stejnojmenná řeka přes Buenos Aires. Seňora Jiménezová přecházela na konci ulice. Hněv z ní jen sršel. Stejně jako z Ramíreze. Falcón si mezi nimi připadal jako jejich pečovatel.

„Zavolejte mobilem Fernándezovi,” obrátil se k detektivovi. „Uvidíme, jestli už našli tu dívku.”

Za jejich zády bouchly dveře Lucenova domu. Falcón zamířil po chodníku ke Consuele Jiménezové a uvažoval: Tak tohle je ta vzdělanost a kultivovanost, o níž mluvila a kterou zřejmě tak oceňuje? Kam jsme se to dostali? Ke společnosti bez jakýchkoliv pravidel?

Doňa Consuela plakala, ale tentokrát hněvem. Skřípala zuby a dupala, aby se zbavila ponížení, které jí připravil milenec před svědky. Falcón došel až k ní s rukama vraženýma v kapsách. Přikývl, jako by souhlasil s jejími pocity, ale v duchu si myslel: Tohle je policejní práce. V jednu chvíli je člověk přesvědčený, že už to má, že je na stoprocentní stopě, která ho dovede k uzavření případu, a v další se ocitne na ulici a říká si, jak jsem mohl být tak naivní, tak prostoduchý.

„Odvezu vás zpátky k sestře,” řekl.

„Co jsem mu udělala?” vyrazila ze sebe. „Co jsem mu kdy udělala?” „Nic,” odpověděl Falcón.

„Bože, co je tohle za den!” povzdechla s pohledem na dokonale modrou oblohu. Všechna její vyrovnanost byla pryč, daleko, kdesi za hranicí stratosféry. „Posraný den!”

Sklonila hlavu a hleděla na zmuchlané kapesníky v dlani jako etruský kněz věštící z obsahu vnitřností obětovaných zvířat. Jako by v nich chtěla najít nový rozum, jasnost duše, budoucnost. Náhle se vzpamatovala a vztekle zmáčený chuchvalec zahodila. Falcón ji vzal za paži a obrátil ji k autu. Když jí pomáhal dovnitř, sděloval mu Ramírez, že už dívku našli v Alamedě a vezou ji na policejní ředitelství na Blas Infante.

„Řekněte Fernándezovi, aby vyslechl posledního zaměstnance, kterého seňora Jiménezová vyhodila. A Pérez by měl tu holku nechat v nejistotě, než přijedeme. Chci mít hlášení do půl páté hotové. V pět jdeme k soudci Calderónovi.”

Potom Falcón zavolal na mobil Marcianu Ruízovi a řekl mu, že by se měl vrátit do Sevilly, aby mohl ještě večer podat svědeckou výpověď. Ruíz se pokusil protestovat, ale Falcón mu obratem pohrozil, že pokud nepřijede, okamžitě Lučenu zavře.

„Už jste se uklidnil?” zeptal se Falcón Ramíreze stojícího venku. Detektiv přikývl. „Tak odvezte Lučenu na ředitelství a sepište s ním výpověď. A pokuste se s ním jednat slušně.”

Falcón vyvedl Lučenu z domu a posadil ho na zadní sedadlo Ramírezova auta. Pak všichni odjeli. Falcón ujížděl po Avenida de Borbolla a uvažoval: Dnes je snad už každý cvok. Je to jako epidemie. A spustilo ji pár šokujících případů, většinou s dětmi. Únosy, po nichž následovalo čekání a pak objev zneužitého těla. A tohle je totéž…, jako by k lidské zkušenosti opět přibyl další exces a na druhé straně ubylo něco dobrého, co nelze ničím nahradit. Denní světlo už bude kalnější, vzduch méně svěží…

„Viděl jste takových lidí hodně?” zeptala se seňora Jiménezová. „Asi ano. Zřejmě se s nimi setkáváte pořád.”

„Jakých lidí?” pohlédl na ni Falcón. Věděl, o čem mluví, ale nechtělo se mu do toho tématu.

„Takových, kteří žijí dokonalý život, a pak, během několika málo vteřin zjistíte…”

„Ne!” vyštěkl prudce.

To slovo „dokonalý”, to ho vyvedlo z míry. To ho tak zatvrdilo. Vzpomněl si na její dřívější slova, kterými tvrdě zasáhla jeho „dokonalý” život: „To je zlé,” řekla mu před pár hodinami. „To je ještě horší – být opuštěn, protože se rozhodla žít raději sama.” Cítil chuť být zlý a musel přemáhat touhu oplatit jí její bezohlednost ještě větší bezohledností. Říct jí: Myslím, že tohle je ještě horší – být opuštěna, protože milenec si našel do postele chlapa. Ovládl se však a místo toho si pomyslel, že mu možná Inés zničila ženský svět.

„Ale ano, vrchní inspektore…,” řekla.

„Ne. V žádném případě,” trval na svém, „protože jsem se nikdy nesetkal s nikým, kdo by vedl dokonalý život. Jistě, dokonalá minulost a zářivá budoucnost, tyhle pojmy znám. Ale dokonalá minulost je vždycky výsledek pečlivé redakce a zářivá budoucnost zase bláhový sen. Dokonalý život existuje jen na papíře a i pak jsou v něm mezery mezi slovy a řádky a text má málokdy nějaký obsah.”

„Ano, jsme opatrní,” řekla. „Opatrní na to, co ukazujeme druhým i co odhalujeme sami sobě.”

„Nechtěl jsem být tak… příkrý,” řekl. „Měli jsme oba těžký den, a ještě mu není konec.”

„Pořád nemůžu uvěřit, jak jsem mohla být tak hloupá,” povzdechla. „Potkala jsem Basilia ve výtahu v Edificio Presidente. Zřejmě odcházel z osmého poschodí. Netušila jsem, že… Ale proč to dělal? Proč se obtěžoval, aby mě svedl?”

„Zapomeňte na něj. Není pro vás důležitý.”

,, Pokud mi po něm nic nezůstane.”

„Tak si nechte udělat test,” řekl bezohledněji, než měl v úmyslu. „Ale začněte taky přemýšlet o tom, kdo mohl mít jakýkoliv důvod, jakýkoliv motiv k odstranění vašeho manžela, doňo Consuelo. Chci od vás jména a adresy všech jeho přátel. Chci, abyste si, například, vzpomněla, kdo vám řekl, že jste podobná jeho první ženě. A chci Raúlův diář.”

„V kanceláři měl stolní diář, ale ten jsem mu vedla já. Když si pořídil mobil, zápisník s adresami a telefonními čísly zahodil. Ostatně mluvil s lidmi jenom telefonem. Papír skoro nepoužíval, pero ztrácel a vždycky mi kradl moje, když ho potřeboval.”

Falcón si uvědomil, že zapomněl na Jiménezův mobil. Zavolal technikům a soudnímu lékaři. Nikdo žádný mobil na místě činu neviděl. Musel ho tedy vzít vrah.

„A vedl si nějaké jiné záznamy?”

„V počítači v kanceláři je jeho starý adresář.”

„Kde je ta kancelář?”

„Nad restaurací na Plaza de Alfalfa.”

Podal jí svůj mobil a požádal ji, ať zařídí, aby mu ten adresář během půlhodiny vytiskli.

Krátce po třetí odpoledne ji vysadil před domem její sestry v San Bernardu. O deset minut později zaparkoval v blízkosti východní brány do Jardines de Murillo a pokračoval dál pěšky. Zpola běžel, když se proplétal zaplněnými uličkami Barria de Santa Cruz, kde se už shromažďovali turisté, aby zhlédli další procesí Semana Santy. Slunce, které se na chvíli schovalo za mrak, se znovu rozzářilo. Bylo horko a brzy se začal potit. V úzkých uličkách se vznášela těžká směs pachů ducadosek, květů pomerančovníků, koňského trusu a závanů kadidla z procesí. Dlažební kameny byly pokapané voskem ze svící a musel dávat pozor, aby neuklouzl.

Svlékl si plášť a vzal to zkratkou bočními uličkami, kterou znal z doby, kdy se mu ještě dařilo navštěvovat kurs angličtiny v Britském institutu na Calle Frederico Rubio, za nějž stále ještě platil. Došel na jihovýchodní roh Plaza de Alfalfa, zaplněného snad všemi národnostmi světa. Prodral se davem na Calle San Juan a najednou poznal, že je jiným davem unášen směrem ke Calle Boteros. Příliš pozdě si uvědomil, že udělal chybu. Procesí se už blížilo a neměl šanci se z toho lidského stáda vymanit. Dav ho unášel dál směrem k alegorickým nosítkám ověnčeným květinami, která právě míjela roh jedné z budov a sunula se vpřed nesena dvaceti costaleros. Panna Maria, cudná a vážná pod baldachýnem z bílých krajek, se zachvívala ve svíjivých proužcích vonného dýmu, stoupajících z nesčetných kaditelnic, jimiž ti, co je nesli, kývali na všechny strany, aby dým co nejvíc rozptýlili. Falcón cítil, že se mu začíná točit hlava, navíc dojem neskutečnosti umocňovalo pompézní dunění bubnů skupiny hudebníků, kteří kráčeli za alegorickými nosítky.

Dav se sunul vpřed. Procesí si pomalu a neúprosně razilo cestu jeho středem a Panna plula nad mořem tváří strnulých v posvátném údivu a celé její tělo se kývalo ze strany na stranu v hypnotickém pomalém rytmu kroku costaleros, kteří ji nesli. Náhle vytryskly ze skupiny hudebníků pronikavé disonantní zvuky trumpet a v těsném prostoru uličky sevřené okolními domy rezonovaly ve Falcónově hrudi s takovou intenzitou, až se mu zdálo, že mu ji roztrhnou. Dav vydechl vzrušením nad tou úžasnou chvílí, nad plačící Pannou, nad vyvrcholením extáze… a Falcón cítil, že se mu před očima dělá mlha.

6.

Čtvrtek 12. dubna 2001, Calle Boteros, Sevilla

PROCESÍ* přešlo a neživé oči Panny naplněné smutkem se upřely jinam. Dav se zastavil. Zazněla poslední salva tónů trubek a dunění bubnů zapadlo do ticha. Costaleros sundali nosítka z ramen a dav je odměnil potleskem. Kajícníci ve vysokých čepicích opřeli kříže o zem a sklonili vysoké svíce. Falcón se chytil madla kolečkové židle jakési staré dámy. Žena zamávala na jednoho z nazareňos, který si právě nazvedl kápi. Kupodivu pod ní byla normální lidská tvář, o nic pochmurnější a zlověstnější než tvář obrýleného účetního. Muž se dokonce usmál.

Falcón si uvolnil kravatu a utřel si zpocený obličej. Protlačil se okrajem davu a jako opilý se potácel mezi nazareňos. Lidé na druhé straně se před ním rozestoupili. Našel trochu místa na chodníku, sklonil hlavu až ke kolenům a s úlevou ucítil, že mu krev opět vtéká do hlavy a osvěžuje mu mozek.

Uvědomil si, že celý den nic nejedl, ale zároveň věděl, že tím to není. Podíval se zpátky na procesí a na Pannu, která upřeně hleděla před sebe. Teď’ už k němu byla lhostejná. Ale předtím ne. To bylo ono! Před tím na něj její oči padly – na okamžik, na zlomek vteřiny do něj vstoupila a naplnila ho. Zdálo se mu, že už něco takového zažil, ale nemohl si vzpomenout kdy a kde. Byl to příliš prchavý dojem, příliš vzdálená vzpomínka.

Našel kancelář nad Jiménezovou restaurací, vzal si vytisknutý adresář, který mu připravili, a vypil sklenici vody. Pak opustil staré město se všemi jeho procesími, vyjel směrem k řece a dostal se na druhou stranu na Plaza de Cuba. Cítil se prázdný a hladový. Zastavil u baru na Avenida de la Re-

* V době Semana Santy se každý den vynášejí ze sevillských kostelů alegorická ztvárnění výjevů z pašijových her. Nesou je costaleros, za nimiž jde průvod až dvou a půl tisíce kajícníků zvaných nazareňos, mužů v černých tunikách, vysokých čepicích a maskách, jimiž mají zakryté tváře na znamení, že jejich totožnost zná jen Bůh. Nosítka s alegorickými výjevy se pohybují pomalým, hypnoticky houpavým krokem podle povelů vůdců procesí. Rituál nabyl současné podoby v 17. století a vrcholí na Velký pátek ráno. Pozn. překl.

publica Argentina a koupil si bocadillo de chorizo. Příliš však jídlo hltal a sousta mu zůstala vězet v hrudi a tlačila ho tam jako bolest ze ztráty bližního, což bylo zvláštní, neboť od otcovy smrti před dvěma lety nikoho blízkého neztratil.

Budova, v níž sídlilo policejní ředitelství, stála na křižovatce Calle Blas Infante a Calle López de Gomara. Zaparkoval za ní a vystoupil po dvou krátkých ramenech schodiště do své kanceláře, z níž se mu nabízel výhled na vyrovnané řady aut. Kancelář byla stroze zařízená, bez jediného předmětu osobního charakteru, se dvěma křesly, kovovým stolem a několika šedivými registračními skříňkami. Osvětlení obstarávalo jedno zářivkové těleso. Falcón neměl rád jakékoliv rozptylování při práci.

Čekalo na něj osmatřicet zpráv a pět z nich bylo od jeho přímého nadřízeného, šéfa oddělení soudní policie, komisaře Andrése Loba, který nepochybně reagoval na tlak svého šéfa, komisaře Firmina Leona, o jehož přátelském vztahu k Raúlu Jiménezovi se Falcón dozvěděl z fotografií. Hned po příchodu se odebral do místnosti, v níž se prováděly výslechy. Byl tam Ramírez s Basiliem Lučenou. Ramírez stál nad Lučenou se zaťatou pěstí, jako by se ho chystal udeřit. Falcón ho zavolal ven, krátce mu vysvětlil, s jakou strategií hodlá vést výslech prostitutky, a požádal ho, aby za ním poslal Péreze. Pak vstoupil dovnitř. Lučena zvedl hlavu, ale hned zase pokračoval v psaní svědecké výpovědi.

„To, co jste řekl inspektoru Ramírezovi u vás doma…,” začal Falcón.

„Každý student vám potvrdí, že na pitomce reagují přednášející špatně.”

„To je všechno, co mi k tomu chcete říct?”

„Překvapuje mě, že vás to tak trápí, vrchní inspektore.”

„Jeho to taky trápí, dokonce uvažoval, jestli ze sebe neudělal hlupáka.”

„Pochybuju, že má matka byla někdy v posteli tak dobrá jako Consuela, jestli vám jde o tohle.”

„Jste nevyzpytatelný člověk, seňore Lučeno.”

„V nevyzpytatelné době,” odsekl.

„Jak dlouho jste se scházel se seňorou Jiménezovou?”

„Asi rok,” odpověděl. „To bylo poprvé, co jsem se od té doby do Edificio Presidente vrátil… Takovou mám smůlu.”

„A Marciano Ruíz?”

„Vidím, že jste stejně zvědavý jako ten váš inspektor,” poznamenal ironicky. „Už mě to začíná lehce otravovat, done Javiere. S Marcianem se scházíme tehdy, když se už vrcholně nudím.”

Vstoupil Pérez. Řekl Falcónovi, v které místnosti je prostitutka, a převzal Lučenu.

Dívka seděla u stolu, kouřila a hrála si přitom s dvěma balíčky fortun. Měla na sobě kostkovanou minisukni, bílou blůzu a vysoké černé boty. Byla drobná a vypadala, jako by se na ni ještě vztahovala povinná školní docházka, ale v hnědých očích, podmalovaných modrými stíny, měla vepsáno dost zkaženosti na to, aby každý na první pohled poznal, že dojem školačky je mylný. Civěla před sebe na prázdnou obrazovku televizoru. Její vlasy vypadaly, jako by si je střihala sama a ještě bez zrcadla. Na opěradle volné židle visela blond paruka.

Ramírez zapnul magnetofon, představil ji jako Eloisu Gómezovou a ohlásil sebe a Falcóna.

„Víte, proč jste tady?” zeptal se Falcón.

„Ještě ne. Řekli mně, že na mě máte jen pár otázek, ale já vím, jak to tu chodí. Nejsem tady poprvý… Znám ty vaše hry.”

„My jsme jiní než ti, které znáte,” řekl Ramírez.

„Jo, to je pravda,” souhlasila. „A kdo teda jste?”

Falcón se podíval na Ramíreze a nepatrně zavrtěl hlavou.

„V noci ze včerejška na dnešek jste byla s klientem, že?” řekl Falcón.

„A ne s jedním,” zasmála se. „Se spoustou. Je Semana Santa, v našem byznysu největší fofr v celým roce.”

„Větší než při férii?” zeptal se Ramírez mírně překvapen.

„O tom nepochybujte,” řekla. „Zvlášť v posledních dnech, kdy sem přijížděj lidi z venkova.”

„Jedním z vašich klientů včerejší noci byl Raúl Jiménez. Navštívila jste ho v jeho bytě v Edificio Presidente.”

„Já ho znám jako Rafaela. Dona Rafaela.”

„Vy jste s ním už někdy byla?”

„To je můj pravidelnej kunčaft.”

„A vždycky v jeho bytě?”

„Minulou noc to bylo potřetí nebo počtvrtý v jeho bytě. Ale normálně to sfouknem vzadu v autě.”

„A jak k tomu došlo teď?” zeptal se Ramírez.

„Zavolal mně na mobil. Naše parta holek si vloni koupila tři mobily.”

„V kolik hodin vám volal?”

„Já jsem to nebrala. Byla jsem právě s někým jiným… Ale muselo to bejt někdy kolem půlnoci. Myslím poprvý.”

„Jak poprvý?”

„Chtěl se mnou jen mluvit, takže pak asi ve čtvrt na jednu zavolal znovu. Chtěl, abych za ním přišla do jeho bytu. Řekla jsem mu, že venku můžu vydělat spoustu peněz, a on se mě zeptal, kolik teda chci. Řekla jsem mu sto tisíc.”

Ramírez vybuchl smíchy.

„Tak takhle vy slavíte Semana Santu,” řekl. „To je šílená cena.” Také Eloisa Gómezová se zasmála a viditelně se uvolnila. „Neříkejte, že vám těch sto tisíc dal,” pokračoval Ramírez. „Dohodli jsme se na padesáti.”, Joder.”

„Jak jste se tam dostala?” zeptal se Falcón, aby vrátil výslech ke smysluplnějším otázkám.

„Taxíkem,” odpověděla a zapálila si cigaretu. „Kolik bylo hodin, když jste vystoupila?” „Chvíli po půl jedny.” „Byl tam někdo?” „Nikoho jsem neviděla.” „A co v domě?”

„Taky nikdo. Ani správce jsem nezahlídla… ke svý radosti. Výtahem jsem jela sama a don Rafael mně otevřel dřív, než jsem stačila zazvonit. Asi mě viděl kukátkem.”

„Neslyšela jste ho odemykat dveře?”

„Jenom je otevřel.”

„A zamknul je, když jste vešla dovnitř?”

„Jo. Nemám to ráda, ale nechal klíče ve dveřích, tak jsem nic neříkala.” „Všimla jste si něčeho zvláštního v tom bytě?”

„Že byl skoro prázdnej. Don Rafael mně řekl, že se stěhuje. Zeptala jsem se ho kam, ale neodpověděl. Jako by myslel na něco jinýho.” „Povězte nám, co bylo dál,” pobídl ji Ramírez.

Zahihňala se a zakroutila hlavou, jako by chtěla říct, že všichni chlapi jsou stejní.

„Šla jsem za ním do jeho pracovny. V rohu měl puštěnou televizi – šel tam ňákej starej film. Vytáhl ze stolu kazetu a strčil ji do videa. Pak mně řek, abych si oblíkla takovou tlustou modrou sukni ke kolenům a na blůzu modrej svetr. Jo a vlasy jsem si měla svázat do drdolu – měla jsem totiž dlouhou černou paruku. On má rád brunety.”

„Viděla jste, že by si bral nějaké pilulky?”

„Ne.”

„A nevšimla jste si něčeho zvláštního kromě toho, že byl byt prázdný?” „Jako čeho?”

„Například něčeho, co by vás zneklidnilo.”

Chvíli uvažovala, ochotná jim nějak pomoct. Pak zvedla prst. Oba se naklonili dopředu.

„Byl naboso,” řekla. „Ale to mě vůbec nezneklidnilo.” Zklamaně se uvolnili.

„Co je? To je vaše chyba. Páčíte ze mě věci, který jsem neviděla.”

„Toho si nevšímejte,” prohlásil Ramírez. „Co bylo dál?”

„Řekla jsem si mu o peníze. Dal mně padesát tisíc a já jsem si je přepočítala. Pak vzal dálkovej ovládač a pustil na videu nějaký porno. Potom si svlík kalhoty. Vlastně je jen spustil a vystoupil z nich. No a pak jsme šli na to.”

„A co okna?” zeptal se Ramírez.

„Co je s nima?”

„Dívala jste se do nich.”

„Jak to víte?”

„Chtěl říct, že si myslí, že jste se do nich dívala,” upřesnil Falcón. „Měl zatažený závěsy,” odpověděla váhavě, jako by v ní vzklíčilo podezření.

„Takže jste spolu… provozovali sex,” řekl Ramírez. „Jak dlouho to trvalo?”

„Dýl, než jsem čekala.”

„Proto jste se otáčela?” zeptal se Ramírez.

Výraz hnědých očí ztvrdl. Tohle nebyly obvyklé policejní hry, které znala. „Kdo vlastně jste?” zeptala se. „Inspektor Ramírez.”

„Jsme vyšetřovatelé z oddělení vražd,” dodal Falcón.

„On ho někdo zabil?” zeptala se a těkala mezi nimi očima. Oba přikývli.

„A osoba, která to udělala, byla v bytě, když jste tam přišla.”

Vytrhla cigaretu z úst a vzrušeně dýchala.

„Jak to víte?” vyhrkla pak.

Ramírez už měl připravenou kazetu a jen stiskl tlačítko na dálkovém ovládači. Na obrazovce televizoru se objevila prázdná chodba, prázdný háček a pruh světla vycházející z Jiménezovy pracovny, vše podbarvené zvuky předstírajícími smyslnou vášeň. Falcón cítil, že se mu zježily chlupy na krku. Eloisa Gómezová zírala jako konsternovaná. Kamera se stočila kolem rohu a vzápětí dívka uviděla samu sebe, jak klečí před Raúlem Jiménezem. Ten se díval na obrazovku televizoru, zatímco ji spíš zajímaly závěsy na okně. Pak otočila hlavu a kamera se chaoticky stáhla do tmy.

Eloisa Gómezová prudce vstala a začala přecházet po místnosti. Ramírez vypnul video.

„To je hrozně divný,” řekla a ukázala cigaretou na temnou obrazovku. „Něčeho jste si všimla?” zeptal se Falcón.

„Nevím, jestli jste mně to nenasadili do hlavy vy, ale teď si vážně na něco vzpomínám,” řekla a přivřela oči, aby si to lépe vybavila. „Změnilo se světlo, jako by se tam pohnul stín. Toho se ve svý branži bojím…, když se hejbou stíny.”

„Když temnota začne mít vlastní život,” řekl Falcón bezděčně. Ramírez a dívka se na něj udiveně podívali. „Ale nereagovala jste na to…, na ten hýbající se stín, že?”

„Myslela jsem, že se mně to jen zdálo, a hned potom se don Rafael…, prostě dosah orgasmu a už jsem žádnej stín nezkoumala.”

,, A co bylo pak?”

„Normálně. Trochu jsem se v koupelně umyla a odešla jsem.” „Zamknul za vámi?”

„Jo. Stejně jako zamykal poprvní, na pět nebo na šest západů. Taky jsem slyšela, že vytáh klíč. Pak přijel výtah.” „Kolik bylo hodin?”

„Nevím přesně. Asi ne moc po jedny. Kolem půl druhý jsem už byla v Alamedě s jiným klientem.”

„Padesát tisíc, to je slušný výdělek za hodinu,” poznamenal Ramírez.

„Jenže to chvíli trvá, než se k takový taxe dopracujete,” řekla a oba se zasmáli.

„Jaké máte číslo mobilu?” zeptal se Falcón a oba se znovu rozesmáli, dokud nezjistili, že to myslí vážně. Nadiktovala mu to číslo.

„To bude zřejmě všechno,” řekl Ramírez, stále s humorným výrazem na tváři. „Až na to, že jste nám určitě něco zamlčela, nemám pravdu, vrchní inspektore?”

Falcón na to nereagoval. Dívka na něj nejisté pohlédla a pak se znovu obrátila k tomu, od koho náhle cítila hrozbu.

„Nic jsem nezamlčela. Řekla jsem vám všechno, co se tam dělo.”

„Kromě toho nejdůležitějšího,” prohlásil Ramírez. „Neřekla jste nám, kdy jste ho do toho bytu pustila.”

Trvalo několik vteřin, než jí došlo, co tím míní. Pak jí tvář ztuhla jako posmrtná maska.

„Zdálo se mně, že jste na mě až moc hodnej, aby to byla pravda.”

„Nejsem hodný,” řekl Ramírez. „A vy taky ne. Víte, co ten chlap udělal – ten, kterého jste pustila do bytu? Umučil toho starého člověka k smrti. Přispěla jste k tomu, že don Rafael musel zemřít nejhorší smrtí, s jakou jsme se kdy ve své policejní kariéře setkali. Žádnou kulkou do hlavy nebo nožem do srdce, ale pomalu, krutě…, v nesnesitelných mukách.”

„Nikoho jsem do toho bytu nepustila.”

„Řekla jste, že nechal klíče ve dveřích,” přidal se Falcón.

„Nikoho jsem do toho bytu nepustila.”

„Řekla jste, že jste něco viděla,” vyštěkl Ramírez.

„Vy jste mě zblbli, že jsem něco viděla, ale nic jsem neviděla.”

„Změnilo se světlo,” naléhal Ramírez.

„Pohnuly se stíny,” dodal Falcón.

,, Nikoho jsem nikam nepustila,” řekla pomalu. „Všechno tam probíhalo přesně tak, jak jsem vám řekla.”

Ukončili výslech pár minut před půl pátou. Falcón poslal Ramíreze pro policistku, jež by jí odebrala vzorek ochlupení z klína, aby ho mohli technici porovnat s tím, který našli na koberci v Jiménezové bytě. Když odcházeli, slyšel Ramíreze, že s ní mluví, jako by byli staří přátelé – jako by se domlouvali, kam si večer zajdou, pouze slova byla jiná.

„Říkám vám, Eloiso, být vámi, tak bych dal od toho chlapa ruce pryč. Jestliže zabil jednoho člověka, klidně může zabít i vás. Ten, kdo je schopný takového zvěrstva, vás oddělá, aniž mrkne okem. Radím vám, dávejte na sebe pozor. A jestli vás napadne nějaké podezření, jakékoliv, tak mi zavolejte.”

Falcón se vrátil do své kanceláře a zavolal Baenovi a Serranovi, aby se zeptal, jestli se jim podařilo najít nějakého svědka před Edificio Presidente. Dozvěděl se, že nepodařilo. Mluvili jen s několika lidmi. Obchody byly zavřené a většina místních z centra se šla podívat na procesí.

Ukončil hovor a začal si lupat klouby. Jeden po druhém. Inés tenhle jeho zlozvyk nenáviděla, ale on to dělal bezděčně, protože ho to uklidňovalo. Bohužel ji to naopak rozčilovalo. Nebo spíš přivádělo k zuřivosti.

Po chvíli znovu zvedl sluchátko a zavolal komisaři Lobovi. Ten ho požádal, aby za ním přišel do kanceláře. Cestou k výtahu potkal Falcón Ramíreze a řekl mu, aby připravil zprávu pro schůzku se soudcem Calderónem. Pak vyjel do nejvyššího poschodí. Lobova sekretářka, jedna z těch drobných Sevillanek, které vytahují všechnu svou extravaganci až po pracovní době, ho poslala pohybem hlavy a mrknutím oka do šéfovy kanceláře.

Lobo stál u okna, dělal dřepy a obdivoval přitom svěží zeleň parku de los Príncipes na druhé straně ulice. Byl malý, ale sporý, s velkýma chlupatýma rukama zemědělce, býčí šíjí a šedivými vlasy. Dříve k němu ještě neodmyslitelně patřily brýle se silnými černými obroučkami, jaké se nosily kdysi, ale někdy před rokem ho žena přesvědčila, aby si nechal udělat kontaktní čočky. Byl to pokus zlepšit jeho vizáž, který se nepovedl, neboť komisař měl oči barvy říčního bahna, a navíc bez brýlí byly ještě patrnější jeho hrubé rysy a o to výrazněji vynikal jeho nos ve tvaru skoby. Zkrátka komisař Lobo připomínal kriminálníka víc než většina těch, kteří seděli v celách předběžného zadržení. Přesto to byl dobrý šéf a přímý člověk, jenž vždycky dokázal své lidi podpořit.

„Víte, čí případ řešíte?” zeptal se přes rameno. „Raúla Jiméneze.”

„Ne, vrchní inspektore. Případ komisaře Leona.”

„Viděl jsem ho na fotografiích v Jiménezové pracovně.”

„S kým na nich byl v posteli?”

„To nejsou snímky tohoto druhu.”

„Dělal jsem si legraci, vrchní inspektore,” řekl Lobo. „Možná jste na těch fotkách viděl ještě spoustu dalších funcionarios.”

„Ano, viděl.”

„Mě taky?”

„Ne, komisaři.”

„Samozřejmě, protože já k nim nepatřím, vrchní inspektore,” řekl Lobo a zamířil ke stolu.

Posadili se. Lobo sepnul ruce, jako by se chystal drtit kokosový ořech. „Vy jste tu nebyl v době konání Expa v devadesátém druhém, že?” zeptal se. „Ne. Tenkrát jsem působil v Zaragoze.”

„V době Expa ‘92 tady byla zcela jiná situace než v Barceloně při olympiádě. Určitě si vzpomenete, že Katalánci na tom podniku vydělali, zatímco tady Andalusané totálně prodělali.”

„Slyšel jsem všelijaké pověsti o korupci.”

„Pověsti!” vybuchl Lobo divoce. „Kdyby zůstalo jen u pověstí, vrchní inspektore. Tady byla korupce. Byla tu taková korupce, že když člověk nevydělal miliony, vypadal jako idiot. Dokonce ti, co si nedokázali napakovat kapsy, si najímali mercedesy a BMW a tvářili se, že jsou jejich.”

„To jsem nevěděl.”

„A nebyli to jen místní. Madrileríos se tady angažovali v plné síle. Vycítili, jaký postoj tu převažuje – lajdáctví a nedostatečná pozornost k detailům. A z toho se dalo finančně těžit.”

„Ale to bylo před deseti lety. Jaký to má vztah k dnešku?”

„Vzpomenete si, kolik lidí bylo tenkrát voláno k odpovědnosti?”

„Ne, komisaři.”

„Nikdo!” vykřikl Lobo a bouchl sepnutýma rukama do stolu. „Ani jeden.” „Hermanos Lorenzo,” řekl Falcón.

„Stavební firma.”

„Co je s ní?”

„Raúl Jiménez s ní měl obchodní vztahy, které skončily v devadesátém druhém.”

„Vidím, že začínáte chápat. Raúl Jiménez byl v organizačním výboru Expa. Zodpovídal za přípravné práce. Hermanos Lorenzo nebyla jediná firma, v níž měl prsty.”

„Dobře, ale pořád netuším, jakou to má souvislost s jeho vraždou o deset let později.”

„Možná nemá. Dokonce o tom pochybuju, že by to s ní mělo souvislost. Ale říkám vám to, abyste si uvědomil, že budete míchat v hrnci sraček, vrchní inspektore. A že na povrch vyplavou odporné věci.”

„A komisař Leon?”

„Nerad by se dočkal nějakého nepříjemného překvapení. Jestliže narazíte na jakékoliv citlivé informace, musíte mi to říct. A nedopusťte žádné úniky ven, vrchní inspektore, nebo budeme všichni lámáni kolem.”

To byl další důvod, proč měli Lobovi lidé svého šéfa rádi – jeho jedinečná schopnost pomoct jim, aby pochopili vážnost situace. Falcón vstal a zamířil ke dveřím, i když věděl, že to není všechno. Lobo rád přicházel s něčím důležitým, když už byl jeho podřízený na odchodu. Patrně kvůli dramatickému účinku, který pak déle přetrvával.

„Zřejmě jste při svých zkušenostech z Barcelony, Zaragozy a Madridu předpokládal, že vaše žádost o místo vrchního inspektora oddělení vražd ve městě, jako je Sevilla, bude bez problémů a s radostí přijata.”

„Nic jsem nepředpokládal, komisaři. Vím, že do obsazování každé funkce se snaží mluvit politici.”

„Musel jsem za vás hodně tvrdě bojovat.”

„A proč jste to dělal?” zeptal se Falcón. Věděl, že ho Lobo až do jeho příchodu neznal.

„Z toho naprosto nemoderního důvodu, že jste byl na to místo nejlepší.” „V tom případě vám děkuji.”

„Komisař Leon je velký obdivovatel houževnatého talentu inspektora Ramíreze.”

„Stejně jako já, komisaři.”

„Stýkají se spolu, vrchní inspektore… Neformálně.” „Chápu.”

„To je dobře,” řekl Lobo a náhle se rozzářil. „Věděl jsem, že pochopíte.”

7.

Čtvrtek 12. dubna 2001, budova soudu, Sevilla

„PODLE MĚ ho tam pustila Eloisa Gómezová,” prohlásil Ramírez, když přejeli na druhou stranu řeky.

„Baena a Serrano nesehnali před Edificio Presidente žádného svědka,” řekl Falcón. „A já dávám přednost verzi, že se vrah dostal nahoru po zvedacím zařízení stěhováků a ukrýval se tam půl dne, třebaže byt, kromě krátké návštěvy seňory Jiménezové, byl prázdný. Byla ta dívka vystrašená?”

„Po tom, co jsme skončili výslech, mi už neřekla ani slovo.”

„Věří nám?”

„Těžko říct.”

Budova soudu, v níž sídlili vyšetřující soudci, stála hned vedle justičního paláce, přímo naproti Jardines de Murillo. Bylo už dost po páté, když Falcón s Ramírezem zaparkovali vzadu za budovou. Ramírez se začal upravovat a Falcón, který nerad chodil kamkoliv pozdě, měl chuť vytrhnout mu hřeben, jímž si inspektor pročesával černé nabrilantinované vlasy, a rozlámat ho na kousky. Neodhodlal se však k tomu, a tak aspoň vrhl na Ramíreze vražedný pohled. Bez účinku. Inspektor se zřejmě domníval, že je dost času a že jeho účes má přednost – vždyť tam určitě bude nějaká sekretářka.

Dva muži v tmavých oblecích, bílých košilích a slunečních brýlích kráčeli ke vchodu nezajímavé budovy, šedivého symbolu spravedlnosti uprostřed pestrosti zahradního města. Předali ostraze kufříky ke kontrole rentgenem a ukázali své služební průkazy. Ve vstupní hale panoval klid; téměř vše se tu odbývalo dopoledne. Vyšli po schodech do prvního poschodí, kde měl soudce Calderón kancelář. Budova byla uvnitř temná a ponurá. Na justici se málokdy najde něco pěkného, dokonce i když je řádná a spravedlivá.

Ramírez se zeptal na schůzku u Loba. Falcón mu řekl, že se o případ zajímá komisař Leon, a zmínil se také o možném korupčním pozadí. Ramírez se tvářil, jako by ho to moc nezajímalo.

Calderón v kanceláři nebyl. Ramírez se usadil v křesle a začal si hrát se zlatým prstenem na prostředníku, v němž měl zasazené tři diamanty. Falcóna ten prsten vždycky dráždil, připadal mu moc ženský na Ramírezovu mahagonovou muskulaturu.

„Musíme něco udělat s tím teploušským floutkem, s tím Lučenou,” řekl Ramírez hrubě, „nebo budeme před každým utřinosem vypadat jako neschopní pitomci.”

Falcón bloudil pohledem po policích plných knih. Ramírez se protáhl.

„Když někdo souloží s ženskými i s chlapy, je podle mě pořád svým založením maricón,” řekl.

„I když to udělá jen jednou?” zeptal se Falcón.

„S tím se neexperimentuje, vrchní inspektore. To je otázka genů. Stačí, když na to jen pomyslíte…, a jste maricón.” „Ale tohle s Calderónem raději neřešme.”

Mladý soudce se vrátil ve čtvrt na šest. Posadil se za stůl a přistoupil k věci. V případu byl pověřen funkcí vyšetřujícího soudce, což znamenalo, že měl hlavní zodpovědnost za to, jakým směrem je vyšetřování vedeno a jak jsou shromažďovány důkazy pro úspěšnou obžalobu u soudu.

„Tak jak jsme na tom?” zeptal se.

Ramírez zívl. Calderón si zapálil cigaretu a nabídl také Ramírezovi. Oba pak kouřili, zatímco Falcón uvažoval, jak se tihle dva sblížili…, až si vzpomněl, že prostřednictvím fotbalu. V den, kdy vrah filmoval Raúla Jiméneze s jeho syny, prohrál Betis v místním derby s FC čtyři nula. Z čeho tahle nenucenost vychází? Snažil se vzpomínat, jestli mu taky někdy byla vlastní. Asi ano, ale přišel o ni už v mládí, kdy jeho práce začala být příliš vážná nebo kdy ji možná začal jako příliš vážnou brát.

„Kdo začne?” zeptal se Calderón.

„Já,” řekl Falcón a seznámil je s výsledky pitvy.

„Jakým způsobem byla podle doktora odstraněna ta víčka?” zeptal se Calderón.

„Nařízl je skalpelem a pak to dokončil nůžkami. Prý je to dobrá práce.” „A my si myslíme, že to udělal proto, aby ho přinutil dívat se na něco v televizi?”

„Hloubka ran, které si Jiménez evidentně způsobil pouty, naznačuje, že se zoufale snažil uniknout – tomu, co s ním vrah dělal i na co ho nutil se dívat,” řekl Falcón.

„Souhlasím,” pokýval hlavou Calderón a bezděčně si sáhl na víčka. „A máte ponětí, co mu vrah na tom videu ukazoval?”

Ramírez zavrtěl hlavou. Na dohady tohoto druhu nebylo v jeho tvrdé lebce místo.

„Myslím, že každý známe jen své noční můry. To úplně stačí,” řekl Falcón tak, aby to nevyznělo příliš mentorsky.

„Ano. Například já mám hrůzu z krys,” reagoval vesele Calderón.

„Moje žena se zase může zjevit, když uvidí na stěně pavouka,” přidal se Ramírez. „I kdyby to bylo jen v televizi.”

Oba se zasmáli.

„To je už něco víc než obyčejná fobie,” podotkl Falcón, jako by se nemohl vymanit z role učitele. „A dohady nám teď nepomůžou. Musíme se soustředit na motiv.”

„Motiv…,” opakoval Calderón zamyšleně. „Mluvil jste se seňorou Jiménezovou?”

„Sama mi řekla, proč by se jí vyplatilo svého muže zabít nebo ho dát zabít,” řekl Falcón. „Jejich manželství nebylo šťastné, měla milence a spolu s dětmi všechno dědí.”

„Milence? A vyslechli jste ho?” zeptal se Calderón.

„Vyslechli, protože se objevil na záznamu bezpečnostní kamery, když asi půl hodiny před Jiménezovou vraždou vstoupil do Edificia Presidente. Navíc přednáší biochemii na univerzitě.”

„Čili je tu příležitost i kvalifikace,” řekl soudce.

„A taky přístup k chloroformu a laboratorním nástrojům,” dodal Ramírez a přinutil Calderóna uvažovat, zda to řekl z ironie nebo z hlouposti.

„Takže?” pohlédl na ně soudce a zvedl ruce, jako by od nich čekal jasný závěr.

Falcón ho však zchladil sdělením, že Lučena šel do osmého poschodí za Marcianem Ruízem.

„Mám dojem, že to jméno znám,” řekl Calderón. „Není to divadelní režisér?” „A známý mariquita” dodal Ramírez. „Nerozumím,” pohlédl na něj Calderón.

„Lučena to střídal na obě strany,” řekl Ramírez. „S ní prý souložil proto, že mu připomínala jeho matku.” „Co to má znamenat?”

„Lučena se snažil inspektora Ramíreze urazit,” vysvětlil Falcón.

„Ale vás, doufám, ne,” řekl Calderón s lehkým úsměvem.

„Hodláte ho zavřít?”

„Já si především nemyslím, že člověk, který takhle vraždí, je natolik hloupý, aby se producíroval před bezpečnostními kamerami…”

„Pokud není v tomto ohledu až příliš chytrý a mazaný,” poznamenal Calderón. „Například toho milence jsme ve filmu Familia Jiménez ani nezahlédli, nemýlím-li se. Dozvěděli jsme se jen ulici, kde bydlí, a číslo domu.”

„Zapomínáte na tu prostitutku, na Eloisu Gómezovou,” řekl Falcón. „Jestliže by vraždil Lučena, musel by být už při jejím příchodu v bytě a filmovat ji při souloži s Radlem Jiménezem, jak jsme to viděli na videu. Bezpečnostní kamery ji zachytily, jak odchází tři minuty po jedné, a o půl hodiny později už byla zpátky v Alamedě. Zatímco Basilio Lučena se v tu dobu pořád ještě zdržoval v hotelu Colón u seňory Jiménezové. Uvažoval jsem o tom…, o těch časových poměrech, jestli by to bylo i přesto možné. V podstatě ano, ale je to vysoce nepravděpodobné.”

„Hm, zajímavé,” řekl Calderón. „V kolik hodin Lučena z Edificia Presidente odešel?”

„O tom žádný záznam není,” odpověděl Falcón. „On sám říká, že ráno s Marcianem Ruízem.”

„Proč o tom není záznam?”

„Protože kabel od kamery v garáži byl přerušený,” vysvětlil Ramírez. Falcón se na něj překvapeně podíval. To byla pro něj novinka. „Podle techniků ho někdo přeštípl kleštěmi.”

„Takže to je cesta, kterou vrah přišel?” zeptal se Calderón.

„V každém případě je to cesta ven,” řekl Falcón. „A problém cesty na místo činu nespočívá jen v tom, jakým způsobem vstoupil nepozorovaně do budovy, ale taky jak se dostal do bytu. Raúl Jiménez byl fanatik bezpečnosti. Vždycky dveře zamykal, navíc složitým způsobem na pět západů – to ostatně potvrdila ta prostitutka, která ho slyšela zamykat, když od něj odcházela a čekala na výtah.”

„Jak se tedy dostal dovnitř?”

Falcón vysvětlil domněnku, že mohl vylézt po zvedacím zařízení speditérské firmy Mudanzas Triana. Calderón o tom uvažoval.

„Takže vnikl do bytu, který byl prázdný, ale přesto se tam někde ukryl a čekal dvanáct hodin na svou příležitost. Navíc s sebou měl videokameru, aby mohl natočit Raúla Jiméneze s prostitutkou. To se mi nezdá…”

„Pokud jde o to natáčení, nemyslím si, že to byla součást jeho plánu,” prohlásil Falcón. „Řekl bych, že šlo o okamžitý nápad vzešlý z jeho drzosti. Chtěl nám ukázat, že tam celou dobu byl. Kdyby je nenatáčel, věděli bychom toho mnohem méně a zřejmě bychom stále ztráceli čas s Basiliem Lučenou. Takže za tohle malé ujetí, za tu chybu z arogance můžeme vrahovi jen poděkovat, stejně jako za to, že zapomněl na místě hadr načichlý chloroformem. Obojím nám na sebe něco prozradil.”

„Především to, že je amatér,” řekl Calderón.

„Ale amatér s železnými nervy,” poznamenal Falcón. „Rád riskuje a má smysl pro hru.”

„Takže nějaký psychopat?”

„Který to bere jako adrenalinový sport,” dodal Falcón. „Zřejmě nemá co ztratit.”

„A má jistou chirurgickou průpravu,” řekl Ramírez.

Falcón pak předložil druhý scénář, který spočíval v tom, že Eloisa Gómezová vpustila svého milence nebo přítele kriminálníka do bytu, aby Raúla Jiméneze zabil.

„Ale proč?” namítl Ramírez. „Nic se tam neztratilo, byt byl skoro prázdný, takže jediným důvodem mohla být jen ta vražda.” „Jak se chovala při výslechu?”

„Zatím jsme ji na nic nenachytali,” odpověděl Ramírez.

„Ale ještě se k ní vrátíte, ne?” pohlédl na ně Calderón.

Oba přikývli. Po chvíli ticha Falcón krátce informoval vyšetřujícího soudce o svém rozhovoru s Lobem – o korupci při přípravě Expa ‘92 a o angažmá Raúla Jiméneze v organizačním výboru. Zmínil se také o varování, které mu komisař adresoval.

„Pokud se ukáže, že tahle vražda nějak souvisí s tehdejší korupcí, nemůžu nic zamlčovat,” prohlásil Calderón s výrazem křižácké odhodlanosti bránit svatou věc. „Budu jednat tak, jak mi ukládá zákon.”

„Samozřejmě, o tom není pochyb,” řekl Falcón. „Ale mohou se vyskytnout jisté citlivé věci a jistí důležití lidé, kteří, třebaže čistí, by nebyli rádi, kdyby s nimi byli spojováni. Vzpomeňte si, kdo byl na těch fotografiích z vaší strany – Bellido a Spinola, abych jmenoval aspoň dva.”

„Od té doby už uplynulo deset let,” řekl Calderón a křižácký svit v jeho očích pohasl.

„To není tak dlouho, aby v lidech nepřetrvávaly staré zášti,” poznamenal Falcón a oba muži na něj pohlédli, jako by měli dojem, že v něm jich přetrvává hned několik najednou.

Pak Falcón stručně zrekapituloval svůj rozhovor s Consuelou Jiménezovou a položil na stůl vytištěný adresář, přičemž poznamenal, že vrah zřejmě vzal Jiménezův mobil. Calderón projel seznam adres prstem. Ramírez zívl a zapálil si další cigaretu.

„Takže to vypadá,” ozval se Calderón po chvíli a zvedl hlavu od adresáře, „že přes ten děsivý scénář, který nechal vrah na místě činu, a přes všechny výpovědi… vlastně zatím nemáme žádnou jistou stopu.”

„Pořád považujeme seňoru Jiménezovou za hlavní podezřelou. Jako jediná má výrazný motiv a prostředky, aby svůj záměr uskutečnila. Eloisa Gómezová je možný spolupachatel vraha, který jednal na vlastní pěst.”

„Nebo taky ne,” řekl Calderón. „Pořád ho na to mohla najmout seňora Jiménezová. Ale v tom případě by si určitě rozmyslela, aby na sebe poutala pozornost tím, že by mu dala své klíče. Řekla by mu, ať si najde cestu do bytu sám. To je přece součástí profese nájemného vraha.”

„A on využil prostitutky nebo zvedacího zařízení speditérů,” prohlásil Ramírez. „Já vím, co bych na jeho místě udělal.”

„Ale kdyby využil té holky, proč by ji filmoval?” namítl Calderón. „To nedává smysl. Naopak tím druhým způsobem by nám ukázal, jak je skvělý.”

„Oba scénáře obsahují pravděpodobné i nepravděpodobné prvky,” řekl Falcón.

„A vy se shodujete na seňoře Jiménezové, že to mohla být ona – že nechala manžela zavraždit?”

Neshodovali se na tom. Ramírez byl pro, Falcón proti.

„Kterým směrem tedy chcete vést vyšetřování vy, vrchní inspektore?”

Falcón si opět lupal klouby prstů. Calderón sebou trhl a udělal odmítavou grimasu. Falcónovi se ještě nechtělo vyrukovat s tím, co mu říkal instinkt. Potřeboval víc času, aby si to promyslel. V tomhle případu bylo už dost neobvyklých okolností, a kdyby chtěl, aby začali zkoumat, co se stalo Raúlu Jiménezovi koncem šedesátých let, vnesl by do celé věci další komplikovaný rozměr. Vyšetřování však vedl on a v této pozici musel mít nějakou ideu, jak pokračovat.

„Měli bychom pracovat na obou scénářích a na Jiménezové adresáři,” řekl. „A taky bychom se měli dál snažit najít v domě nebo v jeho okolí svědky, kteří by potvrdili některou z verzí, jak se vrah dostal dovnitř, a poskytli nám jeho popis. Musíme znovu vyslechnout stěhováky… a pokračovat v tlaku na obě ženy, na Consuelu Jiménezovou i Eloisu Gómezovou.”

Calderón proti tomu nic neměl.

Vraceli se na policejní ředitelství na Blas Infante. Řídil Ramírez. Když přejeli na druhou stranu řeky a ocitli se na Plaza de Cuba, upoutala Ramíreze reklama na pivo značky Cruzcampo a vyvolala v jeho hrdle pocit vyprahlosti. Neškodilo by dát si jedno, pomyslel si. Ale ne s Falcónem. Vypil by si pivo s někým družnějším, než je tenhle morous.

„O čem přemýšlíte, vrchní inspektore,” zeptal se a vytrhl Falcóna z úvah o tom, jak neobratně a téměř trapně si počínal na schůzce s mladým vyšetřujícím soudcem.

„Více méně o tom, co jsem řekl Calderónovi.”

„Ne, ne, tomu nevěřím,” prohlásil Ramírez a lehce udeřil dlaní do volantu. „Už vás znám, vrchní inspektore.”

Falcón se k němu otočil. Myšlenka, že by Ramírez měl sebemenší ponětí o tom, co se odehrává v jeho hlavě, mu připadla téměř směšná.

„Tak mi to povězte, inspektore.”

„Říkal jste mu, co je třeba udělat, a přitom jste myslel na něco jiného,” odpověděl Ramírez. „Dobře víte, že prověřovat lidi z Jiménezová adresáře je stejná ztráta času jako vyslýchat ty, kterým dala seňora Jiménezová padáka.”

„Ne, to nevím,” řekl Falcón. „Ale zato vy dobře víte, že základní věci se musí udělat…, i kdyby jen proto, aby bylo zřejmé, že pracujeme důkladně.”

„Ale nemyslíte si, že by to mohlo přinést nějakou stopu, že?”

„Proč něco předem vylučovat?”

„Podle mě je to práce psychopata, a vám je to taky jasné, vrchní inspektore.”

„Kdybych byl psychopat a měl zálibu v zabíjení lidí, nevybral bych si byt v šestém poschodí Edificia Presidente se všemi komplikacemi, které jsou s tím spojené.”

„Rád se předvádí, jak je skvělý.”

„Uvědomte si, že ty lidi dlouho sledoval. Musel je znát. Měl všechno promyšlené,” řekl Falcón. „Šel jim v patách, když se byli podívat na svůj nový dům. Má zjištěno, že do bytu v Edifíciu Presidente přijedou stěhováci…”

„S nimi především si zítra musíme promluvit,” řekl Ramírez. „O těch zmizelých pracovních kombinézách a o dalších věcech.”

„Zítra je Viernes Santo, ” připomenul Falcón. Velký pátek.

Ramírez zastavil na parkovišti za budovou policejního ředitelství.

„K tomu motivu…,” řekl, když vystupoval z auta. „Proč z toho chcete tu děvku vynechat?”

„Jakou děvku?”

„Seňoru Jiménezovou. Ti vyhození, s nimiž jsem mluvil, pro ni žádné lepší slovo neměli – myslím po osobní stránce. Po té profesionální prý je skvělá.”

„To je v Seville tak neobvyklé?” zeptal se Falcón.

„Podle mě u ženské, která má bohatého manžela, ano. Obvykle si nerady špiní ruce prací a objevují se, jen když je třeba promluvit s nějakým markýzem nebo markýzou. Ale seňora Jiménezová zřejmě zvládne všechno.”

„Co to znamená?”

,, Pere salát, krájí zeleninu, vaří revueltos, obsluhuje u stolu, chodí na trh, vyplácí mzdy, vede účetnictví… A ještě stačí zdravit hosty a rozmlouvat s nimi.” „Takže o co vám jde?”

„Miluje ten byznys. Vzala mu ho a přisvojila si ho. Ten nový podnik, který otevřeli v La Macareně, byl její nápad. Všechno navrhla ona, dohlížela na zařizování interiéru, vybírala nábytek, doplňky – prostě všechno. Jenom jídelního lístku se nedotkla. Věděla, že v jídle svůj vkus nikomu nevnutí. Takže se tam podávají obyčejná jídla, sevillská klasika, ale perfektně připravená a servírovaná.”

„Mluvíte o tom, jako byste tam někdy byl.”

„Dělají tam nejlepší salmorejo v Seville. A nejlepší pan de casa. A mají nejlepší jamón, revueltos, chuletillas… Prostě všechno je tam nejlepší. A navíc za rozumnou cenu. A taky to není exkluzivní podnik, i když vždycky rezervují stůl pro toreadory a podobné pitomce.”

Otevřel ramenem dveře zadního vchodu do budovy, podržel je, aby mohl Falcón projít, a pak ho následoval po schodech.

„Kam tím míříte?” zeptal se Falcón.

„Jak si myslíte, že by reagovala, kdyby se, řekněme, její manžel rozhodl své podniky prodat?” nadhodil Ramírez. Falcón se zastavil s nohou nakročenou na další schod a pohlédl na něj. „Nezačínal jsem o tom před Calderónem,” pokračoval Ramírez, „protože to mám podložené jen výpověďmi těch dvou propuštěných mladíků.”

„Jsem rád, že jste s nimi mluvil právě vy,” prohlásil Falcón. „Přece jsem vám říkal, že základní věci je třeba udělat za každých okolností.”

„Ale tím jste mě pořád nepřesvědčil, že je nutné probírat se tím adresářem,” namítl Ramírez.

„Takže ti mladíci viděli, že Raúl Jiménez s někým jednal?”

„Slyšel jste někdy o síti restaurací Cinco Bellotas, kterou vlastní jistý Joaquín López? Je to mladý, dynamický chlápek se silným finančním zajištěním, jeden z několika podnikatelů v Seville, kteří by mohli Jiménezovy restaurace hned zítra koupit a provozovat.”

„A je mezi ním a seňorou Jiménezovou nějaká spojitost?”

„To nevím.”

„To by byl moc komplikovaný plán. Komplikovaný a hrůzný,” řekl Falcón už opět cestou nahoru., Položte si tuhle otázku, inspektore,” obrátil se k němu před dveřmi své kanceláře. „Kde by našla někoho, kdo by pro ni udělal všechna ta přípravná sledování, natáčení, pak vloupání do bytu a umučení jejího starého manžela k smrti. A kolik by mu za to musela zaplatit?”

„Záleží na tom, jak moc by to chtěla,” řekl Ramírez. „Podle mě není nikdo nevinný.”

Oba stáli u okna a hleděli na řady aut, ztemnělé v podvečerním šeru.

„Nebo jiná věc,” pokračoval Falcón. „To, co vrah ukazoval Raúlu Jiménezovi, byla skutečnost, ne nějaký film. A Raúl se na to nechtěl dívat, proto mu vrah musel uříznout…”

Ramírez přikývl a povzdechl. Zdálo se, že pro dnešek už vyčerpal všechen svůj intelektuální potenciál. Zapálil si cigaretu, aniž si uvědomil, že Falcón nesnáší, když se v jeho kanceláři kouří.

„Jak se na to díváte vy, vrchní inspektore?”

Falcón si uvědomil, že zaostření jeho očí se změnilo. Už nevnímal parkoviště, které se pomalu vyprazdňovalo, ale zíral na svůj obraz ve skle. Nelíbil se mu. Viděl tvář s vpadlýma očima, prázdnou, nepřítomnou, téměř zlověstnou.

„Vrah ho nutil, aby se díval,” řekl. „Ale na co?”

„Každý máme něco, za co se stydíme – něco, před čím bychom nejraději strčili hlavu do písku, a při vzpomínce na to se otřeseme trapností nebo ještě něčím horším.”

Ramírez vedle něho ztuhl, náhle jakoby obrněný krunýřem, nepřístupný, neproniknutelný… Falcón ho viděl ve skle a rozhodl se, že mu to ulehčí.

„Chápejte, třeba když jste byl kluk a ztrapnil jste se před dívkou nebo když jste se zachoval zbaběle a nebránil svého kamaráda anebo jste se projevil jako slaboch, protože jste se bál, že vás kluci zbijí – prostě něco takového, ale převedené do světa dospělých s .dospělými’ důsledky.”

Ramírez chvíli mlčel.

„Myslíte něco takového, na co vás upozornil komisař Lobo?”

To byl skvěle zahraný úhybný manévr. Korupce – špína, s níž lze něco dělat. Vyprat ji v pračce, vyždímat a pověsit na šňůru. Zapomenout. Vždyť šlo jen o peníze. Všechno bylo součástí hry.

„Ne,” řekl.

Ramírez se otočil, prohlásil, že dnes už končí, a zamířil ke dveřím. Falcón ho propustil přes okenní sklo.

Náhle se cítil vyčerpaný. Celý ten těžký den mu seděl na ramenou. Zavřel oči, ale místo aby mu jeho mysl nabídla představu dobré večeře, sklenky vína a klidného spánku, začala se točit kolem otázky:

Co to mohlo být, že to bylo tak děsivé?

8.

Čtvrtek 12. dubna 2001, dům Javiera Fakóna, Calle Bailén, Sevilla

JAVIER FALCÓN seděl v pánském pokoji velkého domu z osmnáctého století, který patříval jeho otci. Pokoj se nacházel v přízemí a okno nabízelo výhled do klenuté kolonády a dál do centrálního patia, jehož střed zdobila kašna s bronzovou sochou chlapce. Stál na špičce palce jako baletní virtuóz, druhou nohu měl zdviženou za sebou a na rameni držel širokou vázu. Když byla kašna v provozu, tryskala z vázy voda. Falcón ji pouštěl jen v létě, aby zurčení vody vytvářelo iluzi chladivého klidu.

Byl v domě sám. Jeho hospodyně Encarnación, kterou zdědil po otci zároveň s domem, odešla v sedm hodin večer, což znamenalo, že už ji dnes neuvidí. Jako obvykle. Jediným svědectvím její přítomnosti v domě tak byly jen občasné vzkazy na kousku papíru a umanutý zvyk přemísťovat věci. To ho popuzovalo. Velké květináče v patiu se najednou ocitly naaranžované v jiných koutech, menší kusy nábytku se přestěhovaly do jiných místností a obrazy světice Virgen del Rocío náhle zdobily výklenky, jež byly předtím prázdné. Jeho žena, když ještě žili spolu, byla také velký nadšenec změn.

„Do téhle místnosti bychom mohli postavit kulečníkový stůl,” řekla například. „A sem bychom mohli instalovat humidor pro tvé doutníky.”

„Ale já přece nekouřím.”

„Myslím, že by to bylo pěkné.”

„A nehraju kulečník.”

„Měl bys to zkusit.”

Právě tyhle stupidní hovory si připomněl, když seděl u pracovního stolu se zvětšovacím sklem. Ovšem ne s tou starožitnou věcičkou ve stylu Sherlocka Holmese, kterou mu jednou žena koupila k narozeninám, příliš směšnou pro vrchního inspektora oddělení vražd. Tohle byla zvětšovací čočka zamontovaná ve skříňce z netříštivého skla, vybavené navíc světlem.

Probíral se fotografiemi, které našel ve stole Raúla Jiméneze, ale po chvíli zvedl hlavu. Před ním stál zarámovaný obrázek matky, jak ho ještě úplně malého drží na klíně, se sedmiletým bratrem Pacem po jedné a pětiletou sestrou Manuelou po druhé straně. O tento obrázek byly opřené dvě další fotografie. Jedna opět zachycovala matku, jak sedí s rozevlátými vlasy v plavkách na lavičce a v ruce drží koupací čepici s bílými gumovými květy. Byl to její oblíbený snímek. Na zadní straně stálo: Tanger, červen 1952. Bylo jí tehdy dvacet pět let a člověk se při pohledu na ni, usměvavou a plnou života, zdráhal uvěřit, že jí tehdy na tomto světě zbývalo pouhých devět let.

Na druhé fotografii byl jeho otec – černé vlasy sčesané dozadu, pod nosem, který se zdál k jeho mladé tváři příliš velký, tenký knírek, ústa smyslného muže a pak oči… I z černobílého snímku bylo patrné, že to jsou zvláštní oči, velmi zvláštní. Vypadaly, jako by měly schopnost dohlédnout na velkou vzdálenost, a všechno přijaté světlo jim zářilo v zelených duhovkách, jejichž barva přecházela směrem k zornicím v jantarově žlutou. I v osmdesáti letech, kdy už byl oslaben prvním srdečním záchvatem, dokázaly jeho zelené oči stále v sobě držet světlo. Oči, jaké člověk předpokládá u umělce jeho formátu – všímavé, pronikavé, magické. Snímek ho zachycoval v bílém smokinku s černým motýlkem u krku. Na zadní straně stálo: Nový rok 1953, Tanger.

Znovu se vrátil k Jiménezovým fotografiím. Byl podrážděný jejich špatnou kvalitou, navíc si kladl otázku, proč se jimi, k čertu, vlastně zabývá. Měl sice ve zvyku pracovat i s podněty, které jen vzdáleně souvisely s hlavním „tématem”, ale tohle bylo absurdní. Tyto fotografie zjevně s případem nijak nesouvisely. Co na tom záleží, jestliže na některé z nich objeví někoho ze svých rodičů? O čem by to svědčilo, kdyby se dozvěděl, že žili v Tangeru v tutéž dobu jako Raúl a Gumersinda Jiménezovi? Vždyť tam pobývalo dalších čtyřicet tisíc Španělů. Jenže čím víc rozumu stavěl proti nelogickému zmatku, tím silněji ho ty zašlé fotografie přitahovaly, až ho nakonec napadlo, že stárne. Tím to bude.

Snímky s jachtou, pouhé dokumenty nové hračky Raúla Jiméneze, ho nezajímaly, dokud se nedostal k širšímu záběru přístavu plného lodí a lidí na jejich palubách. V popředí byl samozřejmě Jiménez se svou ženou a dětmi. Vypadali šťastně. Žena mávala, obě děti měla na klíně a všichni se usmívali. Když však snímek posouval, aby si prohlédl další lodě seřazené za Jiménezovou jachtou, náhle se zarazil a vrátil fotografii pod zvětšovacím sklem o kousek zpět. Nastavil ostré zorné pole na jakýsi pár na jedné z palub. V první chvíli si pomyslel, že je to jen náhodná podoba, a pokračoval dál, ale pak se k oné dvojici vrátil. Teprve teď si plně uvědomil, že muž, který se opírá o pažení jachty, mnohem větší než byla ta Jiménezová, je jeho otec. Byl tam se ženou, jejíž tvář nedokázal rozeznat, jasně však viděl, že má blond vlasy. Stáli těsně u sebe, otec se k ní nakláněl a líbal ji. Šlo zřejmě o krátký důvěrný okamžik, který Jiménezův fotograf zachytil zcela náhodně.

Falcón se podíval na zadní stranu. Srpen 1958, Tanger. Tedy doba, kdy jeho matka Pilař stále ještě žila. Podíval se na blondýnu pozorněji a strnul, neboť si teprve teď uvědomil, že je to Mercedes, druhá otcova žena. Málem se mu zatočila hlava. Odsunul prohlížecí zařízení stranou a zakryl si rukama oči. Takhle to dopadá, když je někdo příliš zvědavý. Pak se mu stane, že se dozví víc, než chtěl – že narazí na pravdu, na kterou není připravený. To byl celý důvod, proto ho ty snímky tak nepochopitelně fascinovaly.

Zazvonil telefon. Jeho sestra mu volala mobilem z baru.

„Věděla jsem, že tě najdu doma, když nejsi v práci,” řekla Manuela. „Co děláš?”

„Prohlížím si staré fotografie.”

, Ale jdi. Poslyš, dědečku, měl by ses snažit trochu žít. Jsme v La Tiendě – budeme tu ještě tak půl hodiny. Přijď sem, dáš si s námi pivo. Pak si chceme zajít na večeři do El Caira. Tam bys taky mohl s námi, jestli si vezmeš vycházkovou hůl.”

„Dám si s vámi pivo.”

„Dobře, čekáme na tebe. Ale ještě jedna věc. Jedna důležitá podmínka…” „Jaká?”

„2e ani jednou nevyslovíš jméno Inés. Platí?”

Falcón zakroutil hlavou nad hluchým sluchátkem. Manuela je špatný psycholog. Oblékl se, utáhl si kravatu, zkontroloval kapsy a přitom našel papírek s adresou a telefonním číslem syna Raúla Jiméneze. Zítra je Viernes Santo – Velký pátek, uvědomil si. Sváteční den. Přesto si řekl, že to zkusí. Ozval se José Manuel Jiménez. Falcón se představil a vyslovil mu soustrast.

„Ano, už mě informovali,” řekl José Manuel, jako by se chystal zavěsit.

„Chtěl jsem si s vámi promluvit o…”

„Teď s vámi nemohu mluvit.”

„Třeba byste si na mě našel čas zítra… Jen na krátký rozhovor.”

, Já opravdu nechápu…”

„Samozřejmě bych přijel za vámi do Madridu.”

„Nemám, co bych vám řekl. Otce jsem neviděl celá léta.”

„To je ono. Zajímá mě jeho minulost.”

„Opravdu nevím, co bych vám o něm řekl.”

„Nechte si to projít hlavou. Zavolám vám zítra dopoledne. Říkám, nezdržel bych vás dlouho a mně by to velmi pomohlo.”

Jiménez něco zakoktal a zavěsil. Falcón věděl, že je právník, ale nechoval se tak. Byl příliš nejistý a jakoby málo sebevědomý. Zhasl lampu a vyšel do patia. Chvíli vnímal pouze chladný večerní vzduch a ticho, ale pak přece jen pronikl do temného a prázdného středu domu závan ruchu města. Protáhl se a rozpřáhl ruce, jako by chtěl vzývat nějakého pohanského boha. Náhle měl pocit, že mezi sloupy galerie nad patiem zahlédl něco, co by Eloisa Gómezová nazvala „pohybem stínů”. Rozběhl se po schodech a cestou hledal v kapsách klíče, aby odemkl branku z tepané mříže. Pak prošel celou délku galerie až k druhé mřížové brance, jíž se vcházelo do dalšího úseku galerie před starým otcovým ateliérem. Všude byla tma a prázdno. Vrátil se k místu mezi sloupy, kde, jak se mu zdálo, postřehl pohyb, a podíval se dolů do patia. Voda v kašně byla temná a matná jako zornice velkého oka zírajícího k obloze. To je jen únava, řekl si a na chvíli zavřel oči.

Opustil dům a vyšel na ulici malými dvířky, vsazenými do těžkých dřevěných vrat pobitých mosaznými nýty. To byl hlavní vchod jeho příliš velkého domu na Calle Bailén. Příliš velkého pro něj a příliš honosného pro jeho společenské postavení. Věděl to, ale kdykoliv začal uvažovat, že ho prodá, rychle se té myšlenky vzdal, neboť neměl odvahu podstoupit vše, co s tím souviselo. Především by musel vyklidit ateliér a všechno, co v něm je, spálit, jak ho k tomu zavazovala otcova poslední vůle. Všechno, přesně tak to stálo v poslední větě psané rozechvělým stařeckým písmem. Neudělal to. Nenašel k tomu odvahu. Dokonce od otcovy smrti, od níž uplynuly téměř dva roky, do ateliéru ani nevkročil. Ani neodemkl poslední mřížovou branku galerie. Až dnes.

Otcův právní zástupce zemřel tři měsíce po tom, co mu závěť přečetl, a Paco a Manuela se o tohle nestarali. Měli dost co dělat se svou částí dědictví – Paco s farmou na chov býků v Las Cortecillas na cestě do Sierry de Aracena a Manuela s venkovskou vilou v El Puertu de Santa Maria. Navíc, ani jeden z nich neměl k otci tak blízko jako on. Od jeho prvního srdečního záchvatu, po němž se vrátil do Sevilly, s ním hovořil téměř každý den, a pokud si někam nezašli v neděli na oběd, tak alespoň na sklenku fina, jen aby otce vytáhl z domu. V té době k sobě znovu našli intimní vztah, který se mezi nimi vytvořil počátkem sedmdesátých let v jeho dětství. Ano, byl ještě dítě, když Manuela odešla do Madridu studovat veterinární lékařství a Paco se usadil na farmě po tom, co si vyléčil těžkou bodnou ránu na noze, kterou utrpěl jako novillero, toreador zápasící s mladými býčky, v sevillské aréně La Maestranza. Tohle zranění ukončilo všechny jeho naděje na kariéru toreadora.

Falcón zamířil úzkou ulicí dlážděnou kočičími hlavami k baru na Calle Gravina. Byl to adaptovaný obchod se střižním zbožím, v němž tvůrci interiéru zachovali původní pult se starými váhami. Lidé vycházeli ven se sklenicemi piva a Falcón mezi nimi uviděl Manuelů s jejím přítelem. Protlačil se k nim. Cestou ho přátelsky objalo pár mužů, které ani pořádně neznal, a zcela neznámá žena ho letmo políbila – Manuelini přátelé. Také sestra ho políbila a přitiskla si ho ke svému sportovnímu tělu honěnému po všech možných fitcentrech. Její přítel Alejandro, s nímž se seznámila ve sportovním klubu u veslařských trenažérů, mu podal pivo.

„Bože, bratříčku,” oslovila ho Manuela, jak mu byla zvyklá říkat od dětských let, „vypadáš unaveně. Zase nějací zavraždění?”

„Jenom jeden.”

„Doufám, že ne žádný další drogový masakr nebo podobná příšemost,” řekla a zapálila si odporně páchnoucí mentolovou cigaretu, o níž si myslela, že je pro ni vhodnější.

„Příšernost to je, ale s drogami to nemá nic společného. Tohle je složitější případ.”

„Nechápu, jak můžeš takovou práci dělat.”

„Vsadím se, že si málokdo z tvých přátel dovede představit krásnou a kultivovanou Manuelů Falcónovou, jak vězí po ramena v krávě a tahá z ní mrtvě narozené tele.”

„Oh, to už nedělám.”

„Nevěděl jsem, že teď stříháš pudlům drápky.”

„Musíš si promluvit s Pacem,” řekla, aniž reagovala na jeho kousavou poznámku. „Je v hrozném stresu.”

„To si dovedu představit. Před férií má největší fofr v celém roce.”

„Ne, tohle nemám na mysli,” řekla a naklonila se k němu. „Tentokrát mu nedá spát nemoc šílených krav. Bojí se, že má stádo infikované BSE. Musela jsem mu všechny kusy otestovat, samozřejmě jen neoficiálně.”

Falcón popíjel pivo a ukusoval z plátku jamón ibérico de bellota, která se v ústech jen rozpouštěla.

„Jestliže mu nařídí oficiální testy a najdou mu třeba jen jediné nakažené zvíře,” pokračovala Manuela, „bude muset porazit celé stádo, včetně těch kusů, které mají sto dvacet let starý rodokmen.”

„To je hrozné.”

„Navíc se mu zase ozvala noha. Vždycky se mu to zhorší, když má nějaké problémy. Někdy ani nemůže pořádně chodit.”

Alejandro před ně položil talíř se sýrem a Javier se instinktivně odvrátil.

„Nesnáší sýry,” vysvětlila Manuela a talíř zmizel.

„Narazil jsem dnes v práci na tvé jméno,” řekl Javier.

„To nemůže být k ničemu dobré.”

„Našel jsem tvou fakturu za očkování psa.”

„Čí to byl pes?”

„Doufám, že ti stačil zaplatit.”

„Kdyby nezaplatil, nenašel bys podepsanou stvrzenku.”

„Raúla Jiméneze.”

„Ano, moc pěkný výmarský ohař. Dárek pro děti – stěhují se do nového domu. Měl si pro něj dnes přijít.”

Falcón na ni upřeně hleděl. Manuela zamrkala do piva a postavila sklenici. Tohle se stávalo zřídkakdy, pokud vůbec, aby ve společnosti mluvil o skutečné vraždě. Když se ho někdo zeptal na jeho práci, obvykle si pomohl nějakou zábavnou příhodou z pátrání. Ale to, jak se na ni teď díval… Nikdy nemluvil o tom, jaké je to ve skutečnosti – jak je každé pátrání pracné, únavné, prostoupené okamžiky hrůzy, které pak člověku nejdou z mysli.

„Mám o tebe strach, bratříčku,” řekla.

„Žádné nebezpečí mi nehrozí.”

„Myslím… tu tvou práci. Poznamenává tě.”

„Jak?”

„Nevím,” pokrčila rameny. „Musíš být otrlý, abys to vydržel.”

„Otrlý?” pohlédl na ni. „Já? Vyšeťřuju vraždy. Snažím se najít důvody, proč k takovým okamžikům pominutí smyslů dochází. Proč ještě dnes, v tak racionální době a při takovém stupni civilizace, stále znovu selháváme jako lidské bytosti. To není totéž, jako když se dávají smrticí injekce přestárlým psům nebo se porážejí stáda dobytka.”

„Nevěděla jsem, že jsi na to tak citlivý.”

Byli blízko sebe a i přes směs pachů potu a parfémů, jimiž byl vzduch prosycen, cítil v jejím dechu mentol z cigaret. Tohle se táhlo s Manuelou jako její problém. Byla provokativní, a proto jí muži, které si vybírala podle vzhledu a obsahu peněženky, nikdy dlouho nevydrželi. Přes svou atraktivitu na ně nedokázala působit vzrušující ženskostí.

„Ale houby,” uklouzlo mu. „Mám za sebou těžký den.”

„Nevyčítala ti přesně tohle Inés?”

„To zapovězené jméno jsi vyslovila ty, ne já.”

Usmála se a pokrčila rameny.

„Dělal sis starost, jestli mi ten chudák zaplatil za očkování psa. Přišlo mi to jako určitý projev otrlosti, to je všechno. Ale možná to byla jen… lhostejnost.”

„Byl to především špatný žert,” řekl a vzápětí sám sebe překvapil lží. „Nevěděl jsem, že ten pes měl být dárek pro děti.”

Alejandro mezi ně vstrčil svou skvostnou mužnou bradu. Manuela se na něj usmála, aniž k tomu měla jiný důvod než ten, že se dosud nestačili vzájemně otrávit a stále ještě se snažila, aby mu s ní bylo dobře.

Mluvili spolu o los toros, což bylo jediné téma, které je spojovalo. Manuela se rozplývala nadšením nad svým oblíbeným toreadorem Josém Tomášem.

Kupodivu – vzhledem k jejímu vkusu – to nebyl žádný velký krasavec, ale ona ho obdivovala za to, že dokázal vnést do faeny zvláštní klid. Nikdy nenaznačoval výpady, netančil šoupavými krůčky, jen si přilákal býka umletou k sobě, aby ho pak minul v co nejnebezpečnější blízkosti. Při tomto stylu občas nevyhnutelně došlo k tomu, že ho býk srazil. Ale když se tak stalo, vždy se zvedl a pomalým krokem se k němu vrátil.

. Jednou jsem viděla v televizi, jak zápasil v Mexiku,” řekla. „Býk ho nabral a roztrhl mu nohavici. Po lýtku mu tekla krev. Byl bledý a určitě trpěl bolestí, ale vstal, maličko zavrávoral, pak mávl na své banderilery, aby ho nechali, a znovu se obrátil proti býkovi. Když na něj najela kamera, bylo vidět, že má botu plnou krve, až z ni při každém kroku stříkala. Potom si býka připravil a zarazil mu meč do šíje až po jílec. Odvezli ho přímo na ošetřovnu. Que toreadoro!”

„Ten váš bratranec Pepe,” řekl Alejandro, který už musel tuhle historku slyšet stokrát, „Pepe Leal… Dostane šanci během letošní férie?”

„Pepe není náš bratranec,” namítla Manuela. „Je to syn bratra naší švagrové.”

Alejandro pokrčil rameny. Šlo mu o to, aby si získal Javiera. Věděl, že Javier je Pepeho důvěrný přítel, a když mu to čas v práci dovolí, chodí ráno před corridou do arény a vybírá pro mladého toreadora vhodného býka.

„Tenhle rok ne,” řekl Javier. „Ukázal se v dobrém světle v březnu v Olivenze. Od každého jeho býka mu dali ucho a pozvali ho na Ferii de San Juan v Badajozu. Ale pořád si nemyslí, že je dost slavný na Ferii de Abril. Může jen čekat a doufat, že jim někdo vypadne.”

Bylo mu mladíka líto. Pepe byl ve svých devatenácti letech velký talent, ale jeho manažer ho zatím nedokázal dostat do arén první kategorie. Nebyla to otázka Pepeho schopností, ale spíš módy.

„Jednou se mu podaří prorazit,” poznamenala Manuela. Věděla, že se Javier cítí za Pepeho zodpovědný.

„Začíná si myslet, že už je moc starý, aby se někam dostal,” řekl Javier. „Vidí El Juliho, který jako by už tady byl celá desetiletí, a při tom je jen o dva roky starší. To mu bere odvahu.”

Alejandro objednal další tři piva. Manuela pohlédla na bratra a zvedla obočí.

„Co je?” zeptal se.

„Ty,” řekla. „Ty a Pepe.”

„Zapomeň na to.”

„Vzpomeň si, co napsal ten chlap vloni v El Toros.”

„Byl to trouba.”

„Máš k Pepemu lepší vztah než jeho vlastní otec. Při všech těch obchodech, co dělá v Jižní Americe, si nenajde čas, aby se šel podívat na svého syna, když zápasí v Mexiku.”

„Jsi sentimentální jako ten novinář,” řekl Javier. „Já jen Pepemu pomáhám s býky.”

„Jsi na něj hrdý, na rozdíl od jeho otce.”

„Křivdíš mu,” odpověděl a raději změnil téma. „Představ si, že jsem dnes náhodou našel jednu otcovu fotografii…”

„Měl by sis najít nějakou ženskou, Javiere,” přerušila ho. „Ještě nejsi tak starý, abys trávil čas prohlížením alb se zažloutlými fotkami.”

„Žádná alba jsem neprohlížel. Tenhle snímek jsem našel v pracovně Raúla Jiméneze. Byl v Tangeru zhruba ve stejnou dobu jako my. Táta nevěděl, že ho někdo fotografuje. Ocitl se na tom snímku náhodou.”

„A dělal tam něco neodpustitelného?”

„Bylo to v srpnu 1958 a líbá se tam s jistou ženou…”

„Nic mi neříkej… Nebyla to mamka, že?”

„Nebyla.”

„A tebe to vyvedlo z míry.”

„Ano,” přikývl. „Představ si, že to byla Mercedes.”

„Táta nebyl žádný anděl, Javiere.”

„Nebyla tehdy Mercedes pořád ještě vdaná?”

„Nevím,” řekla Manuela a mávla cigaretou, jako by jí na tom pramálo záleželo. „Tak to tenkrát v Tangeru chodilo. Panovala tam povznesená nálada, všichni byli rozjaření a souložili každý s každým.”

„Zkus si na to vzpomenout. Jsi starší. Mně tehdy ještě nebyly ani čtyři roky.”

„Co na tom záleží?”

„Jen jsem si myslel, že by mi to pomohlo.” „S hledáním vraha Raúla Jiméneze?”

„Ne, to pochybuju. Chtěl bych si to jen trochu utřídit, nic víc.” „Poslyš, Javiere, myslím, že bys neměl bydlet v tom obrovském domě tak sám.”

„Snažil jsem se tam žít s někým, o kom nesmíme mluvit.”

„To je ono. Staré domy jsou přeplněné věcmi, které v sobě nesou stopy předchozí generace. A ženy se nerady dělí o svůj životní prostor, pokud si to nevyberou samy.”

„Mně se tam líbí. Cítím se tam v centru dění.”

„Jenže ty do žádného, centra dění’ nechodíš. Pohybuješ se jen mezi Calle Bailén a policejním ředitelstvím. A ten dům je pro tebe opravdu moc velký.”

„Jako byl pro tátu?”

„Měl by sis najmout nějaký byt, jako je ten můj…, s klimatizací.”

„S klimatizací?” opakoval zamyšleně. „Ano, to by možná pomohlo. Pročistila by vzduch. Nemají náhodou nejnovější modely taky režim, čištění hlav’?”

„Tys byl odjakživa zvláštní chlapeček,” povzdechla. „Možná ti měl táta dovolit, aby ses stal umělcem.”

„Vidíš, to by všechno vyřešilo. Jako umělec bych byl tak švorc, že bych ten dům musel prodat druhý den po jeho smrti.”

Přišli zbývající Manuelini a Alejandrovi přátelé a Javier dopil pivo. Omluvil se, že s nimi nemůže jít na večeři, a vyslechl si záplavu předstíraných protestů. To víte, práce, pořád dokola, řekl a mávl rukou, čímž zřejmě u některých z nich posílil dobrý pocit z toho, že jejich práce není zdaleka tak lopotná.

Doma snědl pár studených slávek v rajské omáčce. Nechala mu je tam Encarnación, neboť byla přesvědčená, že muž, který nemá ženu, aby se o něj starala, je chudák, jemuž hrozí smrt hladem. Vypil k tomu sklenku levného bílého vína a omáčku vytřel skývou tvrdého chleba. Nemyslel na nic, a přesto měl pocit, že mu v hlavě všechno vře. Domníval se, že se jen jeho mysl „převíjí” na začátek po náročném dni jako magnetofonová páska, která doběhla na konec. Bylo to však něco víc, nebo spíš převíjení za delší období. Jakýsi rychlopřevin, v němž se míhaly obrazy, pojmy a slova. Inés. Rozvod. Odluka. „Nemáš srdce.” Stěhování do tohoto domu. Umírající otec…

Zastavil to. Zdálo se mu, že zaslechl, jak mu v hlavě cvaklo. Šel do postele, aby konečně dopřál tělu i mysli odpočinek, a téměř okamžitě se propadl do prázdnoty spánku. Z ní se však vynořil sen, první po dlouhé době, který mu utkvěl v paměti. Nic složitého. Byl ryba. Myslel si, že velká, ale neviděl se. Prostě byl ryba. Uvědomoval si jen vodu, která kolem něho proudila, a zrnko v oku, jež ho nutilo, aby oko zavřel. Byl rychlý. Tak rychlý, že nestačil postřehnout, co to vlastně je, co instinktivně pronásledoval. Jenom se toho zmocnil, pozřel to a plul dál. Jenže vzápětí jím cosi škublo, cosi mu trhalo útroby a táhlo ho to k hladině.

Probudil se, rozhlédl se kolem sebe a užasl, že je v posteli. Sáhl si na břicho. Že by těm slávkám něco bylo?

9.

Pátek 13. dubna 2001, dům Javiera Falcóna, Calle Bailén, Sevilla

VSTAL ČASNĚ. Nedobrý pocit kolem žaludku pominul. Strávil hodinu jízdou na rotopedu jakýmsi náročným počítačovým terénem. Soustředění, které musel vynaložit na překonání prahu bolesti, mu pomohlo, aby si rozplánoval nadcházející den. Pro něj to nebyl svátek.

Nechal se zavézt taxíkem na Estación de Santa Justa a v nádražním bistru si dal café solo. Rychlík AVE do Madridu měl odjet v devět třicet. Počkal, až mine devátá, a potom zavolal Josému Manuelů Jiménezovi. Ozval se po prvním zvonění, jako by na něj čekal.

,, Diga.”

Falcón se představil a znovu ho požádal o schůzku. „Nemám vám co říct, vrchní inspektore. Nevím nic, co by vám pomohlo. Nemluvil jsem s otcem víc než třicet let.” „Opravdu?” „Nestýkali jsme se.”

„Rád bych si s vámi o tom pohovořil, ale ne telefonem,” řekl Falcón. Jiménez neodpověděl. „Mohl bych být u vás kolem jedné,” dodal Falcón. „Skončili bychom před obědem.”

„Opravdu to není vhodné.”

Falcón si s překvapením uvědomil, že chce se synem Raúla Jiméneze mluvit stůj co stůj. Ale muselo k tomu dojít mimo jeho policejní čas. Proto přitvrdil.

„Seňore Jiménezi, vedu vyšetřování vraždy. A to vždy přináší velmi.nevhodné’ rozhovory.”

„Nemohu na váš případ vrhnout žádné světlo, vrchní inspektore.”

„Potřebuju vědět, jak váš otec žil.”

„Zeptejte se na to jeho ženy.”

„Co ona ví o jeho životě před rokem 1989?”

„Proč chcete jít do takové minulosti?”

Falcón si uvědomil absurdnost diskuse, kterou spolu vedou, a to v něm jen posílilo odhodlání dosáhnout svého.

„Mám zvláštní metody práce, ale vcelku úspěšné, seňore Jiménezi,” řekl, jen aby ho udržel u telefonu. „A co vaše sestra…? Vídáte se s ní někdy?”

Ze sluchátka se nekonečně dlouho ozývalo pouze šumění éteru.

„Zavolejte mi za deset minut,” řekl Jiménez a zavěsil.

Falcón přecházel po nádražní hale a přemýšlel, s jakou strategií na něho má vyrukovat po těch deseti minutách. Když znovu volil číslo, měl připravenou řadu otázek jako plný nábojnicový pás.

„Čekám vás kolem jedné,” řekl Jiménez a zavěsil.

Koupil si lístek a šel do vlaku. Krátce po dvanácté vystoupil na Estación de Atocha v centru Madridu a pak dojel metrem do Esperanzy, odkud to bylo jen kousek pěšky k domu, v němž měl Jiménez byt.

José Manuel Jiménez mu otevřel a pozval ho dál. Byl menší než Falcón, ale podsaditější. Držel hlavu, jako by se shýbal pod nějakým trámem nebo nesl na ramenou těžký náklad. Když mluvil, těkaly jeho oči zpod hustého tmavého obočí, které mu manželka nedokázala upravit. Spíš než dojem nenápadnosti to však evokovalo nesmělost. Vzal Falcónovi plášť a zavedl ho do pánského pokoje, kam nedoléhal ruch z kuchyně a hlasy rodiny. Pohyboval se lehce předkloněný dopředu, jako by táhl saně.

Parketovou podlahu kolem ořechového stolu v anglickém stylu pokrývalo několik marockých koberečků a stěny byly obložené policemi plnými knih, jejichž tituly prozrazovaly, že jde o pracovnu právníka. Hostitel nabídl hostu kávu a ten nabídku přijal. V několika minutách, kdy zůstal Falcón sám, si stačil prohlédnout rodinné fotografie vystavené v zaskleném sekretáři. Poznal Gumersindu s jejími dvěma dětmi. Raúlova fotografie tam nebyla žádná, stejně jako chyběla jakákoliv podobenka Marty ve věku starším dvanácti let. Ostatní snímky zachycovaly členy rodiny Josého Manuela. Těmi nejnovějšími zřejmě byly maturitní fotografie chlapce a dívky.

Jiménez přinesl kávu. Falcón se vrátil na své místo, zatímco jeho hostitel se posadil za stůl, nahrbil se v zeleném tvídovém saku a sepnul ruce.

„Mezi starými fotografiemi, které měl váš otec v bytě, jsem objevil jednu, na níž je můj otec,” začal Falcón svým oblíbeným nepřímým přístupem k hlavnímu tématu.

„Můj otec byl restauratér. Určitě měl spoustu fotografií známých lidí, kteří patřili k jeho hostům.”

Takže něco o svém otci přece jen věděl.

„Tenhle snímek nepatřil k těm s celebritami…”

„A váš otec je celebrita?”

To bylo téma, které Falcón nechtěl otevírat, i když si uvědomoval, že když člověk v něčem odhalí sebe, může to vést k překvapujícím odhalením druhých, jak ukázala Consuela Jiménezová.

„Můj otec byl malíř Francisco Falcón, ale to není důvod, proč…”

„V tom případě mě nepřekvapuje, že jste tam objevil svého otce jen na fotografii a ne na stěně,” přerušil ho Jiménez. „Můj otec měl kulturní povědomí venkovského balíka, jímž v podstatě byl.”

„Všiml jsem si, že kouřil celty s ulomeným filtrem.”

„Kouříval celty cortas. Ty neměly filtr, ale pořád byly lepší než sušený hnůj, který, jak říkal, musel kouřit po občanské válce.”

„Říkal jste, že byl venkovan… Odkud pocházel?”

„Jeho rodiče měli půdu blízko Almeríe. Oba za občanské války zahynuli a rodina o všechno přišla. Po jejich smrti otec odešel. To je všechno, co vím. Zřejmě proto přikládal penězům vždycky takovou důležitost.”

„Znala vaše matka jeho minulost?”

„Pochybuju. A jestli ano, nikdy nám to neřekla. Vlastně si myslím, že nevěděla skoro nic o tom, jak žil, než se spolu seznámili. A otec o sobě nehodlal jejím rodičům nic říct, dokud ji nezískal.”

„Potkali se v Tangeru, že?”

„Ano. Její rodina tam přišla počátkem čtyřicátých let. Její otec byl právník. Přijel tam, jako každý jiný, aby vydělal peníze, když Španělsko zůstalo zpustošené občanskou válkou. Matka byla tenkrát ještě dítě, osmileté děvče. Otec se objevil na scéně o něco později – myslím, že někdy kolem pětačtyřicátého. Na první pohled se do ní zamiloval.”

„Ale to byla ještě příliš mladá, ne? Kolik jí bylo? Třináct?”

,, Ano. A otci jednadvacet. Byl to zvláštní vztah a její rodiče jím nebyli nadšeni. Nechali je čekat, dokud jí nebude sedmnáct, a teprve pak svolili ke sňatku.”

„Proč jejich vztahem nebyli nadšeni? Kvůli věkovému rozdílu?”

„Matka byla jejich jediné dítě,” řekl Jiménez. „Nemyslím, že na ně udělal valný dojem mladík, který jim neprozradil nic o své rodině. Museli poznat, co v něm je – jak je povrchní…”

„Byl už tenkrát bohatý?”

„Měl spoustu peněz a rád je utrácel.”

„Jak je vydělal?”

„Zřejmě pašováním. V každém případě ne legálním způsobem, o tom jsem přesvědčen. Později se dal na peněžní transakce. Dokonce měl jednu dobu vlastní banku, i když nic velkého. Taky se pouštěl do podnikání ve stavebnictví a do obchodů s realitami.”

„Odkud tohle všechno víte?” zeptal se náhle Falcón. „Vždyť vám bylo v té době sotva deset a pochybuju, že vám o tom vyprávěl.”

„Dal jsem si to dohromady kousek po kousku, vrchní inspektore. Takhle pracuje má mysl. To je metoda, kterou se snažím pochopit, co se stalo.”

Oba se odmlčeli. Falcón si přál, aby Jiménez pokračoval, ale ten semkl rty, jako by si umínil, že víc už na sebe neprozradí.

„Narodil jste se v roce 1950,” řekl Falcón, aby ho pobídl.

„Na den devět měsíců po tom, co se vzali.”

„A vaše sestra?”

„O dva roky později. Přišla na svět po jistých komplikacích. Vím, že málem došlo k potratu, a matku to hodně oslabilo. Chtěli mít hodně dětí, ale matka už nemohla. Také sestru ten porod poznamenal.”

„Jak?”

„Byla velmi… dobromyslná. Vždycky se o něco starala, o zvířata, zvlášť o toulavé kočky, kterých byla v Tangeru spousta. Kdo ji neznal, neviděl na ní nic, z čeho by mohl soudit, že je… Byla jen…,” zaváhal, hnětl rukama vzduch a hledal slova. „Byla prostě jednoduchá, to je celé. Ne hloupá…, jenom nekomplikovaná. Ne jako jiné děti.”

„Zotavila se někdy vaše matka po tom druhém porodu – myslím do původních sil?”

„Ano, zotavila. Naprosto. Dokonce…” Opět se odmlčel a chvíli upřeně hleděl na strop. „Dokonce opět otěhotněla. Byla to hodně těžká doba. Otec musel opustit Tanger, ale matka s ním nemohla.”

„Kdy to bylo?”

„Koncem osmapadesátého. Vzal s sebou mou sestru, já jsem zůstal v Tangeru.”

„Kam odešel?”

„Najal si dům ve vesnici v horách nad Algecirasem.”

„Mám tomu rozumět tak, že byl na útěku?”

„Ano. Ale ne před úřady.”

„Takže nějaký obchod, který se nepovedl?”

„Nikdy jsem to nezjistil,” řekl.

„A vaše matka?”

„Měla malé dítě. Chlapce. V tu noc, kdy se narodil, se otec záhadně objevil. Přijel tajně. Měl strach, že by mohly nastat komplikace jako minule a že tenhle porod by už matka nemusela přežít. Byl…”

Svraštil čelo, jako by se ocitl před něčím, co je za hranicí jeho chápání. Zamrkal, aby potlačil slzy, které se mu tlačily do očí.

„O tom se mi hrozně těžko mluví, vrchní inspektore,” řekl po chvíli. „Když jsem se dozvěděl, že je otec mrtvý, myslel jsem, že… budu rád. Že mi to přinese úlevu, osvobození od… od všech těch nedokončených myšlenek.”

„Jakých nedokončených myšlenek, seňore Jiménezi?”

„Takových, které nic neuzavírají…, které trvají, protože v sobě nemají řešení…, které vás nechávají ve věčné nejistotě.”

Falcón rozuměl slovům, ale jejich sdělení mu zůstalo zastřené. A přesto, aniž věděl proč, částečně chápal, co toho muže trápí. A hlavou mu bleskly vlastní myšlenky – smrt jeho otce; věci, které zůstaly nevysloveny; ateliér, do něhož dosud nevkročil.

„Třeba je tohle náš přirozený stav,” řekl. „To, že když pocházíme z komplikovaných existencí, které nejsme schopni pochopit, stáváme se nositeli neřešitelných otázek a ty pak předáváme dál. Možná je lepší být nekomplikovaný jako vaše sestra, nezatížený zbytečnostmi, které jsme zdědili z životů předchozích generací.”

Jiménez ho provrtával pohledem zpod houští svého obočí. Hltal mu jeho slova přímo z úst. Narovnal se a povolil napětí ve tváři.

„Jediný problém mé sestry spočívá v tom…,” řekl váhavě, „že její jednoduchost, nebo chcete-li absence komplikovanosti, jí nedává žádný systém, žádný potenciál k tomu, aby se vyznala v chaosu po pohromách, které naši rodinu zasáhly. Teď’ už ztratila i ten nepatrný spojovací článek se strukturovanou existencí a vznáší se v prostoru nezakotvená k ničemu. Ano, myslím, že tak si lze představit její duševní stav – jako astronauta, který se odpojil od své lodi a pluje v nesmírné prázdnotě.”

„Mám dojem, že jste mě ve svém myšlenkovém procesu nějak předběhl.”

„Ano,” řekl, „a taky vím proč.”

„Možná bychom se měli vrátit zpět ke strachu vašeho otce z toho, že by matka nemusela třetí porod přežít.”

„To, o čem jsem pak přemýšlel a s čím jsem byl konfrontován, je překvapující závěr, že otec mou matku hluboce miloval – překvapující vzhledem k tomu, co se pak v jejich životech odehrálo. To je něco, co si ještě i dnes připouštím s velkými obtížemi. Jako chlapec jsem tomu po matčině smrti nevěřil. Měl jsem za to, že se ji chystal opustit.”

, A jak jste k tomu závěru dospěl?”

„Pomocí psychoanalýzy, vrchní inspektore,” řekl. „Nikdy jsem si nemyslel, že bych se mohl k takovému šarlatánství uchýlit. Jsem právník a domnívám se, že mám uspořádané logické myšlení. Ale když jste zoufalý, myslím opravdu zoufalý, a nevidíte už nic jiného, než že se váš život hroutí, potom si připustíte i to, že jste zralý pro psychoanalytika. Řeknete si, jsem cvok a musím se někomu vyzpovídat.”

Mluvil o tom bez náznaků, otevřeně, jako by poznal, že ve Falcónovi je něco, co si zasluhuje upřímnost.

„Takže co se stalo s vaší matkou a tím dítětem?” zeptal se Falcón.

„Potřebovala pár dní, aby se zotavila. Velmi dobře si na to vzpomínám. Nesměl jsem ani na krok ven. Služebnictvo muselo všem říkat, že nikdo není doma. Jídlo nám nosili tajně od sousedů. Náš dům dokonce střežili nějací ozbrojenci. Otec přecházel sem a tam jako tygr v kleci, a kdykoliv něco z ulice zaslechl, díval se ven škvírou v okenicích. V domě panovalo neskutečné napětí. To byl začátek šílenství naší rodiny.”

„A vy jste nikdy nezjistil, čeho se váš otec tak bál?”

„V tu dobu jsem byl malý chlapec a nestaral jsem se o to. Spíš než napětí jsem cítil nudu a chtěl jsem, aby to už skončilo. Později – mnohem později -jsem považoval za důležité, abych se dozvěděl, co to bylo, co zahnalo mé rodiče do tak krajní situace. A protože od té doby uplynulo třicet let, myslel jsem, že jediný, koho se na to mohu zeptat, je on, otec. To bylo naposledy, co jsme spolu mluvili v osobní rovině. A v tom spočívá kouzlo lidského mozku.”

„V čem?” zeptal se Falcón a trhl sebou, jako by propásl důležitý okamžik.

„Že když nám vězí v mysli něco, co se nám nelíbí, obejdeme to. Jako voda v řece, která už nechce plynout pořád stejným zákrutem a prorazí si cestu přímo. Ze zákrutu se pak stane oddělená tůňka – rezervoár paměti -, jež nakonec vyschne, protože už do ní žádná voda nepřitéká.”

„Vymazal to ze své paměti?”

„Popřel to. Podle něj se nikdy nic takového nestalo. Díval se na mě, jako by mi přeskočilo.”

„Přestože je vaše matka mrtvá a vaše sestra v San Juan de Dios?”

„To bylo v devadesátém pátém. Byl už ženatý s Consuelou. Žil úplně jiný život. Jeho minulost pro něj byla tak vzdálená jako… jeho předchozí existence.”

„Byl jste překvapený Consuelou?”

„Jejím zjevem?” zeptal se. „Panebože… Zděšený! Naskočila mi husí kůže. Spálil jsem fotografii, kterou mi poslal z jejich svatby.” „Takže od otce jste se žádné pomoci nedočkal.”

„V něčem přece jen. Uvědomil jsem si, že to, co jsem se chtěl dozvědět, není důležité. Pokud vím, nebylo v otcově světě nic, čemu by přikládal větší cenu, než život dítěte. V jeho mlčení, v otevřeném popření toho, co bylo, v celém stylu jeho života a nakonec ve sňatku s ženou, která se tak podobala matce…, v tom všem jsem viděl přiznání.”

„Ta podoba jeho druhé ženy s vaší matkou… Nebylo to svým způsobem sebetrýznění?”

Jiménez posměšně odfrkl.

„Jestli chcete nazývat život vedle krásné mladé ženy sebetrýzněním…, pak ano.”

„Takže podle vás všechno, co bylo, smazal a začal nový život?”

„Můj otec byl jako zvíře, řídil se pudy. V jeho mozku se odehrávaly jiné procesy než u obyčejných lidských bytostí. Aby se člověk stal úspěšným byznysmenem, jako byl on – a něco o tom vím, protože sám pracuju pro jisté velmi úspěšné muže -, nemůže uvažovat jako obyčejní lidé. A on tak neuvažoval.”

„Opět jste mě předběhl. Jste na mě příliš rychlý.” Jiménez se naklonil dopředu.

„Nemyslete si, že nevím, co dělám,” řekl. „O těchto věcech jsem nikdy s nikým nemluvil…, kromě toho člověka, který mi rozpletl uzel v mozku. A víte proč? Protože nechci zničit duševní klid své ženy, infikovat těmi hroznými věcmi její mysl. Kdybych to udělal, náš domov by ztemněl a potáceli bychom se tady ve tmě.”

„Promiňte,” řekl tiše Falcón.

Jiménez si zřejmě uvědomil, že se dostal do příliš tragické polohy. Zvedl proto omluvně ruku, narovnal se a uvolnil křečovitě vystrčená ramena.

„Opustili jsme Tanger v noci. Bez zavazadel, jen s oblečením, které jsme měli na sobě, s matčinými svatebními šaty a trochou šperků. V přístavu bylo všechno připravené. Neukazovali jsme žádné dokumenty. Nastala tam sice jedna chvíle, kdy se zdálo, že nás zastaví, ale objevily se další peníze a pak jsme už byli na lodi a pluli pryč. Ve vesnici nad Algecirasem jsme si vyzvedli sestru a začali jsme žít jako cigáni.

V té době jsem nepociťoval, že by nám něco hrozilo. Otec nepřecházel nervózně sem a tam, ale jakmile mu zavelel instinkt, abychom se přemístili, táhli jsme dál. Obvykle jsme se usazovali ve větších městech. Nějakou dobu jsme byli i v Madridu, ale otec Madrid nenáviděl. Myslím, že se v něm cítil příliš jako venkovan. Madrid mu připomínal, kdo je.

Počátkem čtyřiašedesátého roku jsme přišli do Almeríe. Otec tam provozoval pár lodí pobřežní dopravy mezi Algecirasem a Cartagenou, ale pak se mu naskytla příležitost postavit hotel na nábřeží v Almeríi, tak jsme se přestěhovali tam. Mám dojem, že se chtěl konečně usadit. Zřejmě i jemu se zdálo, že těch pět nebo šest let kočovného života stačilo. Možná usoudil, že se svět změnil, že staré zášti vyvanuly a neživí už touhu po pomstě. Mýlil se. Proto jsem si myslel, že je důležité, abych se dozvěděl, co vlastně komu udělal, když jsou jeho nepřátelé tak nesmiřitelní a stále po něm jdou. A musím se přiznat, že mě to zajímá pořád, i když ne tak intenzivně jako dřív, protože už na tom nezáleží.”

„Proč vás to zajímá?”

„Myslím, že kdybych se to dozvěděl, mohl bych lépe posoudit, jaký to byl netvor.”

Falcón se zachvěl, rozpolcený dvěma nesourodými dojmy – tím, že José Manuel nazval svého otce netvorem, a vzpomínkou na svého otce, který si na netvora hrál. Ještě teď měl před očima, jaké děsivé obličeje na něho dělal, když ho při hrách kousal. Neměl žádné zábrany, protože v jeho světě nebylo moc okolností, které by od něj vyžadovaly sebeovládání, a často se stávalo, že malému Javierovi zůstaly ještě po několika dnech na zádech stopy jeho zubů.

„Co je s vámi, vrchní inspektore?”

Falcón doufal, že mimoděk nenasadil jeden z těch obludných otcových obličejů s vyplazeným jazykem, které připomínaly chrliče na gotických stavbách.

„To nic,” řekl. „Jenom nedokončené myšlenky…” „Kde jsme to zůstali?”

„V Almeríi v roce 1964,” připomněl Falcón. „Nezmínil jste se, jak všechno to neustálé stěhování snášela vaše matka.”

„Pokud šlo o její zdraví, docela dobře. A jestli nebyla šťastná, nedávala to na sobě před námi znát, a myslím, že ani před otcem. Ostatně tehdy nebylo zvykem, aby si ženy na cokoliv stěžovaly. Prostě se s takovým životem snažila vyrovnat.”

„Takže váš otec stavěl hotel?”

„Tady bych vám chtěl něco povědět o Martě. Říkal jsem vám, že se pořád starala o nějaké živé tvory, vzpomínáte?” „O toulavé kočky.”

„Ano, o kočky. Ale když jsme odjeli z Tangeru, obrátila svůj zájem k Arturovi. Matka mohla přenechat veškerou péči o něj jí. Arturo byl její život. Je to zvláštní, že? Nikdy neměla panenky. Kupovali jí je, ale ona si s nimi nehrála. Vždycky ji mnohem víc zajímali živí tvorové. Opravdu zvláštní u někoho tak… prostoduchého, nemyslíte?”

„Možná to bylo tím, že neměla rozvinutou představivost.”

„Možná. Představivost je složitá věc, ostatně jako celý život.”

„Zřejmě s panenkami nespojovala pocity, které mají běžné děti.”

„Vždycky jsem si říkal, jak asi uvažuje. Co se jí honí v hlavě.”

„A teď už vás to nezajímá?”

„Do svých dvaceti let řekla stěží pár slov. Pak se stalo něco pozoruhodného. Za ty roky se tam změnil personál. Je to stigma doby, že se do práce s mentálně postiženými nehrne moc mladých lidí. Asi proto slouží v takových ústavech spousta imigrantů. A o Martu se začal starat mladý Marokánec, který měl kočku – taky ji někde našel zatoulanou. A v Martě jako by se něco přepnulo. Najednou ožila. Jako by jí ten Marokánec s kočkou vrátil staré tangerské časy.” „Začala mluvit?”

„Přímo mluvit ne. Cosi artikulovala, ale nic srozumitelného. Nebylo divu, když celé desítky let nepoužívala hlasivky. Ale přesto to byl začátek něčeho, i když od té doby udělala jen malý pokrok. Nedokáže mi nic říct, když za ní přijedu. Možná jsem pro ni příliš silnou připomínkou jejího prvotního traumatu.”

„A přišli psychiatři na to, o jaké trauma jde?”

„Teprve před třemi lety, a to ještě neodhalili jeho úplnou historii.”

„Před třemi lety?”

„Teprve když jsem já sám našel odvahu o tom mluvit. Zeptali se mě, kdo je Arturo. Tak daleko se dostala. Odkázal jsem je na otce, ale ten popřel, že by kdy v naší rodině byla osoba toho jména. Ale nebyla to pravda. Matčin otec se jmenoval Arturo. Řekl jsem vám, jak matčini rodiče zemřeli?”

„Ne.”

„Oba odešli v průběhu tří měsíců, rok před tím, než se Arturo narodil. Babička na rakovinu a dědeček na srdeční záchvat. Myslím, že to byl důvod, proč se matka odhodlala k riziku mít další dítě.”

„Co jste tedy těm doktorům řekl?”

„Můj psychoanalytik jim později všechno vysvětlil dopisem, ale v tu dobu jsem jim řekl, že Arturo byl můj mladší bratr, který zemřel.”, A-bylo to tak?” zeptal se Falcón.

„Předpokládám, že z titulu toho, co děláte, jste obeznámen s podstatou čistého zla,” řekl Jiménez.

„Setkal jsem se ve své práci s hroznými věcmi, možná šílenostmi, ale jestli jsem někdy narazil na to, čemu říkáte, podstata čistého zla’, to si nejsem jistý. Všechny činy, které vyšetřuju, jsou kriminální povahy, a tudíž je lze v jistém smyslu pochopit. Mám pocit, že jakmile začnete mluvit o zlu, dostáváme se na pole metafyziky.”

„A to už je za hranicí zájmu vrchního inspektora oddělení vražd sevillské policie?”

„Nejsem kněz,” odpověděl Falcón. „Možná by mi pomohlo, kdybych jím byl, protože vražda vašeho otce je to nejhorší, s čím jsem se ve své kariéře setkal. Když jsem uviděl jeho tvář a uvědomil si, co musel podstoupit, pochopil jsem, že jsem se ocitl před něčím nesmírně krutým. Nestává se mi, že bych se při své práci nechal unést pocity, ale tohle mě velmi zasáhlo. V každém případě bych si nepřál, aby se to dozvěděli mí nadřízení.”

Jiménez se k němu otočil bokem, přehodil si nohu přes nohu a zacvičil prsty, jako by si je uvolňoval. Falcón si pomyslel, že by se měl jako syn zajímat, co se vlastně jeho otci stalo, ale nechtěl mu to vnucovat.

„Zlá mysl má hluboké pochopení pro lidskou přirozenost,” pokračoval Jiménez po chvíli., Je šťastná, když se může toulat mezi pomstychtivostí a proradností a živit je. Instinktivně ví, kde a jak udeřit a zasáhnout samu podstatu… věcí. Nezabili mého otce, což by zřejmě bylo spravedlivé. Neznásilnili a nezabili matku ani sestru, ani mě, což by bylo nespravedlivé a kruté. Udělali jedinou věc, o níž věděli, že spolehlivě roztrhne a zničí otcovu rodinu. Vzali Artura. Prostě jednoho dne zmizel a už jsme ho nikdy neviděli ani o něm neslyšeli.”

Několikrát rychle zamrkal, ztracený v nezměrné poušti nepochopení toho, co se stalo.

„Chcete říct, že ho unesli?”

„Cestou do školy ho Marta vždycky zavedla do jeho školy a pak ho zase odvedla domů. Jenže jednoho dne už ve škole nebyl a doma ho také nenašla. Prohledali jsme celé město a matka zatím doběhla pro otce na staveniště. Arturovi bylo šest let, pořád to bylo ještě dítě. A oni ho unesli.”

Odmlčel se a hleděl na rodinné fotografie, jako by dojem z nich byl touto tragickou vzpomínkou poskvrněn. Spodní ret se mu chvěl, ohryzek několikrát poskočil.

„A policie nic nezjistila?” zeptal se Falcón.

„Ne,” odpověděl, i když to spíš znělo jako povzdech ducha.

„Obvykle když zmizí dítě…”

„Nic nevyšetřili, vrchní inspektore. Nemohli nic vyšetřit z prostého důvodu, protože nedostali žádné informace.” „Nechápu.”

Jiménez se znovu předklonil, až stůl pod jeho váhou zapraskal. Oči měl vypoulené navrch hlavy.

„Otec ohlásil únos, řekl, že je to záhada a že nic neví, a během čtyřiadvaceti hodin jsme Almeríi opustili,” řekl. „Nevím, jestli se tak zachoval ze strachu, že by jeho nepřátelé mohli udeřit ještě jednou, nebo se chtěl vyhnout otázkám policie, na které by těžko hledal odpovědi. Možná hrálo roli obojí. V každém případě jsme z Almeríe odjeli a strávili dva týdny v hotelu v Malaze. Byl jsem v pokoji s Martou, ale ta se uzavřela do sebe a už nikdy neřekla jediné slovo. Rodiče bydleli vedle. Slyšel jsem, jak pláčí. Bože, to byla hrozná doba… Pak nás otec odvezl do Sevilly. Nejdřív jsme si najali byt v Trianě a později toho roku jsme se přestěhovali na Plaza de Cuba. Otec se musel vrátit do Almeríe. Ještě několikrát si ho předvolali na policii, ale to bylo všechno. Takhle skončil náš Arturo.”

„Ale co řekl otec vám, rodině? Jak vám vysvětlil své podivné chování?”

„Nic nám nevysvětloval. Při jakékoliv zmínce o Arturovi vybuchl hněvem a prohlásil, abychom všichni na Artura zapomněli…, že nikdy neexistoval.”

„A ti únosci – chcete říct, že neměli žádné požadavky?”

„Vy jste to nepochopil, vrchní inspektore,” povzdechl Jiménez a posunul sepnuté ruce blíž k němu. „Samozřejmě že neměli. To byl jejich cíl. Samotný únos. Arturo.”

„Máte pravdu, nepochopil jsem to. Nic z toho jsem nepochopil.”

„Pak jste na tom stejně jako my – moje mrtvá matka, moje šílená sestra a já,” řekl Jiménez. „Při přesunu mezi Almeríou a Sevillou jsme přišli o všechno, co nám Artura mohlo připomínat. Nevzali jsme s sebou žádný důkaz o tom, že kdy byl. Žádné fotografie, oblečení, hračky… Otec přepsal rodinnou historii a Artura z ní vynechal. Opakuji, že to byla hrozná doba, a když jsme se stěhovali na Plaza de Cuba, vypadali jsme všichni jako živoucí mrtvoly. Matka celé dny vyhlížela z okna, a kdykoliv uviděla na ulici malého chlapce, málem se rozběhla ven. Sestra setrvávala v mlčení a museli ji vzít ze školy, do které právě začala chodit. Snažil jsem se od toho zoufalství odpoutat, jak jen to šlo. A ztratil jsem sám sebe…, s novými kamarády, kteří netušili, že jsem někdy měl mladšího bratra.”

„Ztratil sám sebe?”

„Myslím, že tak lze pojmenovat, co se mi stalo. Později jsem si uvědomil, že nejsem schopen vzpomenout si na nic z dětství, z věku mladšího než patnáct let. Většina lidí si dokáže vybavit zážitky z doby, kdy jim byly tři nebo čtyři roky, a někteří si dokonce pamatují, jak je vozili v kočárku. Mně z dětství neutkvělo nic zřetelného, jen neurčité náznaky, mlhavé tvary toho, co jsem byl…, až do doby před pár lety.”

Falcón se pokusil vybavit si své první vzpomínky, ale nemohl se dostat dál než ke včerejší večeři.

„Nemáte tedy ponětí, proč se váš otec odhodlal k tak neskutečnému rozhodnutí?”

„Myslím si, že důvodem byl nějaký kriminální čin. Kdyby došlo k opravdovému vyšetřování Arturova únosu, asi by to nutně vedlo k závažným odhalením, která by ho mohla zničit… a zřejmě dostat do vězení. Jsem přesvědčený, že to souviselo s tím, proč jsme museli odejít z Tangeru. Ale mohl se také bát, že vyjde najevo nějaký jeho zlý skutek morální povahy, něco, co by proti němu obrátilo jeho ženu. Nevím… Ale ať to bylo cokoliv, musel nějakým svým podivným způsobem usoudit, že už pár hodin po únosu byl Arturo v severní Africe, nebo aspoň na lodi mířící k pobřeží severní Afriky.

To zřejmě svou zrůdnou myslí zvážil a dospěl k racionálnímu závěru, že policie nemá při pátrání žádnou šanci. Ze on nemá žádnou šanci.

Zpráva únosců byla jasná. Tohle je cena za to, cos nám udělal. A teď si vyber – buď budeš hledat svého syna, a pak se zničíš, nebo tu cenu přijmeš a půjdeš dál. Nezdá se vám, že dokonalost této strašlivé volby spočívá v samé podstatě čistého zla? Vzkazovali mu: Chceš přijmout dobro nebo zlo? Jestliže jsi dobrý člověk a půjdeš za svým synem, uděláš všechno, co je v tvé moci, a to tě zcela zruinuje. Skončíš svůj život v exilu nebo ve vězení a tvoje rodina se rozpadne. A přesto – a to je ta hrůza celé věci, vrchní inspektore -, přesto nezískáš Artura zpátky. To je ono. To jsem z toho dešifroval. Donutili ho přijmout zlo, a když to udělal, musel se uchýlit k ďábelským prostředkům, aby přežil. Přesvědčil sebe i nás, že Arturo neexistoval. Zlikvidoval ho a nás s ním. Přinutil nás, abychom se s tou ztrátou vyrovnali jeho způsobem, a zničil všechno. Svou ženu a svou rodinu. A tohle musela být jeho závěrečná kalkulace: Vzhledem k tomu, že Arturo je nenávratně ztracen a má rodina bude zničena, ať udělám cokoliv, čemu dám v tom případě přednost já?

Jiménez zvedl ruku, potěžkal ji ve vzduchu a řekl:

„Éterické lehkosti mravní síly?”

Pak zvedl druhou ruku a nechal ji s bouchnutím padnout na stůl.

„Nebo drtivé váze moci, postavení a bohatství?”

Odmlčel se a oba v nastalém tichu, které na ně padalo z kožených hřbetů knih, uvažovali o této nerovné volbě.

„Myslel jsem,” ozval se Falcón po chvíli, „že jsme již vyrostli z dob dramat, v nichž mají opodstatnění tragické postavy. Už nejsou králové ani velcí válečníci, které může osud srazit z výšin do hlubiny. Dnes obdivujeme filmové herce, sportovce a byznysmeny a ti postrádají tragickou kvalitu. Přesto mi váš otec připadá jako prototyp moderní tragické postavy.”

„Možná… Jen bych si přál, aby to nebylo drama o mém životě,” povzdechl Jiménez.

Falcón vstal. Teprve teď si všiml, že jeho káva stojí na kraji stolu studená a netknutá. Potřásl si s Jiménezem rukou – déle než obvykle, aby mu dal najevo svůj vděk.

„Proto jsem vám musel říct, že vám zavolám za deset minut,” řekl právník. „Potřeboval jsem si promluvit se svým psychoanalytikem.”, A zeptat se ho, jestli s tím souhlasí?”

„Zeptat se ho, jestli si myslí, že jsem na to připravený. Zřejmě považoval za dobrý nápad, aby jediným dalším, kdo kromě něho uslyší tenhle příběh, byl policista.”

, Aby se jím začal zabývat?”

„Ne. Protože je vázaný slibem zachování důvěrnosti,” řekl Jiménez vážně.

„Chcete, abych se o ničem z toho, co jste mi řekl, nezmiňoval před doňou Consuelou?”

„Sloužilo by to k jinému účelu, než aby ji to vyděsilo k smrti?” „Má s vaším otcem tři děti.”

„Nemohl jsem tomu uvěřit, když jsem se to dozvěděl.” „Jak jste se to dozvěděl?” „Otec mi o tom pokaždé napsal.”

„K těm dětem ho musela donutit. Byla to její podmínka, aby souhlasila se sňatkem.”

„To je pochopitelné.”

„Taky mi řekla, že byl doslova posedlý obavou o jejich bezpečnost. Nechal v bytě instalovat těžké dveře a každý večer je na noc sám komplikovaně zamykal.”

Jiménez hleděl na desku stolu.

„A ještě něco mi řekla, co by vás mohlo zajímat…”

Jiménez pomalu a jakoby unaveně zvedl hlavu. V očích měl stopy strachu. Nechtěl slyšet nic, co by vyžadovalo další revizi jeho nově zkonstruovaného pohledu na události. Falcón pokrčil rameny, aby mu dal možnost se rozhodnout.

,, Povězte mi to,” řekl právník.

„Především je přesvědčená, že její společenský manžel, velký restauratér se sbírkou rozesmátých fotografií, byl zároveň člověk, který se nacházel v té nejhlubší duševní mizérii.”

„Takže ho to pronásledovalo až do konce,” poznamenal Jiménez beze stopy uspokojení. „A přesto zřejmě pořád nevěděl, co to je.”

„A to druhé, co jsem vám chtěl říct, je, že v poslední vůli odkázal jistou finanční částku své oblíbené charitě, Nuevo Futuro – Los Niňos de la Calle.”

Jiménez zakroutil hlavou – možná smutkem, možná v gestu odmítnutí, těžko říct. Obešel stůl, otevřel Falcónovi dveře a opět v předklonu ho vyprovodil do předsíně. Falcón uvažoval, jestli se držel jinak, než se odhodlal vyhledat pomoc psychoanalytika. Možná chodil tenkrát shrbený pod tíží tušeného a teď ji alespoň táhne za sebou. Jiménez mu přinesl plášť a pomohl mu do něj. Falcón zvažoval, zda vyslovit poslední otázku, která mu zůstala v mysli.

„Napadlo vás někdy, že by Arturo mohl být stále naživu?” obrátil se nakonec k právníkovi. „Bylo by mu dvaačtyřicet let.”

„Občas ano,” odpověděl Jiménez. „Ale od chvíle, kdy jsem si uvědomil, že je to všechno ukončené, se cítím líp.”

10.

Pátek 13. dubna 2001, rychlík AVE Madrid-Sevilla

TAKÉ ZPÁTECN! VLAK, S příjezdem do Sevilly až po půlnoci, byl plný. Falcón si smetl z klína drobky sendviče a přes průhledný obraz ženy, která seděla naproti, sledoval noční kastilskou krajinu ubíhající za oknem. Přestože byl unavený, stále mu v mysli vířila změť dojmů vyvolaných zpovědí Josého Manuela Jiméneze.

Odešel od něj kolem třetí odpoledne, ale ještě předtím se ho zeptal, zda nemá nic proti tomu, aby navštívil jeho sestru v ústavu pro mentálně postižené San Juan de Dios v Ciempozuelu, asi čtyřicet kilometrů jižně od Madridu. Právník ho upozornil, že by si od té návštěvy neměl příliš slibovat, souhlasil však, že do ústavu zavolá, aby o něm věděli. Měl pravdu, třebaže z trochu jiného důvodu. Marta totiž těsně před Falcónovým příjezdem upadla a poranila se.

Přesto ho pustili na ošetřovnu, kde jí několika stehy zašívali rozseknuté obočí. Sestra Josého Manuela byla popelavě bledá, ale to mohl být normální odstín její pleti. Černé vlasy, bohatě prokvetlé šedivými prameny, měla vyčesané nahoru a stažené do drdolu, oči hluboko vsazené do hlavy a pod nimi velké, temně narudlé obloučky, které se rozšiřovaly až k vrcholům lícních kostí. Mohlo jít o modřiny způsobené pádem, ale spíš se zdálo, že ji takto přirozenou cestou poznamenal její duševní stav.

Vedle ní seděl mladý Marokánec, její ošetřovatel. Držel ji za ruku, a zatímco jí lékařka sešívala krvácející obočí, uklidňoval ji směsí španělských a arabských slov. Během operace svírala Marta v ruce cosi, co měla zavěšené na zlatém řetízku kolem krku. Falcón předpokládal, že je to křížek, ale když na chvíli ruku rozevřela, uviděl zlatý medailonek a malý klíč.

Seděla v kolečkové židli. Ošetřovatel ji pak odvezl do jejího pokoje, který obývala spolu s pěti dalšími ženami. Čtyři se chovaly tiše, ale pátá si neustále něco mumlala. Znělo to, jako by se modlila, ale ve skutečnosti plynul z jejích bezzubých úst nekonečný proud nadávek a obscénností. Marokánec zajistil Martinu židli, pak přešel k mumlající ženě, vzal ji za ruku a pohladil ji po zádech. Žena ztichla.

„Pohled na krev ji vždycky rozruší,” vysvětlil Falcónovi.

Jmenoval se Ahmed a vystudoval psychologii na univerzitě v Casablance. Choval se příjemně a vstřícně, ale když mu Falcón ukázal služební průkaz, viditelně ochladí.

„Ale co chcete vyšetřovat tady!” zeptal se. „Tihle lidé ven nechodí. Jsou tu nastálo, odkázáni na naše služby. Svět za bránou ustavuje pro ně jako cizí planeta.”

Falcón pohlédl na Martinu černobíle melírovanou hlavu s bílým polštářkem gázy nad okem a pocítil v hrudi tlak nesmírného smutku. Tohle byla skutečná oběť Jiménezová příběhu.

„Rozumí něčemu z toho, co říkáme?” zeptal se.

„Zaleží na tom, o čem bychom mluvili. Kdyby padlo slovo K-O-Č-K-Y, možná by reagovala.”

„A co třeba A-R-T-U-R-O?”

Na Ahmedově tváři se objevil výraz uctivé ostražitosti, který Falcón vídal u vyslýchaných imigrantů. Možná to mělo nějaký účinek na marockou policii, ale jeho to popuzovalo.

„Její otec byl zavražděn,” dodal tiše.

Marta zakašlala, pak znovu a po třetím zakašlání jí vyrazil z úst na klín proud zvratků.

„Ještě je v šoku po tom pádu,” řekl Ahmed a vyšel z pokoje.

Falcón seděl na posteli a pozoroval tu ubohou ženu. Po bradě jí stékala stružka. Ztěžka dýchala a hleděla mimo něj. Stále svírala medailonek. Ahmed se vrátil s čistým oblečením, kbelíkem a hadrem. Odvezl Martu za zástěnu. Falcón seděl a čekal. Všiml si, že pod postelí je malý kovový kufřík opatřený zámkem.

Po chvíli se Marta objevila v čistém oblečení. Ahmed ji přivezl k posteli.

„Mluvil jste s ní někdy o Arturovi?” zeptal se ho Falcón.

„To nespadá do náplně mé práce, kterou zde zastávám,” odpověděl. „Jsem kvalifikovaný psycholog, ale jen ve své zemi. Tady působím pouze jako ošetřovatel. O Arturovi s ní může mluvit jen doktorka.”

„Byl jste někdy u toho?”

„Ano, ale jen pasivně. Nevstupoval jsem do jejich komunikace.” „Jak na to jméno reagovala?” Ahmed utíral podlahu.

„Velmi ji to rozrušilo,” řekl. „Strčila si prsty do úst a vyrážela zvuky, asi jako když člověk zoufale prosí a nemůže mluvit.” „Řekla něco?”

„Ne,” zavrtěl hlavou. „Neartikuluje.”

„Ale vy s ní trávíte hodně času, možná jí rozumíte líp než doktorka.” „Řekla: To ne já. To nebyla moje vina.” „Víte, kdo byl Arturo?”

„Nečetl jsem její materiály a nikdo nepovažoval za vhodné mě o tom informovat.”

„Kdo je její doktorka?”

„Doktorka Azucena Cuevasová. Teď je na dovolené, vrátí se příští týden.” „A co kočky? Byl jste to přece vy, kdo jí přinesl kočičku, a ona pak začala…”

„Na oddělení není dovolené chovat kočky.”

„Ten medailonek, co má na krku, a klíček… Asi je od toho kufříku pod postelí, že? Víte, co v něm má?”

„Tihle lidé toho moc nemají, vrchní inspektore. Pokud vidím, že něco považují za svůj soukromý majetek, nechávám jim to. Víc jim nezbylo…, kromě života. A je udivující, jak dlouho může být člověk živ, když vlastní jen pár ubohých věcí.”

Tak to byl Ahmed. Inteligentní, rozumný, starostlivý, ale nepříliš sdílný, alespoň ne před policejním úředníkem. To Falcóna dráždilo. Hleděl do tmy ubíhající za oknem vlaku a snažil se představit si ho. A taky Josého Manuela Jiméneze, jehož ztrápené rysy mu zůstaly ostře vryté v mysli. V Ahmedově případě se mu to nepodařilo. Ahmed dokázal to, o co se snaží všichni imigranti. Zařadil se. Nevyčníval. Splynul s bezvýrazným šedým prostředím, v němž se ocitl, a rozpustí! svou identitu v moři moderní španělské společnosti.

Sled jeho myšlenek se náhle zastavil. Všiml si, že žena naproti němu zachytila přes reflexi v zrcadle okna jeho pohled. Líbilo se mu nenápadněji sledovat a tvářit se, že z dlouhé chvíle pozoruje noční krajinu. Uvědomil si zneklidňující záchvěvy smyslných pocitů. Od rozchodu s Inés žil v celibátu. A teď… Stačilo, aby jen pomyslel, jaké prostopášnosti prováděli při milování v počátcích svého vztahu, a musel si uvolnit límec. Kde všechno tohle zůstalo? Jak je možné, že manželství dokázalo jejich vášeň tak rychle udusit? Ke konci mu už ani nedovolila, aby se na ni díval při oblékání. „Nemáš srdce, Javiere Falcóne.” Co tím mínila? Copak si doma tajně pouštěl pornofilmy? Souložil s prostitutkami při pornovideu? Zlikvidoval existenci vlastního dítěte? A přesto… Přesto se Raúl Jiménez, starý člověk, mohl těšit ze soužití s krásnou ženou, svou útěchou, zatímco on…

Žena naproti němu už na jeho pohledy v okně nereagovala. Otočil se k její skutečné tváři. Zahlédl v ní náznak zděšení a špetku soucitu, jako by při pohledu na něj pochopila problémy muže středního věku a nechtěla s nimi nic mít. Zalovila v kabelce, jako by zkoušela, jestli by se v ní nemohla schovat celá, ale byla to jen malá taštička, do níž se vešla pouze rtěnka, dva kondomy a pár složených bankovek. Znovu se otočil k oknu. Ve tmě blikalo kdesi v dálce jediné světélko. Žádné jiné v dohledu.

Klesl dozadu, vyčerpán nekonečným koloběhem marných myšlenek – tentokrát o svém zkrachovalém manželství. Vždycky, když narazil na hradbu Inésiných slov, vyvolalo to v něm jakýsi vnitřní kolaps. „No tienes corazón, Javier Falcón.” Dokonce se to rýmovalo.

Později usoudil, že to musely být ony nově vzniklé chemické pochody v jeho mozku, které mu předložily první nové myšlenky o Inés. Nebo spíš nové chápání těch starých. Nemůže jít dál, není schopen flirtovat se ženou, která s ním jede ve vlaku, dokud sám sobě nedokáže, že Inésin krutý výrok není pravdivý. Zasáhlo ho to silněji, než si myslel. Dokonce to v něm vyvolalo nápor adrenalinu, což bývá projev strachu. Ale z čeho? Vždyť sedí v rychlíku Madrid-Sevilla a pouze se mu hlavou honí myšlenky obtížené tušením, že by Inés mohla mít pravdu?

Upadl do dřímoty – muž v stříbřité střele vlaku, která se řítí tmou k neznámému cíli. Znovu se mu zdálo, že je ryba. Prudce se míhal vodou a šlehal ocasem v zoufalém strachu, kdy ucítí škubnutí v útrobách a neznámá síla ho začne pomalu a neúprosně táhnout k hladině. S trhnutím se probudil, až udeřil hlavou do opěradla. Kupé bylo prázdné. Vlak stál ve stanici a kolem okna proudil po peróně dav cestujících.

Dojel domů, zapnul televizi a civěl na obrazovku, aniž byl schopen vnímat, co se na ní odehrává. Vypnul televizi a hladový, unavený a rozháraný šel spát. Usínal a opět se probouzel, jako by se bál znovu upadnout do rybího snu a zároveň nechtěl bdít spolu s tím zneklidňujícím, úzkostným světem za zdmi svého domu. Čtvrtá hodina ho s konečnou platností vrhla ze stavu polovědomí do plné bdělosti, v níž, stále ještě ve tmě, ho ovládl strach z oněch nových procesů v jeho mozku. Z procesů, které hrozily, že definitivně zničí klid jeho mysli.

Sobota 14. dubna 2001

Vstal krátce po šesté, neodpočinutý a s nervy cinkajícími jako klíče na žalářníkově svazku. Snad proto si vzpomněl na klíče od všech prostor svého domu a začal přemýšlet, kde asi jsou. Zvlášť ty od otcova ateliéru. Našel je ve stole v pánském pokoji. Byla jich plná zásuvka. Jak je možné, že je tu tolik dveří? Vytáhl zásuvku a donesl ji k brance z tepané mříže, za níž se nacházela část galerie před otcovým ateliérem. Vyzkoušel všechny klíče, ale žádný se k zámku nehodil. Odešel a nechal zásuvku i s rozloženými klíči na zemi.

Osprchoval se, pak se oblékl a vydal se ven. Koupil si noviny, v kavárně na rohu si objednal kávu a přelétl pohledem sloupek oznámení o pohřbech. Raúl Jiménez měl být pohřben dnes, v jedenáct hodin dopoledne, na Cementerio de San Fernando. Cestou do kanceláře zkontroloval hlasovou schránku mobilu. Byla plná vzkazů od Ramíreze.

V oddělení vražd se sešlo všech šest detektivů, což nebylo na sobotu před Velikonocemi obvyklé. Informoval je o závěru, na němž se shodl s Calderónem, pak poslal Péreze s Fernándezem do El Real de la Feria, což bylo místo konání férie naproti Edificio Presidente, Baenu do okolních ulic a Serranovi uložil obvolat laboratoře a dodavatele zdravotnického materiálu a zjistit, zda nezaznamenali zvýšenou spotřebu chloroformu nebo se jim neztratily nějaké instrumenty. Všichni čtyři odešli. Ramírez stál s rukama založenýma na hrudi a opíral se o okno.

„Napadlo vás něco během včerejška, vrchní inspektore?” zeptal se.

„Máme už výpověď Marciana Ruíze?”

Ramírez ukázal na stůl a dodal, že v ní není nic nového. Falcón si výpověď přečetl, jen aby nemusel Ramírezovi lhát. Neměl chuť mu referovat o své cestě do Madridu a o tom, co se dozvěděl od Josého Manuela Jiméneze. Říkal si, že by to muselo mít větší důležitost vzhledem k případu, aby s tím vyrukoval, jinak by si Ramírez a ostatní mohli po straně ťukat na čelo a kroutit hlavou nad tím, že z čiré bezradnosti vyhrabává věci, které se staly před šestatřiceti lety.

„Včera odpoledne jsem zašel za Eloisou Gómezovou,” řekl Ramírez.

„Dostal jste z ní něco?”

„Nenabídla mi, že mi dá zadarmo, jestli se ptáte na tohle.”

„Ani se nedivím po tom, jak jste na ni předevčírem vybafl,” poznamenal Falcón. „Tak co, promluvila?”

„Nechce se mnou mluvit, ani kdyby v tom opravdu jela. Má strach.”

„Ale vypadalo to, že jste na dobré cestě,” řekl Falcón. „Myslel jsem, že ji pozvete domů.”

„Nejspíš jsem měl být trpělivější,” povzdechl Ramírez. „Ale chápejte, opravdu jsem si myslel, že vraha pustila do bytu ona. A v tom případě mohl tvrdý verbální šok splnit svůj účel.”

„Dnes začneme se stěhováky,” řekl Falcón, aby se dostali dál. „A potom bychom mohli zajit s videokamerou na Jiménezův pohřeb a natočit si smuteční hosty. Uvidíme, kdo tam bude z těch, co jsou v jeho adresáři, a na to pak můžeme navázat výslechy. Zkrátka uděláme si obraz o jeho životě.”

„A co Eloisa Gómezová?”

„Pérez ji může odpoledne znovu přivézt. Už to bude skoro osmačtyřicet hodin od doby, kdy byla u Raúla Jiméneze. Jestli dělala vrahovi komplice, zřejmě se s ní už sešel nebo ji nějak kontaktoval. To by mohlo její chování změnit.”

„Pokud s ní neudělal něco horšího.”

Ramírez vzal videokameru a pak spolu odjeli do firmy Mudanzas Triana, která sídlila na Avedina Santa Cecilia. Přijal je její šéf Ignacio Bravo. Vysvětlili mu svou verzi toho, jak se mohl vrah dostat do Jiménezová bytu. Bravo je vyslechl, aniž hnul brvou, pouze si zapaloval jednu ducadosku od druhé.

„Za první to není možný,” řekl, když skončili. „Mý lidi jsou…”

„Podepsali svědeckou výpověď,” řekl Ramírez znuděně a podal mu ji.

Bravo se dal do čtení dokumentu a přitom odklepl popel směrem k miniaturní pneumatice, která sloužila jako popelník.

„Vyrazím je,” prohlásil, když zvedl hlavu od papíru.

„To je už vaše věc,” pokrčil rameny Falcón. „Nás spíš zajímá dohoda mezi vámi a manželi Jiménezovými. Můžete začít s tím, proč chtěli, abyste je stěhovali během Semana Santy. To je přece v restauračním podnikání doba největšího obratu v roce.”

„A taky dvojnásobných sazeb za naši práci,” dodal Bravo. „Všechno jsem jí to řekl, vrchní inspektore. Jenže příští týden, kdy má restaurace zavřený, nemůžeme. Jsme zadaný. A ostatní špeditérský firmy taky. Takže zaplatila. Nevypadala, že by ji to mělo položit.”

„Kdy jste se tam byli poprvé podívat?”

„Minulý týden. Zašel jsem tam, abych viděl, co a jak… Kolik toho nábytku je, jak velký kusy a tak. Druhý den jsem jí zavolal, řekl jí, že to je práce na dva dny, a udal předběžnou cenu.”

„Práce na dva dny?” ozval se Ramírez. „Kdy jste s tím vlastně začali?”

„V úterý.”

„Takže se to protáhlo na tři dny.”

„Seňor Jiménez mně zavolal a řekl, že nechce, aby se s jeho pracovnou do čtvrtka hýbalo. Řekl jsem mu, že tak se to ještě prodraží a že jsme schopný to zvládnout včas. Jenže on na tom trval a já nemám ve zvyku hádat sc s bohatýma lidma. Já chci jen mít jistotu, že zaplatěj. Tohle jsou nejhorší.

Všiml si pohledů, které na něj oba policisté upřeli, a zbytek si raději nechal pro sebe.

„Kolik lidí vědělo o téhle změně proti původnímu plánu?” zeptal se Falcón.

„Jo, vím o co vám jde,” řekl Bravo podrážděně. „Museli o tom vědět všichni, to je jasný. Celá práce se tomu musela přizpůsobit. To si vážně myslíte, že ho zabil někdo z mých lidí?”

„Nám jde o to, že pokud je náš scénář správný, musel vrah o té změně vědět,” řekl Falcón, aniž odpověděl na jeho otázku. „Muselo mu být známo, že seňor Jiménez hodlá zůstat v bytě o jednu noc déle a bude tam sám. A tohle se mohl dozvědět jen od něj nebo od někoho od vás. Kdy jste tu zakázku se seňorou Jiménezovou potvrdil?”

Bravo zalistoval v diáři. „Ve čtvrtek čtvrtýho dubna,” odpověděl.

„A kdy s vámi seňor Jiménez domluvil tu změnu?”

„V pátek šestýho dubna.”

„A v tu dobu jste už určil, kteří vaši lidé budou na tuhle zakázku přiděleni?” „Jo, to jsem už naplánoval ve středu.” „Jakým způsobem to děláte?”

„Zavolám sekretářce, která to ohlásí předákovi depa, a ten to napíše dole fixem na tabuli.”

Falcón požádal, aby si mohli promluvit se sekretářkou. Bravo ji zavolal. Přišla malá, asi padesátiletá žena. Vypadala nervózně. Zeptali se jí, co řekla předákovi depa.

„Že došlo ke změně. Že seňor Jiménez nechce, aby se do čtvrtečního rána stěhovala jeho pracovna, a že postýlka v dětském pokoji tam má taky zůstat.” „Co na to předák řekl?”

„Udělal obhroublou poznámku o tom, k čemu by tu postýlku mohl použít.” „A jak s tou informací naložil dál?”

„Napsal ji na tabuli – červeně, aby bylo vidět, že je to změna,” odpověděla. „A ve zvláštní kolonce poznamenal to o pracovně a o postýlce.”

„A taky to napsal do jejich pracovního výkazu,” doplnil Bravo. „Takže to bylo posichrovaný na dvou místech, aby nezapomněli. Stěhováci jsou silný chlapi, ale v hlavě toho většinou moc nemaj, víte?”

Všichni tři muži sešli dolů do depa a prohlédli si tabuli s informacemi o veškerých zakázkách naplánovaných na duben a květen. Ta Jiménezová byla stále otevřená. Objevil se předák depa. Sekretářka měla pravdu – vypadal na člověka, který začíná pracovní den několika sklenkami brandy.

„Takže každý, kdo kolem téhle tabule prošel, mohl o změně v Jiménezové zakázce vědět, že?” řekl Falcón.

„Jo,” přikývl předák. „Každej, kdo umí číst.”

„Jaký tu máte bezpečnostní systém?” zeptal se Ramírez.

„Jeden člověk, jeden pes,” řekl Bravo. „Nic tu neskladujem, takže to stačí.”

„Mluvíte o ostraze během dne?”

Bravo přikývl.

„Ani kamery tu nemáte?”

„To není třeba.”

„Takže stačí, abych otevřel zadní dveře z Calle Maestro Arrieta a jsem

uvnitř?”

„Když chcete.”

„Ztratily se vám nějaké firemní kombinézy?” zeptal se Ramírez.

Nic se neztratilo, nikdo nic nehlásil. Používali běžné kombinézy, jaké lze koupit v obchodě s pracovními pomůckami, jen na ně dali našít název firmy. Nebylo těžké si takovou zhotovit sám.

„Vyskytl se tady někdo, kdo tu neměl co dělat?” zkoušel to znovu Ramírez.

„Jenom zájemci o práci.”

„Bylo jich víc?”

„Přicházej tak dva až tři týdně. Říkám jim pořád to samý. Neberem lidi z ulice.”

„A jak to bylo v tom posledním týdnu?”

„Akorát jich přišlo víc. Lidi si chtěj vydělat před Velikonocema a před férií.”

„Kolik to je, víc? Dvacet?” „Spíš deset.” „Jak vypadali?”

„Naštěstí byli všichni malý a tlustý, jinak by mně dalo práci vyhotovit pro vás jejich popis.”

„Poslyšte, vy šprýmaři,” řekl Ramírez a namířil na něj prstem, „někdo sem přišel, zjistil si tady informace o zakázce, kterou jste měli dělat v Edificio Presidente, a využil jich k tomu, aby se dostal do bytu Raúla Jiméneze a umučil starého pána k smrti. Takže zkuste namáhat paměť trochu víc.”

„Nevěděl jsem, že ho někdo umučil,” řekl Bravo.

„Ani tak si na nikoho nevzpomenu,” dodal předák.

„Nemohli to být imigranti?” snažil se jim pomoct Ramírez.

„Některý mohli.”

„Třeba Marokánci, kteří chtějí pracovat za denní mzdu.” „Nebereme…,” začal Bravo.

„Ano, to už jsme slyšeli,” přerušil ho Ramírez. „Poslyšte, jestli chcete mít klid a netoužíte po návštěvách lidí z imigračního úřadu, tak začněte přemýšlet. Začněte vzpomínat, kdo všechno tady byl od minulého pátku a jestli se nějak moc nezajímal o tuhle vaši tabuli.”

„Protože vy,” řekl Falcón a ukázal na předáka,, jste pro nás zatím jediný člověk, který, jak se zdá, viděl vraha a mluvil s ním.”

„A možná ho to mohlo přivést na myšlenku, kterou pak realizoval?” dodal Ramírez. „Buenos días.”

11.

Sobota 14. dubna 2001

„TEN CHLAP měl pravdu…, myslím seňor Bravo,” řekl Ramírez. „Je to příliš zřejmé spojení. Jenže vrahem mohl být opravdu jeden z jeho zaměstnanců.”

„Ale jen v případě, že platí druhý scénář, podle něhož ho pustila do bytu Eloisa Gómezová,” namítl Falcón. „Kdyby vlezl do bytu po jejich zvedacím zařízení, chyběl by celé odpoledne v práci, a toho by si musel někdo všimnout. V každém případě bychom měli všechny zaměstnance té firmy vyslechnout a znovu přitlačit na Eloisu.”

„Víte, co mě na něm nejvíc štve?” řekl Ramírez. „Na našem vrahovi?”

Falcón na to nereagoval. Díval se oknem ven a pozoroval bary a kavárny na Calle San Jacinto, po níž ujížděli zpátky k řece. Náhle ho přemohla skleslost. Uvědomil si, že se vyšetřování rozpadá na zkoumání detailů každodenního fungování jakési speditérské firmy, přičemž není vůbec jisté, zda to s případem vůbec nějak souvisí.

„Že má takové štěstí,” dokončil Ramírez. „Neuvěřitelné štěstí, vrchní inspektore.”

„Doufejme, že se na to spoléhá,” poznamenal Falcón zasmušile. Cítil nervozitu, živenou zřejmě kávou v prázdném žaludku, a ochablost z nedostatku spánku, obojí navíc umocňované vědomím, že se jim nedaří dostat se z místa. Jeho lidé na ulici v Los Remedios nenašli nikoho, kdo by si vzpomněl alespoň na to, že viděl stěhovácké auto a zvedací zařízení.

„Proč myslíte, vrchní inspektore?”

„Ten, kdo spoléhá na štěstí, s ním počítá i tehdy, kdy je už vyčerpané,” odpověděl Falcón. „Jako všichni hazardní hráči. To je známka nejvyšší stupidity.”

„Teď jste mě na něco přivedl, vrchní inspektore.” „Já? Na co?”

„Asi nepředpokládáte, že už skončil…, myslím vrah.” „Těžko říct…”

„Myslíte si, že bude pokoušet své štěstí dál…, aby viděl, kam až může zajít.”

Tohle Falcóna na Ramírezovi popuzovalo – ten dobrý polda v něm, který se nikdy nezastaví, je neustále ve střehu, chytá se slov a rozebírá, co kdo řekl… A teď to aplikoval na něj.

„Říkáte vrah… On” uchýlil se k taktice odvrácení pozornosti jinam. „Ale takhle daleko jsme se ještě nedostali.”

Ramírez se zazubil. Přejeli po Puente de Isabel II a mířili podél východního břehu řeky na sever směrem k San Jerónimu a ke hřbitovu.

„Je vám, doufám, jasné, že marníme čas, vrchní inspektore?”

„Neřekl bych. Čeho se chcete chytnout, abychom postupovali efektivněji? Nezískali jsme jedinou relevantní stopu – ani na mrtvém těle, ani v bytě, ani v budově, ani před ní, ani v té speditérské firmě… Prostě nikde.”

„Víte, že jsem vám včera volal?” změnil Ramírez kurs.

„Nebral jsem telefon, nečetl jsem vzkazy.”

„Jen jsem vám chtěl říct, že jste měl pravdu, vrchní inspektore.”

Falcón se k němu pomalu otočil. Pomalu a klidně, jako by si pouze prohlížel La Isla Mágica, dějiště Expa ‘92, které se nyní jevilo za šedivým, líně plynoucím tokem řeky zcela pozemsky. Ramírez si přece nikdy nemyslel, že by někdo mohl mít pravdu, a už vůbec ne jeho nadřízený, vrchní inspektor.

„V tom, že je to příliš komplikované…, ta metoda,” upřesnil Ramírez.

„Vzhledem k motivu, kterým je něco tak obyčejného jako byznys? Tak jste to myslel?”

„Ano.”

Trvalo zlomek vteřiny, než Falcónovi splynulo několik podvědomých pocitů v jednu myšlenku. Uvědomil si, že Ramírez najednou projevuje větší ochotu k souhlasu než kdy jindy. Ani jednou ho v Mundanzas Trianě nepodtrhl. Ujal se jednání s předákem, který byl typem mnohem blíž jemu. Několikrát mu volal ve sváteční den. Sám na sebe prozradil, že navštívil Eloisu Gómezovou, a přiznal se, že svou netrpělivostí zmařil možnost získat od ní cenné informace. A vrchol toho všeho – připustil, že on, Javier Falcón, měl pravdu.

„Víte přece, co je naším úkolem,” řekl opatrně. „Nemůžeme si dovolit nedělat nic. Zatím toho máme málo, co můžeme soudci Calderónovi nabídnout kromě Consuely Jiménezové a Eloisy Gómezové. Ta první je složitá a rafinovaná osoba, která má prostředky a motiv, a ta druhá měla příležitost, ale odmítá s námi mluvit. Naším úkolem je rozpracovat stopy, které jsme získali, a když v konfrontaci s důkazy neobstojí, buď něco postupně a pracně vydřít z lidí, nebo to někde vykopat…, třeba i na tak neúrodných polích, jako jsou hřbitovy nebo adresáře.”

„Ale přesto pochybujete, že v tomto případu ta neúrodná pole vydají nějaké plody, že?”

„Pochybovat o tom samozřejmě můžu, ale přesto na nich budeme kopat, protože bychom z nich mohli získat něco, co by nás třeba jen nepřímo dovedlo k té správné stopě.”

„Například?”

„O čem jste to mluvil předevčírem? Jak se jmenoval ten chlápek – majitel firmy Cinco Bellotas?” „Joaquín López.”

„Říkal jste, že ti dva vyhození zaměstnanci viděli, jak s ním Raúl Jiménez mluví. Samozřejmě nevíme, o čem se bavili. Mohlo to mít souvislost s naším případem, ale také ne. Přesto se na to musíme podívat.”

„Ale stejně si myslíte, že je to dílo mentálně narušeného člověka.”

„I duševně normální lidé se mohou stát nenormálními, jestliže je ohroženo něco zásadního v jejich životě.”

„Ale všechno to filmování, celé to aranžmá, vniknutí do bytu, skrývání se tam půl dne…”

„Pořád nevíme, jestli to tak bylo. Já si spíš myslím, že se, náš člověk’ seznámil s Eloisou Gómezovou, získal nezbytné informace v Mudanzas Trianě a pak dal ty dvě věci dohromady, aby se dostal do bytu.”

„A to hrůzné video, které pouštěl Jiménezovi…?”

„Nic z toho není za hranicí běžné fantazie,” prohlásil Falcón, třebaže o tom pochyboval, už když to říkal. „Není to nepředstavitelné.”

„Podle mě je.”

To je ono, pomyslel si Falcón a v mysli mu bleskl obraz Marty Jiménezové s polštářkem gázy na obočí a zvratky stékajícími po bradě. Ramírez je nekomplikovaný. Vždycky zůstane jen inspektorem, protože jeho představivost mu dovoluje aspirovat pouze na místo o stupeň vyšší. Jeho perspektiva je omezená.

„A co si tedy myslíte, že mu ukazoval, inspektore?”

Ramírez zastavil před křižovatkou na červené a s rukama na volantu a s pohledem upřeným na auto před sebou čekal, až naskočí zelená.

„Podstata hrůzy nemusí být nutně hrůzná,” řekl Falcón. „Myslím v obecném smyslu.”

„Pokračujte,” vybídl ho Ramírez. Zase bude kázat, pomyslel si, ale na druhou stranu byl rád, že směr hovoru nemusí udávat on.

„Podívejte se na nás, na to, jací jsme na vrcholu naší civilizace. Smějeme se kanibalismu…, nic nám nemůže nahnat strach…, všechno jsme zažili, všechno už víme, kromě…”

Naskočila zelená, ale Ramírezovi zhasl motor. Za nimi se okamžitě ozvalo troubení.

„Kromě čeho?”

„Toho, co jsme se rozhodli, že nechceme vědět.” „A není právě tohle to nepředstavitelné?”

„Myslel jsem věci, které víme o sobě. Ty nejosobnější, ukryté hluboko v nás, které před nikým neukazujeme nebo popíráme, že se kdy staly, protože bychom s jejich, znalostí’ nemohli žít.”

„Teď jsem tomu přestal rozumět,” řekl Ramírez. „Jak může člověk o sobě něco vědět, aniž by to znal? To je absurdní.”

„Když se můj otec přestěhoval v šedesátých letech do Sevilly, spřátelil se s jedním místním knězem, který chodil kolem našeho domu do kostela na konci Calle Bailén. Otec do kostela nechodil ani nevěřil v Boha, ale oba navštěvovali stejnou kavárnu a po letech debat a někdy i hádek se stali přáteli. Jednou ráno pracoval otec v ateliéru a najednou uslyšel, že někdo na ulici volá:, HaIó, Cabrónel Tebe mi seslal osud, Francisco Cábróne! Byl to jeho přítel kněz. Ale už ne mírný jako vždycky, ale rozzlobený, téměř zuřivý… Kleriku měl roztrženou, vlasy rozcuchané a pil z láhve brandy. Otec ho pustil dovnitř a kněz chodil kolem patia a chrlil nadávky na sebe a na svůj neužitečný život. To ráno sloužil přijímání a přitom ho to najednou popadlo.”

„Ztratil víru,” řekl Ramírez. „To se jim stává. Ale zaseji získají zpátky.”

„V jeho případě to bylo něco horšího. Řekl otci, že nikdy žádnou víru neměl. Celou svou kněžskou kariéru založil na jediné lži. V mládí se zamiloval do jakési dívky, ale ona jeho lásku neopětovala. Zřejmě proto vstoupil do služeb církve, jí natruc, a skončil zjištěním, že svůj život promarnil. Byl to dobrý kněz, ale na tom nezáleželo, protože jeho život měl jednu chybu – byl vystavěn na hloupé lži.”

„A jak to s ním dopadlo?” zeptal se Ramírez.

„Druhý den se oběsil,” odpověděl Falcón. „Co chcete dělat, když jste kněz a celý svůj život strávíte tím, že učíte lidi hledat pravdu v Božím slově?”

„Ano,” pokýval hlavou Ramírez, „ale to ještě neznamená, že musím spáchat sebevraždu. Není třeba brát život tak vážně.”

„Takhle mi ten příběh otec vyprávěl. Jednou jsem mu řekl, že se chci stát malířem…, jako je on. A otec mi odpověděl, abych byl opatrný, protože umění není nic jiného než hledání pravdy – ať osobní nebo obecné.”

„Chápu,” řekl Ramírez, zasmál se a udeřil dlaní do volantu.

„Takže jste taky pochopil, co to je, když něco známe, aniž bychom to znali. Když víme, aniž bychom věděli?”

„K čertu s tím! Já třeba vím, proč jsem se stal poldou,” řekl a rozesmál se.

„Proč?”

„Abych hledal pravdu. Hrome, to se povedlo! Teď jsme všichni umělci.”

Takže takhle to bylo? Ne. Protože když se dostal přes myšlenku, že bude umělcem, když se vyrovnal s tím, že otec zapochyboval o jeho talentu, přišel za ním znovu, tentokrát s nápadem, že bude místo toho historikem umění. Ale to už se mu otec vysmál do tváře. „Kunsthistorici jsou jen policajti, kteří pracují s obrazy,” řekl. „Pátrají po klíčích k dílům, aby je mohli vysvětlit. Marní své životy spekulacemi a planými dohady a v devíti případech z deseti jsou to všechno nesmysly. Historie umění je pro neúspěšné,” prohlásil. „Ne jenom pro neúspěšné umělce, ale obecně pro ty, co nic neumějí.” Ten sžíravý výsměch, který měl jeho otec pro tyhle lidi… A tak se stal policistou. Vlastně ne, ani takhle to nebylo. Odešel do Madridu na univerzitu, kde studoval angličtinu (řeč jediného národa kromě Španělů, který jeho otec aspoň trochu uznával), a přitom si oblíbil americké filmy noir z období čtyřicátých let. Teprve pak se stal poldou.

Náhle měl pocit, jako by se probouzel. Jenže on nespal, pokud se ta záplava myšlenek, které se řítily kolem něj, jasných a živých jako hejno sardinek, dala nazvat bdělým stavem. Zatřepal hlavou a vrátil se zpátky do reálného života, na sedadlo auta, do světa plastických hmot, skla a jiných pevných věcí vyrobených lidskýma rukama.

„Zjistil Serrano něco kolem toho chloroformu a chirurgických nástrojů?” zeptal se, aby získal čas a trochu pevné půdy pod nohama.

„Zatím nic.”

Zastavili na parkovišti před hřbitovem. Ramírez otevřel kufr, aby vzal videokameru, zatímco Falcón postával na chodníku, pozoroval hloučky smutečních hostů, květinovou výzdobu před kaplí a modrou oblohu, jež svým jasem dodávala celé scéně zdání radostné nálady. Před kaplí stála uprostřed největšího hloučku Consuela Jiménezová a mezi lesem postav dospělých lidí se ztrácely tři její děti. Falcón si vzpomněl na pohřby, kterých se zúčastnil jako malý chlapec. Musel vypadat stejně zaraženě a zmateně.

Měli štěstí, zřízenci právě vynášeli rakev z kaple a nakládali ji do pohřebního vozu. Pak se vůz pomalu rozjel. Truchlící a smuteční hosté se vydali v průvodu za ním a sunuli se cypřišovou alejí směrem do středu hřbitova. Za hradbami pečlivě sestříhaných živých plotů se tyčily pomníky a hrobky, ale také velká bronzová socha toreadora Francisca Rivery se zlomeným mečem v jedné ruce a pomyslnou muletou v druhé.

Pohřební vůz zastavil. Zřízenci vytáhli rakev a vstoupili s ní do žulové hrobky, aby ji složili vedle rakve s ostatky zatím jediné mrtvé, jež zde ležela, Jiménezovy první ženy. Consuela Jiménezová přijala kondolence od těch, kteří to nestihli v předchozí části obřadu. Falcón nahlédl do interiéru hrobky.

Místo pod Gumersindinou rakví nebylo prázdné. V rohu tam stála malá urna – příliš malá, aby mohla obsahovat popel. Falcón si na ni posvítil tužkovou baterkou a přečetl nápis na stříbrné plaketce: Arturo Manolo Jiménez Bautista. Tohle byla zřejmě ta „ukončenost”, o níž mluvil José Manuel.

Opět se zařadil mezi smuteční hosty, vyslovil vdově soustrast a zamířil k východu ze hřbitova. Ramírez se pohyboval s videokamerou někde mezi hroby.

„No jistě, vy jste ho přece taky znal,” ozvalo se za Falcónem a čísi ruka ho chytila za loket.

Otočil se a pohlédl do smutné psí tváře Ramóna Salgada, jednoho z těch, k nimž jeho otec choval ono sžíravé opovržení. Jenže Salgadovi to nikdy nedal najevo. Samozřejmě, neboť Ramón Salgado byl sice historik umění, ale veřejnost ho znala spíš jako obchodníka s obrazy. Jeho zásluhou se stal otec slavným. Dodnes měl seznam těch nejbohatších klientů a až do otcova prvního infarktu mu je posílal do Calle Bailén, aby se mohli zbavit svazků bankovek, které by jinak bez užitku zatěžovaly jejich bankovní konta.

„Ne, neznal jsem ho,” řekl Falcón a nasadil chladný výraz, k němuž se obvykle uchyloval ve styku s tímto mužem. „Měl bych ho znát?”

Natáhl k němu pravici. Salgado pocítil potřebu sevřít mu ji oběma rukama. Falcón se z jeho stisku vymanil a starý muž si prsty prohrábl snobsky dlouhé vlasy, jejichž bíle stříbřité prameny se mu v kadeřích kroutily nad límcem tmavomodrého obleku. „Salgado… Dokonce i jeho lupy se třpytí stříbrem,” říkával otec.

„Ne, ne, zřejmě jste se s ním nesetkal, když o tom teď přemýšlím,” odpověděl Salgado. „On u vás nikdy nebyl, to je pravda. Teď si na to vzpomínám. Vždycky posílal Consuelu samotnou.”

„Posílal?”

„Kdykoliv otevřel novou restauraci, vždycky v ní musel mít nějakého Falcóna. Falcón, to je Sevilla, znáte to. Synonymum města.” „Ale proč by k nám měl svou ženu posílat?”

„Možná vašeho otce znal, nebo aspoň jeho zvyky, a jako důležitý podnikatel nechtěl nebo nebyl připraven snášet…, jak bych to řekl…, jistý cynismus, s nímž Francisco jednal s klienty.”

Salgado měl na mysli nestydaté okrádání zájemců o obrazy, jímž dával malíř těmto lidem najevo své pohrdání a uspokojoval svou zřejmou samolibost.

Vykročili k hřbitovní bráně. Narůžovělé okraje svěšených váčků Salgadových očí vzbuzovaly dojem, že si právě osušil slzy. Falcóna vždycky napadlo, že Salgado musel být kdysi mnohem korpulentnější, a když z nějakého důvodu zhubl, změnila se jeho tvář ve svěšené faldy kůže pod očima a na lícních kostech. A byl to opět jeho otec, kdo řekl, že Ramón Salgado vypadá jako honící pes. Ale neslintal. Přirovnání k honícímu psu byl vlastně skrytý kompliment, neboť Francisco Falcón nesnášel důstojnost a dokázal ji tolerovat jen u krásných žen nebo u lidí, jejichž talent obdivoval.

„A jak jste se k němu dostal vy?” zeptal se Falcón.

„To víte, bydlím v El Porveniru. Když tam otevřel restauraci, byl jsem jedním z jeho prvních klientů.”

„A předtím jste ho neznal?”

Šli už rychle a Salgadovy dlouhé nohy se klátily a viklaly jako údy hadrového panáka. V jednom okamžiku dokonce narazil botou do Falcónovy nohy a snad by upadl, kdyby ho detektiv nezachytil.

„Proboha! Díky, Javiere, díky. Nerad bych se natáhl. Ve svém věku bych si mohl něco zlomit a skončit, nedej bože, na vozíčku.”

„Ale vždyť jste pořád v dobré kondici, Ramóne.”

„Ne, ne, hrozně se toho bojím. Člověk udělá z nepozornosti hloupou chybu a najednou je z něj opuštěný starý mrzák, který musí sedět sám doma a čekat, až mu přinesou z nějaké charity oběd.”

„Nemluvte hlouposti, Ramóne.”

„Přesně tohle se stalo mé sestře. Příští týden jedu do San Sebastiánu, abych ji převezl do Madridu. Tu to, chudáka, potkalo. Spadla, udeřila se do hlavy, zlomila si nohu a skončila v sanatoriu. Nemůžu jezdit každý měsíc takovou dálku, tak ji přestěhuju víc na jih. Je to hrůza. Poslyšte, Javiere, co kdybychom si zašli na fino?”

Falcón mu poklepal na rameno. Neměl chuť marnit čas řečněním se Salgadem, ale nyní k němu pocítil lítost. A toho zřejmě chtěl starý muž dosáhnout, získat trochu soucitu.

„Bohužel jsem ve službě.”

„V sobotu odpoledne?”

„Proto jsem tady.”

„Ach tak, zapomněl jsem,” řekl Salgado a rozhlédl se po odcházejících smutečních hostech, kteří je po obou stranách míjeli. „Chápu, spoustu práce vám dá už jen to, abyste sestavil seznam jeho nepřátel, neřkuli je všechny vyslechl.”

„Opravdu?” řekl Falcón nevzrušeně. Znal Salgadův sklon k přehánění. „Vlivný podnikatel, jako byl on, nejde do hrobu, aniž by s sebou vzal ještě pár dalších.”

„Vražda, to je krajní krok.”

„Pro nás, běžné lidi. Ale ne pro ty, s nimiž přicházel do styku.” „Koho tím myslíte?”

„O tom přece nebudeme mluvit v bráně hřbitova, Javiere.”

Falcón si vyměnil pár slov s Ramírezem a nastoupil do Salgadova mercedesu. Vjeli do Calle Betis dole na nábřeží a Salgado zaparkoval tak, že postrčil starý seat o půl metru dopředu, aby se vešel do mezery. Šli pak po chodníku pár metrů nad úrovní hladiny řeky, až se Salgado zastavil a předstíral, že se nadechuje sevillského vzduchu, třebaže ten v těchto místech nebyl zrovna nejsvěžejší.

,, Sevilla!” řekl v návalu štěstí, že se mu podařilo zajistit si společnost. „La puta del Moro – takhle se o ní vyjadřoval váš otec. Vzpomínáte si, Javiere?”

„Vzpomínám, Ramóne,” odpověděl Falcón, náhle rozladěný tím, že se dobrovolně vystavuje Salgadovu proslulému umlouvání kohokoliv, kdo se ocitl v jeho společnosti

„Chybí mi, Javiere. Hrozně mi chybí. Víte, měl tak pronikavý pohled. Jednou mi řekl: Jsou dva pachy, které dělají Sevillu Sevillou, Ramóne. A mým trikem – vlastně spíš velkým veřejným tajemstvím – je, že teď, na konci svého života, maluju jen jeden z nich. Proto pořád prodávám.’ Samozřejmě žertoval, vím to. Ty sevillské žánrové obrázky pro něj nic neznamenaly. Byly to takové jeho hříčky, když už měl zajištěnou pověst. Říkal jsem mu:, Takže když teď může velký Francisco Falcón malovat pachy, do jaké barvy namočí svůj štětec?’ A on odpověděl: Jenom do oranžové, do barvy květů pomerančovníku, Ramóne. Nikdy do hnědé koňských koblížků.’ Zasmál jsem se tomu, Javiere, a myslel jsem, že tím to skončilo. Ale on po delší pauze dodal: Jenže celý život jsem strávil malováním toho druhého.’ Co si o tom myslíte, Javiere?”

„Pojďme, zajdeme si na manzanillu,” řekl Falcón.

Přešli ulici, vstoupili do La Bodega de la Albariza, postavili se k jednomu z velkých černých sudů a objednali si manzanillu a k tomu talíř oliv, podávaných s kapary a nakládaným česnekem, bílým jako zuby. Pak usrkávali andaluské světlé cherry, jemuž dával Falcón přednost před finem kvůli pikantní mořské příchuti hroznů z jižního Sanlúcaru de Barrameda.

„Povězte mi něco o nepřátelích Raúla Jiméneze,” řekl Falcón dřív, než stačil Salgado vytáhnout další vzpomínku na jeho otce.

„Víte, všechno se to děje znovu – právě teď, když mluvíme a popíjíme manzanillu. Děje se to, jako se to dělo tenkrát, ve dvaadevadesátém,” prohlásil se zjevným potěšením z toho, že si získal plnou pozornost Javiera Falcóna a může začít takhle neurčitě. „Cítím to. Jsem tady, sedmdesátiletý člověk, a vydělávám víc peněz, než jsem kdy vydělával v celém svém životě.”

„Takže vám obchody jdou,” poznamenal Falcón na hranici mezi pozorností a roztržitostí z nudy.

„Doufám, že to zůstane jen mezi námi, Javiere,” řekl Salgado. „Víte, neměl bych…”

„Nemám žádný zápisník,” ukázal mu Falcón prázdné ruce. „Je to samozřejmě nezákonné…” „Pokud to není kriminální povahy.”

„Ano, jistě, to je jemný rozdíl, Javiere. Váš otec vás vždycky chválil., Všichni si myslí, že Manuela je chytrá,’ říkával,, ale Javier vidí věci jasněji než ona.’”

„Bože, Ramóne, vy snad zkoušíte mou trpělivost.” „La Gran Limpeza” řekl Salgado. Velké prádlo. „A co perou?”

„Samozřejmě peníze, co jiného? Ty, kterým se říká.špinavé’.”

„Odkud pocházejí?”

„Na to jsem se nikdy neptal.”

„Z drogových kšeftů?”

„Říkejme jim třeba, nedeklarované’.”

„Dobře, takže je perou. Ale proč je perou?”

„Správná otázka by měla znít, proč je perou teď.”

„Ano, jistě. Takže se tak ptám.”

„Protože příští rok se u nás zavede euro, a to bude konec peset. Abyste dostal eura, musíte své pesety deklarovat. A jestliže jsou špinavé, mohl by s tím být problém.”

„Co s nimi tedy dělají?”

„Kupují umění, mezi jiným, ale hlavně nemovitosti,” řekl Salgado. „Zkuste si teď koupit v Seville byt.”

„Nemám přehled o trhu s nemovitostmi.” „A o trhu s uměním?” „Ani o tom ne.”

„Už jste se dostal k tomu, abyste vyklidil otcův ateliér?”

To bylo ono. O tohle mu šlo. Falcón nemohl uvěřit, že Salgadovi na jeho tklivou hru o soucit na hřbitově naletěl. To bylo téma, k němuž směřoval při každém rozhovoru, který spolu vedli, a zároveň důvod, proč se mu Falcón vyhýbal. Téma, které musel rázně ukončit a začít o něčem jiném.

„Ale v restauračním byznysu je spousta špinavých peněz, nezdá se vám, Ramóne?”

„Proč myslíte, že se stěhoval?”

„To je taky zajímavé.”

„Nikdo neplatil vašemu otci za obrazy šekem,” řekl Salgado. „Vždycky hotovými. A s tím restauračním byznysem máte pravdu. Zvlášť v turistických restauracích, kde se podávají jídla za rozumnou cenu a platí se hotově bez účtenek. Tyhle peníze se stěží dostanou do účetních knih a do daňových přiznání.”

„To je současnost. Ale co bylo v dvaadevadesátém? Co se dělo tenkrát?”

„To už je pryč. Dával jsem jen příklad pro ilustraci.”

„Tehdy jsem v Seville nebyl, ale slyšel jsem, že tady korupce jen kvetla.”

„Ano, nepochybně… Ale to bylo před deseti lety.”

„Říkáte to, jako byste přede mnou něco skrýval, Ramóne. Nebyl jste tenkrát…?”

„Já?” ohradil se pobouřeně. „Obchodník s obrazy? Jestli si myslíte, že jsem měl příležitost vydělat na Expu, tak jste fantasta.”

„Víte vůbec něco, Ramóne? Sešli jsme se tu jen proto, abyste mi říkal obecné fráze, neboje vám známo cokoliv, co by mi mohlo pomoct najít vraha Raúla Jiméneze? Co třeba všichni ti lidé, kteří navštěvují vaše výstavy? Vsadím se, že tam mluvíte o .opravdovém’ byznysu, až skončíte s kecy o obrazech.”

„S kecy o obrazech? A to říkáte vy, Javiere? Překvapujete mě.”

Teď se dostáváme k jádru věci, pomyslel si Falcón. K obchodu. Informace za to, po čem Salgado touží ze všeho nejvíc – aby se mohl pohrabat v otcově ateliéru. Nejde mu o peníze. Ve hře je prestiž. Byl by to vrcholný okamžik neslavného života tohoto muže, kdyby se mu podařilo uspořádat výstavu neznámých prací velkého Francisca Falcóna. Těch sběratelů, co by na ni přijelo! Až z Ameriky. Těch kurátorů uměleckých galerií… Najednou by byl v centru dění jako před čtyřiceti lety.

Falcón kousl do velké dužnaté olivy. Salgado utrhl stopku kapary a pohrával si s ní.

„Jsou ty informace zaručené, Ramóne?”

„Jisté věci jsem jen zaslechl a k nim si pak přidal další. Tenkrát jsem si ale ještě neuvědomil, co znamenají. Teprve po letech jsem si vytvořil obraz té doby. Tableau vivant.”

„A má ten obraz nějaký název?”

„Pomerančové květy a koňské koblihy – to je docela výstižné.”

„A byl byste ochoten poskytnout mi kopii toho díla, kdybych vás pustil do otcova ateliéru a…, co vlastně? Dovolil vám uspořádat výstavu jeho…?”

„Oh, no, no, no, que no, Javiere, hombre. Něco takového bych nemohl nikdy žádat. Samozřejmě by bylo skvělé podniknout nostalgický výlet Franciscovými abstraktními krajinami, ale to všechno je už dnes pasé. Kdyby tam měl nějaké ukryté akty, jako je třeba ten v Reina Sofia nebo ty dva u Guggenheima nebo ten u Barbary Huttonové zapůjčený do Muzea moderního umění, to by bylo něco jiného. Ale oba víme…”

„V tom případě netuším, o co vám jde, Ramóne.”

„Chtěl bych strávit den v jeho ateliéru, o samotě. Nic jiného,” řekl a uždibl další kapary. „Můžete mě tam zamknout. Můžete mě prohledat, až vyjdu ven. Žádám jen o to, abych mohl strávit den mezi jeho štětci, plátny, napínacími rámy, barvami a tak.”

Falcón na starce zíral se sklenicí manzanilly na půl cesty k ústům a snažil se do něj nahlédnout, do jeho vnitřního ústrojí, do pérek a koleček… Salgado si pohrával se sklenicí, jako by ho nezajímalo nic jiného než kruhové stopy, které zanechávala na dřevěných deskách sudu. Vypadal smutně, ale to byl jeho obvyklý výraz. Smutný a neproniknutelný – slupka jeho zdvořilosti se zdála pevná jako ocelový pancíř.

„Budu o tom uvažovat, Ramóne,” řekl Falcón. „Tohle není běžný předmět obchodu.”

12.

Sobota 14. dubna 2001, policejní ředitelství, Calle Blas Infante, Sevilla

FALCÓN S RAMIREZEM seděli v místnosti, v níž se prováděly výslechy, a čekali, až mladý policista, který se v tom vyznal, připojí k televizoru videokameru. Ramírez se zeptal Falcóna, kdo byl ten starý pán na hřbitově.

„Ramón Salgado, obchodník s obrazy. Pracoval pro mého otce.”

„Nevypadal na to, že by dokázal zvednout Jiméneze z křesla,” prohlásil Ramírez. „Nebo vylézt po žebříku do šestého patra.”

„Je to historik umění, dokonce občas přednášel na univerzitě. Má galerii v Calle Zaragoza blízko Plaza Nueva. Pořád tam ještě chodí vlivní lidé, včetně seňory Jiménezové a jejího manžela.”

„Připadal mi jako chlápek, který ví, jak dostat z lidí peníze.”

„Mluvili jsme o špinavých penězích z restauračního byznysu. Taky se lehce dotkl Expa ‘92, i když toho, myslím, litoval. Nabídl mi informace.”

„Ale nic nepustil, co?”

Falcón opět ucítil dotek Ramírezovy sondy.

„Znám Ramóna Salgada,” řekl. „Na první pohled je to úspěšný byznysmen – má peníze, velké auto, dům v El Porveniru, vlivné klienty -, ale sám sebe považuje za nýmanda, který to nikam nedotáhl. Měl přednášky v prázdných posluchárnách a napsal dvě knihy bez jakéhokoliv akademického nebo komerčního úspěchu.”

„Tak co od vás za ty informace chce?”

„Něco osobního…, co má co dělat s mým otcem. Moc se mi nechce vyhovět mu a dostat za to drby.”

„Sevilla je jedna velká tržnice drbů,” řekl Ramírez.

„Zřejmě jste nikdy nebyl na žádné vernisáži, inspektore. Tak si představte výstavní sál plný lidí, kteří předstírají, že vědí víc, než vědí, kteří si myslí, že jen oni chápou, co chtěl tvůrce vyjádřit, a pak…, pak se o tom snaží mluvit.”

„To podle mě nejsou drby, ale kecy.”

„Vidíte. Ale najdou se lidé, kteří touží ocitnout se tam, kde se to odehrává Chtějí se toho dotknout. Chtějí o tom mluvit.” „O čem?” zeptal se Ramírez.

„O genialitě,” odpověděl Falcón.

„Prachatí lidé nejsou nikdy spokojení s tím, co mají, nezdá se vám?” řekl Ramírez. „Proto nevydrží sami se sebou, v těch svých vilových čtvrtích, do kterých se zavřeli. Pořád mají snahu vracet se a cpát vám všechen svůj úspěch před oči, abyste padl na zadek. A po tom všem s vámi ještě chtějí kamarádit.”

„Můj otec to taky nikdy nechápal, a přitom byl sám bohatý,” řekl Falcón. „Opovrhoval tím.”

„Čím?” zeptal se Ramírez, trochu zmatený, neboť si myslel, že je pořád řeč o genialitě.

„Hrabivostí.”

„To určitě,” poznamenal Ramírez ironicky a sáhl po cigaretách. Věděl, že Falcónův otec po sobě zanechal slušné jmění v nemovitostech – bohatství, které si nahrabal. Jestliže nenáviděl hrabivce, pak ten starý cabrón nenáviděl sám sebe.

Mladý policista konečně připojil videokameru k televizoru. Oba se otočili k obrazovce. Nejdřív se objevilo zrnění a šum, pak následovaly první záběry: ticho hřbitova, stíny cypřišů vrhané na cestu, smuteční hosté shromáždění kolem hrobky…

Falcónovi se v hlavě honily myšlenky o Salgadovi, o otci a jeho ateliéru, do něhož ještě nevkročil, a o podivné starcově žádosti. Věděl, že právě Salgado byl tím, kdo zařídil prudký vzestup otcova věhlasu, a proto si pro něj malíř soukromě rezervoval zvláštní pohrdání. Salgado mu uspořádal v počátku šedesátých let výstavu v Madridu, na níž se prodal jeho první akt. Evropští znalci umění pěli nadšené ódy a Francisco Falcón mohl koupit dům v Calle Bailén.

Na vlně tohoto slibného, ale stále jen provinčního věhlasu se Salgadovi podařilo uspořádat výstavu Falcónových děl v New Yorku. Jako o hotové věci se mluvilo o tom, že jeden z obrazů si už zamluvila výstřední dědička americké obchodní firmy Woolworth a „královna” Tangeru Barbara Huttonová a že newyorská výstava bude dalším stupínkem na cestě Francisca Falcóna do galerie světově uznávaných malířů. Reklama splnila svůj účel. Barbara Huttonová opravdu obraz koupila a výstavu navštívila impozantní sešlost prominentních příslušníků newyorské společnosti. Jméno Falcón znělo ve všech hovorech. Také další dvě newyorské výstavy znamenaly obrovský úspěch a po několik krátkých týdnů uprostřed šedesátých let se sláva Francisca Falcóna v uměleckém světě téměř vyrovnala slávě velkého Pabla Picassa.

Na tomto úspěchu se samozřejmě podílel svým talentem Ramón Salgado, který si od počátku uvědomoval omezený rozsah malířova díla, nebo aspoň té části, kterou kritici a znalci tak oceňovali. Faktem totiž bylo, že ji tvořily v podstatě jen čtyři obrazy – čtyři abstraktní akty, což vedlo k sílícím malířovým pocitům hořkosti a frustrace. Všechny čtyři „Falcónovy akty” namaloval během jednoho roku na počátku šedesátých let v Tangeru, ale později, když se přestěhoval do Španělska, tento specifický pramen jeho geniality vyschl. Už nikdy nedosáhl jedinečných, téměř mystických kvalit, které dokázal vložit do těch čtyř abstraktních maleb. Javier si vzpomínal, jak s ním otec mluvil o Gauguinovi. Vyprávěl mu, že Gauguin byl výjimečný malíř již před tím, než poznal obyvatelky tichomořského ostrova Tahiti, ale nikdo ho neznal. Teprve Tahiťanky ukázaly v pravém světle jeho génia. Bez nich by zřejmě skončil jako obyčejný malíř pařížských žánrových obrázků. Přesně to se stalo Franciscu Falcónovi. Jeho první žena zemřela, stejný osud potkal i druhou a pak opustil Tanger. Kritici prohlásili, že jeho akty byly namalovány s vědomou naivitou, která jim dává jejich neuchopitelný půvab, a to zřejmě bylo příčinou traumatu jeho posledních tangerských let – traumatu, jež přerušilo další vývoj tímto směrem. Ztráty, které Falcón utrpěl, mu uzavřely přístup k čistotě naivity. Později se už nikdy ani nepokusil namalovat cokoliv ve stylu těch čtyř abstraktních aktů.

Falcónovy oči cosi zachytily. Jakousi černou skvrnu, která se mihla na bílém pozadí obrazovky.

„Co to bylo?”

Ramírez sebou trhl. Skoro ty nudné záběry nevnímal. Čím dál víc byl přesvědčen, že celá akce na hřbitově byla jen marněním času.

„Něco jsem zahlédl,” řekl Falcón. „Něco v pozadí. Vpravo nahoře. Můžete to o kousek vrátit?”

Ramírez sáhl po ovládači, stiskl velkým prstem tlačítko a obrázky se rozběhly tryskem zpátky. Další stisk a záběr zvolnil do normálního tempa.

Bylo už po obřadu před hrobkou. Truchlící a smuteční hosté se rozcházeli. Falcón napjatě pozoroval pozadí – pilovitý profil střechy rodinné hrobky, neostré kontury vysokých uren, v nichž leží ostatky chudších… Záběr kamery se začal přesouvat zleva doprava.

„Bylo to tam znovu?” zeptal se nejisté.

„Já jsem nic neviděl,” odpověděl Ramírez a potlačil zívnutí.

„Zavolejte toho mladého, ať nám to zastaví.”

Ramírez zašel pro mladého policistu, aby jim přehrál sekvenci po krátkých úsecích.

„Tam,” zvolal náhle Falcón, „vpravo nahoře, proti bílé zdi hrobky.”, Joder” vydechl Ramírez. „Myslíte, že to je on?” „Zachytil jste ho až na konci záběru.”

„Osm políček,” ozval se mladý policista. „To je třetina vteřiny. Nechápu, jak jste to mohl zaregistrovat.”

, Já jsem to nezaregistroval,” řekl Falcón. „To mé oko.”

„Filmoval smuteční hosty,” poznamenal Ramírez.

„Zřejmě zahlédl, že máte kameru, a stáhl se za zeď hrobky,” řekl vzrušeně Falcón. „Ale jsem si stoprocentně jistý, že je to záběr na našeho vraha – třetinu vteřiny dlouhý.”

Pustili si to ještě třikrát, ale nic víc se z kratičké sekvence vyčíst nedalo. Zašli tedy do počítačového oddělení a zjistili, že jeden z operátorů tam ještě pořád je. Na jejich žádost jim označenou sekvenci osmi políček převedl do digitálního formátu, uložil ji do počítače a pak jim počítačovou grafikou postavu za zdí zvětšil. Obraz byl nezřetelný, ale ne tak, aby se nedalo poznat, jak pečlivě si ten člověk dává pozor, aby mu nebylo vidět do tváře. Na hlavě měl černou baseballovou čepici bez jakéhokoliv znaku nebo nápisu a štítek posunutý na stranu, aby mohl přiložit k oku hledáček kamery. Měl také rukavice a rolák s límcem vyhrnutým téměř až přes ústa a nos. Klečel a jeho tmavý plášť splýval odstínem se zemí.

„Nejsme schopni poznat, ani jakého pohlaví je,” poznamenal Falcón.

„Možná bych to dokázal trochu vyčistit,” řekl operátor. „Stálo by mě to víkend, ale udělal bych to pro vás.”

Zatím si vzali výtisk nejlepšího obrázku a vrátili se do Falcónovy kanceláře.

„Takže máme otázku, co tam dělal,” řekl Falcón, když se posadil za stůl., filmoval někoho konkrétního, nebo jen tak celou pohřební scénu?”

„Podle mě závěrečnou část svého díla,” mínil Ramírez. „Konec toho bastarda, včetně jeho pohřbu.”

„Myslíte, že by podnikal takové riziko jen kvůli osobnímu uspokojení?”

„Zase tak velké riziko to nebylo,” řekl Ramírez. „Není běžné, aby policie chodila filmovat pohřeb oběti vraždy.”

„Mohl to být závěr tohoto díla a začátek dalšího,” uvažoval Falcón.

„Není to právě ono, co jste naznačoval cestou na hřbitov?”

„Nevzpomínám si, že bych něco naznačoval.”

„Řekl jste, že za jistých okolností se i duševně normální lidé mohou stát nenormálními. Není to totéž?”

„Šílenec hnaný nenávistným motivem nebo taky nenávistný šílenec bez motivu,” řekl Falcón.

Ramírez se ohlédl, jestli v místnosti není někdo inteligentnější, ke komu Falcón mluví.

,, Jenže to je právě ono,” pokračoval Falcón. „Pořád víme moc málo, abychom mohli vyšetřování zúžit.”

Vstal a připíchl vytisknutý obrázek na nástěnku.

„Je to jako hra v dětském časopisu,” poznamenal Ramírez. „Musíte uhodnout popovou hvězdu podle oka, nosu nebo úst. Moje děti si myslí, že by to pro mě měla být hračka, když jsem policajt, ale nechápou, že já ty lidi vůbec neznám. Můžete mi říct, kdo je, například, Ricky Martin?”

„Asi syn Deana Martina, ne?” tipl si Falcón.

„A kdo je, k čertu, Dean Martin?”

Tahle absurdnost ve Falcónovi cosi spustila. Jakýsi nával hysterie. Možná za tím byly neklidné noci s podivnými sny. Tiše se rozesmál. Čemu? Musel vypadat, jako by mu přeskočilo. Do očí mu vstoupily slzy, ale rychle je utřel a zavrtěl se, aby unikl vlnám, jež ho jedna za druhou zaplavovaly. Ramírez se na něho díval jako advokát na nespolehlivého svědka, kterého musí použít ke svědecké výpovědi.

Ramírez zavolal muže v terénu a vyslechl si jejich hlášení. Nic neměli. Pak odešel na oběd. Falcón se trochu sebral a vydal se domů, stále vyvedený z míry svým nepochopitelným chováním – skutečností, že se to stalo jemu, že nad sebou ztratil vládu. Snědl jídlo, které mu Encarnación nechala na sporáku, aniž si uvědomoval, co to vlastně je. Potom si lehl, aby se hodinku prospal. Probudil se v devět večer. V ložnici byla tma. Vytrhl se ze spánku s pocitem, že mu někdo škube za jakýsi uzel v břiše. Napadlo ho, že takhle se chovali zadržení opilci, když někdy přišel do cely – jako by je někdo náhle připojil k napájecí síti života. Ostatně i jinak se cítil jako po opici. Jazyk měl potažený čímsi odporným, vrávoral na ztuhlých nohou a vrzaly mu klouby.

Stál pod sprchou a nechal na sebe tryskat proud horké vody, aby z něj všechno zlé odplavila. Přesto měl dál pocit, jako by jeho hlava a vnitřnosti byly mixér, do něhož někdo nacpal příbory a ty se tam nyní, rozsekané a rozdrcené, převalují. Konečně vodu zastavil. Utřel se a oblékl si šedé kalhoty a bílou šustící košili. Podíval se na sebe do zrcadla. Ošklivil se sám sobě. Ošklivil si košili – to, jak je bílá. Nemohl snést, jak je… nebarevná. Strhl ji ze sebe, odhodil ji a v ošklivosti z ní se až otřásl. Pak přistoupil k zrcadlu blíž. Stiskl prstem jemnou kůži pod okem a zkoumal, jak je vrásčitá. Stárne. Jestlipak začíná stejně vrásčitět i uvnitř? Mohou drobné vrásky, které se mu možná udělaly na mozku, za to, že šel spát a měl rád bílou košili, a když vstal, nemůže ji snést?

Vzal si zelenou košili.

Vrátil se do ložnice, a když pohlédl na zmuchlané tmavě modré povlečení, šlehla mu v mysli vzpomínka. Inés vždycky prosazovala bílé povlečení, ale on v bílém nemohl spát. A teď se to vrátilo – ten jeho odpor k bílé. Tenkrát se dohodli na kompromisní světle modré. Falcón měl o sobě představu, že je excentrik, jak se jednou jeho otec vyjádřil o jistém anglickém sběrateli obrazů. Ne, to nebyla nějaká pěkná lež, kterou mu podsunulo jeho ego. Viděl se tak, jak ho musela vidět Inés – jako starého muže se svými způsoby a návyky. Jenže pětačtyřicet let není stáří. Když mu bylo patnáct, tak to pro něj stáří bylo. Všichni chodili v oblecích, nosili klobouky a měli kníry. Náhle si uvědomil, že on vždycky nosil obleky, dokonce i o víkendu si oblékal sako a kravatu. Inés se snažila předělat ho na lehké svetry, džíny, sportovnější košile, dokonce na košile bez límce, v nichž si sám sebe nedovedl představit. Nedokázal tyhle věci na sebe vzít. Nebyl na takový styl vnitřně uspořádaný. Měl rád klasickou košili a kravatu, protože ho držely pohromadě, dávaly mu pocit sevřenosti. Nenáviděl uvolněnost a pytlovitost. Miloval obleky šité na míru. Miloval pocit ulity, který měl v dobře padnoucím obleku. Pocit, že je chráněný. Chráněný před čím?

A už to tu bylo zase – ten pocit, že se něco někam řítí. Tentokrát se ho však nesnažil setřást a uniknout mu, ale pokusil se ho zkoumat. Bylo to jako zrychlený film, i když… Ne, to není přesné, protože to nemělo žádný vývoj. Naopak. Ale zase to nebyl pohyb zpět, spíš stagnace. Ano, to je ono. Stál, nehýbal se a jeho minulost ho dostihla. Myšlenka se objevila a vzápětí byla pryč jako trosky letící kolem okna. Odkud pocházejí? Trosky letící kolem… Vrátil se mu sen ze spánku, o němž si myslel, že byl bezesný. Proto sebou při probuzení tak trhl. Věděl, z čeho ten sen pochází. Četl zprávu o katastrofě linky číslo 103 společnosti PanAm nad skotským Lockerbie. Četl o muži, který se probudil ve svém domě a zjistil, že má na zahradě cestující…, pořád ještě v sedadlech. Všichni měli křečovitě zaťaté pěsti. Tenhle žalostný detail vehnal Falcónovi do mysli představu hrůz, k nimž muselo v letadle dojít; představu, která mu tam zůstala a nyní se vynořila na povrch. Hluk. Živé a životně důležité trosky letící kolem okna – lidská těla, kousky turbíny, okraj křídla…, všechno vrženo do zející noci zběsile letí temnotou, mysl neschopná myslet, zbývá jen instinkt, který se brání a snaží se vše vrátit do bezpečných časů… Snad to skončí dobře. Prsty sevřené kolem palců… Neviditelná země se řítí vstříc… Ještě temnější tma… Tma bez hvězd… Ach bože, celý svět je naruby! Pro tohle jsme se nenarodili. O co se opřít? Čeho se chytit? Tohle je přece turistická třída. To bude zpoždění. Všechny ty myšlenky – všechno to nesmyslné filozofování, žerty, nepotlačitelná touha po normálnosti -, když se řítíme k tomu… a umíráme při setkání s tím…

Ale on ne. On se vzbudil. Jeho nečeká náraz. Matka mu kdysi řekla – ta první nebo druhá? -, zkrátka jedna z nich mu řekla, že mu sen neublíží, jestliže v něm nespadne na zem a neudeří se. Samozřejmě. Člověk je v posteli. Musí věřit.

Zavázal si tkaničky bot. Utáhl je, sevřel nohy kůží, aby byly jisté a pevné, spolehlivé. Tohle není čas na šourání se v žlutých kožených pantoflích, které si koupil, protože mu připomínaly otce. Chodil v nich do ateliéru pracovat – bosý nebo v pantoflích, nikdy jinak.

Už ho to popuzovalo, to neustálé vynořování.

Vyšel z místnosti do sloupové galerie nad patiem. Byl teplý večer. Vzduch povívající kolem sloupů byl vlahý jako ústa mladé dívky, která se vás chystá políbit. Nasál do sebe tu zvláštní exotickou atmosféru, jež mu náhle naplnila hlavu zdáním neurčité naděje. Černé oko nehybné vody uprostřed patia hledělo do noci. Zachvěl se. Všechny tyhle domy vypadají uvnitř jeden jako druhý, pomyslel si. Jsem obehnaný zdmi. Stahují se kolem mě. Musím se dostat ven. Dostat se ven ze sebe…

Začal sestupovat ze schodů, ale náhle se otočil a vrátil se na galerii, k otcovu ateliéru. Zásuvka s klíči zmizela. Encarnación. Zvláštní, pomyslel si. Žena s takovým jménem,* a on ji sotva kdy vidí. Donekonečna předstírá, že existuje ve fyzické podobě, ale to je jen zdánlivé, protože se nikdy neobjeví. Projevuje se jen prostřednictvím svých aktivit. Došel až k brance, neboť si všiml, že v zámku je zastrčený klíč a z něj visí na kroužku druhý klíč. Přejel si bříšky prstů po dlaních. Byly vlhké. Vždycky míval suché a studené ruce, jak Inés často poukazovala. Ještě když bývali milenci, stačilo, aby přejel dlaní po jejích horkých zádech, a spolehlivě dosáhl toho, že přitiskla břicho k posteli, vystrčila proti němu zadek a tak mu nabídla zezadu klín. Ty jeho suché studené ruce na její kůži… Ke konci jejich manželství mu říkala žabák. „Nedotýkej se mě těma svýma studenýma ploutvema!”

Otočil klíčem. Jednou, dvakrát a ještě půl otáčky. Západka cvakla. Dveře se otevřely bez vrznutí. Kdo ty závěsy namazal? Přeludná Encarnación? Srdce mu bušilo, jako by věděl, že se něco musí stát. Vytáhl klíč ze zámku, vstoupil dovnitř a zavřel za sebou.

Jeho otec, vždy posedlý snahou zabezpečit dům před vetřelci, dal v tomto úseku galerie vsadit do otevřených oblouků arkád mříže. Falcón prošel celou délku chodby a pak se vrátil ke dveřím uprostřed, těžkým, mahagonovým, s vystouplými panely, které jako by říkaly „Nevstupovat!”, nebo dokonce „Nevstupovat nepřipravený!”.

Druhý klíč vklouzl do zámku a lehce se otočil. Zatlačil do těžkých dveří a… první odpor. Veřeje zaskřípaly, jako když vampýr nazvedává víko rakve. Tiše se zasmál. Byl nervózní jako Leda při pohledu na labuť zkoušející si křídla. To byl jeden z otcových žertíků o ženách. Nahmatal vypínač.

Ze tmy vyskočila velká prázdná stěna. Tady otec pracoval. Pětkrát čtyři

* Encarnación – vtělení, ztělesnění. Pozn. překl.

metry zdi pocákané barvami, poznamenané jeho osobností. Jedna část stěny blíž k oknu byla téměř úplně černá, pokrytá silnou vrstvou barev, jako by tam pracoval s myšlenkami na hrozící poslední soud. V dalších částech převažovala červená – barva, která však kupodivu nedominovala v žádném z jeho obrazů od dob tangerských aktů. Vybavil si ty dráždivě smyslné linie položené na vrstvách marockých barev – tuaregské modři, pouštním okru, nepálené sieně, terakotě… A pak červeně…, celá paleta krvavě červených odstínů, od kapilárního karmínu přes žilní rumělku až po sytý tepenní purpur. Všichni říkali, že je to v nich, v jeho červeních. Tep života. Ale po Tangeru už červenou nepoužíval. V obrazech ze sevillského období se jen zřídka objevila červená. Jeho abstraktní krajiny byly zelené, hnědé, šedé až černé a vždy zalité tajemným světlem z neznámého zdroje. Světlem, které jakýsi kritik v ABC nazval „nadpřirozeným” a jiný v El Paísu „disneyovským”. „Nejde lidi naučit dívat se,” říkával otec. „Každý vidí jen to, co chce vidět. Do vidění se vždycky zapojuje i mysl. To by sis měl uvědomit i ve své práci, Javiere. Svědci něco viděli naprosto jasně, ale jakmile je podrobíš křížovému výslechu, zjistíš, že neviděli skoro nic. Víc se dozvíš od slepého. Vzpomínáš na Dvanáct rozhněvaných mužů! Ale proč, rozhněvaných’? Protože lidé hluboce věří v pravdivost svého vidění. Je to logické. Kdyby se nemohli spolehnout na vlastní oči, tak na čí?”

Při vzpomínce na tato slova se Falcón zastavil s nakročenou nohou v pozici, kterou by člověk čekal spíš od pouličních šašků v Calle Sierpes. Jeho mysl přeskočila na jinou kolej a začala se obírat nerozřešenou otázkou, jejíž objasnění mu mohlo umožnit, aby nahlédl do duše Jiménezeova vraha – člověka, jenž nutil svou oběť, aby viděla. Aby viděla se zapojením mysli a uviděla pravdu, kterou nemohla přijmout. Nepodařilo se mu to a vzpamatoval se stejně překvapený jako pacient po operaci, který se právě probudil z narkózy.

Pomalu obešel stoly plné sklenic a kelímků s barvami a hliněných hrnců se svazky vyschlých a ztvrdlých štětců. Pod stoly byly naskládané papírové krabice a hromady knih, katalogů a časopisů, všech možných periodik o umění a hald papírů, rolí pláten a lisovaných dřevovláknitých desek. Pomyslel si, že by trvalo půl dne, než by to všechno vynesl dolů. Jen vynesl, bez prohlížení. Podle otcovy vůle to měl spálit. Ne vyhodit, ale beze zbytku zničit.

Prohrábl si prsty vlasy, jako by se děsil toho, co ho čeká, i když si uvědomoval, že sem přišel s výslovným záměrem neuposlechnout otcova přání. Vyhýbal se tomuto okamžiku od jeho smrti, protože potřeboval získat větší odstup od konce jeho éry, aby mohl začít svou vlastní. Vlastní éru? Je vůbec možné, aby obyčejný člověk jako on měl nějakou svoji éru?

Shýbl se a vytáhl z hromady časopisů jedno číslo. Byl to New Yorker.

Jeho otec měl rád kreslené karikatury, čím fantasknější, tím líp. Zvlášť miloval kresbu šachového pěšce stojícího vedle pouštního kaktusu, pod níž stálo: „Pěšec z d2 táhne do Albuquerque v Novém Mexiku”. Ta úžasná okouzlující nesmyslnost toho obrázku – pro něj to byl příklad dokonalého postoje k životu. Možná proto, že když přišel o svou oslňující genialitu, ocitl se jeho vlastní život blízko hranice ztráty smyslu.

Vzpomínky se tlačily a strkaly jedna přes druhou, aby se dostaly ke slovu.

Třeba ta, jak se přeli o Hemingwaye. Proč se Hemingway v šedesátém prvním zastřelil – v roce, v němž zemřela Javierova matka. Člověk, který toho tolik dosáhl, spáchal sebevraždu, protože se nemohl smířit s myšlenkou, že už není schopen dosáhnout víc. Javierovi bylo šestnáct let, když o tom mluvili.

Javier: „Proč se nestáhl do ústraní, kde by jen odpočíval? Proč nepověsil psaní na hřebík? Vždyť se mohl někde usadit a po zbytek života se vyhřívat na kubánském slunci a popíjet mojitos.”

Otec: „Protože byl přesvědčený, že to, co ztratil, lze znovu najít. Že by to tak mělo být.”

Javier: „Dobře, už tohle samotné ho mohlo zaměstnat. Hledání pokladu – tuhle hru přece každý miluje.”

Otec: „Ale to, o čem mluvíme, není hra, Javiere.”

Javier: „Své místo v dějinách literatury měl zajištěné. Dostal Nobelovu cenu. Novelou Stařec a moře své dílo uzavřel. Tím bylo řečeno vše. Proč se snažit říct víc, když…”

Otec: „Protože něco měl a ztratil to. To je, jako když člověk přijde o dítě… Nikdy se nemůže smířit s tím, že co mohlo být, už nebude.”

Javier: „Ale podívejme se třeba na tebe, táto. Ty jsi v podobné situaci, a přesto…”

Otec: „O mně nemluvme.”

Uvědomil si, že stále drží časopis, který mu připomněl jeho hloupost, a hodil ho zpátky na hromadu. Pak vytáhl jednu z papírových krabic a otevřel ji. Všechny ty krámy… Zbytečnosti a zase zbytečnosti, jichž se u umělce, který lpí na všem, co by ho mohlo inspirovat k novým myšlenkám, nakupí o to víc. Přistoupil k policím s knihami na boční a zadní stěně. „I tohle bych měl spálit?” položil si v duchu otázku. „Tohle jsi ze mě chtěl mít, spalovače knih? Abych je všechny naházel z galerie do patia a tam pak založil hranici ze slov a obrazů? To jsi nemohl myslet vážně.” Ach ta vemlouvavost mysli zatížené pocitem viny, jež se chystá zhřešit!

Ve stěně na straně do ulice byla čtyři okna vysoká od podlahy ke stropu, která tam dal otec vsadit, aby měl co nejvíc přirozeného světla. Každé z nich bylo opatřeno stahovacím kovovým mřížovím. Ateliér malíře, ale spíš pevnost.

Vrátil se dopředu k otcově pracovní zdi a prošel dveřmi do komory bez oken, osvětlené jedinou žárovkou bez stínítka. Podél jedné stěny byly čtyři svislé přihrádky, v nichž stály opřené štůčky malířských pláten, kartonů a dalšího materiálu. Větší část protější stěny zaujímal široký regál vysoký téměř až do stropu, plný krabic. Po dlouhé zimě z nich byla cítit vlhká zatuchlina. Vytáhl namátkou ze svislé police srolovaný arch papíru. Byl to náčrt uhlem jednoho z tangerských aktů. Vytáhl další arch. Kresba tužkou stejného aktu. Prohlížel další a další archy, všechno pracovní verze téhož obrazu, na nichž si malíř rozkresloval detaily a zkoušel pohledy z různých úhlů. Přešel k plátnům. Opět tentýž tangerský akt malovaný znovu a znovu, jednou velký, jindy malý, ale pořád stejný obraz. Prohledal další přihrádky a zjistil, že v každé jsou desítky studií – kreseb uhlem a tužkou nebo maleb olejovými či akrylovými barvami – jednoho ze čtyř slavných aktů otcova tangerského období.

Náhle se ho zmocnil nesmírný smutek. Uvědomil si, že všechny tyto práce, které plní police v špatně osvětlené komoře starého domu, jsou pozůstatky otcových marných pokusů znovu nalézt svého génia, přijít tomu na kloub, dokonce i kdyby to mělo být jen v drobném detailu. Prostě znovu ho mít. A za vlnou smutku následovala bolest, neboť i v chabém světle jediné žárovky viděl, že ani jeden z těchto pokusů neobsahuje nic z výjimečných kvalit originálů. Všechno bylo na svém místě, ale chyběl tomu život, jeho pohyb, kypění, směřování… Tohle bylo příliš obyčejné. Dokonce i jeho abstraktní krajiny byly lepší. I sevillské kupole a okna, dveře a opěrné pilíře, i ty byly lepší než tohle. Ano, spálí to – udělá to, aniž by nad tím uvažoval nebo cítil lítost.

Vylezl na stůl a sundal z regálu jednu z krabic. Byla těžká. Zřejmě další knihy. Otevřel ji a zběžně se jimi probral. Pár jich bylo vázaných v kůži, jiné v plátně, některé od spisovatelů z šedesátých a sedmdesátých let, další od klasiků. Ve všech osobní věnování. Byly to dárky od obdivovatelů: aristokratů, ministrů, ředitelů divadel, básníků… Otevřel krabici s pečlivě zabaleným porcelánem. Další krabice obsahovaly stříbrné stolní náčiní, doutníky – netknuté, pouzdra na cigarety, řezbářské práce, figurky… Otec nenáviděl porcelánové figurky. Byly jich tu plné tři krabice, ty nejstarší v novinovém papíru ze sedmdesátých let, poslední v bublinkových fóliích z umělé hmoty. Falcón si uvědomil, co vlastně jsou všechny ty dárky, na něž se dívá – že je to hold, jejž jeho otci vzdávaly celebrity. Drobné výrazy ocenění jeho génia.

Další vzpomínky… Například když s ním byl na cestách. Otec v hotelech málokdy platil za jídlo a za pokoj, který byl vždy bohatě vyzdoben květinami. Když pobýval v nějakém soukromém domě, hostitel ho vždy zahrnoval důkazy, že si váží návštěvy tak slavného muže.

„Tak to na světě chodí,” říkával otec. „Velikost je vždycky oceňována. Stejně by se ke mně chovali, kdybych byl fotbalista nebo toreador. Genialita, to je něco – ať už projevovaná prostřednictvím nohou, mulety, pera nebo Štětce, to je jedno. A přesto… Co to vlastně je? Velcí malíři malují bezduché obrazy, skvělí toreadoři dělají z krásných býků krvavou hromadu masa, slavní spisovatelé píší špatné knihy, fotbalisté vynášení do nebe hrají, že se na to nedá dívat. Takže co to vlastně je…, ta vrtkavá, nevypočitatelná genialita?”

Téměř přitom zrudl hněvem a svíral pěsti, až mu zbělely klouby, a Javier čekal, že ze sebe vyrazí, že genialita není nic.

„Genialita je škvíra.”

„Cože?”

„Skulina. Malá mezírka, k níž, jestliže se ti dostalo požehnání, můžeš přiložit oko a uvidět podstatu všeho.” „Nerozumím.”

„Ani neporozumíš, Javiere, protože se ti dostalo požehnání normálnosti. Tou skulinou u fotbalisty je, když v jistý okamžik, aniž si to uvědomuje, přesně ví, kde bude míč, jak tam má naběhnout, jak nastavit nohu a kde bude brankář, aby dal gól. Mnohdy se zdá, že je to věc náhody, ale pak si uvědomíš, že některým hráčům se tyto, náhody’ stávají častěji než jiným. Jejich pohyb je tak samozřejmý, načasování okamžiku tak dokonalé – všechno se děje… téměř zpomaleně. Všiml sis toho někdy? Postřehls, jaké je v těch okamžicích ticho? A jaký řev se potom ozve, když míč napne síť?”

Tak to byl další z nekonečné řady hovorů s otcem. Zatřepal hlavou, aby se ze vzpomínek vytrhl. Prohlížel jednu krabici po druhé a při každé další v něm sílil nedefinovatelný tísnivý pocit z toho, jak metodicky je ta spousta zbytečností uspořádaná. Otec obvykle pracoval v nakažlivém chaosu barev, hašiše, hudby a…, prostě v Seville, většinou v noci, a přesto měl tuhle svou komoru uspořádanou jako prodavač fazolí svůj krámek. A jako na potvrzení toho dojmu nakonec otevřel krabici plnou peněz. Nemusel je počítat, neboť nahoře ležel kus papíru, na němž stálo, že obsah činí osmdesát pět milionů peset. Obrovská suma peněz, za něž by se dal koupit menší výstavný dům nebo luxusní byt. To mu připomnělo Salgadovy řeči o špinavých penězích. I ty má spálit?

V poslední krabici byly opět knihy, vázané v kůži, ale bez označení titulu. Také hřbety měly hladké a prázdné. Jednu otevřel. Nebyly to knihy, ale tlusté sešity se stránkami popsanými otcovým bezvadným rukopisem. Na jedné z nich ho upoutala krátká věta:

Jsem tak blízko.

Nalistoval první stránku. Stálo tam: Sevilla 1970. Takže to jsou deníky. Otec si vedl deníky, o nichž on neměl tušení. Uvědomil si, že mu na čele vyvstal pot, a utřel ho rukávem. Také dlaně měl vlhké. Vrátil se ke krabici, aby se podíval, v jakém pořádku jsou v ní deníky uložené, a zjistil, že drží právě ten poslední. Prolistoval ho k nadpisu Prosinec 1972 a pak k poslední popsané stránce. Končila slovy:

Jsem tak znuděný. Myslím, ze už toho nechám.

Po straně krabice objevil obálku nadepsanou „Pro Javiera”. Cítil, že se mu zježily chlupy na krku. Chvějícími se prsty ji otevřel. Na listu uvnitř bylo datum 28. října 1999. Den před otcovou smrtí. Tři dny po tom, co sepsal poslední vůli.

Drahý Javiere,

jestliže čteš tento dopis, znamená to, že jsi neuposlechl mých instrukcí a mých výslovných přání, které jsem uvedl ve své poslední vůli ze dne 25. října 1999, neboť v ní, pokud jsi zapomněl, jasně a jednoznačně uvádím, že si přeji, aby byl celý obsah mého ateliéru zničen.

Ano, je v tom skulina pro Tvůj detektivní mozek. Možná jsi usoudil, že využiješ příležitosti a předtím, než to zničíš, si všechno, co po mně zbylo, přečteš, prozkoumáš a zhodnotíš. Znáš mě líp než ostatní mé děti. Často jsme spolu vedli hovory, důvěrné, takové, k jakým jsem se s Pacem ani Manuelou nikdy nedostal. Ty víš, co to znamená. Víš, proč jsem se takto rozhodl a nechal to v Tvých rukou.

Za prvé, Paco ani Manuela by nedokázali spálit osmdesát pět milionů peset. Ty ano, Javiere. Jsem přesvědčený, že Ty to dokážeš, protože víš, odkud ty peníze pocházejí. A co je ještě důležitější, Tebe nelze podplatit.

Možná si myslíš, že má bezmezná důvěra v Tebe Ti dává právo přečíst si mé deníky. Samozřejmě. Nemohu Ti v tom zabránit a je to tak správné, ale musím Tě varovat, že to, co v nich najdeš, může být zhoubné. Uvědom si, že já za to odpovědnost neponesu. Ty se musíš rozhodnout.

Mé deníky nejsou kompletní. Jestliže je začneš číst, budeš k tomu muset přidat vlastní detektivní práci, abys získal úplný obrázek. Ale k tomuto úkolu jsi dokonale vybaven. Přesto to neber na lehkou váhu, Javiere, zvlášť, cítíš-li se ve svém současném životě silný, šťastný a naplněný elánem. Proto Tě varuji. Mé deníky obsahují příběh bolesti, která by se mohla stát i bolestí Tvou. A jediný způsob, jak se jí vyhnout, je nečíst je.

Tvůj milující otec

Francisco Falcón

13.

Sobota 14. dubna 2001, Fakónův dům, Calle Bailén, Sevilla

VLOŽIL DOPIS zpět do obálky a zastrčil ji zpátky do krabice. Pak zhasl světlo v obou místnostech a umožnil tmě, aby znovu dychtivě pohltila otcovu práci. Zavřel ateliér, zamknul mřížovou branku a vyšel z domu, neboť cítil, že se s tím, co se stalo, musí nějak vyrovnat. Rozchodit to.

Zahrady před Muzeem krásných umění se začaly plnit mladými lidmi pokuřujícími marihuanu a popíjejícími z litrových láhví cruzcampo. Bylo jedenáct hodin, stále ještě brzy, ale už po půlnoci začne v temnotě pod stromy obrovská party pod otevřeným nebem. Vydal se pryč. Pryč z centra, pryč odevšad, kde ho mohou znát.

Ustálil se v něm rytmus, který od něj vyžadoval jen to, aby přestal myslet a pouze vnímal přes podrážky bot oblé kameny dláždění. Ale jak to udělat? Jak nepřemýšlet? Slova v otcově dopise mu rachotila v hlavě jako nekonečný nákladní vlak projíždějící stanicí. Věděl, že to udělá, že neodolá nutkání přečíst si ty deníky.

Asi po půlhodině si uvědomil, že se ocitl na Calle Jesús del Gran Poder. Příliš honosné jméno pro tak nehonosnou ulici, pomyslel si. Přešel na druhou stranu a zamířil do Alamedy, kde pod stromy postávaly lehké holky, parkovala auta a každou neděli dopoledne se konal bleší trh. Jedna dívka se spandexovou minisukní těsně upnutou přes zadek se ho zeptala, co hledá. V žlutavém pouličním osvětlení se její tvář jevila černobílá a síťovaný vršek nad holým břichem jí zvedal ňadra tak, aby se ve výstřihu ostře rýsovala rýha mezi nimi. Rty měla leskle černé, a když si je olízla, vylezl z nich jazyk jako mořská obluda ze skály. Falcón jí byl fascinovaný. Nabídla se mu a on ke svému překvapení zjistil, že ho to vzrušilo. Měl by chuť na sex, ale nikdy ho nenapadlo, že by si ho mohl koupit. Dívka poznala, že se chytil, a vybalila na něj všechny své triky. Cítil, že ho vyburcovala z klidu a dala v něm do pohybu cosi, co se svíjelo jako klubko hadů, nestvůrné a tiché – co mu živilo mysl myšlenkami, takovými, o nichž netušil, že by je kdy mohl mít. Byl tím zděšen, ale také zcela přemožen vzrušením, které to v něm vyvolalo. Ne, musí se tomu vymanit.

„Jsem policista,” řekl. „Hledám Eloisu Gómezovou.”

Zatvářila se otráveně a ukázala mu směrem ke skupině, která postávala na otevřeném prostoru. Vyšel zpod stromů, zneklidnělý tím, že si už nebude moct být jistý sám sebou. Do jeho podstaty prosákla jako znečišťující látka nepředvídatelnost. Teď si musel připomínat, že je dobrý, a nutit se být dobrý, neboť krátký záblesk své povahy, který na chvíli zahlédl, mu ukázal, že i v něm kypí temné stránky života. Když kráčel po nerovné dlažbě, dospěl k šílenému závěru, že by se sám sebe neměl bát – toho v sobě, o čem nevěděl, že v něm je. Neudělal právě tohle vrah Raúlu Jiménezovi, že mu ukázal to, z čeho měl každý den svého života strach?

Došel k ústí Calle Vulcano, v níž ve světle lamp postávaly další dívky, siluety ve vysokých botách s kůží vytaženou až do půli stehen. Zeny jako produkty fantazie mužů, které jim každým pohybem nebo pózou dávají na vědomí, že si s nimi mohou dělat, co chtějí, jen je nesmí líbat na ústa. Beze slova se rozestoupily a čekaly, až promluví, neboť zřejmě poznaly, že nemá zájem o ně. Zeptal se na Eloisu Gómezovou. Malá tlustá dívka s opuchlou tváří a vlasy obarvenými načerno mu řekla, že dnes s nimi Eloisa není. Ze se neobjevila od předešlé noci, kdy si ji telefonicky objednal nějaký klient.

„A to se stává, že se sem pak nevrátí?” zeptal se a dívky kolem pokrčily rameny.

„Vy jste polda, co?” řekla potom jedna z nich. „Nepatříte náhodou k tomu cabrónovi, co tu byl včera?”

„Jsem z oddělení vražd,” odpověděl Falcón. „V noci ze středy na čtvrtek byla Eloisa s klientem, a když od něj odešla, někdo ho zabil.”

„To je hrozný.”

Vytáhl mobil a navolil Eloisino číslo. Neozvala se. Nechal jí vzkaz, aby mu zavolala, a odříkal své číslo. Měl pocit, že ho pozorují jako zvíře v zoo a čekají, jestli udělá něco zajímavého. Pak se ozvala jedna blondýna vzad*., Jestli si chcete šoustnout, dáme vám obvyklou policejní slevu.” Všechny se rozhihňaly.

Prošel Calle Vulcano, minul další postávající lovkyně mužů a pokračoval do Calle Mata a pak dál na východ do Calle Relator. Vzpomínal, kdy tu byl naposledy. Muselo to být s otcem, protože on sám sem nikdy nezabloudil. V této části města žili řemeslníci. Taky jeden rámař, který se živil zároveň jako kopista – zřejmě pochybná existence, neboť otec říkal, že bere heroin. Jak se jmenoval? Měl takovou přezdívku… Poprvé a jedinkrát, kdy ho viděl, jim přišel otevřít jen v černých saténových spodkách. Byl hubený, s muskulaturou divoké šelmy. A taky měl tak velké zuby. Javier byl šokován tím, že se neobtěžoval, aby se oblékl, a dohadoval s otcem obchod s rukou zastrčenou vpředu v těch svých spodkách.

Přešel na druhou stranu Calle Feria ke starému kostelu s latinským jménem Omnium Santorum, který stál vedle zastřešené tržnice. Byla tam tma a ticho, takže když se mu ozval mobil, polekaně sebou trhl.

„Diga,” ohlásil se.

Odpovědělo mu ticho. Atmosférický šum. „Diga,” řekl znovu, důrazněji. Konečně se ozval mužský hlas. Tichý a měkký. „Kde teď jste?”

„Kdo je to?” zeptal se Falcón podrážděně. Nesnášel lidi, kteří se do telefonu nepředstavují.

„Jsme si blízcí?” ozval se hlas na druhém konci spojení. Falcón uvažoval, co to má znamenat.

„Nevím. Jsme?”

„Víc, než si myslíte,” řekl hlas a spojení ohluchlo.

Falcón se prudce otočil, přelétl pohledem všechny dveře, roh ulice a temnou uličku mezi kostelem a tržnicí. Pak se dal do běhu a prohlížel postranní ulice. Pár s malým psem přešel na druhou stranu, aby se mu vyhnul. Musel vypadat jako blázen, jak se tam motal a otáčel ve tmě.

Zastavil se a se skloněnou hlavou uvažoval o dvou možných scénářích. Jestliže vrah předtím Eloisu Gómezovou neznal, získal její číslo z Jiménezová mobilu, který vzal v jeho bytě. Včera jí pak zavolal a teď musí mít její mobil. Jedině tak mohl znát jeho číslo. Ze vzkazu, který jí před chvílí zanechal v hlasové schránce. Což znamená… Polilo ho horko. Zabil ji! A jestliže ji předtím znal…, je výsledek stejný.

V duchu zaklel. Dokonale to zpackali. Znovu se dal do běhu a zpocený a bez dechu dorazil zpátky na Alamedu. Dívky v kůži ho obstoupily.

„Kde Eloisa Gómezová bydlí?” zeptal se. „A ví někdo z vás, kam šla po tom posledním telefonátu?”

Tlustá dívka se uvolila, že ho tam dovede. Naléhal, aby spěchali, a tak s ním nemotorným během míjela malé shluky nočních siluet, které se choulily v pustých průjezdech a domovních dveřích, krčily se nad staniolem, nasávaly drogu a čekaly, až nadejde okamžik, kdy vejdou ve spojení s ďáblem. Zastavila se v Calle Joaquín Costa a odemkla dveře starého polorozpadlého domu. V chodbě nebylo světlo a vrzající dřevěné schody páchly močí. Dívka ukázala na dveře v prvním poschodí. Falcón na ně zabušil. Nikdo se neozval. Dívka zašla do svého bytu a přinesl rezervní klíč. Uvnitř nikdo nebyl, pouze na odřené pohovce seděla velká, úplně nová plyšová panda.

„To je pro její neteř,” řekla dívka. „Její sestra bydlí v Cádizu.”

Panda seděla s předními prackami nataženými dopředu, skleněné oči vyvalené, smutné. Falcóna na okamžik napadlo, že v tupém výrazu hračky vidí svou vlastní osamělost. Znovu zavolal na číslo Eloisy Gómezové, ale opět se dostal jen na hlasovou schránku. „Kde je?” řekl a pak přerušil spojení.

Dal tlusté dívce svou služební vizitku a řekl jí obvyklé věci. Vzala si ji a Falcón si všiml, že se jí chvěje ruka. Věděla, co to všechno znamená.

Měl vztek, že se dopustil takové chyby. Vydal se z Alamedy po Calle Amor de Dios. Kráčel, jako by šel za určitým cílem, přesto bezcílně odbočoval doleva i doprava, až ucítil pach koček. Zdi se uzavíraly před vchodem do kostela s podivným jménem Divina Enfermera. Božská opatrovnice. Asfalt před kostelem byl vytrhán a ve velkých černých plátech navršen na hromadě na Plaza de San Martin. Vzpomněl si, že tudy procházeli s otcem cestou ke kopistovi. Když míjeli kostel, neodpustil si otec oplzlý vtip a pak mu ukázal božské opatrovnice. Pětašedesátileté ženy seděly před svými domy s roztaženýma nohama a mezi těstovitými stehny se jim černaly chuchvalce chlupů. Otec ho potom tak znechutil nekonečným žertováním a dohadováním se s těmito ženštinami, až to Javier nedokázal snést, utekl na konec uličky a zůstal stát pod reklamním poutačem na fino Amantildo a manzanillu pasada.

Procházel dalšími ulicemi, až nakonec vyšel v San Juan de la Palma, kde postávali lidé před pivnicí Plazoleta a popíjeli pivo mezi dvěma palmami, jejichž koruny mizely ve tmě nad světly lamp. Bylo tak snadné cítit se osaměle v tomto městě. Prošel kolem domu vévodkyně z Alby. Jednou v něm byl. Stál tehdy pod girlandami buganvílií a popíjel s lepší společností nektar. Takhle se cítí trampové, když se ocitnou uvnitř zdí? Začíná se z něj stávat tulák.

Závan vzduchu mu ochladil patinu potu na čele. Nemyslel si, že uvažuje, a přesto se přistihl, že mluví. Aniž si to uvědomoval. Mužská menopauza. Pětačtyřicet let. Je na to zralý. Další z množství pitomostí v Manueliných časopisech. Ne. Je to jen poctivé, nefalšované stáří a mysl i tělo 4Ž zaznamenávají jeho plíživý nástup. Stáří je jen postupný proces rozpadu možností a prosazování zákonů pravděpodobnosti s tím, že šance se každým dnem snižují – Francisco Falcón, červen 1996.

Rozběhl se. Vyrazil, jako by chtěl utéct tomu, co se mu rozvíjelo v hlavě. Lidé před ním ustupovali, ale ti se silnějším stádním instinktem se dali strhnout a pustili se za ním. Nevěděli, že on neví, kam míří. Hlupáci, zatracení hlupáci! Než se dostal do Calle Matahacas, měl jich za sebou snad dvacet. A v tu chvíli se před ním tma zničehonic zhmotnila v dav a uslyšel hluboké ticho, které si Sevillané vyhrazují pro dvě věci – pro La Virgen a los toros.

Na konci ulice v Escuelas Pías nad vlnícím se mořem černých hlav se objevila Panna. Její skloněná hlava, bílé zdobené roucho i tvář smáčená slzami, to vše se chvělo v horkém vzduchu, který se vinul vzhůru z páleného kadidla. Z davu se k ní táhla a stoupala k jejím nohám posvátná bázeň a tisíce pohledů naplněných bezmezným obdivem sledovaly, jak se figurína ve tmě kývá a pohupuje.

Falcón si uvědomil, že teď už ho ti, co se jím nechali strhnout, tlačí před sebou, hrnou ho k tomu udivujícímu zjevení krásy, jež ho zároveň ohromovalo i odpuzovalo, naplňovalo posvátnou úctou a současně děsilo. Jak se posouval vpřed, dav před ním houstl. Několik trpasličích žen, které mu sahaly sotva do pasu, mumlalo modlitby a líbalo růžence. Byl tím bizarním paralelním světem chycen a uvězněn – světem tak diametrálně odlišným od toho v Alamedě, s jeho napadanými děvkami a oplzlými klienty, s lidskou spodinou hledající zapomnění v drogovém rauši, s životy, v nichž se mísí krev se špínou, s tím vším, co je tak nekonečně vzdálené tomuto vysokému katedrálnímu tichu a pokořující kráse, nesené na vlně posvátné úcty a obdivu.

Jsme vůbec my, lidé, všichni stejného živočišného druhu?

Ta otázka přišla zničehonic, ale přinutila ho přemýšlet, zdaje možné, aby dobro a zlo sídlilo vedle sebe v témž místě, v téže osobě. Dokonce v něm samém. Sevřela ho panika. Musí z toho davu pryč a jediná cesta k tomu vedla vpřed.

Panna se zastavila a na chvíli se ponořila do tmy. Po tváři se jí mihlo třepotavé světlo svící a zachytilo křišťálové slzy smutných očí. Musel se přes ni dostat, přes ten hrozný symbol utrpení, nejbolestnější připomínku toho, čeho je schopno barbarství světa lidí. Prodíral se davem kajících se žen, mlčících matek, otců se spícími dětmi na ramenou. Už to nemohl dál snést.

Strkali do něj, stejně jako strkal on do nich. Plácali ho do zad, když se jimi neurvale prodíral. Nedbal na jejich nevraživost. Narazil na bariéru, podlezl ji a prodíral se dál mezi zlověstně tichými nazareňos, kajícníky, s vysokými kuželovitými čepicemi, kteří, celí v černém, splývali s tmou. Cítil, že se jejich oči upřely k němu. Oči zlověstně svítící zpod kápí, jež jim zakrývají tváře na znamení, že jejich totožnost zná jen Bůh. Pronikl i řadami těchto bosých mužů… Jen pryč od plující Panny. Byl zoufalý.

Dav řídl, ale on nezpomalil, dokud se neocitl v Calle Cabeza del Rey Don Pedro, a teprve pak, v tichu ulice, si uvědomil, že mluví nahlas sám k sobě. Snažil se poslouchat, co si říká, což bylo ještě bláznivější. Šel dál a pomalu nad sebou získával vládu. Průchodem mezi domy se dostal na Calle Abades a náhle se zarazil jako přimražený, protože uviděl Inés. Svou bývalou ženu. Stála k němu zády, samotná, a dívala se k domu, z něhož právě vyšla. Vlastně nestála. Smála se, až se předkláněla, chytala se stehen a dlouhé vlasy jí padaly přes tvář dolů. Byla otočená ke vchodu do baru Abades, ale

Falcón věděl, že není opilá, neboť Inés neměla ráda alkohol. Nepochyboval, že se směje, protože je šťastná.

Dveře baru se otevřely a vyšla skupinka lidí. Inés se zavěsila do jednoho z mužů a všichni odcházeli ulicí směrem od něho. Měla jako vždy boty s velmi vysokými podpatky a kráčela po nerovné dlažbě s nepochopitelnou jistotou. Dokonce s větší, než byl schopen jít po těch kočičích hlavách on. Měl pocit, jako by v něm ten okamžik otevřel černou zející průrvu. Najedná straně zůstal jejich dřívější, šťastnější manželský život a na druhé se krčilo jeho současné, osamělé, temnící se já. A mezitím? Propast, bezedná průrva naplněná mučivými sny, jichž se lze zbavit jen tím, že se člověk s trhnutím probudí do ještě mučivější skutečnosti.

Šel za ní. Poslouchal její rozjařenost. Zachytil útržky vtipů o soudcích a obhájcích. Nevěděl proč, ale ulevilo se mu, když zjistil, že to jsou kolegové z práce. Přesto ho každý výbuch jejího smíchu zasáhl stejně tvrdě a bolestně jako rohy rozběhnutého býka. Její radost se mu zdála vedle jeho zbrusu nového mučivého neklidu nesnesitelná. A když kámen jeho představivosti narazil do kotouče pily podezření, ozval se mu v hlavě nervy drásající skřípot provázený sprškou bodavých jisker.

Na Avenida de la Constitución skupinka zamávala na taxi. Falcón, ukrytý ve stínu, pozoroval, s kým Inés pojede. Čtyři nastoupili do jednoho taxíku. Sledoval do poslední chvíle, jak její noha – kotník sevřený trojúhelníkem řemínků – mizí uvnitř. Osamělý jako ztroskotanec se pak díval, jak se koncová světla auta ztrácejí mezi ostatními v dopravním proudu. *

Šel podél řeky. Držel se hlavních ulic, protože neměl chuť na úzké uličky El Arenalu, na turisty a jejich bezstarostné veselí. Přešel po Puente San Telmo na druhý břeh temné, lesknoucí se řeky a zastavil se uprostřed, upoután neonovými reklamami na obytných blocích na Plaza de Cuba. Tio Pepe, Airtel, Cruzcampo, Fino San Patricio – sherry, mobilní telefony a pivo. To je dnešní Španělsko. Všechny naše potřeby jsou „pokryté”.

Ve tmě pod ním se valila a šplouchala voda. Vzpomněl si na první ženu Raúla Jiméneze. Muka toho, že nevěděla, byla pro matku příliš krutá, aby je dokázala snést. Na okamžik ho napadlo, jestli to udělala z místa, kde právě stál, ale pak si vzpomněl na Consuelu Jiménezevou, která řekla, že Gumersinda sešla dolů na břeh a z něj se vrhla do vln. Představil si, jak ji unáší proud, jak jí voda zalévá tvář, oči a ústa, až se nad ní zavřela milosrdná temnota, po níž tak toužila.

Zapípal mu mobil. Stupidita toho zvuku mu uprostřed morbidních myšlenek přišla vhod. Přiložil si telefon k uchu, a jakmile uslyšel šum éteru, věděl, že je to opět on.

,, Diga,” řekl tiše. Žádná odpověď.

Čekal, aniž rušil chvíli zbytečnými slovy.

„Myslíte si, že vyšetřujete příběh něčí smrti, vrchní inspektore,” ozvalo se konečně. „Ale já vám chci říct, že mám trochu jiný příběh, který se chystám povědět. A vy, ať se vám to líbí nebo ne, mi to umožníte. Hasta luego.”

14.

Neděle 15. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

PROBUDIL SE S bušícím srdcem, jako by se stále nacházel v zrychleném tempu adrenalinového kroku. Zkontroloval si puls – určitě devadesát. Sundal nohy z postele, ale cítil se vyčerpaný ještě dřív, než se na ně postavil. Z tváří mu sálalo horko a vlasy měl vlhké potem, jako by celou noc běžel. Nebo aspoň celé ráno, protože se dostal do postele až někdy kolem čtvrté. Nechtělo se mu domů.

Hodinku se projel na rotopedu, až sám sebe přesvědčil, že se cítí líp. Pak se osprchoval a oblékl. Vnější svět se z tohoto odstupu zdál mrtvý. Vypil kávu a snědl topinku pomazanou česnekem a olivovým olejem. To byla otcova snídaně. Pak zašel do ateliéru a dal se do uspořádávání deníků, chronologicky podle data. Všiml si přitom, že se kvalita jejich řemeslného provedení postupem času zhoršuje – papír byl tenčí a hřbety se změnily z vázaných na lepené, takže se sem tam nějaká stránka uvolnila. Rovněž písmo se měnilo. To, jímž byl psán nejstarší deník, se stěží podobalo otcovu písmu z pozdější doby. Bylo nevyrovnané, natlačené, mezery mezi řádky nestejné, samotné řádky směřovaly vzhůru a diakritická znaménka, jako by jimi zatřepal v poháru jako kostkami a pak je rozhodil na stránku. Písmo nejisté, rozkolísané, blízké šílenství. Později sice ruka pisatele získala na jistotě, ale teprve v šedesátých letech po otcově návratu do Španělska se stalo tím krásným rukopisem, na nějž si už Javier pamatoval.

A právě tady objevil v chronologii zápisů mezeru. Jeden deník končil létem 1959 v Tangeru a následující začal v květnu 1965 v Seville. Přičemž v těchto letech se stalo všechno podstatné. Zemřela Javierova vlastní matka a pak i ta nevlastní, Mercedes. Jeho otec namaloval své tangerské akty, stal se slavným a opustil Maroko. Chybějící deník byl ze všech nejdůležitější, ale co by jako detektiv muset udělat, aby ho našel?

Blížila se jedna hodina a on byl domluvený s Pacem, že přijede na oběd na jeho farmu v Las Cortecillas, asi hodinu jízdy autem od Sevilly. Měl chuť se do těch deníků pustit, ale věděl, že by toho musel za chvíli nechat. Aspoň si tedy přečetl úvodní zápis – jako ochutnávku, jednohubku před hlavním chodem.

19. března 1932, Dar Riffen, Maroko

Dnes je mi sedmnáct a Oscar mi dal jako dárek prázdný deník, který prý mám zaplnit. Uběhl už skoro rok od toho, čemu budu říkat „incident”, a začal jsem uvažovat, že pokud nezapíšu, co se stalo a jak o tom přemýšlím, zapomenu, kdo jsem byl. Ačkoliv po deseti měsících výcviku v legii a tvrdé disciplíně si už nejsem tak jistý, že mi to pomůže. Aby člověk všechny ty kruté dny v kasárnách přečkal, je lepší nemyslet. Přes den při výcviku přemýšlet nemůžu, protože se všechno děje moc rychle, a v noci se mi zdá jen jeden sen, o kterém přemýšlet nechci. Takže nepřemýšlím. Řekl jsem to Oscarovi a on odpověděl, že pokud nepřemýšlím, neexistuju. Čert ví, jak to myslel. Řekl mi taky, že tenhle deník všechno změní. Doufám, že má pravdu a ještě není pozdě. Už teď se mi můj život před „incidentem” jeví jako v mlze. Všechno, co bylo, jako by ztratilo význam. Z celého mého vzdělání se mi hodí jen to, že umím číst a psát, ale i to je mnohem víc, než čím se může pochlubit většina tontos v mé rotě. Taky mí dřívější kamarádi pro mě ztratili význam. Moje rodina na mě zapomněla a je pro mě mrtvá. Kdo tedy jsem? Jmenuju se Francisco Luis Gonzáles Falcón. První den v legii nám kapitán řekl, že jsme novios de la muerte. Měl pravdu. Jsem ženich smrti, i když ne v tom smyslu, jak to mínil on.

Ozval se mu mobil. Volala Manuela. Chtěla mu jen připomenout, aby se pro ni zastavil, ale pak si začala stěžovat, že po ní Paco chce, aby v neděli pracovala. Přitakával jí, ale skoro ji neposlouchal. Jak ho tyhle malichernosti otravovaly.

Vyjeli z města a za jasného slunečního svitu zamířili na sever po silnici do Méridy. Jakmile se dostali do zvlněné krajiny s kvetoucími loukami, pocítil, že se uvolňuje. Jako by to všechno nechal za sebou – ruch a chaos města, davy spěchajících lidí, hordy turistů, komplikující se vyšetřování… Nikdy nezáviděl Pacovi jeho lásku k prostému životu na venkově, k býkům potulujícím se po pastvině, ale teď, od vraždy Raúla Jiméneze, v něm město vyvolávalo spíš strach, než že by ho okouzlovalo svým půvabem. Nebylo to poprvé, co narazil na noční procesí Panny osvětlené svícemi. S jedním takovým se setkal, když se vracel od jakéhosi případu vraždy, ale tenkrát to na něj nijak nezapůsobilo. Nikdy se neztotožňoval s poblázněným třeštěním, které v Seville provází mariolatrie, uctívání Panny Marie jako Boha. Ale teď se najednou nechal dvakrát ve dvou dnech vyděsit něčím, co v podstatě byla jen figurína na nosítkách, a minulou noc při tom dokonce podlehl panice. Věděl, že ta absurdní potřeba dostat se od toho pryč, nebo spíš vyrovnat se s tím, vyšla z instinktu. Nebylo v tom nic racionálního. Zatřásl hlavou a raději se soustředil na řízení, neboť právě projížděli ulicí oslnivě bílých domů vesnice Pajanosas.

Hned po příjezdu na Pacovu farmu se Manuela převlékla z červených plátěných šatů od Eleny Brunelli do své veterinářské kombinézy, Paco vzal pušku a tři šipky se sedativem a všichni tři vyjeli v land roveru, aby se podívali po jednom z Pacových retintos, který si z půtky s jiným býkem odnesl poranění od jeho rohu.

Našli ho o samotě pod cesmínovým dubem. Byl plně dorostlý a už teď prodaný na letošní férii. Paco nabil pušku šipkou a vpálil mu ji do zadku. Býk vyrazil mezi stromy. Sledovali ho autem, až konečně padl na sluncem zalité mýtině, zcela zmatený tím, že mu zadní nohy vypovídají službu. Vystoupili, a když se k němu přiblížili, zvedl s posledním vzepětím sil mohutné šíje hlavu a upřel na ně oko. Javier měl na chvíli pocit, že tím okem nahlíží až do duše zvířete. Neviděl v ní strach, pouze nesmírné intuitivní vědomí vlastní síly, kterou však nyní pomalu přemáhal účinek sedativa.

Hlava býka opět klesla do trávy. Manuela mu vyčistila ránu, udělala pár stehů, píchla injekci antibiotik a odebrala vzorek krve. Paco v jednom kuse mluvil, přitom držel býka za rohy, hladil palcem jeho hladký ostrý hrot a sledoval ostatní býky, aby na ně některý nezaútočil. Javier pohladil obluzené zvíře po hrbu a náhle si přál, aby měl stejné sebevědomí, stejně intenzivní pocit svého já jako to zvíře. Složitost dělá člověka tak křehkým, povzdechl v duchu. Kdyby jen dokázal být soustředěný a vědom si své síly jako tenhle býk, místo těch neustálých snah uspokojit své ubohé potřeby.

Nakonec Manuela píchla ležícímu zvířeti povzbuzující prostředek a vrátili se k roveru. Těžká rohatá hlava se zvedla, a jakmile se býkovi začaly vracet síly, okamžitě se pokoušel vstát, neboť mu instinkt říkal, že vleže na zemi je zranitelný. Vstal, ještě chvíli se vzpamatovával, ale potom se přinutil k pohybu a po několika nemotorných skocích zmizel mezi stromy.

„Skvělý býk,” řekl Paco. „Doufám, že bude pro férii v pořádku, Manuelo. Co říkáš?”

„Nějaké stopy po tom zranění mu zůstanou, ale stejně jim ukáže, kdo je,” odpověděla.

„V pondělí dvacátého třetího ho uvidíš v La Maestranze,” obrátil se Paco k Javierovi. „Ani José Tomáš ho neskolí. A co Pepe? Už něco ví?”

„Zatím nic.”

„Dostane šanci, o tom nepochybuju. Do férie určitě někdo vypadne, statistika mluví jasně.”

K obědu měli pečené jehně. Paco ho upekl v rekonstruované staré peci na chleba. Byla u toho spousta lidí – tchán s tchyní, strýcové, tety a samozřejmě Pacova žena a jeho čtyři děti. Javier se mezi celou tou společností trochu odvázal a vypil víc červeného vína než obvykle. Po hostině všichni usnuli. Javier ležel bez hnutí jako padlá modla a Manuela ho musela budit.

K odjezdu se chystali skoro až za soumraku, ale Javier se pořád cítil trochu jako ten býk, když se po Manuelině injekci zvedal ze země. Paco ho vzal kolem ramen, a zatímco se Manuela loučila s rodinou, ještě spolu chvíli hovořili.

„Víte něco o tom, že byl táta v legii?” zeptal se Javier, když se k nim přidala i Manuela.

„V jaké legii?” nechápal Paco.

„V cizinecké, v Maroku v třicátých letech.”

„To jsem nevěděl,” řekl Paco.

„Ha!” ozvala se Manuela. „Vidím, že ses pustil do vyklízení jeho ateliéru. Říkala jsem si, kdy se do toho dáš, bratříčku.”

„Jsou tam nějaké deníky, tak jsem se do nich podíval. To je všechno.”

„Nikdy o ničem takovém nemluvil…, ani o občanské válce,” prohlásil Paco. „Vlastně si ani nevzpomínám, že by někdy mluvil o tom, jak žil, než přišel do Tangeru.”

„Zmiňuje se tam taky o jakémsi… incidentu,” řekl Javier. „Mělo se to stát, když mu bylo šestnáct, a přinutilo ho to odejít z domova.”

Paco i Manuela zavrtěli hlavami, že o tom nic nevědí.

„Musíš nám říct, bratříčku, jestli přijdeš na nějaký jeho akt, který strčil za komodu. To by nebylo fér, kdybys nám to zatajil.”

„Jsou jich tam stovky. Můžeš přijít a vybrat si.”

„Stovky?”

„Stovky od každého z těch známých.”

, Já jsem nemyslela kopie,” řekla Manuela.

„Ani já ne. Jsou to, originály’, všechny maloval on.”

„Nechápu.”

„Maloval je pořád dokola. Snažil se znovu dostat do…, já nevím…, do tajemství toho, jak vznikly ty první. Všechny jsou bezcenné a on to věděl. Proto chtěl, abych je zničil.”

. Jestli je namaloval táta, nemůžou být bezcenné,” prohlásila Manuela.

„Nejsou ani signované.”

„To se dá zařídit,” řekla. „Jak se jmenuje ten hrozný chlap, co ho táta využíval…? Ten heroinista. Bydlel někde u Alamedy…”

Oba bratři na ni hleděli. Javier si připomněl slova z otcova dopisu. Manuela zase hleděla vyzývavě na ně.

„Hen! Qué cabrones sois” zvolala náhle tím nejobscénnějším andaluským akcentem. Všichni se zasmáli.

Javier se pak už ani nezkoušel ptát, proč používají příjmení Falcón, když je to dívčí jméno otcovy matky. Správně by přece měli být Gonzálezové. Doufal, že se to dozví z těch deníků. Nepochyboval, že o tom Paco a Manuela nic nevědí.

Zpátky řídila Manuela. Javier se vklínil do rohu mezi sedadlem a dveřmi, díval se ven a přemýšlel. Třebaže Sevilla nebyla ještě ani na dohled, cítil, že se v něm opět začíná hromadit napětí a všemi póry do něj proniká podivný strach. Západní obzor zalila oranžová zář a on se stáhl do své mysli, do jejích úzkých uliček, slepých zákoutí nedokončených myšlenek, do chaosu bulvárů zpola zapomenutých věcí.

Sotva se vrátil do domu na Calle Bailén, hned zamířil do kuchyně, vytáhl z ledničky láhev studené vody a napil se. Chvíli na to zazněl zvonek. Bylo půl desáté večer. Nevzpomínal si, že by ho někdy někdo v tuto dobu navštívil.

Otevřel a před sebou uviděl seňoru Jiménezovou. Stála dva metry od dveří, jako by si to rozmýšlela a chystala se odejít.

„Balila jsem věci v hotelu a vzpomněla jsem si, že bydlíte jen kousek od něj. Tak jsem si řekla, že se podívám, jestli jste doma.”

Pozoruhodná shoda okolností vzhledem k tomu, že se právě vrátil.

Pozval ji dál. Měla trochu jiný účes, než na jaký si vzpomínal. Ne tak složitý a přepečlivě vybudovaný. Na sobě měla černý plátěný kabátek, černou sukni a na nohou jakési červené saténové střevíčky bez paty, které marně ubíraly na působivosti jejímu smutku truchlící vdovy. Zamířila do patia, jako by tu byla doma. Šel za ní a nemohl si odpustit pohled na její holé paty a štíhlé nohy, jejichž svaly při každém kroku lehce vystouply.

„Vy tenhle dům znáte, že?” řekl.

„Jen patio a místnost, v níž mi váš otec ukazoval obrazy,” odpověděla. „Zdá se, že jste tu nic nezměnil.”

„Dokonce i obrazy zůstaly viset tak, jak je naposledy předváděl. Jenom na nich Encarnación utírá prach. Měl bych je sundat… a trochu to všechno uspořádat.”

„Překvapuje mě, že to už neudělala vaše žena.”

„Snažila se o to,” řekl. „Jenže tenkrát jsem na to ještě nebyl připravený. Víte, co myslím… Zcela dům zbavit jeho přítomnosti.” „Jeho osobnost byla… imponující.”

„Ano, někteří lidé z něj dokonce měli strach. Ale vás, seňoro Jiménezová, bych z něčeho takového nepodezíral.”

„Možná to postihlo vaši ženu, že byla jeho přetrvávající přítomností v domě zastrašená nebo… zavalená. Znáte to, ženy rády přizpůsobují dům svým představám a cítí se omezovány, jestliže…”

„Chcete si to tu prohlédnout?” zeptal se rychle a vykročil na druhou stranu patia, protože ji nechtěl nechat, aby se opět pouštěla do zkoumání jeho soukromého života.

Šla za ním a on si uvědomoval smyslné klapání jejích podpatků na starých mramorových dlaždicích. Otevřel dveře se skleněnou výplní, rozsvítil v místnosti a ukázal jí, aby vstoupila. Okamžitě si všiml, že se její výraz změnil.

„Co se stalo?” zeptal se. Připadlo mu, že je to něco víc než údiv.

Consuela Jiménezová pomalu obešla místnost a prohlédla si každý obraz, od kupolí a opěrných pilířů chrámu Iglesia de El Salvador až po sloupy s Herkulem v Alamedě.

„Jsou tu všechny,” řekla užasle, když se konečně obrátila k němu.

„Co všechny?”

„Všechny tři obrazy, které jsem od vašeho otce koupila.” „Aha,” řekl rozpačitě. „Tvrdil mi, že to jsou originály.” „Byly to originály… v době, kdy vám je prodával.” „Nerozumím.” Hleděla na něj, evidentně vyvedená z míry, a čekala na vysvětlení.

„Povězte mi, seňoro Jiménezová, když vám otec ty obrazy prodával…, nejdřív vám v patiu nabídl něco k pití a nějaký zákusek a pak… Co bylo pak? Vzal vás za loket a zavedl vás sem, že? A zašeptal vám přes rameno: Všechno, co tady vidíte, je na prodej, kromě… tady toho.”

„Ano. Takhle přesně to řekl.”

„A vy jste mu na to třikrát naletěla, že?”

„Samozřejmě že ne. Řekl to jen poprvé…”

„Ale právě ten obraz, který označil jako neprodejný, jste koupila.”

Neodpověděla.

„A příště řekl: Tenhle je pro vás příliš drahý.” „A potřetí?”

„Na tomhle je špatný rám… Takhle vám ho prodat nemůžu.”

„A pokaždé jste koupila ten obraz, o kterém prohlásil, že byste ho nemohla nebo neměla koupit.”

Teprve teď si uvědomila ponížení té dávné chvíle a bezděčně dupla vztekem.

„Nenechte se tím rozčilit, seňoro Jiménezová,” řekl Falcón. „Vaše obrazy už nikdo jiný nevlastní. Otec nebyl hloupý ani lehkomyslný. Tohle byla jen taková hra, kterou si nedokázal odepřít.”

„Tak mi tu hru laskavě vysvětlete,” řekla a Falcón pocítil uspokojení z toho, že není jedním z jejích zaměstnanců.

„Můžu vám říct jen to, co se dělo potom. Nikdy jsem nezjistil, jaké motivy ho k tomu vedly, a taky jsem nebyl u jeho jednání s potenciálními kupci. Seděl jsem a četl své oblíbené americké detektivky. Když host odešel, vpadl otec do mého pokoje – obvykle už v téhle fázi opilý -, a i kdybych už třeba spal, vykřikl Javiere!’ a zamával mi před obličejem svazkem bankovek. S tím, co za ten večer utržil. Když mě probudil, jen jsem něco zamumlal, a když mě zastihl u knížky, zvedl jsem oči a přikývl. Pak šel rovnou do ateliéru a namaloval přesně stejný obraz, který právě prodal. Během dopoledne byl zarámovaný a pověšený na zdi.”

„To je úžasné,” poznamenala znechuceně.

„Jednou jsem byl dokonce svědkem toho, jak maloval tady tu střechu katedrály. Chcete vědět, jak dlouho mu to trvalo?”

Podívala se na obraz se složitou strukturou obloukových opěrných pilířů, zdí a kupolí, vše nahozené na plátno s nervní kubistickou energií.

„Sedmnáct a půl minuty,” řekl, když mlčela, požádal mě, abych mu změřil čas. Byl přitom opilý a zfetovaný.”

„Ale jaký to mělo smysl?”

„2e v ten večer dosáhl stoprocentního profitu.”

„Ale proč musel takový člověk…? Pochopte, vždyť je to absurdní. Jeho obrazy nebyly levné, ale nemyslím si, že jsem za některý z nich zaplatila víc než milion. Na co si to hrál? Potřeboval peníze, nebo proč to dělal?”

Ticho. Jen nepatrný šum teplého vzduchu, který zavanul patiem.

„Chcete, abych vám ty peníze vrátil?” zeptal se.

Pomalu se otočila od obrazu a upřela pohled na něj.

„Neutratil je,” pokračoval Falcón. „Ani pesetu z té sumy. Dokonce je ani neuložil do banky. Jsou v jeho ateliéru v krabici od saponátů.”

„A co to všechno znamená, done Javiere?”

„Znamená to…, že byste se na něj možná neměla zlobit, protože celá ta jeho hra byla namířená výhradně proti němu samému.” „Můžu si zapálit?”

„Samozřejmě. Pojďme ven do patia. Dáte si něco k pití?”

„Whisky, jestli máte. Po tomhle potřebuju něco silného.”

Seděli v podloubí patia na židlích z tepaného kovu u stolku s mozaikovou deskou a usrkávali whisky. Nad nimi svítila jediná lampa zavěšená na zdi. Falcón se jí zeptal na děti. Odpověděla mu, ale duchem byla jinde.

„V pátek jsem byl v Madridu,” řekl po chvíli mlčení. „Navštívil jsem tam nejstaršího syna vašeho manžela.”

„Jste důkladný, done Javiere,” odpověděla. „Nejsem zvyklá na takovou preciznost po tolika letech mezi místními lidmi.”

„Jsem zvlášť důkladný, když mě něco fascinuje.”

Přehodila si nohu přes nohu a zahýbala prsty pod saténovým páskem střevíčku, jehož špička mířila na něj. Působila dojmem ženy, která ví, co má dělat v posteli, a je náročná, ale současně se dovede odvděčit za námahu. Plané teoretizování vystřídaly chlípné myšlenky a náhle ji viděl klečet opřenou o ruce a s vyhrnutou sukní, jak se dívá na něho a… Zatřepal hlavou. Nebyl zvyklý, aby mu v mysli bouřily takové bezuzdnosti. S vědomým úsilím je potlačil a soustředil se na kostku ledu ve sklenici.

„Chtěl jste se dozvědět, proč se Gumersinda zabila?” zeptala se.

„Zajímala mě spíš ta naprostá mizérie vašeho manžela, abych použil vašeho vyjádření. Něco podobného musela cítit i Gumersinda, když se rozhodla skončit se životem. Chtěl jsem získat odpověď na otázku, co takovou devastaci obou způsobilo.”

„Jsou všichni policisté jako vy?”

„Jsme jako ostatní lidé… Každý z nás je jiný.”

„A získal jste tu odpověď?”

Zopakoval jí svůj rozhovor s Josém Manuelem a pozoroval přitom, jak postupně mizí rafinovaná smyslnost její pózy. Špičkou boty se téměř dotýkala jeho kolena, ale teď překříženou nohu sundala a zcela nesvůdně ji připojila k té druhé, která spočívala na mramorové dlaždici podlahy patia. Když skončil, držely svůj tvar snad už jen vycpávky v ramenou jejího kabátku. Nalil jí další whisky.

,, Los Niňos de la Calle” řekl.

„Taky jsem si to myslela,” povzdechla.

„Jeho posedlost bezpečnostními opatřeními.”

„Budu muset zjistit, co tenkrát Raúl udělal. Nedovedu si představit, že bych se to nedozvěděla. Musím to vědět, abych mu porozuměla…, jeho motivům.”

„Co kdybyste tomu úkolu musela obětovat celý život?”

Zapálila si další cigaretu.

„Domníváte se, že to nějak souvisí s jeho smrtí?”

„Zeptal jsem se Josého Manuela, jestli si myslí, že Arturo je stále naživu,” řekl Falcón.

„A vrátil se, aby se pomstil? To je absurdní. Jsem si jistá, že toho ubohého chlapce zabili.”

„Proč by to dělali? Mohli ho k něčemu využít… Třeba ke tkaní koberců…, k čemukoli v.”

„Jako otroka?” pohlédla na něho. „A co kdyby jim utekl?”

„Už jste někdy byla v podobném městě, jako je Fés?” zeptal se. „Vezměte si Sevillu, odmyslete si všechny její větší budovy, všechna náměstí a parky a zbytek stlačte, aby ulice byly ještě užší a domy nad nimi se málem dotýkaly, a nakonec to poduste tak, až se všechno rozpadá. A teď to, co dostanete, vynásobte stem, odečtěte od dnešního data tisíc let a dostanete Fés. Člověk může vstoupit do medíny jako dítě a vyjít z ní jako stařec, aniž by prošel všemi jejími uličkami. Kdyby se mu podařilo utéct, kdyby našel cestu z medíny ven a nenechal se chytit, kam by šel? Kdo by byl? Jaké by měl dokumenty? Nepatřil by nikam a nikomu.”

Celá se před tou děsivou představou přikrčila.

„Takže po téhle stopě nyní jdete?” zeptala se.

„Mí nadřízení mají averzi k fantaziím. Musel bych jim předložit něco lepšího než jen zápis svého rozhovoru s Josém Manuelem, abych je přesvědčil, že je nutné zahájit takový hon na člověka,” řekl Falcón. „Budeme muset slevit z invence a přidat na obyčejné policejní dřině, protože nakonec se vším předstoupíme před soudce a ti nenávidí pohádky a umné konstrukce.”

„Tak co tedy hodláte dělat?”

„Seznámit se s životem vašeho manžela a pak se uvidí, jestli to něco vynese,” odpověděl. „A vy mi v tom můžete pomoct.” „Dostanu se tak ze seznamu podezřelých?”

„Dokud nenajdeme vraha, tak ne,” odpověděl. „Ale mohlo by mi to ušetřit spoustu času. Zkoumat život osmasedmdesátiletého člověka není jednoduché.”

„Já vám můžu pomoct jen s jeho posledními deseti lety.”

„Což zahrnuje dobu, kdy byl na očích veřejnosti… Myslím jeho působení kolem Expa ‘92.”

, Jako člen organizačního výboru,” dodala.

„Je tu taky dosti zajímavý fenomén.špinavých’ peset, které čekají na to, až se stanou, čistými’ eury.”

„Myslím, že už víte, jak to chodí v restauračním byznysu.”

„Mě nezajímají běžné daňové podvody, doňo Consuelo. To není můj obor. Já musím zkoumat věci, v nichž jsou obsaženy mnohem dramatičtější možností. Například takové, které vyžadují velkou míru důvěry, a když došlo jejím porušením ke ztrátě majetku nebo k ještě větším škodám, zanechávají silný motiv pro pomstu.”

„To je důvod, proč jste se stal detektivem v oddělení vražd?” zeptala se a vstala.

Neodpověděl. Doprovodil ji ke dveřím a snažil se nevnímat klapot jejích podpatků, které vyťukávaly do mramoru starého domu morseovkou slovo S-E-X.

„Kdo vás vlastně představil mému otci?” zeptal se, aby obrátil svou pozornost jinam.

„Raúl dostal pozvání a poslal místo sebe mě. Pracovala jsem svého času v galerii a on předpokládal, že se v těchhle věcech vyznám.” „Takhle jste se seznámila s Ramónem Salgadem?” Nereagovala na jeho narážku.

„Ta pozvání rozesílala jeho galerie. Ramón otevíral dveře a ohlašoval příchozí.”

„A byl to Ramón Salgado, kdo vám řekl o vaší pozoruhodné podobě s Gumersindou?”

Zamrkala, jako by si nevzpomínala, že mu něco takového kdy řekla. Falcón otevřel dveře. Za nimi se táhla krátká dlážděná ulička lemovaná pomerančovníky, která ústila do Calle Bailén.

„Ano, byl,” odpověděla konečně. „Když jsem k vám dnes přicházela, všechno se mi to vybavilo. Zazvonila jsem a slyšela jsem, jak mluví s lidmi, které právě vpustil dovnitř, takže byl otočený k nim, když otevíral. A když se pak na mě podíval, nevěděla jsem, co se děje, protože byl naprosto vyvedený z konceptu. Dokonce mám dojem, že mě oslovil jako Gumersindu, ale to už si mohla časem přibásnit má fantazie. Přesto mi později u sklenky řekl, co mu tak vyrazilo dech. Já jsem pak pod tímto dojmem vypila víc whisky, než jsem zvyklá, a když jsem mluvila s vaším otcem, s nímž jsem se tak dlouho toužila setkat, blábolila jsem jako hloupá husa.”

„Takže Ramón a váš manžel se znali z tangerských dob?”

Další, na co si nevzpomínala, že by mu kdy řekla.

„To nevím jistě,” odpověděla.

Podal jí ruku a rozloučili se. Ještě chvíli se za ní díval, jak odchází uličkou do Calle Bailén, a pozoroval její nohy. Pak zavřel dveře a zamířil přímo do ateliéru.

Výňatky z deníků Francisca Falcóna

20. března 1932, Dar Riffen, Maroko

Oscar (nevím, jestli je to jeho skutečné jméno, ale používá ho) není jen velitel mé roty, ale taky můj učitel. Učí mě „opravdovému životu”, jak to nazývá. To je všechno, co o něm vím. Los brutos (mí kamarádi) říkají, že Oscar se dostal do legie kvůli jakýmsi mravnostním deliktům s dětmi. Nikdo to neví jistě, protože to je tady jedna ze základních zásad, neodhalovat svou minulost. Ale los brutos mi svou minulost odhalují s velkým potěšením. Většina jich jsou vrazi, někteří dokonce znásilnili ženu a pak ji zabili. Oscar říká, že to jsou primitivní organismy z masa, krve a kostí, slátané dohromady tak, aby dokázaly chodit, komunikovat, kálet a zabíjet lidi. Los brutos Oscarovi nevěří a bojí se ho, protože nevěří nikomu a bojí se každého, u koho tuší třeba jen náznak inteligence. (Musím se před nimi skrývat, když píšu tenhle deník. Oscar mi dovolil, že to můžu dělat u něj.) Ale los brutos ho taky respektují. Každého z nich už za tu dobu, co tady jsou, někdy ztloukl.

Oscar mě bere, jako bych byl jeho dítě. Jednou mě přistihl, že si kreslím. Přinutil dva los brutos, aby mě drželi, vytrhl mi papír z ruky, pohlédl na něj a zjistil, že se dívá na sebe ve vší své surové inteligenci. Byl jsem polomrtvý strachem. Chytil mě za límec a vyvlekl mě ze své světnice a los brutos za ním křičeli a povzbuzovali ho. Smýkl mnou o zeď, až jsem zůstal ležet na zemi s vyraženým dechem. Pak se znovu podíval na mou kresbu, dřepl si na bobek vedle mě a civěl na mě zblízka svýma ocelově modrýma očima, jako by mi chtěl nakouknout až do hlavy. „Kdo vlastně jsi? ” zeptal se, což bylo zvláštní. Měl jsem dost rozumu, abych mu neodpověděl tak, že bych řekl své jméno, a mlčel jsem. Pak mi řekl, že ta kresba je dobrá a že bude mým učitelem, ale potom dodal, že si taky musí udržovat svou pověst. A tak mě zbil.

17. října 1932, Dar Riffen

Přiznal jsem se Oscarovi, že v deníku, který mi dal, mám zatím jen dva zápisy. Řekl jsem mu, že nemám o čem psát. Náš život se odbývá v nekonečných nácvicích bojových situací, po nichž následují divoké flámy a rvačky.

Odpověděl mi, že deník nemá zaznamenávat jen to, co se děje kolem mě, ale taky co se děje ve mně. Jenže já nemám potuchy, jak se přiblížit k tomu, co on nazývá vnitřním stavem. „Musíš psát o tom, kdo jsi,” opakuje mi pořád. Ukázal jsem mu svůj první zápis. „To, že nemáš rodinu, neznamená, žes přestal existovat,” řekl na to. „Rodina je jen svědectví o tobě, reference. Teď musíš hledat svůj vlastní kontext.” Zapsal jsem si to, i když nevím, co tím mínil. Řekl mi taky výrok jednoho francouzského filozofa: Myslím, tedy jsem. „Co je to myšlení?” zeptal jsem se. Dlouho mlčel a já jsem si v tom tichu z nějakého důvodu představil vlak, který jede rozlehlou krajinou. Pověděl jsem mu to a on řekl: „Jo, to je začátek.”

23. března 1933, Dar Riffen

Právě jsem dokončil svou první větší práci. Je to soubor karikatur celé roty, jak jedou na velbloudech, a u každého jsem se snažil zachytit něco z jeho hlavních charakteristik. Připevnil jsem obrázky na dřevěné destičky a rozvěsil je tak, aby všichni tvořili karavanu, která směřuje k darriffenskému oblouku, na němž je místo obvyklého legionářského motta napsáno: Legionarios a beber, legionarios a joder. Všichni oficíři přišli a chtěli se na to podívat, ale Oscar obrázek s obloukem strhl. „To chceš, aby tě kvůli nějaké pitomé malůvce pohnali před válečnej soud a zastřelili tě, ty troubo?” houkl na mě. Teď nemám nouzi o cigarety.

12. listopadu 1934, Dar Riffen

Právě jsme přivítali zpátky plukovníka Yaguho a legii, která potlačovala v Asturii hornickou vzpouru… Oscar je vzteklý. Prý se nesetkali s odporem, a když opouštěli Oviedo a Gijón, los brutos „projevili nedostatek disciplíny a necítili se vázáni rozkazy”. To znamenalo, že zabíjeli, znásilňovali a řádili jako pominutí, aniž se báli trestu. Když jsme o tom mluvili, prozradil na sebe Oscar, že je Němec. Už mi jde na nervy s těmi neustálými řečmi, že takhle by se němečtí vojáci nikdy nechovali. „Tohle je začátek katastrofy,” říká. Mně se to tak nejeví a štve mě jen to, že se o těch krvavých historkách mluví pořád dokola. Zřejmě jsem se ještě nenaučil myslet. Všiml jsem si, jak často se v celé historii, s níž se pod Oscarovým vztyčeným prstem seznamuju, stává, že myslitelé jsou odklizeni ze scény a zastřeleni, pověšeni nebo stati.

17. dubna 1935, Dar Riffen

Má druhá větší práce – plukovník Yagiie chce, abych namaloval jeho portrét. Oscar mi k tomu dává rady: „Nikdo nemá rád pravdu, pokud se náhodou neshoduje s tím, jak vidí skutečnost on, ” řekl. Teprve když plukovník Yague usedl přede mnou, uvědomil jsem si, jaký úkol mě čeká. Plukovník je býčí typ, chlap s brýlemi s tlustými kulatými obroučkami, šedivými ustupujícími vlasy, masitými tvářemi a náznakem úsměvu, který se vám zdá přátelský, dokud v něm neobjevíte jeho krutost. Zeptal jsem se ho, jestli si chce brýle nechat, a on odpověděl, že kdyby si je sundal, vypadal by jako čerstvě narozené štěně. Uviděl jsem na židli jeho kabát s kožešinovým límcem. Navrhl jsem mu, aby si ho oblékl, protože vytvoří jeho obličeji rámec a dodá mu odvážný, hrdinský vzhled. Poslechl mě. Začínáme si vyhovovat.

1. května 1935, Dar Riffen

Yaguho portrét sklidil velký úspěch. Při jeho předvedení se konala malá soukromá oslava s vybranou skupinou důstojníků a plukovník Yague zářil nad tou odezvou radostí. Nápad s kožešinovým límcem se osvědčil. Trochu jsem plukovníkovu tvář zúžil a vystrčil mu čelist, aby působil vyzývavě, nezdolně a spolehlivě, ale taky neohroženě a energicky. Do pozadí jsem umístil oddíl legionářů pochodujících pod obloukem s nápisem, jak má být: Legionarios a luchar, legionarios a morir. „Výborný příklad sbližování jednoho klamu s druhým,” komentoval to Oscar. Plukovník Yague si však portrét nepověsil. Nechtěl, aby se jevil svým nadřízeným větší a ambicióznější než oni.

14. července 1936, Dar Riffen

Letní manévry skončily přehlídkou před generálem Romeralem a generálem Gómezem Moratemo, dvěma nejvyššími veliteli naší armády^ Africe. Oscar, který má na tyhle věci nos, říká, že k něčemu dojde. Vyvozuje to z toho, že během hostiny po přehlídce, ještě než se podával dezert, se ozvaly výkřiky „Café, café…”. Všem bylo jasné, že to nejsou žádosti o kávu. Znamenalo to Camaradas! Araba! Falange Espafiola! a svědčilo to o tom, že plukovník Yague zvedá hlavu. Je to falangista, který podle Oscara nenávidí generála Gómeze Morata. Nevím, jak se to Oscar dozvěděl. V každém případě mi řekl, že bych si měl dávat pozor na důstojníky, kteří byli na oslavě při příležitosti předvedení plukovníkova portrétu.

Jsme zavřeni v kasárnách a nemáme tušení, co se děje na druhé straně průlivu. Oscar přinesl odněkud noviny, El Sol, a v nich byl článek o tom, že v Madridu zastřelili jakéhosi důstojníka, poručíka jménem José Castillo. Stalo se to přímo před jeho domem jen měsíc po tom, co se oženil. „To udělali falangisti, ” řekl Oscar. Jsem z toho zmatený. Nevím, na které straně stojíme my. Zeptal jsem se Oscara, koho bychom měli podporovat, a on mi odpověděl: „Pokud se nechceš dát zastřelit, tak naše velitele.” Aspoň mě v téhle věci nečeká žádné těžké rozhodování, řekl jsem si, i když mě Oscar vzápětí znejistil: „Ale to se ještě uvidí. Může to být kdokoliv.”

Později ten večer si mě zavolal k sobě. Byl velmi vzrušený. Poslouchal rádio. Španělsko je v šoku, prohlásil. Byl zastřelen Calvo Sotelo. Mně to nic neříkalo, to jméno jsem v životě neslyšel. Oscar mi dal káravý pohlavek a poučil mě, že Sotelo byl monarchistický vůdce a významný konzervativní politik. Jeho vražda prý bude mít hrozné následky. Zeptal jsem se, kdo ho zabil, a Oscar si přehodil z jedné ruky do druhé pomyslný balónek a řekl: „A kdo myslíš? To je odplata.”

„Akorát že tímhle zašli levičáci příliš daleko,” dodal potom. „Tohle se už nebude brát jako osobní věc, protože Calvo Sotelo byl někdo. Tohle je politická vražda a já ti garantuju, že to povede k občanské válce.” Zeptal jsem se ho, kde v celé věci stojí on. Zvedl ruce s dlaněmi zbrázděnými tisíci vrásek, až mě napadlo, že bych je měl nakreslit. „Před tebou,” řekl, takže jsem nebyl o nic chytřejší.

19. července 1936, Ceuta

Plukovník Yagiie nás v devět večer vyhnal z kasáren a kolem půlnoci jsme obsadili přístav Ceuta. Nepadl jediný výstřel – ani z naší strany, ani proti nám. Byli jsme zklamaní, že jsme nenarazili na žádný odpor, protože už jsme všichni dychtili po boji. Ráno nám řekli, že Melilla, Tetuán, Ceuta a Larache jsou pod vojenskou kontrolou a generál Franko je už na cestě, aby převzal velení.

Časně ráno jsme se vrátili do kasáren v Dar Riffenu. Generál Franko přijel odpoledne a my jsme nastoupili k setkání s ním. Překvapilo mě, jak jsme z toho byli celí bez sebe, aniž jsme věděli proč. Plukovník Yagiie měl řeč, kterou začal slovy: „Tady jsou, stejní, jací byli, když jste je opouštěl…,” a všichni jsme viděli, že generál je velmi pohnutý. Začali jsme provolávat „Franko! Franko!” a on nám oznámil zvýšení žoldu o jednu pesetu denně. Znovu jsme propukli v jásot.

6. srpna 1936, Sevilla

Můj první pobyt na španělské půdě. Na naši misi na druhou stranu průlivu nás převezli lodí. Byli jsme zklamaní, že nás tam nedopravili letadlem. Na břehu nás naložili do náklaďáků a jeli jsme středem úplně prázdných silnic k Seville. Naším úkolem je postupovat pod velením plukovníka Yagúho na sever k Méridě. Řekli nám, že každý, kdo se nám bude stavět na odpor, je komunista, a tedy nepřítel Španělska, takže s ním nemáme mít sebemenší slitování. A taky jsou slyšet řeči, že opozice si při pomyšlení na africkou armádu

„sere do gatí”. Zdá se, že nás předchází pověst, kterou jsme si získali potlačením hornické vzpoury v Asturii. Všechno to, umocněné krvežíznivostí rozkazů, na nás působí elektrizujícím účinkem Už před tím jsme byli nažhavení, ale teď se cítíme nezdolní, navíc jsme přesvědčeni, že právo je na naší straně.

10. srpna 1936, v blízkosti Méridy

Postupujeme bez odpočinku — asi tři sta kilometrů denně — a brzy jsme zjistili, že zprávy o hrůze, kterou vyvoláváme, se šíří rychlostí zvuku. Říkáme tomu castigo, trest. Pokaždé, když zlikvidujeme veškerý odpor, procházíme městy a vesnicemi s noži a mačetami. Přitom si uvědomuju, jak děsivě působí chladná ocel. Není tak neosobní jako kulky.

V El Real de la Jara lidé utekli do hor, ale tam je obklíčily oddíly složené z Maurů a řádily mezi nimi tak, že jsme se až do Almendraleja nesetkali se sebemenším odporem. Zachvátilo nás doslova šílenství a všechny, kteří zůstali ve městě, jsme pozabíjeli. Na ulicích ležely stovky mrtvol, mužů i žen. Jejich pach se brzy stal v letním horku nesnesitelný, a když jsme mrtvé město opouštěli, halil ho příkrov kouře z hořících střech. Oscar na mě naléhá, abych to všechno zapisoval, ale já jsem po celém dlouhém dni příliš vyčerpaný a k ničemu se už nepřiměju.

11. srpna 1936, Mérida

Oficíři žertují a říkají, že zavádíme vesničanům „agrární reformu”.

Jeden z Maurů nám ukázal páchnoucí sbírku mužských varlat, na nichž se to jen černalo mouchami. Maurové své oběti kasírují-to je jejich bojový ritus. To už ale bylo na Oscara moc. Dal to do hlášení a náš kapitán tyhle jejich praktiky zakázal.

15. srpna 1936, Badajoz

Čtvrtý prapor zaútočil na Puerta Trinidad. Šli do toho se zpěvem, ale přivítala je těžká palba z kulometu a zahnala je na chvíli zpět. Při druhém pokusu o zteč se jim podařilo prolomit obranu bran a my jsme vstupovali do města hned za nimi a zakopávali jsme o jejich mrtvá těla. Uvnitř to byl boj od jedné ulice ke druhé až do centra města. Odpoledne byli všichni podezřelí z odporu shromážděni a nahnáni do býčí arény vedle katedrály. Lidé plakali a kvíleli, ale my jsme byli po utrpěných ztrátách rozzuření hněvem a neznali jsme slitování. Výstřely zněly až do tmy. Maurové prohledali město dům od domu a pátrali po všech, kteří měli zbraň nebo jen modřinu na rameni od zpětného rázu pušky. Po neukázněnosti v Asturii se Oscar rozhodl, že se nezúčastníme orgií plenění a znásilňování jako ostatní roty našeho praporu a Maurové. Chlapi proti tomu reptali, ale přestali, jakmile Oscar přinesl pár beden alkoholu. Byly v nich láhve všeho možného, co posbíral v jedné krčmě, a tak si každý slil do sklenice pálenku, anýz a červené víno a tuhle směs jsme pili a říkali jí zemětřesení.

22. září 1936, Maqueda

Teď už vím, co to je, když se řekne být zocelený bojem. Předtím to pro mě byla jen slova, která jsem si spojoval se staršími vojáky, s veterány. A taky už vím, že je to mentální stav, který přetrvává. Vychází z toho, že člověk byl nucen udělat spoustu rozhodnutí pod extrémním tlakem, že kolem sebe viděl denně umírat lidi, že dokázal zcela potlačit strach a přemoct vyčerpání a že se smířil s nevyhnutelností boje.

29. září 1936, Toledo

Útok byl zahájen v poledne 27. září. Předtím jsme pár kilometrů od města prošli kolem zohavených mrtvol dvou popravených nacionalistů. Plukovník vydal jediný rozkaz: „Víte, co máte dělat.” Byl to krutý boj a Maurové utrpěli při počátečním průniku do města těžké ztráty. Právě když jsme už mysleli, že se budeme muset stáhnout a přeskupit se k další zteči, to levičáci vzdali a pokusili se utéct. Přesto se i tady v ulicích bojovalo. Maurové byli tohle odpoledne zvlášť krutí a sekali do zajatců mačetami, až strmými dlážděnými uličkami města doslova tekly potoky krve. Do nemocnice San Juan pak bylo hozeno několik granátů a Maurové se zaměřili na kněžský seminář, kde se ukrývala skupina anarchistů, a zapálili ho.

30. září 1936, Toledo

Oscar objevil, že republikáni nechali ve městě několik obrazů od El Greca, a prostřednictvím našeho kapitána nám zařídil, že jsme se na ně mohli jít podívat. Uviděl jsem tedy sedm z jeho obrazů Apoštolů, ale bohužel ne slavný Pohřeb hraběte Orgaze. Stál jsem před těmi obrazy zcela fascinovaný. Nemohl jsem pochopit, jakou technikou malíř dosáhl vnitřního světla, které vyzařuje z těl, krve, a dokonce i rouch apoštolů. Po zběsilosti boje, ukrutnostech a krvi v ulicích jsem našel před těmito geniálními díly duševní klid a nezvratně jsem si uvědomil, že se chci stát malířem.

20. listopadu 1936, Ciudad Universitaria de Madrid

Válka dosáhla nové úrovně. Celý týden jsme ostřelovali své hlavní město výbušnými i zápalnými granáty. Tábořili jsme vedle železniční dráhy na západním břehu řeky Manzanares a každý náš pokus dostat se přes ni nepřítel lehce odrazil. A pak jsme najednou byli na druhé straně a hnali se k univerzitě užaslí nad tím, že veškerý odpor ustal. Nemohli jsme pochopit, co se stalo – jestli nepřítel v kritické chvíli zase ztratil nervy nebo je to obvyklé republikánské fiasko jedné jednotky, která se dala na ústup dřív, než dorazily posily. Boj, který následoval, naznačil, že zřejmě šlo o to druhé. Obsadili jsme fakultu architektury, ale od filozofické jsme byli odraženi. Bojovali jsme s mezinárodními brigádami Němců, Francouzů, Italů a Belgičanů. V univerzitních budovách zněly německé komunistické písně a Internacionála. Oscar řekl, že v těch brigádách je spousta spisovatelů, básníků, skladatelů a malířů, a že dokonce mají jednotky pojmenované podle literárních hrdinů. Zeptal jsem se ho, proč umělci podporují pouze levici, a on mi dal jednu ze svých obvyklých záhadných odpovědí: „Mají to v povaze,” řekl. A já jsem se ho jako vždycky musel ptát, co to znamená. Náš vztah učitel-žák se nezměnil.

„Jsou to tvůrčí lidi,” vysvětloval. „Chtějí něco změnit. Nemají rádi staré monarchistické, církevní, vojenské a statkářské pořádky. Věří v sílu obyčejných lidí a v jejich právo na rovnost. Aby toho dosáhli, musejí zničit všechny staré instituce.”

„A čím je chtějí nahradit?” zeptal jsem se.

„Správná otázka,” řekl Oscar. „Nahradí je jiným pořádkem…, takovým, ve kterém se nepočítá s králi, duchovními, továrníky a statkáři. Měl bys o tom přemýšlet, Francisco, jestli se chceš stát umělcem. Velké umění mění způsob, jakým se díváme na věci. Vezmi si impresionismus. Jak se všichni smáli Monetovu rozmazanému vidění. A vezmi si kubismus. Mysleli si, že po tom, co se Braque střelil do hlavy a museli mu otevřít lebku, přišel o rozum. A vezmi si Picassa a jeho Slečny z Avignonu – řekl bys, že to jsou ženy? A co si myslíš, že si věší na zeď generál Yagůe? Nebo generál Varela?”

„Teď si se mnou krutě zahráváš,” řekl jsem.

Začal útok a tak jsme se doplazili k oknu a stříleli na muže, kteří vybíhali z filozofické fakulty (my jsme byli v zemědělské). Z univerzitní nemocnice se ozval obrovský’ výbuch (později jsme zjistili, že výtah s Maury zasáhl granát). Rozhodli jsme se, že se stáhneme z budovy zemědělské fakulty do francouzského institutu Casa de Velázquez, který je plný mrtvých z brigády Poláků. Když jsme kličkovali zpátky, houkl na mě Oscar, že generála Yaguho zřejmě uloží do hrobu zabaleného do plátna s jeho hrdinským portrétem. Pak do dveří zabušily kulky a my jsme vskočili oknem dovnitř na těla mrtvých Poláků a stříleli jsme z okna, dokud útok neztratil sílu.

„Přemýšlej o tom,” pokračoval Oscar, když se situace uklidnila. „Tady jsme v přední linii, a nejen občanské války, ale celého kulturního Španělska, a možná dokonce i Evropy. Co chceš malovat, až budeš umělcem? Yagiiho na koni? Nebo arcibiskupa ze Sevilly na toaletě? Nebo se budeš snažit nově definovat ženské formy? Vidět dokonalost v liniích krajiny? Hledat pravdu ve tvaru pisoáru?”

Přešli jsme do zadní části budovy a pak jsme za nemocnicí Santa Cristina vyrazili ke klinice, abychom podpořili Maury. Ve výtahové šachtě visely trosky zdemolované kabiny. Rozběhli jsme se po schodech nahoru. V jedné laboratoři bylo šest mrtvých Maurů bez známek zranění po kulkách nebo šrapnelech granátů. Na zemi doutnal oheň a byl cítit pach pečeného masa. Kolem v klecích byla samá laboratorní zvířata a nám došlo, že Maurové si některá z nich upekli a snědli je. Oscar nad tou bizarní scénou jenom zakroutil hlavou. Vystoupili jsme až na střechu a obhlíželi situaci. Zeptal jsem se Oscara, co z toho všeho chce získat on. Odpověděl mi, že nic. Že nepatří nikam. Že stojí mimo.

„Ty jsi ten, na kom záleží,” řekl pak. „Jsi mladý, musíš se rozhodnout. Podívej…, jestli chceš přejít k nim, nedělej si se mnou starost. Nestřelím tě do zad. A do hlášení dám, žes to udělal z uměleckých důvodů.”

Tohle jsem na Oscarovi nesnášel – to, že se mě neustále snažil podněcovat, abych přemýšlel. Abych dělal rozhodnutí.

25. listopadu 1936, na okraji Madridu

Ustoupili jsme od přímého útoku na Madrid. Tenhle rozhodující měsíc jsme strávili v klidu Toleda a poskytli jsme republikánům čas na to, aby se dali dohromady. Mohli jsme pokračovat v bojích, ale stálo by nás to příliš moc obětí. Strategie se teď změnila. Velení rozhodlo, že se zaměříme na venkovské oblasti kolem Madridu, obsadíme je a budeme Madrid obléhat. Jsme armáda, která upustila od nejmodernějších způsobů vedení boje (leteckého bombardování) a uchýlila se ke středověkým (obléhání)…

Během následujících šesti týdnů se síly obou armád vyrovnaly. Levičáci měli nyní ruské tanky a letadla a v jejich mezinárodních brigádách bojovali lidé z celého světa. Měli taky přístavy ve Středomoří, přes něž mohli dostávat zásoby – Barcelonu, Tarragonu, Valencii… Dřív Oscar vždycky říkal, že do Vánoc bude konec. Teď si myslí, že se to potáhne roky.

18. února 1937, v blízkosti Vaciamadridu

Byli jsme odsunuti ze silnice Madrid-Valencie, což jsme očekávali od chvíle, kdy jsme na ni poprvé vstoupili. Ruské letouny na nás neustále nalétávaly a nemilosrdně nás ostřelovaly z palubních kulometů. Teď jsme se ocitli na mrtvém bodě a můžeme jen čekat, jak to dopadne na severu. Máme však čas a dobré zásoby cigaret a kávy. Oscar udělal z prázdných nábojnic figurky a hrajeme šachy – nebo mě spíš učí, jak se ctí prohrávat. Taky přitom konverzujeme, abych si procvičil němčinu. I tu mě učí.

„Proč jsi nacionalista?” zeptal se mě třeba a táhl dopředu pěšcem.

„A proč jsi nacionalista ty?” kontroval jsem a vytáhl proti němu svým pěšcem.

„Já nejsem Španěl,” odpověděl a pojistil si pěšce králem. „Já se nemusím rozhodovat.”

„Ani já nejsem Španěl,” řekl jsem a přisunul jsem svému pěšci na pomoc dalšího pěšce. „Jsem Afričan.” „Tvoji rodiče jsou Španělé.” „Ale já jsem se narodil v Tetuánu.” „To znamená, že můžeš být apolitický?”

„Znamená to, že nemám žádný základ pro politické přesvědčení.”

„Tvůj otec… byl pravičák?”

„Nemám žádného otce.”

„Ale byl?”

Neodpověděl jsem.

„Co tedy dělal?”

„Měl hotel.”

„V tom případě byl napravo,” řekl Oscar. „Chodil na mši?” „Jen aby se napil vína.”

„To je tvůj základ. Učil ses politiku při obědě u stolu.” „A tvůj otec?” „Byl doktor.”

„To je těžké,” řekl jsem. „Chodil on na mše?”

„My nemáme mše.”

„Tak to je ještě těžší.”

„Byl socialista,” řekl Oscar.

„V tom případě ses ocitl na špatném místě.”

„27. října 1923 jsem ho zastřelil.”

Pohlédl jsem na něj, ale on dál studoval situaci na šachovnici. „Do tří tahů máš mat,” řekl.

23. listopadu 1937, Cogolludo, blízko Guadalajary

Náš prapor rozpustili a rozdělili nás do zbylých útvarů armády. Mysleli jsme si, že je to příprava na další pokus o dobytí hlavního města. Oscar se mnou nemluví, protože jsem zaznamenal první vítězství na té nejobtížnější bojové frontě – na šachovnici.

15. prosince 1937, Cogolludo

Levičáci nás překvapili ofenzívou v Teruelu právě v době, kdy jsme se připravovali k útoku na hlavní město, abychom mohli strávit Vánoce na Gran Via. Víme jen to, ze Teruel je nejchladnější místo Španělska a že ve městě je obleženo na čtyři tisíce nacionalistů.

31. prosince 1937, okolí Teruelu

Hrozná zima. Osmnáct stupňů pod nulou, fičí vítr a všude aspoň metr sněhu. Tohle nenávidím. Píšu tenhle zápis s obtížemi a jen proto, abych se trochu rozptýlil. Protiútok se zastavil, ale pokračujeme v ostřelování města granáty. Už z něj vlastně jsou jen trosky pokryté sněhem. Kanonáda ustává, jen když padne tma a není vidět na krok.

8. února 1938, Teruel

Včera jsme zahájili útok a pokoušíme se je obklíčit. Boj je nelítostný. Oscar to dostal do břicha a museli jsme ho odnést do týlu. Převzal jsem po něm funkci velitele roty.

10. února 1938, Teruel

Byl jsem za Oscarem v polním lazaretu. Dávají mu morfium, ale stejně trpí hroznými bolestmi. Ví, že tohle zranění nepřežije. Odkázal mi své deníky a šachy a dal mi striktní příkaz, že deníky musím spálit, aniž bych je četl. Vzlyká bolestí, a když mě líbá na rozloučenou, cítím na tváři jeho horké slzy.

23. února 1938, Teruel

Dnes ráno jsme Oscara pohřbili. Později jsem spálil jeho deníky. Poslechl jsem ho a hodil první sešit do ohně, aniž jsem ho otevřel. Jenže když jsem pozoroval, jak hoří, neodolal jsem pokušení a druhý sešit jsem prolistoval. Skoro všechny zápisy byly o jeho lásce, s jejíž ztrátou se zřejmě nemohl vyrovnat. Nikdy se přede mnou o té dívce nezmínil, ale to mě nepřekvapilo, protože Oscar o svých osobních věcech nemluvil. Jen jednou tuhle zásadu porušil, když mi řekl, že zastřelil svého otce. Ve třetím sešitu začal zachycovat své myšlenky metodou fiktivních dialogů, což pro mě bylo stravitelnější než jeho nezúčastněně se tvářící řeči. A pak jsem objevil svá vlastní slova a dospěl jsem k šokujícímu závěru, že jsem byl jeho milenec, který na něj nebral ohled. Potvrdil mi to jeden z dalších zápisů, v němž se o mně, rozzlobený jakousi mou poznámkou, vyjádřil jako o Die Kunstlerin. Dál jsem už nečetl a zbývající sešity jsem spálil.

Teď sedím, píšu se svíčkou sevřenou mezi koleny a přemýšlím. Napadlo mě, že mě možná Oscar nutil, abych zapisoval své myšlenky, v zoufalé naději, že se mu tak odhalím. Musel být zklamaný mými neustálými záznamy

o pohybech našeho vojska.

Necítím žádné znechucení, i když byl Oscar fyzicky odpudivý. Jsem smutný, že jsem ztratil svého učitele, přítele a člověka, který mi byl víc otcem než můj biologický otec. Teď jsem zase sám, bez jeho hrubého zjevu, brilantní mysli a jistého vojenského vedení. A napadají mě nepochopitelné myšlenky. Něco se ve mně rozvířilo – něco, co jsem schopen popsat jen jako nezřetelnou beztvarou potřebu. Nerozumím tomu. Vzpírá se to definici.

15. dubna 1938, Lérida

Odnesli mě z boje a několik hodin jsem zůstal v bezvědomí. Tak jsem se dostal do nemocnice, kterou, jak mi museli připomenout, jsme obsadili skoro před dvěma týdny. Od Oscarova pohřbu jsem do deníku nenapsal jediné slovo. Mám na sebe vztek, protože si nemůžu vzpomenout, jestli jsem nějak pokročil ve svém uvažování. Ta „potřeba “, o níž jsem se zmínil minule, je v mé hlavě stále beztvará. Znovu se prosazují události. Neustálý postup po tom, co jsme v Teruelu obrátili republikány na útěk. Přechod řeky Ebro a obsazení Fraga. I útok na Léridu měl svou váhu. Ale ať jsem se namáhal jak namáhal, nemohl jsem si vzpomenout, co to bylo, co ve mně Oscarovy deníky spustily. Cítím se oloupený, aniž vím o co a proč.

18. listopadu 1938, Ribarroya

To je poslední republikánské předmostí. Všichni jsou teď za Ebrem a situace se vrátila do stavu, jaký byl v červenci, jen s tím rozdílem, že v horách přišlo o život na dvacet tisíc mužů. Vzpomínám na všechny šachové partie, které jsem sehrál s Oscarem, než jsem trochu hlouběji pronikl do strategických tajů této hry. Já jsem útočil a Oscar se bránil. Pokaždé však odhalil, co mám v úmyslu, následoval drtivý protiútok a po něm další porážka. Samozřejmě moje. Podobně tomu je na šachovnici španělského bojiště. Republikáni útočí a tím nám odhalují soustředění svých sil a své cíle. Naproti tomu my se bráníme a organizujeme naše akce tak, abychom je lákali do pozic, v nichž jsou jejich možnosti omezené. Přesně jak mi říkal Oscar: „Vždycky je snadnější reagovat než být originální. Sám poznáš, že to platí v umění i v životě.”

26. ledna 1939, Barcelona

Včera jsme vstoupili do opuštěného města. Den předtím jsme překročili řeku Llobregat a téměř jsme cítili zoufalství, které visí nad hroutícím se republikánským odhodláním. Žádná vítězná euforie se nás však nezmocnila. Byli jsme strašlivě vyčerpaní. Ani jsme nevěděli, jestli se máme radovat, ze jsme ještě živí. Večer jsme už měli město pod kontrolou a naši přívrženci se začali cítit natolik bezpeční, že se odvážili do ulic, aby slavili vítězství a pochopitelně se mstili poraženým. Nebránili jsme jim v tom.

15.

Pondělí 16. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

DALŠÍ PROBUZENÍ, jako by dostal do těla dvacet kilovoltů – jako by měl zástavu srdce a přivedli ho k životu výbojem defibrilátoru. Bylo šest hodin, takže spal jen hodinu a půl, třebaže to připomínalo spíš smrt než spánek. Mozek, ten zvláštní orgán, ho udržoval v bdění mukami myšlenek o otci, o občanské válce, o umění a o smrti. A pak, když už přestal doufat, že by ještě někdy mohl usnout, bezvědomí… Prázdnota beze snů, bez odpočinku, ale přece jen úleva. Mozek, který už nebyl schopen snášet dál ten nekonečný chaos nesmyslů, zavřel krám a stáhl roletu.

S bušícím srdcem se dovlekl k rotopedu a dal se do šlapání. Šlapal a ujížděl, až ho přemohl utkvělý pocit, že ho někdo pronásleduje, a ohlédl se. Slezl a chvíli přemýšlel, zda to není z psychologického hlediska špatné, že vydává tolik energie pro nic za nic. Na druhou stranu potřeboval něco, čím by se vymanil z moci těch cyklických myšlenek. Cyklických? To je ono! Vždyť se svým tělem nedělá nic jiného než se svou myslí. Vyšel ven, doběhl k řece, pak k Torre del Oro a zpátky. Nikoho nepotkal, nikoho neviděl.

Do práce jel stále ještě tichými ulicemi a v kanceláři byl první. Posadil se za stůl, deprimovaný spartánsky strohým nábytkem a nashromážděným betonovým tichem policejního ředitelství. Ramírez se objevil v půl deváté a Falcón ho přivítal zprávou o zmizení Eloisy Gómezové. Ramírez se šel podívat, jestli o tom nepřišlo nějaké hlášení, ale od nikoho se nic nedozvěděl. Sevilla byla po týdnu fanatických mariolatrií a bakchanálií příliš unavená na to, aby jen zvedla telefon.

Ramírez otevřel obálku, kterou si vzal v počítačovém oddělení. Bylo tam všech osm snímků kameramana mizejícího za hrobkou a operátor dva nejlepší z nich zostřil, jak jen to šlo. Přestojím to moc nepomohlo. Neznámému nebylo vidět do očí, nos byl ve stínu vrženém štítkem baseballové čepice a linii brady zakrýval vyhrnutý límec roláku. Bylo sice vidět část tváře, ale barvu pleti nebo její kvalitu nešlo ze snímků posoudit. Operátor ukázal snímky expertovi na záznamy z uzavřených televizních okruhů, který se odvážil vyslovit mínění, že je na nich muž ve věku mezi dvaceti a čtyřiceti lety.

„To nám nepomůže, ale mohlo by to zapůsobit na Calderóna,” poznamenal Ramírez. „Náš první kontakt s vrahem… Lepší tenhle než žádný.”

„Ale kdo to je?” vyštěkl Falcón s takovou zuřivostí, až sebou Ramírez trhl. „Jedná sám? Je někým placený? Jaký má motiv?”

„A jsme si aspoň jisti tím, že ho oběť neznala?” napodobil Ramírez Falcónův tón.

,, Já si tím jsem jistý,” řekl Falcón. „Nerad bych to dokazoval před soudem, ale jsem si jistý, že získal informace od speditérské firmy, s pomocí Eloisy Gómezové se dostal do bytu, a po činu čekal, až přijde služebná. Tak se dostal ven. A tohle všechno udělal, aby nás zmátl.”

„V tom případě bychom měli nechat předvést Consuelu Jiménezovou a zmáčknout ji,” řekl Ramírez. „Zkusit, jestli se pod tlakem nezlomí. Je jediný člověk, který měl k oběti blízko. Znala všechny potřebné informace a má jasný motiv.”

„V téhle fázi bych raději s Consuelou Jiménezovou spolupracoval, než se ji pokoušel zlomit. V poledne s ní mám schůzku, abych s ní probral všechny obchodní partnery jejího manžela. Chtěl bych je rozdělit na ty, co mají a co nemají motiv.”

, Ale neumožníme jí tak, aby ovlivňovala vyšetřování, vrchní inspektore?”

„Neřekl bych… Protože my budeme pokračovat podle svého. Vy jste přišel s Joaquínem Lópezem z Cinco Bellotas. Ten člověk stojí za to, abychom ho vyslechli. Pérez může zajít na radnici a získat jména společností, které byly v kontaktu s organizačním výborem Expa ‘92. Dále je třeba dotáhnout do konce vyšetřování v Mudanzas Trianě a stopu související s chloroformem…, prostě než budeme s tímhle hotovi – se všemi, co kdy přišli s Radlem Jiménezem do styku, včetně květinářek, které chodí do jeho restaurací prodávat květiny -, do té doby necháme seňoru Jiménezovou na pokoji. Budeme s ní spolupracovat, žádné lámání, ale ona ten tlak stejně pocítí.”

„A co místní kriminálníci?”

„Ti by spíš vypálili některou z restaurací, než by takhle rafinovaně mučili a zabíjeli majitele. Ale nějaké naše sondy mezi ně pošleme, to jo.”

„A drogy?” nadhodil Ramírez. „Máme co dělat s extrémním chováním, s psychopatickým násilím.”

„Tak si promluvte s lidmi z protinarkotického. Uvidíme, jestli někdy Raúla Jiméneze nebo kohokoliv z jeho okruhu sledovali nebo aspoň vedli v patrnosti.”

Během následující čtvrthodiny se dostavili zbývající detektivové. Falcón je informoval o tom, co ještě nevěděli, ukázal jim snímky ze hřbitova a poslal je do terénu, aby se pustili do své úmorné a nevděčné práce. Předtím se však zeptal Serrana, co zjistil ohledně chloroformu a chirurgických nástrojů. Dozvěděl se, že z nemocnic ještě nic nemá, protože stále kontrolují zásoby, a že teď obchází laboratoře. Baenu Falcón poslal do firmy Mudanzas Triana, aby si promluvil s dělníky, a zvlášť aby se pokusil zjistit, co dělali v sobotu dopoledne v době Jiménezová pohřbu. Když všichni odešli, zavolal mu soudce Calderón a hned po něm se ozval komisař Lobo. Oba chtěli vědět, co je nového. Falcóna tahle hlášení, ta nekonečná opakování, vždy otravovala, ale dnes oba ukončili hovor sami. Pak se pustil do administrativy, i když to v pondělí ráno nikdy nedělal, zvlášť v průběhu vyšetřování, a před polednem odešel na schůzku s Consuelou Jiménezovou.

Začali prohlídkou videozáznamu z pohřbu. Seňora Jiménezová mu pojmenovala všechny přítomné a vysvětlila, jaký měli vztah k jejímu manželovi. Mezi smutečními hosty nenašla nikoho, kdo byl cizí nebo koho by tam nečekala. Pak se spolu pokusili rekonstruovat posledních čtyřiadvacet hodin jejího manžela a zhruba i jeho poslední týden. Setkání, pracovní obědy, večírky, jednání se staviteli, zahradním architektem, odborníkem na vzduchotechniku… Seňora Jiménezová mu také předala seznam společností, s nimiž měli nějaké kontakty v posledních šesti letech – těch, které si vybrali, které při výběru neuspěly, i těch, s nimiž spolupráci přerušili. Po rozhovoru s Ramónem Salgadem se Falcónovi nechtělo věřit, že by jedinými potenciálními nepřáteli Raúla Jiméneze byli řezníci, obchodníci s rybami a pěstitelé květin, kteří někdy přišli o zakázky při zásobování restaurací. Pak si Falcón všiml, že Consuela Jiménezová se stále častěji dívá na své drahé hodinky, a rozhodl se položit jí důležitou otázku.

„Probrali jsme spolu všechno kromě organizačního výboru Expa ‘92,” řekl. „Mohl bych vidět materiály, které se týkají této oblasti?”

„Jaké materiály?” zeptala se.

„Písemnosti. Dokumentaci vašeho manžela.”

„Tady nic takového není,” řekla a zavolala sekretářku. „Ani v bytě ne.”

Totéž se dozvěděl od sekretářky. Znělo to jako dobře nacvičená odpověď, při níž se sekretářka dívala na svou zaměstnavatelku tak, jako by čekala zvýšení platu. Pak už začala být seňora Jiménezová netrpělivá a s poukazem na to, že se musí postarat o děti, se omluvila. Falcón zůstal sedět a sledoval ji, jak si sbírá věci. U dveří se zastavila a nervózně bubnovala nehty do kabelky.

„Moc jste mi pomohla,” řekl a mínil to upřímně, neboť její včerejší vykalkulovaná návštěva pozdě večer v jeho domě a dnešní „selektivní” spolupráce mu poprvé ukázaly, že by se její rozhodnost mohla díky ctižádosti změnit v bezohlednost.

Odjel domů na oběd. Encarnación mu nechala v ledničce velký hrnec fazolové polévky po astursku s uzenkou a jelitem. Neměl nijak zvlášť hlad, ale doufal, že ho porce těžkého jídla a dvě sklenky vína uspí. Ulehl s hlavou plnou pochybností, že tohle vyšetřování vede řádně. Z žaludku se mu občas ozvaly bublavé zvuky. V nohou mu poškubávalo. Toužil po spánku, ale ten nepřicházel. Vstal tedy a zavolal Ramónu Salgadovi, ale když to nikdo nebral, vzpomněl si, že Ramón jel do San Sebastiánu, aby přivezl svou sestru do Madridu.

Když se vracel do kanceláře, volant se mu ve zpocených rukou málem smekal, žaludek protestoval proti množství oleje ve fazolové polévce a jazyk měl jako potažený dyftýnem. Nedokázal se soustředit na jedinou myšlenku, kterou by jeho mysl dokázala dovést k závěru, a do tohoto všeho mu jako žluklá mastnota prosakovalo zoufalství. Zastavil na Avenida de la República de Argentina a zavolal svému lékaři. Ten mu řekl, že se mu bude moct věnovat až druhý den ráno. Takže bude mít ještě celou noc na to, aby se z toho dostal. Celou noc… Skoro se toho zděsil, i když si na druhou stranu uvědomil absurdnost své situace. Co se mu vlastně stalo? Vzpomněl si, jak mu bylo před pěti dny – jak úžasné je, když se člověk cítí klidný a vyrovnaný. Oči se mu zalily slzami. Opřel se čelem o volant. Co bude dál?

Vystoupil a celý rozechvělý si utřel oči. Zašel do nejbližšího baru a poručil si něco, co nikdy nepil – brandy. To přece do sebe obracejí desperáti ve filmech. Panáka na uklidnění nervů. Barman, s pohledem upřeným kamsi za jeho hlavu, zamumlal pár značek na výběr – Soberano, Fundador… Falcón řekl, že je to jedno, a poručil si ještě café solo, aby mu nebyl cítit dech.

Hlt brandy mu zaplavil vnitřnosti takovou palčivostí, že se málem zajíkl. Dotkl se prsty šálku s kávou a vyděsila ho myšlenka, že ruka, která spočívala na nerezovém povrchu pultu, není jeho. Zatřásl jí, zahýbal prsty, dotkl se tváře. Barman utíral sklenice a pozoroval ho.

„Ještě jednu?” zeptal se.

Falcón přikývl, i když nechápal, co dělá. Nemohl tomu uvěřit. Stál a pozoroval, jak jantarová tekutina teče do sklenky. Toužil po barmanově neotřesitelném klidu, který mu umožňoval držet láhev u okraje sklenky bez sebemenšího zachvění, bez toho, že by nad tím úkonem ztratil kontrolu. Obrátil do sebe druhou brandy, opařil si rty kávou, položil na pult bankovku a odešel.

Na parkovišti za policejním ředitelstvím se trochu uklidnil a zpomalil vír myšlenek tím, že si podržel hlavu v dlaních. V jeho kanceláři se svítilo. Ramírez stál zády k oknu, díval se do jakéhosi spisu a mluvil s někým, kdo seděl vedle stolu.

Ti, které potkal na schodech, na něho zírali se svraštěným obočím. Zamířil na nejbližší toaletu a podíval se do zrcadla. Vlasy měl rozcuchané, tvář zrudlou a oči červené, kravatu uvolněnou a límec košile posunutý mimo klopu saka. Jeho ulita byla prasklá. Utřel si tvář kapesníkem namočeným ve studené vodě a náhle pocítil nutkání ve střevech. Rychle se zamkl v kabince. Otrava jídlem! Třeba je to všechno jen ze špatného jídla, napadlo ho v zoufalství. Encarnaciónina fazolovka šla ven.

Vtom vrzly dveře. Zaslechl Ramíreze.

„…podle mě ji taky šoustá.”

„Falcón?” ozval se Pérez, jako by se tomu bránil uvěřit. „Asi těžce nese ten svůj rozvod.”

Náhle si uvědomili, že jedna z kabinek je obsazená, a zmlkli. Po chvíli odešli. Falcón si umyl ruce, upravil si oblečení a učesal se. Oba byli v jeho kanceláři. Na stole ležela zpráva z technického oddělení. „Je v tom něco?” zeptal se.

„Nic, co by nám mohlo pomoct,” odpověděl Ramírez. „A co jste se dozvěděl od Joaquína Lópeze?”

„Zajímavé věci, zvlášť o seňoře Jiménezové,” řekl Ramírez tónem, z něhož zřetelně čišela antipatie vůči ní. „Zdá se, že seňor López dospěl mnohem dál, než jsem si myslel. Všechno projednali a shodli se i na ceně. Smlouvy už byly u právníků.”

„A pak se setkal s Consuelou Jiménezovou…,” řekl Falcón.

„Ano… Setkal se s jeho ženou,” přikývl Ramírez. „A ta o žádném obchodu nevěděla.”

„Raúl Jiménez měl za to, že prodává svůj majetek,” poznamenal Falcón.

„Jistě. Ale oba, Jiménez i López, podcenili její vliv. Domluvili si oběd, aby se mohli seznámit. Na seňora Lópeze udělalo velký dojem, jak jsou restaurace vedené. Myslím, pokud jde o výzdobu interiérů a všechny její nápady.”

„Doufám, že jí nenabídl práci.”

„Uvažoval o tom. To bylo vlastně smyslem celého oběda – aby zjistil, jak by se jí zamlouvala myšlenka, že by restaurace vedla dál, i když už ne jako manželka majitele.”

„A jak to dopadlo?”

„Katastrofálně. Dokonale ho zchladila. Prý se to odehrálo dřív, než stačili přinést jídlo. Všechno se rozhodlo. Raúl Jiménez vedle ní vypadal jako zpráskaný pes. Seňor López už pak ani nemusel volat. Bylo mu jasné, že celá dohoda padla.”

„A co z toho vyvozujete?” zeptal se Falcón.

„Že ho oddělala ona,” řekl Ramírez. „Může se vám zdát, že na to šla moc komplikovaně, ale v tom to je. Ta ženská těží z toho, že dokáže promýšlet věci do detailu. Od začátku do konce. Nic neponechává náhodě, ať jde o provoz kuchyně nebo o naplánování manželovy vraždy.”

„Hm…,” pokýval hlavou Falcón. „V tom s vámi souhlasím. Myslím, že toho je schopná.”

Ramírezova hruď se o poznání rozšířila. Přistoupil k oknu a díval se na parkoviště, jako by to bylo jeho království.

„Ale možná je tu ještě něco jiného,” dodal Falcón. „Kolem poledne jsem s ní měl schůzku. Snažila se působit dojmem, že mi chce pomoct, ale moc jsem se od ní nedozvěděl. A když jsem se zeptal na manželovy písemnosti z doby jeho působení v organizačním výboru Expa ‘92, popřela, že by něco takového existovalo. A sekretářka mi řekla totéž, skoro jako by to měla od šéfové nařízené.”

„To je nesmysl,” ozval se Pérez. „Muselo z té doby něco zůstat.”

„A další věc: Raúl Jiménez byl velmi úspěšný byznysmen. Pochází z andaluské venkovské rodiny a podle jeho syna to byl tvrdý a bezohledný podnikatel. Tak tvrdý a bezohledný, že mu před šestatřiceti lety někdo unesl nejmladšího syna, aby se mu pomstil. A on to málem ani neoznámil policii a vůbec s ní nespolupracoval. Jen sebral rodinu, odstěhoval se a systematicky vymazával jakoukoliv vzpomínku na toho chlapce. Dělal to, protože měl na výběr buď přijít o všechno, nebo přijít o všechno kromě svého majetku a postavení.”

„Pochybuju, že by tohle mohlo hrát dnes roli, vrchní inspektore,” poznamenal Ramírez.

„Co zabránilo Raúlu Jiménezovi, aby ty restaurace prodal?” zeptal se Falcón. „Jeho žena.”

„Ale čím toho dosáhla?” pokračoval Falcón. „Přece ho tenkrát nezabila…, i když, vzhledem k pověsti Raúla Jiméneze, by člověk soudil, že to musí udělat, aby prosadila svou.”

„Třeba mu hrozila, že ho odhalí,” nadhodil Pérez.

„Jako že na něj prozradí, co se stalo před šestatřiceti lety?” obrátil se k němu Ramírez. „Ty věci kolem únosu jeho syna? Blbost.”

„Navíc v době, kdy její manžel zemřel, to ani nevěděla,” dodal Falcón. „Řekl jsem jí to až po svém rozhovoru s Josém Manuelem Jiménezem.”

„Tak co na něj měla?”

„Podle mě něco, co souvisí s Expem ‘92,” řekl Falcón. „Možná našla jeho písemnosti a objevila v nich korupci obrovských rozměrů.”

„Ale proč ty písemnosti teď zatajuje?”

„Protože dostala, co chtěla,” odpověděl Falcón. „Má restaurace. Situace se změnila a nyní by ty manželovy dokumenty ohrožovaly ji, její pozici. Kdyby vyšlo najevo, že se Raúl Jiménez nechal podplácet, mohlo by se to projevit na jejím byznysu. Teď už pouze jejím. A na tom by mohla hodně ztratit.”

„V tom případě se jí jeho smrt náramně hodila,” řekl Ramírez.

„A nebylo by logičtější, kdyby seňor Jiménez zavraždil svou ženu?” uvažoval Pérez. „Pak by mohl bez problémů prodat restaurace a vyhnout se jakémukoliv skandálu.”

„Logičtější…,” ozval se Ramírez a pohlédl na Péreze, jako by ho zradil. „Vražda nastupuje ve chvíli, kdy veškerá logika končí.”

„V každém případě si musíme prověřit minulost Consuely Jiménezové, oficiálně i neoficiálně,” prohlásil Falcón. „Řekla mi, že působila v umělecké galerii v Madridu, a přiznala, že měla poměr se synem jakéhosi vévody. Skončilo to někdy v osmdesátém čtvrtém potratem.”

„Podle policejní databáze v počítači je čistá,” řekl Ramírez. „Mám jisté kontakty v Madridu. Nevedou ji ani na drogovém, ani na mravnostním.”

„A co ten organizační výbor Expa?” nadhodil Falcón. Pérez položil na jeho stůl krabici a začal z ní vytahovat svazky papírů.

„Tohle jsou seznamy jmen a adres společností, které se podílely na všech stavebních projektech při přípravě Expa ‘92. A tady jsou zase všechny společnosti zainteresované ve stavebních projektech mimo staveniště Expa, které byly buď zcela, nebo částečně financované státem. Většinou jsou to obytné objekty v lokalitách Santiponce a Camas. A tohle je seznam všech společností, které jsou odpovědné za projekty uvnitř výstavních pavilonů: návrháři interiérů, projektanti osvětlení, ozvučení, vzduchotechniky, aranžéři květin…”

„Proboha, to myslíte vážně, podinspektore?” přerušil ho Falcón.

„A tahle malá kníhaje adresář všech lidí, kteří se podíleli na pracích nebo na dodávkách pro pavilony, restaurace, bary, obchody…”

Ramírez vstal.

„Podívejte se, vrchní inspektore, nám je jasné, jak to chodilo. Na Expu si namastil kapsu kdekdo. Ale to bylo před deseti lety a všichni víme, jaké tady tenkrát panovaly zmatky. A co hledáme my? Někoho, kdo si tu kapsu nenamastil? Kde je mu konec? Nebo někoho, koho okradli? Kde toho hledat? Je vůbec někde v těchhle seznamech? A jestliže ano, kde začneme? S dodavateli skla? Nebo s lamači mramoru? S firmami na výrobu dlaždic? To by byl obrovský úkol i pro speciálně sestavený protikorupční tým, natož pro nás šest z oddělení vražd. My musíme získat nějakou horkou stopu, po níž bychom mohli jít na naší úrovni.”

Falcón si začal lupat klouby prstů. Byla to dobrá argumentace, až na to, že se nepodobala Ramírezovi. Dobrá logika, která šla na podstatu věci, jenže tohle objektivní myšlení nebylo Ramírezovi vlastní. Ramírez byl subjektivní, reaktivní typ. Jemu by se spíš podobalo, kdyby si povolal Consuelu Jiménezovou k výslechu a pořádně ji zmáčkl.

„Takže vy oba si myslíte, že je třeba vést vyšetřování tak, abychom připravili proces proti Consuele Jiménezové?”

Ramírez přikývl, Pérez pokrčil rameny.

„Jenže doňa Consuela je tvrdá žena,” pokračoval Falcón, „a my proti ní nemáme nic, čím bychom ji mohli byť jen náznakem přivést do úzkých. Takže to budeme muset najít. Nějak to získat.”

„Co kdybychom ji nechali sledovat?” navrhl Ramírez.

„Takový výdaj bych v téhle fázi neospravedlnil,” řekl Falcón. „To bychom na ni museli mít víc. Motiv s milencem padl a ta záležitost s Joaquínem Lópezem zatím není dost silná, i když stojí za to, abychom ji předhodili soudci Calderónovi.”

„Seňor López se nabídl, že nám bude v každém ohledu nápomocný.”

„O tom nepochybuju.”

„Co když najdou něco v Madridu? Dáte ji sledovat pak?” „Jestliže byla někdy zapletená do vraždy, pak ano. Jestliže kradla v obchodě, ne.”

„Chtělo by to nějak se na ni dostat. Jenže to bychom jí museli dokázat spojení s tím kameramanem na hřbitově,” řekl Pérez.

„Nejdřív si položte otázku, co tam ten člověk dělal,” obrátil se k němu Falcón. „Jeho práce byla u konce. Jestliže vraždil na něčí zakázku, proč potom filmoval pohřeb?”

„Třeba točil nějaké vyděračské materiály,” mínil Pérez.

„To už je trochu přitažené za vlasy, podinspektore.”

„A co zmizení Eloisy Gómezové?” namítl Ramírez. „Není to totéž? Ta ženská – seňora Jiménezová – ji viděla na videu, když nás překvapila.”

„Podle mě je to něco výhradně mezi vrahem a Eloisou…”

„Možná se jí nelíbilo, že někde po ulici běhá nespolehlivá spolupachatelka, a pokusila se ji odklidit,” řekl Pérez.

, A taky uvažujte o tom, proč se pouští do těch her s Eloisiným mobilem,” dodal Falcón. „Proč mi sděloval, že má jakýsi příběh, který se chystá povědět.”

, Jaký příběh?” zeptal se Ramírez.

„Vždyť jsem o tom mluvil, ne?”

„Mluvil jste o tom, že se vás zeptal, jestli jste si blízcí. A pak řekl, že víc, než si myslíte,” připomněl mu Ramírez. „O žádném jeho příběhu jste se nezmínil.”

Falcón užasl a chvíli zůstal vyvedený z míry. Znepokojilo ho, že má tak děravou paměť. Ta brandy… Řekl jim, co se mu stalo na mostě.

„To jsou nervy,” prohlásil Ramírez. „Moc si to všechno berete,” dodal Pérez.

„Ty jeho telefonáty jsou záhadné samy o sobě,” uvažoval dál Falcón. „Ale v souvislosti s tím záhadným mužem na pohřbu to může znamenat, že se znovu k něčemu chystá. Musíme si udržovat otevřenou mysl. Nemůžeme hodit za hlavu všechny ostatní eventuality a soustředit se jen na Consuelu Jiménezovou.”

Ramírez začal vzrušeně přecházet po místnosti. Falcón oba po chvíli propustil, ale vzápětí zavolal Péreze zpátky.

„Chtěl bych, abyste s těmi seznamy udělal dvě věci,” řekl mu. „Vezměte si ty první dva, které jste mi dal, a zjistěte, jestli ty společnosti stále existují. A za druhé se pokuste zjistit jména všech ředitelů nebo vedoucích pracovníků v těchto společnostech v letech 1990 až 1992. To je všechno, pak toho necháme.”

16.

Pondělí 16. dubna 2001, policejní ředitelství, Calle Blas Infante, Sevilla

FALCÓN CITIL, že není schopen vydržet o samotě, což byla u člověka žijícího v ústraní téměř bizarní změna. Sotva Pérez odešel, zmocnila se ho úzkost. Strach, že se mu něco stane s hlavou. Nemohl se na sebe spolehnout. Připadal si jako starý člověk, který na sobě pozoruje první známky demence – okamžiky zmatku, výpadky paměti, neschopnost uvědomit si ty nejprostší věci – a tuší blízkost volného pádu do stavu naprosté izolace od normálního života. A lidé kolem něho mu jeho vratkost potvrzují tím, že mu připomínají jeho někdejší jistotu. Hleděl na zprávu od techniků a nedokázal se na ni soustředit. V hrudi mu opět narůstala panika a on věděl, že ji musí potlačit, nacpat ji zpátky do temných koutů duše.

Začal se přímo děsit pomyšlení, že se ocitne po práci sám, že bude muset nějak přečkat noc před schůzkou se svým lékařem. Bál se toho tak, že nakonec zavolal na Britský institut a znovu se přihlásil do kursu konverzační angličtiny, do něhož se zapsal minulý rok, ale pak do něj přestal chodit. Takhle se stalo, že se ocitl uprostřed třídy a jako vyjevený zíral na skotského lektora, který vykládal studentům o jakési nejnovější metodě laserových operací oka. Lasery v oku? Na to nedokázal ani pomyslet.

Po hodině si zašel s několika studenty na sklenku. Uvědomil si, že ho pobyt v přítomnosti cizích lidí uklidňuje. Neznali ho. Nemohli posoudit, jak se sám sobě odcizil. Bude se muset vyhýbat své sestře, jejím přátelům… Tohle je jeho nový život a takhle o něm začíná uvažovat po pouhých několika dnech.

Vrátil se domů hodinu po půlnoci, unavený, že se sotva vlekl. Bylo to však něco jiného, než co člověk cítí po namáhavém dni. Spíš jakási hluboká strukturální únava, jakou zaznamenávají statici u starého mostu, který nesl na svých kulatých zádech celé epochy provozu a odolával neustávajícím náporům vodního proudu. Nohy se mu chvěly, v kloubech mu praskalo, a přesto byl bdělý a ve střehu jako noční tvor. Dovlekl se do ložnice s rameny ohnutými neznámou tíhou.

Ta chladivá úleva čistého povlečení. Snad poprvé od dětských let ulehl nahý. Víčka se mu zavřela, těžká jako dva balvany.

A přesto spánek nepřicházel.

Zato vidiny ano. Děsivé tváře – nepochopitelné, až na to, že je vyprodukovala jeho mysl. Pokaždé, když jeho vědomí klesalo do tmy, se vynořily a vrhly ho zpátky. Chvíli se převaloval, pak rozsvítil lampu a přitiskl si na oči pěsti. Snad by si je dokázal vytrhnout z důlků, kdyby tím oslepil i fantasmagorický zrak své duše. Duševní zrak… Nesnášel tenhle výraz, stejně jako ho nesnášel jeho otec. Právě proto ho nesnášel on. Je to snobské a nevýstižné. Ucítil slzy. Madre mía, co to znamená? Tělo se mu zachvělo křečovitými vzlyky.

Odhodil přikrývku a zpola oslepený slzami se vypotácel z ložnice. Ocitl se na galerii. Nevydržel stát. Začal chodit a snažil se uklidnit. Po chvíli se opřel o balustrádu a pohlédl do patia. Černé oko fontány na něj upíralo hypnotizující pohled a na okamžik mu bleskla hlavou touha vrhnout se přes římsu na mramorové dlaždice, v posledním výbuchu kakofonického řevu si na jejich chladné hladkosti roztříštit mozek a pak ticho. Konečně mír.

To pomyšlení bylo příliš svůdné… Odtrhl se od něj a vrávoravě sestoupil po schodech do pracovny. Otevřel bar plný whisky, otcova oblíbeného pití. Vzal první láhev, která mu přišla pod ruku, a hltavě se napil přímo z ní. Obsah páchl a chutnal jako mokré dřevěné uhlí, ale pálil jako žhoucí jantar.

Pohled do zrcadla mu poskytl žalostný obraz – nahá chvějící se postava, scvrklé genitálie, tvář se šmouhami od slz a obě ruce sevřené kolem láhve, jako by byl tonoucí, který doufá, že tohle ho dostane z hlubin na souš. Protože tam, jak se mu zdálo, se nyní nacházel, uprostřed obrovského moře bez naděje na pevnou půdu pod nohama. Znovu se napil tekutého asfaltu a klesl na kolena. Stále plakal, pokud se ty křečovité záchvěvy těla, jimiž jako by se snažil zvrátit něco většího, než je sám, daly nazývat pláčem. A opět se napil a pil dál, až byla láhev prázdná. Pak padl na záda a láhev se odkoulela pryč. Z hrdla se mu vydralo říhnutí, ucítil závan bitumenu, a potom se už nad ním zavřela tma.

Probudil se jako přejetý parním válcem, klouby vymknuté, kosti rozdrcené, tvář zdeformovanou. Ležel v louži moči a chvěl se zimou. Utřel podlahu, dovlekl se do koupelny, klesl do vaničky sprchy a s úlevou na sebe nechal téct vodu. Pořád byl opilý a zdálo se mu, že má zuby větší než dlažební kameny.

Došel do ložnice, a třebaže z něj stále kapala voda, vlezl do postele a přikryl se. Okamžitě usnul. Zdál se mu rybí sen. Byl to téměř krásný pocit plout sem a tam modrozelenou vodou, ale z té dokonalé volnosti ho vytrhlo prudké škubnutí, bolest v útrobách a neodolatelný tah, který ho obracel naruby.

Úterý 17. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

Do tmy v hlavě mu pronikly ostré, jiskřící hroty světla a vytrhly ho z ní do bolestného vědomí opilce.

O hodinu a půl později, umytý, oholený, oblečený a učesaný, klesl do židle před svým lékařem, plný nejistoty, jako by se mu chystal oznámit, že mu přes noc narostl sloní chobot.

„Javiere…,” řekl lékař a odmlčel se.

„Já vím, doktore Fernando, já vím,” pokýval hlavou Falcón.

Doktor Fernando Valera, syn lékaře Falcónova otce, byl o deset let starší, ačkoliv poslední týden jako by se věkový rozdíl mezi nimi zcela vyrovnal. Oba se velmi dobře znali, oba byli aficionados a los toros, fanoušci býčích zápasů.

„Viděl jsem vás v pátek v davu na Estación de Santa Justa,” řekl doktor Fernando. „Tehdy jste vypadal normálně. Co se od té doby stalo?”

Mírný tón lékařova hlasu Falcóna dojal. Dokonce musel zamrkat, aby se zbavil slz, které se mu tlačily do očí při pomyšlení, že se konečně dostal někam, kde se o něho hodlají starat. Dodal si tedy odvahy a popsal lékaři symptomy svých potíží – stavy úzkosti, paniky, bušení srdce, nespavost. Lékař mu položil pár otázek týkajících se většinou jeho práce. Takhle se dostali na případ Raúla Jiméneze, o němž doktor Fernando četl v novinách. Falcón připustil, že jeho potíže se mohou datovat od okamžiku, kdy pohlédl do zohavené tváře zavražděného.

„Nemůžu vám líčit podrobnosti, ale mělo to něco společného s očima,” řekl lékaři.

„Ach ano, vy jste velmi citlivý na oči…, podobně jako váš otec.” „Opravdu? Na to si nevzpomínám.”

„Myslím, že u malíře je docela normální, když má strach o oči. Ale u vašeho otce se to v posledních deseti letech změnilo doslova v posedlost. Posedlost slepotou.”

„Tématem slepoty?”

„Ne, ne… Strachem z oslepnutí. Byl přesvědčený, že ho to potká.” „To jsem nevěděl.”

„Můj otec se mu to snažil vymluvit. Smál se mu, ale taky ho varoval, že jestli toho nenechá, mohl by opravdu skončit s hysterickou slepotou. Toho se Francisco polekal. Ale my dnes řešíme váš problém, Javiere. Podle mého názoru trpíte klasickými příznaky stresu.”

„To nemůže být tím. Dělám tuhle práci dvacet let a nikdy jsem žádným stresem netrpěl.”

„Je vám pětačtyřicet let, Javiere.”

„Ano, vím.”

„To je věk, kdy si tělo začíná uvědomovat své slabosti. Tělo a mysl. Tlaky v mysli vytvářejí symptomy v těle. S tím se setkávám denně.” „I v Seville?”

„Možná v naší úžasné Seville ještě víc. Nutnost být pořád šťastný, protože se to od vás čeká, vytváří na člověka silný tlak. Všude kolem nás jsou lidé, kteří vypadají šťastně, tleskají a tančí na ulicích, zpívají z čisté radosti ze zpěvu…, a myslíte si, že netrpí? Myslíte, že je nepostihují nemoci a smrt, že nepoznali ztrátu lásky, majetku, že je nezasáhl zločin? Všichni jsme na půli cesty k šílenství.”

Falcón uvažoval, co tím chtěl lékař říct. Ze je docela normální, když blázní, a proto by se tím neměl znepokojovat?

„Ale já už jsem k tomu šílenství dospěl úplně,” namítl.

„Jste pod velmi specifickými tlaky,” pokračoval lékař. „Ve své profesi jste konfrontován s okamžitými kolapsy naší civilizace, se situacemi, kdy se někde vyhrotilo napětí a došlo ke zkratu. A vy řešíte následky toho zkratu. To není lehká úloha. Možná byste si o tom měl promluvit s někým, kdo vaší práci rozumí.”

„Myslíte s policejním psychologem?”

„K tomu přece u vás jsou, ne?”

, A během hodiny budou všichni vědět, že Javier Falcón se sesypal.”

„Copak nejsou vázáni povinností zachovávat mlčení o těchto věcech?”

„Samozřejmě že jsou. Ale u nás na ředitelství to je jako v kasárnách nebo ve škole. Všichni vědí, že jste se rozešel s ženskou, ještě dřív, než k tomu vůbec dojde.”

„Zřejmě s tím máte bolestnou zkušenost, Javiere.”

„V mém případě to bylo ještě horší vzhledem k tomu, že Inés je státní prokurátorka, a navíc velmi nápadná a otevřená… Ostatně možná bychom měli začít právě u Inés, doktore Fernando.”

„Takže se nechcete obrátit na policejního psychologa?”

„Radši bych to řešil privátním způsobem. Nevadí mi, že bych za to musel zaplatit. Máte pravdu, možná by mi pomohlo už to, kdybych se z toho vymluvil.”

„Ale získat privátní psychologickou konzultaci není tak jednoduché. A taky existují různé přístupy k této problematice. Někteří psychologové to vnímají jako čistě klinický stav, chemickou nevyváženost, kterou je třeba upravit medikamentózní léčbou. Jiní zase používají medikamenty a k tomu ještě metody založené na Jungových a Freudových teoriích, abych jmenoval aspoň hlavní představitele.”

, A poradíte mi někoho?”

„Můžu vám jen říct, kdo je dobrý psycholog, kdo pracuje výhradně s psychofarmaky a kdo je zase freudovec. Jejich metody se vám nemusí zamlouvat – znáte to, člověk si říká, co má společného s mými problémy v dospělosti to, jakou jsem měl v dětských letech stolici? Ale to neznamená, že nerozumějí svému oboru.”

„Pořád si myslíte, že bych se měl obrátit na policejního psychologa?”

„Skutečnost, že zná vaši práci, přidává k jeho profesním schopnostem další kvalitu.”

„Mám to chápat tak, že v ciudad de la alegría, Sevilla la Maravilla není jediný schopný psycholog? Estamos todos Chiflados!”

„Všichni trpíme,” řekl doktor Fernando. „Španělé, nejen Sevillané, se pozvedávají nad své problémy prostřednictvím… lafiesty. Mluvíme, zpíváme, tančíme, pijeme, smějeme se a jdeme z jednoho večírku do druhého. Takhle se vyrovnáváme s bolestí my. Ale naši sousedé, Portugalci, jsou zcela jiní.”

,, Ano, jejich přirozeným stavem je být v depresi,” přikývl Falcón. „Podléhají depresivním okolnostem života.”

„Já si to nemyslím. Jsou melancholičtí svým založením, podobně jako naši Galiciané. Uvědomte si, že musejí každý den svého života čelit Atlantiku. Ale jsou také velcí senzualisté. Portugalec je schopen spáchat sebevraždu kvůli tomu, že připálil oběd. Na druhou stranu milují jídlo a pití a dovedou vychutnat krásu věcí.”

„Ano,” souhlasil Falcón se zájmem. „A co Britové? Můj otec velmi obdivoval Brity. Jak se ti vyrovnávají se životem, když jsou tak zdrženliví, tak upjatí?”

„K nám jsou takoví, ale mezi sebou… Však znáte to jejich, to take the piss’. Ze všeho si dělají legraci.”

„To je pravda,” řekl Falcón. „Nikdy neberou věci příliš vážně. Ze všeho si dělají legraci, nic jim není svaté. To je ten pověstný anglický humor. A Francouzi?”

„Ty charakterizuje sex, láska a všechno, co s tím souvisí. La Table.”

„A Němci?”

„Ordnung.”

, A Italové?”

„La Moda.”

„A Belgičané?”

„Slávky,” odpověděl doktor. „Vlastně ani žádné Belgičany neznám.”

„A Američané?”

„S těmi je to složitější.”

„Proto taky mají své vlastní psychology.”

„Ano. Ono není lehké být vůdčí velmocí moderního světa s právem na štěstí zakotveným v ústavě,” řekl doktor Fernando. „Navíc to je směs národů – žijí tam Evropané ze severu kontinentu, Hispánci, černoši, orientálci… A možná je to tím, že ztratili své tradiční pojistné ventily.”

„To je zajímavá teorie. Měl byste o tom napsat studii.”

„Vidím, že se bavíte, Javiere.”

, Ano,” usmál se a pohlédl na lékaře, jako by vzpomínal, proč tu vlastně je.

„Možná by stačilo, kdybyste trochu ubral v práci a zašel si víc mezi lidi. To by vám přineslo uvolnění.”

„Ale stejně bych rád, kdybyste mi našel někoho, s kým bych si mohl promluvit,” řekl Falcón s pocitem, jako by si opět uvědomil tíži, jež mu doléhá na ramena.

Doktor Valera přikývl a napsal mu recept na slabší antidepresivum Orfidal a k tomu něco na spaní.

„Jedno je však jisté, Javiere,” řekl, když mu recept podával, „alkohol vaše problémy nevyřeší.”

Falcón si na Avenida de la República de Argentina vyzvedl léky a jednu tabletku orfidalu spolkl hned na místě na sucho. V kanceláři na něho čekal Ramírez s balíčkem adresovaným vrchnímu inspektorovi Javieru Falcónovi. Přišel poštou a bylo na něm madridské poštovní razítko.

„Už to zrentgenovali,” hlásil mu. „Je tam videokazeta.”

„Dejte to technikům, ať to zkontrolují.”

„A ještě něco, co by mohlo být zajímavé. Poslal jsem včera Fernándeze do Mudanzas Triany, aby pomohl Baenovi s vyslýcháním dělníků. Docela se tam spřátelil s tím předákem a dozvěděl se od něj, že Raúl Jiménez se rozhodl pro jejich firmu, protože ho už stěhovali dřív. Dokonce mají v jejich skladu uložené nějaké jeho věci z předchozích dvou stěhování.”

„Ale jeho žena řekla, že se stěhoval do Edifício Presidente někdy v polovině osmdesátých let.”

„Z domu v El Porveniru.”

„A předtím bydlel na Plaza de Cuba.”

„Odtud se odstěhoval v sedmašedesátém.”

„Po smrti své první ženy.”

„Když se na ně teď obrátil znovu, zjistili v počítači, že pořád ještě mají ve skladu jeho věci. Samozřejmě se ho zeptali, jestli je chce přestěhovat do nového domu, ale on řekl, že ne. Prý velmi důrazně. Tak mu nabídli, že je nechají zlikvidovat, protože ho to stojí peníze. Ale i to odmítl.”

Ramírez vzal balíček a odešel. Falcón natáhl ruku k telefonu, ale zaváhal a nezvedl ho. Místo toho se opřel dozadu a chvíli přemýšlel o tom, jakou cenu mají nové informace, které se dozvěděl od Ramíreze. Uvědomil si, že orfidal už účinkuje. Uvažoval klidně a soustředěně, ačkoliv si byl vědom, že ho mohou ovlivňovat paranoidní tendence – například podezření, že se Ramírez snaží odvrátit jeho pozornost od podstatných věcí a předhazuje mu svůdnou, ale bezcennou stopu. Měl dvě možnosti. Buď požádat o rozkaz k prohlídce, což by vyžadovalo, aby předložil písemné zdůvodnění, na základě čeho usuzuje, že události staré třicet šest let mohou nějak souviset s případem. Anebo mohl požádat Consuelu Jiménezovou, aby mu k těm uskladněným věcem umožnila přístup. Na to se však nemohl spoléhat, protože k dokumentům o manželově působení v organizačním výboru Expa ‘92 ho taky nepustila.

Telefon zařinčel tak, že málem poskočil leknutím. Soudce Calderón ho žádal o schůzku. Právě u něho byla neobvyklá návštěva, sevillský státní návladní Alfredo Spinola. Dohodli se, že se sejdou na oběd v budově soudu.

Ramírez se vrátil od techniků s „čistou” videokazetou. Byla k ní přiložena kartička s natištěným textem: „Lekce vidění č. 1, viz 4 a 6”. Název kazety zněl: Cara o Culo l.

„Není to totéž, co bylo na tom prázdném pouzdru v bytě Raúla Jiméneze?” zeptal se Ramírez.

„Je. Musel ji tam vzít,” řekl Falcón. „Lekce vidění… Co to má znamenat?”

Odebrali se do místnosti, v níž bylo od včerejška stále ještě nainstalované video. Ramírez do něj vložil kazetu. Objevila se špatná grafika podmalovaná tichou hudbou. Následovala řada scén, každá pět až deset minut dlouhá, v nichž se celkem běžné situace, jako jsou pijácké večírky, večeře v restauraci nebo opékání na rožni u bazénu, postupně rozpadaly v hrané orgie skupinového sexu. Falcón pocítil zklamání a nudu. Předstíraný sex ho popuzoval a opět cítil, že se mu začínají potit dlaně. Účinek orfidalu odezněl. Začal zhluboka dýchat, aby se uklidnil. Ramírez se naklonil dopředu, pohrával si s prstenem a občas si pro sebe zamumlal nějakou poznámku nebo tiše hvízdl. Falcón se vytrhl z letargie jen jednou, během poslední scény. Zdálo se mu, že to jsou záběry, které se promítaly na televizi, když byl Raúl Jiménez s Eloisou Gómezovou.

„Podle čeho jste to poznal?” zeptal se Ramírez.

„Podle těch bujných tvarů.”

Ramírez se zazubil. Kazeta skončila.

„Co to má znamenat?” zeptal se. „Lekce vidění… A jestli si tohle Jiménez pouštěl v tu noc, kdy zemřel, tak co?”

„Pouštěl si poslední scénu ze šesti. A my se máme podle instrukce podívat na čtvrtou a šestou.” „To jsme udělali.”

„Takže to podle mě nesouvisí s tím, že si to Jiménez pouštěl v tu noc, kdy byl zavražděn.”

„Lekce vidění…,” zamumlal znovu Ramírez a zakroutil hlavou. „Učí nás,” řekl Falcón. „Vidí věci, které nikdo jiný nevidí.” „Mě nic nového nenaučil,” namítl Ramírez. „Tohle všechno znám i pozpátku.”

„Možná v tom je ten vtip. Na co se člověk dívá, když sleduje pornofilm?” „Na to, jak to dělají.”

„Proto se tomu ve Státech říká, skin flicks’, protože na to jediné se lidé dívají – na kůži, na povrch, na akci.” „A co by tam mělo být jiného?”

„Možná nám chce naznačit, že tam máme hledat něco víc, než co zaregistruje oko. Ne pouze genitálie a vnikání jedněch do druhých. Zapomněli jsme, že ti, co to tam předvádějí, jsou skuteční lidé se svými tvářemi a životy,” řekl Falcón. „Pusťme si tu poslední scénu ještě jednou a sledujme tentokrát jejich tváře.”

Ramírez převinul kazetu o kousek zpátky a pustil ji znovu. Falcón stáhl zvuk. Oba se přisunuli blíž.

„Všiml jste si, jak jsou oblečeni?” zeptal se Falcón.

„Všiml. Musí to být tak dvacet let staré,” mínil Ramírez. „Podívejte se na ty límce košil, vzpomínám si na ně.”

Falcón se soustředil na tváře, a jak přecházel od jedné ke druhé a pozoroval jejich oči a ústa, uvažoval, co ty lidi vede k tomu, že tohle dělají. Jsou to opravdu jen peníze, kvůli čemu jsou ochotni hodit za hlavu mravnost, nevinnost a intimitu? Přesouval svou pozornost od prázdných očí k ústům se zaťatými zuby, od mdlých, neživých výrazů k rozšklebeným rtům a téměř se při pohledu na tu ubohou tragédii zachvěl. Znají se ti lidé vůbec? Možná se dopoledne uviděli poprvé v životě a odpoledne…

Jedna z dívek měla tmavé vlnité vlasy. Ani jednou se nepodívala na kameru. Buď zírala strnule před sebe, nebo na desku stolu, o nějž se opírala, jako by počítala, jak dlouho to asi ještě bude trvat. Svědčila o tom i jedna ruka sevřená v pěst v gestu bezútěšného odhodlání vydržet. Falcón si uvědomil, že kdyby se kameraman soustředil víc na tváře a mluvený komentář představoval životní osudy „herců”, mohl by takový film mít jisté dokumentární kvality. Napadlo ho také, jestli ti lidé mají mimo tenhle dočasný ubohý svět své partnery. Je možné provozovat sex se sedmi nebo osmi cizími lidmi a pak jít domů na večeři se skutečným přítelem nebo skutečnou přítelkyní? Nebyli nuceni vzdát se normálního života, aby mohli dělat tohle?

Cítil, že mu hruď zaplavuje vlna smutku.

„Všiml jste si něčeho?” zeptal se Ramírez.

„Ničeho, co by mě zaujalo,” odpověděl. „To je těžké, když člověk neví, co hledá.”

„A nevysmívá se nám ten chlap?”

„Je to jeho hra a my ji hrajeme, protože se pokaždé o něm něco dozvíme. Pojďme na čtvrtou scénu.”

Ramírez kazetu převinul o větší kus a našel čtvrtou sekvenci. Začínala večírkem v jakémsi bytě. Náhle se ozval zvonek. Kamera sledovala dívku v upnutých šortkách s trojúhelníkovým vrškem uvázaným na zádech a na krku, jak jde chodbou otevřít. Vpustila dovnitř dva muže a dvě ženy. Ramírez se dotkl prstem obrazovky.

„Všímejte si téhle,” řekl.

Byla to ta dívka s tmavými vlnitými vlasy a zaťatou pěstí ze šesté scény, která se nikdy nepodívala na kameru. „To je paruka,” poznamenal Ramírez.

Kamera sledovala skupinku chodbou do pokoje, kde se odbýval večírek. Tam však mezitím došlo k nevysvětlitelné změně, protože náhle byli všichni nazí a souložili. A nově příchozí, místo aby se se zděšeným křikem obrátili a utekli, se k nim ochotně přidali.

„Tady je znovu,” řekl Ramírez.

Tmavovláska byla do pasu nahá, seděla na pohovce a dívala se na vyboulení na kalhotách muže stojícího před ní. Její ruka se natáhla k mužovu poklopci a kamera najela blíž.

„Víte, kdo to je?” řekl Ramírez.

„Neuvěřitelné,” zakroutil hlavou Falcón.

„To ano,” přikývl Ramírez se zjevným uspokojením. „Je mladší a trochu baculatější, ale není pochyb, že máme tu čest dívat se na seňoru Consuelu Jiménezovou.”

17.

Úterý 17. dubna 2001, policejní ředitelství, Calle Blas Infante, Sevilla

BYLI ZPÁTKY V kanceláři. Falcón seděl za svým stolem a upřeně zíral na kazetu, zatímco Ramírez stál u okna, klepal prstem do skla a přehlížel parkoviště, jako by měl za úkol všechna ta auta do konce týdne prodat.

„V každém případě jsme se dozvěděli, že není panna,” prohlásil Ramírez.

„Víte, čeho tím dosáhl?” řekl Falcón a odpálil hřbetem ruky kazetu na druhou stranu stolu. „Přesně toho, co chtěl. Všechno zamotat.”

„Ale vyhlašoval, že nás chce něco naučit. Je to přece lekce vidění,” namítl Ramírez. Naposledy pohlédl na auta a zakroutil hlavou nad nesplnitelným úkolem.

„Jaké z toho máte pocity vy, který se snažíte postavit případ proti ní?” zeptal se Falcón.

„Nevím,” pokrčil rameny Ramírez a konečně se otočil. „Na jednu stranu to mou teorii podporuje a na druhou ji to boří.”

„To je ono,” řekl Falcón. „Ukazuje to, že je schopná překračovat hranice. Ale proč by měl vrah, kterého ona platila a instruovala…, proč by nám měl tuhle kazetu posílat?”

„Ledaže by ji neposlal on.”

„A kdo jiný? Vezměte si to – Lekce vidění číslo jedna a Raúl Jiménez s uříznutými víčky. V tom názvu je jasná souvislost.” Ramírez přistoupil ke stolu.

„Řekl jste, že nám to poslal, aby nás zmátl,” prohlásil. „Seňora Jiménezová je pod tlakem. Každý den s ní mluvíte, a dlouho.”

„Chcete naznačit, že to poslala ona sama nebo že to nechala poslat?”

„Vezměte si naši reakci. Nemůžeme uvěřit, že by byla něčeho takového schopná. Ale uvažujte o tom. Před dvaceti lety hraje v pornografickém filmu. No bože, to je toho. Zřejmě k tomu měla svůj důvod. S největší pravděpodobností finanční tíseň. Co jí může kdo vyčítat? Ze se místo toho, aby dřela deset let jako uklízečka, rozhodla opatřit si peníze tím, že vykouří pár mužských ocasů? Co s tím chcete dělat? Ten film by mohl mít negativní dopad na její život jen tehdy, kdybychom ho rozeslali jejím přátelům v Seville s červeným kroužkem kolem její hlavy a vysloveným upozorněním: Podívejte se, jak se Consuela Jiménezová předvádí v levném pornofilmu. Jenže pokud nemáte rozpočet na to, abyste ji nechal sledovat, nebudete ho mít ani na tohle.”

Ramírez si nemohl pomoct. Neomalená, nepotlačitelná útočnost si vždycky najde cestu ven.

„Možná je v té, lekci vidění’ obsaženo ještě něco jiného než pouze vizuální vjem,” řekl Falcón. „Myslím tu scénu, která šla na obrazovce, když vrah filmoval Raúla Jiméneze s Eloisou Gómezovou. Co by to vypovídalo o samotném Jiménezovi…, jestliže věděl, na koho se dívá?”

„Ze byl dost divný.”

Falcón přemýšlel o větvení cest, jimiž se ubírají procesy v lidském mozku…^ všech těch nesčetných volbách. Touhle cestou nebo tou druhou? Co je to za sílu, která ovlivňuje instinkt tak, že si vždycky vybere horší možnost? Proč neustále dochází k takovým absurditám, že místo aby člověk ležel v posteli se svou krásnou ženou a těšil se z manželství a z dětí, ocitá se ve své pracovně s děvkou a sleduje přitom manželku, jak se trapně předvádí v ubohém pornofilmu? Instinkt Raúla Jiméneze se rozhodl pro bezuzdnou nemorálnost.

„Když vezmete v úvahu podobu Consuely Jiménezové s jeho mrtvou ženou…, je skoro nemožné představit si, co se mohlo odehrávat v jeho hlavě,” řekl. „Co přitom cítil.”

„Vinu,” nadhodil Ramírez.

„Pocity viny předpokládají vnímavost.”

„Tak nevím,” řekl Ramírez, lehce znuděný. „Co s tím tedy uděláme?” „Promítneme jí to…, Consuele Jiménezové. Uvidíme, jak na to bude reagovat.”

„Jsem pro.”

„Taky se ještě musíme před obědem setkat s Calderónem,” dodal Falcón. „Nemyslím, že by bylo produktivní, kdybychom u toho byli oba a pásli se na její reakci. Vy můžete využít čas účelněji, když připravíte materiály pro Calderóna. A taky můžete zavolat Baenovi, pokud je pořád u těch speditérů, a říct mu, aby se pokusil omrknout ty věci, co tam má Raúl Jiménez uskladněné. Anebo aspoň získal jejich seznam.”

Ramírezova tvář ztemněla potlačovaným hněvem. Neměl rád, když se jeho machinace obrátily proti němu, a už vůbec se mu nelíbilo, že ho Falcón vyloučil z podívané na ponížení Consuely Jiménezové. Nemohl však nic dělat.

Falcón jí zavolal. Souhlasila, že ho přijme, ale požádala ho, aby se to odbylo ještě před podáváním oběda v restauracích.

Falcón si na toaletě vzal další orfidal. Když viděl, jak byl první prášek účinný, napadlo ho, že by mohl s tímto prostředkem strávit zbytek života. Při cestě ztichlým městem přemýšlel o tom, že doktor Valera by mohl mít pravdu – že to skutečně může být jen obyčejný stres. Člověk dnes žije uprostřed mírné, ale neustálé úzkosti. Protože už nedochází k jasně vymezeným převratným událostem, které mění svět, lidé se dnes soustřeďují na malichernosti každodenního života a vybíjejí svou energii v práci a v různých aktivitách, aby potlačili úzkost, jež jde ruku v ruce s relativním klidem. Ano, to je ono, uvažoval. Pár týdnů pojedu na tyhle pilulky, dořeším Jiménezův případ a pak si vezmu dovolenou.

Vzadu za budovou soudu byla spousta místa. Zaparkoval a vydal se přes Jardines de Murillo do čtvrti Santa Cruz. Cestou si vzpomněl na lékařova slova o nejkrásnějším španělském městě, zpomalil a rozhlédl se kolem, jako by se v těchto místech ocitl poprvé. Obloha byla jako vymetená, vzduch svěží, koruny vysokých palem se kývaly v záplavě blankytné modři a andaluské slunce vrhalo na hladké valouny dlažby pruhované vzory vytvářené listy palem. Z bílých a okrově žlutých zdí splývaly dolů záplavy květů buganvílií, po deštích bujných a téměř pohádkově barevných. Z černých mříží balkonů se zase kývaly krvavě rudé květy pelargónií a v tichých ulicích se vznášela vůně kávy a čerstvého pečiva. A když člověk vyšel z úzkých uliček s chladivou dlažbou do chvějivého tepla otevřených náměstí, kde v tichu zářily zlaté kameny zdí starých chrámů, zatetelil se blahem.

Kráčel pod vysokými platany na Plaza Alfalfa a litoval, že má takovou práci – že musí v rozporu se vší tou krásou a svěžestí jarního města působit lidem bolest a vyvolávat v nich rozpaky a stud. Sekretářka ho uvedla do kanceláře Consuely Jiménezové. Seděla za svým pracovním stolem, s rukama položenýma dlaněmi dolů na desce, ramena, zdůrazněná vycpávkami, bojovně vystrčená. Falcón se posadil do nabídnutého křesla. Stále v útrobách cítil zvláštní uvolněnost. Ty skvělé pilulky… Připadal si jako někdo, kdo poslouchá se sluchátky na uších svou oblíbenou hudbu a musí se přemáhat, aby si nezačal nahlas zpívat.

Podal jí videokazetu uloženou v průhledném plastovém obalu na důkazní předměty. Obrátila ji a přelétla pohledem název. Řekl jí, že to dostal dnes dopoledne poštou.

„To je jedna z pornokazet mého manžela, že?”

„Ta, kterou měl puštěnou, když byl v ten poslední večer ve své pracovně s prostitutkou. Byla k ní přiložena kartička s upozorněním, že se máme zaměřit na scénu číslo čtyři a šest.”

„Dobře, a co se stalo, vrchní inspektore?”

„Nemáte tušení, co na té kazetě je?”

„Nezajímám se o pornografii. Tyhle věci se mi oškliví.” „Podle oblečení herců a hereček jsme usoudili, že je to natočeno někdy před dvaceti lety.”

„Oblečení? V pornofilmu? To je pro mě novinka.” „Samozřejmě na začátku.”

„Dobře, tak pokračujte. Zřejmě chcete k něčemu dospět, tak ven s tím.” „V těch dvou scénách, které jsme si podle instrukce neznámého zasilatele měli prohlédnout pečlivěji, jste vy, seňoro Jiménezová. Vy, jako mladá žena.” Nastalo dlouhé ticho. „Proč myslíte, že…?” začal Falcón. „O čem to mluvíte, vrchní inspektore?”

Její tvrdý útočný tón okamžitě zviklal jeho jistotu. Myslí mu bleskla možnost, že se mohli mýlit, že ta mladá žena s vlnitými vlasy není ona, a téměř se mu zatočila hlava při představě, že se dostal do nejtrapnější situace v celé své profesní kariéře.

„Kladu si otázku, proč nám to ten neznámý posílal,” řekl, aby se uklidnil a získal čas.

„A já si zase kladu otázku, proč jste přišel do mé kanceláře s tak nechutnou záležitostí.”

„Máte tady videopřehrávač?”

„Pojďte se mnou,” řekla stroze a sebrala kazetu ze stolu.

Vyšla před ním z kanceláře a vedla ho chodbou k místnosti, v níž byla malá pohovka, židle a televizor s videem. Falcónovi dalo práci, než si na zpocené ruce natáhl latexové rukavice. Páska v kazetě byla nastavená na čtvrtou scénu. Rozhodl se ušetřit ji toho největšího ponížení a přehrát jí jen úvod, v němž nově příchozí vstupují do bytu. Pustil video a nechal ho běžet, až kamera najela na její tvář. Opravdu je to ona, uvědomil si a chtěl video zastavit, jenže tlačítko STOP nefungovalo nebo něco nebylo v pořádku, protože film běžel dál. Mladá Consuela rozepnula zip mužových kalhot a vylovila z nich jeho penis. A v tom okamžiku ho seňora Jiménezová, rudá hněvem a studem, prudce odstrčila, vypnula video a vytrhla z něj kazetu.

„To je důkazní předmět,” vykřikl Falcón.

V tu chvíli však už kazetu hodila na zem a dupla na ni. Plastové pouzdro prasklo a zůstalo jí viset na podpatku. Snažila se ho setřást, ale protože na podpatku lpělo jako psí lejno, odkopla botu, rukama kazetu z podpatku strhla a vší silou jí mrštila o zeď. Všechno se odehrálo v několika vteřinách, a teprve pak se Falcónovi podařilo zmocnit se zbytků kazety s páskou. A ještě i teď po něm šla jako rozzuřená lvice, tloukla ho pěstmi do hlavy a do zad, sinalá bezmocným vztekem, a křičela horší nadávky, než kdy slyšel v drogových brlozích San Pabla. Konečněji chytil za ruce a houkl na ni, aby toho nechala. Zhroutila se na něj, a jako by v tom výbuchu vyčerpala všechny síly, rozplakala se mu na rameni.

Dovedl ji k pohovce a posadil ji. Zabořila si tvář do dlaní. Uvažoval, zda to bylo předstírané nebo doopravdy? Pomalu se vzpamatovávala. Posadil se na židli, aby na ni viděl.

„Ano,” vydechla po chvíli.,, Byla jsem to já.”

„Měla jste problémy?”

„Slabou chvilku,” řekla. Zredukovala hodiny, které to muselo trvat, na pouhou chvilku.

„Problémy s penězi?”

„Se vším,” zamumlala s pohledem upřeným do hlubiny nevyhnutelnosti toho, co ji čeká. „Už jsem vám řekla o svém druhém potratu, který platil můj milenec. A tohle předcházelo tomu prvnímu, který jsem si platila sama. Letenka do Londýna a zpátky, hotel a nemocnice. Musela jsem za dva měsíce vydělat spoustu peněz a nikdo mi s tím nepomohl.”

Zachvěla se a zvedla ruku k ústům, jako by se jí dělalo špatně.

„Na takové věci se nechce vzpomínat,” pokračovala. „Nedovedete si představit, jaké to je, když musí těhotná žena dělat takové věci, aby si vydělala peníze na zničení svého plodu. Pochopte, jak je to pro mě… hrozné,” řekla a ukázala hlavou na trosky kazety.

Byla to velká lekce, tahle Lekce vidění č. 1. A možná by bylo dobře, kdyby ji viděl i Ramírez, neboť přinášela cenné svědectví o vrahově profilu. O tom, že ví, jak dosáhnout svého. Že hledá okamžiky hanby a hrůz v minulosti lidí, pak jim je ukáže a nutí je, aby je znovu prožívali.

, Ale jak o tom mohl někdo vědět?” zeptal se Falcón. „Máte ponětí, kdo by to mohl být?”

„Už jsem to ze svého života vymazala. Nedokážu si na nic vzpomenout. Udělala jsem to, co jsem musela udělat, abych dostala peníze, a když to bylo za mnou, sprovodila jsem to ze světa. Vlastně ani pořádně nevím, koho jsem tenkrát znala. Vrátila jsem se z Londýna a začala jsem úplně jiný život.”

„A otec?”

„Zřejmě myslíte muže, který se nestal otcem,” řekla. „Byl to mechanik v autoservisu mého otce. Když jsem mu řekla, že jsem těhotná, utekl. Už jsem ho nikdy neviděla.”

„Ale jak se o tom mohl někdo dozvědět?”

„Nemohl,” odpověděla. „Bylo to poprvé v mém životě, kdy jsem jednala naprosto sama. Dokonce ani vlastní sestře jsem nic neřekla.”

„A jak jste si našla tu kliniku v Londýně?” zeptal se. Věděl, že by už o tom nejraději přestala mluvit, ale on se jí musel ptát. Musel všechna ta fakta zjistit.

„Můj lékař mi dal adresu jisté ženy v Madridu, která věděla všechno, co bylo potřeba.”

„A ty peníze… Jak jste se mezi těmi lidmi ocitla?”

„O tom zase byli informovaní jiní,” řekla. „To nebyla náhoda, že jsem se ještě v to odpoledne setkala v kavárně s jednou dívkou. Ta mi navrhla… práci, za níž bych mohla dostat přesně tu sumu, kterou jsem potřebovala.”

„Setkala jste se s ní ještě někdy potom?”

„Ne. Už nikdy.”

„A s těmi ostatními z toho filmu?” zeptal se. Zavrtěla hlavou.

„Víte,” řekla po chvíli, „vzhledem k tomu, v jakých nechutných věcech se angažovali, to byli překvapivě slušní lidé. Dělali jsme odporné věci a za normálních okolností by to muselo být hrozné, ale vykouřili jsme pár džointů a hned bylo všechno snesitelnější. Dokonce můžu říct, že byli ohleduplní a příjemní. Aspoň v tomhle jsem měla štěstí. Věřte mi, že jsem se setkala v restaurátorské branži s horšími lidmi. A sex… Člověk cítil všechno možné, jen ne sexuální vzrušení. Pro muže bylo nejtěžší přivést se k erekci, protože všechno bylo tak nevzrušivé, tak nesexuální…”

Falcóna napadla otázka, ale potlačil ji v sobě dřív, než ji vyslovil. Dokonce i jemu se zdála odporná.

„Řekla jste, že jste začala úplně nový život, když jste se vrátila do Španělska…”

„Noc před operací jsem bydlela v jakémsi levném hotelu ve Victorii. Nemohla jsem tam vydržet a vydala jsem se do města, abych se uvolnila a přišla na jiné myšlenky. Došla jsem na Hyde Park Corner a pak jsem pokračovala po Piccadilly na Spepherďs Market a na Berkeley Square. Takhle jsem se dostala až na Albemarle Street a ocitla se před jakousi uměleckou galerií. Právě se tam konala vernisáž nějaké výstavy. Pozorovala jsem lidi, kteří tam přicházeli a zase odcházeli. Všichni byli krásně oblečeni a vypadali kultivovaně. Napadlo mě, že žádná z těch žen by se určitě nenechala přivést do jiného stavu mechanikem z autoservisu, a rozhodla jsem se, že se pokusím být taky taková. Ze se s takovými lidmi budu přátelit a stanu se jednou z nich.

Když jsem se vrátila do Madridu, začala jsem pracovat, abych se mohla pěkně obléknout. Pak jsem zašla za jedním majitelem galerie, ale on mě odmítl. Řekl mi, že bych mu nebyla k ničemu, protože nemám o obrazech a o výtvarném umění ani ponětí. Udělal ze mě hloupou husu. Provedl mě svou galerií a ukázal mi, jaký jsem ignorant. Pak se mě zeptal na rámy. Rámy? O žádné rámy jsem se nikdy nestarala. Poradil mi, abych se naučila psát na stroji, a vyprovodil mě ven.”

Falcón na ni hleděl a uvědomil si, že ho úplně fascinuje – tím, jak působila, svou energií, čistým charakterem… Ruku položenou na opěrce pohovky měla sevřenou v pěst jako v tom filmu.

„Studovala jsem dějiny výtvarného umění. Ne oficiálně, to jsem si nemohla dovolit. Zabývala jsem se tím ve volném čase. Navštěvovala jsem výrobce rámů, hovořila s nimi a setkávala se s malíři. Samozřejmě že to nebyli žádní slavní umělci, ale přesto lidé, kteří věděli, o čem mluví. Prodávala jsem v obchodě s potřebami pro malíře. Tam jsem se všechno naučila. A taky jsem se setkávala se zavedenějšími umělci… Tak jsem konečně získala místo v galerii. Pak jsem zašla za chlapíkem, který mě při mém prvním pokusu odmítl. Už si na mě nevzpomínal. A zatímco jsme spolu mluvili, vešel Manolo Rivera… Znáte ho?”

„Osobně ne. Jenom jméno.”

„Sotva tedy Manolo Rivera vstoupil, hned mě políbil a řekl mi hola a majitel galerie mi okamžitě nabídl místo. Samozřejmě to pro mě bylo velké zadostiučinění, když jsem ho teď mohla odmítnout já.”

„Věděl váš manžel o něčem z toho, co mi vyprávíte?”

„Ne. Jste jediný, komu se s tím svěřuju, vrchní inspektore,” odpověděla. „Intimita je snadnější s těmi, kteří s vámi nesdílejí postel. A kromě toho… my dva se už známe, nemyslíte, done Javiere?”

Falcón na ni zamrkal. Nebyl si zcela jistý, kam tím míří.

„Vypadáme, jako když jsme uvnitř,” pokračovala, „ale nejsme. Jsme vně a díváme se dovnitř, jako váš otec.”

„Ale váš manžel ne,” poznamenal, aby změnil téma.

„Raúl? Ten už byl ztracený případ. Jestliže se díval na tohle, když byl s tou svou děvkou, co to o něm vypovídá?”

„Ramírez si myslí, že při tom cítil vinu.”

„Ramírez není tak hloupý, jak vypadá,” řekla. „Je jen příliš… chlapák.” „Vy si tedy nemyslíte, že to váš manžel věděl – že vás v tom poznal?” zeptal se Falcón.

„Nechce se mi věřit, že by to věděl.” „Ale tu podobu viděl, ne?” Přikývla.

„A myslíte si, že když se díval na někoho, kdo se podobá jeho první ženě…”

„…a chová se jako děvka,” dodala za něho.

„…, že si tím mohl kompenzovat pocit viny?”

Pokrčila rameny. Pak vstala, uhladila si sukni a řekla, že musí jít na oběd.

Vracel se pěšky k budově soudu. Den opět zešedl a listy palem chřestily v lehkém větru, který odněkud přivál oblaka. Před soudem na něj čekal Ramírez s tlustou složkou spisů pod paží. Prošli ostrahou budovy. Ramírez vytáhl ze složky papír – soupis majetku Raúla Jiméneze uloženého ve skladu firmy Mudanzas Triana.

Falcón si cestou do kanceláře soudce Calderóna soupis přečetl. Obsahoval kompletní výbavu filmového amatéra – osmimilimetrovou kameru, cívky na filmy, projektor, promítací plátno… Soudce už na ně čekal. Stál za stolem a držel ruce, jako by je chtěl vytlačit zpátky na chodbu.

Úterý 17. dubna 2001, budova soudu, Sevilla

FALCÓN A RAMIREZ vypnuli mobily a posadili se. Teprve pak Calderón změnil postoj a taky se posadil, i když způsobem, jako by jen s obrovskou námahou přemáhal hněv.

„Tak prosím,” řekl a sepnul prsty do stříšky. „Začněme s posledními informacemi o hlavním podezřelém.”

„Tady došlo k podstatnému posunu,” řekl Falcón a Ramírez vytáhl ze složky dva „vyčištěné” snímky předpokládaného vraha, pořízené na hřbitově, a podal je Calderónovi. „Domníváme se, že tohle je vrah,” řekl.

Calderónovy oči se rozšířily, ale jakmile uviděl kvalitu snímků, znovu se zachmuřil. Falcón pokračoval komentářem o tom, jak ke snímkům přišli. Připadlo mu však, že jeho hlas zní, jako by nevycházel z hrdla, ale z nějakého hlasového syntetizéru. Cítil únavu. Únavu, která ho oddělovala od něj, od jeho podstaty. A ústa produkovala další fráze: „…domníváme se, že jde o muže ve věku mezi dvaceti až čtyřiceti lety…”, „…další vývoj…”, „…kazeta s pornoscénami…”, „…zmátlo naše vnímání hlavní podezřelé…”. Odmlčel se pouze ve chvíli, kdy Calderón zvedl ruku a četl hlášení o pornokazetě. Pak nechal ruku klesnout. Falcón znovu spustil svůj neosobní magnetofon a přitom ho napadlo, kolik asi slov člověk vypustí z úst za celý život. „Prostitutka Eloisa Gómezová…”, „…po páteční noci nezvěstná…”, „…došlo ke kontaktu…,”, „…ukradeným mobilem…”, „…obava, že byla zavražděna…” To všechno se odehrálo tak dávno, a přesto nedávno, pomyslel si. A pak ty sondy do soukromého života Raúla Jiméneze – únos malého chlapce, sebevražda manželky, dceřino šílenství, synova neuróza; sondy do jiného století, obrazně i doslova. Všechno je teď z jiného století. Jeden velký díl historie byl odložen pryč jako uzavřený, abychom mohli bez zátěže starých vin začít s hromaděním nových špatností.

„Vaše spekulace o tom, co se stalo před půl stoletím, nejsou vzhledem k tomuto vyšetřování relevantní, vrchní inspektore,” prohlásil Calderón.

„Myslíte?” pohlédl na něho Falcón a z náhlého strachu, že se nechal přistihnout, v něm zablesklo světlo inspirace. Alespoň doufal… „Každý motiv má svou historii, pokud není psychotického původu. Jedinou otázkou je, jak daleko do minulosti musíme jít. Do minulého měsíce, kdy se Raúl Jiménez pokusil prodat celý svůj restaurační byznys Joaquínu Lópezovi? Nebo do doby před deseti lety, kdy se jako člen organizačního výboru podílel na přípravách Expa ‘92? Nebo dokonce o šestatřicet let zpátky, kdy mu unesli syna?”

„Soustřeďme se na to, co máme před sebou,” řekl Calderón. „Jste vrchní inspektor a řídíte činnost pěti lidí. Existuje hranice, čeho můžete s těmito prostředky dosáhnout. Zatím jste šli po stopách, které odpovídají vašim možnostem, a někam jste dospěli – například jste získali tyhle snímky. Ale mnohem důležitější na tom je zřejmá vrahova drzost a jeho sklon komunikovat s vámi. Jak jste řekl, ta drzost ho svádí k tomu, aby dělal chyby…, což se mu v případě Jiménezová pohřbu málem stalo osudným. Volá vám, posílá vám věci…”

„Takže vzhledem k reakci Consuely Jiménezové na tu zaslanou pornokazetu navrhujete, abychom ji jako hlavní podezřelou odsunuli stranou a čekali, až s námi bude vrah komunikovat a prozradí se sám?” zeptal se Ramírez.

„Ne, inspektore. Consuela Jiménezová zůstává pevným opěrným bodem vyšetřování. Nic jiného nemáme. Vycházíme z toho, že oběť vraha neznala. V tuto chvíli máme dvě osoby s možným motivem: Joaquína Lópeze s jeho řetězcem Cinco Bellotas, i když jeho motiv je velmi slabý, a Consuelu Jiménezovou, jejíž motiv je klasický nebo až konvenční, řekl bych. Vzhledem k její reakci na video, jak nám ji popsal vrchní inspektor, se ani ona nejeví příliš pravděpodobnou kandidátkou na označení vražedkyně, ale to neznamená, že ji pustíme zcela ze zřetele. Má toho za sebou dost, abychom mohli předpokládat, že je přinejmenším schopná jít tvrdě a bezohledně za svým. Taky působí dojmem, že je znechucená sexuálními avantýrami svého manžela a jeho obchodní nevěrou. Nepřesvědčila mě, že by si nedokázala opatřit někoho, kdo by pro ni tu hrůznou věc udělal. A jestli někoho takového najala a on teď odstranil svou spolupachatelku, může to svědčit o tom, že si vybrala špatně, protože, jak se zdá, se utrhl ze řetězu.”

„Myslíte si, že bychom se měli pokusit komunikovat my s ním?” nadhodil Falcón.

„A co bychom tomu chlapovi řekli?” zeptal se Ramírez.

„Pojďme si ho charakterizovat,” navrhl Calderón.

„Už jsem se zmínil že je drzý a hravý,” řekl Falcón. „A k tomu bych přidal tvůrčí, tvořivá povaha. Věnuje se filmování, myšlence oka, zraku, vidění… Zajímá se o to, jakým způsobem se díváme na věci. Jak jasně je vidíme nebo nevidíme – viz jeho, lekce vidění’.”

„Předpokládám, že nezůstane jen u jedné,” poznamenal Calderón.

„Taky se zajímá o to, jakým způsobem se prezentujeme před světem a jak je to v rozporu s našimi utajovanými životy a možná i utajovanou historií.”

„Připravuje si materiál, dělá si průzkum,” řekl Ramírez. „Točí studii La Familia Jiménez, je informovaný o změnách v souvislosti se stěhováním.”

„Musí mít šarm a schopnost porozumět ztroskotancům tohoto světa, když dokázal přesvědčit Eloisu Gómezovou, aby mu pomáhala,” přidal Falcón. „Ženy, jako je ona, netouží po návštěvách policie a Eloisa musela vědět, že se jich dočká, i kdyby jí řekl, že chce jen ukrást pár věcí.”

„Co dělá – myslím, čím se živí?” zeptal se Calderón. „Musí mít odněkud peníze. Má kameru, video, počítačové vybavení…”

„Jel do Madridu, aby odtud poslal pornokazetu,” řekl Ramírez. „Nemohl to jen tak někomu svěřit. Má čas.”

„Každý, kdo je něčím posedlý, má čas,” poznamenal Falcón. „A může pracovat ve filmovém průmyslu, takže by měl přístup k vybavení. A pokud je na volné noze, má čas i peníze.”

„Soudní lékař uvedl, že na těch víčkách prokázal jistou chirurgickou dovednost.”

„Nemusí jít o chirurgickou dovednost, ale o šikovné ruce,” prohlásil Calderón. „Řekl jste, že je posedlý, vrchní inspektore.”

„Když mi volal podruhé, sdělil mi, že chce vyprávět příběh a že to hodlá udělat po svém. Cítil jsem v jeho hlase hněv a možná i hořkost.”

„Jestli je v něm hněv, mohli bychom toho využít,” řekl Calderón. „Popudit ho ještě víc a donutit ho, aby udělal chybu.”

„Víte, co tvůrčí jedinci nesnášejí?” ozval se Falcón. „Kritiku od lidí, které nepovažují za hodny, aby jakkoliv jejich práci posuzovali. Věřte mi, že o tom něco vím – viděl jsem, jak někdy reagoval můj otec.”

„Ale jeho práce…” řekl Ramírez, „tahle práce… Co o ní můžete říct?”

„Třeba jakých chyb se dopustil,” odpověděl Falcón. „Že víme o hadru nasáklém chloroformem nebo o tom, že byl na hřbitově…, zkrátka jak si počínal neprofesionálně.”

Calderón přikývl. Falcón vytáhl mobil a sevřel ho ve zpocené dlani. Jakmile ho zapnul, přístroj zapípal a upozornil ho na dvě zprávy. První byla textová. Okamžitě si ji zobrazil, protože tenhle druh pošty dostával zřídka.

„Předešel nás,” řekl a podal mobil Calderónovi.

Byla to hádanka ve formě básně.

Cuando su amor es ciego No arde más sufuego. Jamás abrirá los ojos

Ni hablará con los locos. En paz yacen sus hombros Donde se agitan las sombras. Ahora ella duerme en la oscuridad Con sufiel amante de la celebridad.

Milenka je slepá, její oheň již neplane. Již neotevře oči a nepromluví k šílenci. Její ramena leží v klidu tam, kde se hýbou stíny. Teď spí v temnotě se svým věrným milencem, celebritou.

„Můžete mu odepsat, že jeho básnění nestojí za psí štěk. To by ho mohlo naštvat,” řekl Calderón a vrátil Falcónovi mobil.

„Zabil ji,” řekl Falcón hluše. „A vzkazuje nám, že uložil její tělo do Jiménezovy hrobky na hřbitově v San Fernandu.”

„Zavolejte mu,” řekl Calderón. „Povězte mu to.”

Falcón vybral z paměti mobilu číslo Eloisy Gómezové a zavolal na ně. Nikdo se neozval. Všichni tři vyšli ven, nastoupili do Falcónova auta a vyjeli podél řeky k hřbitovu. Ještě když pospíchali uličkou lemovanou cypřiši, která je vedla ke Kristu na kříži, se Falcón neustále snažil volat na číslo Eloisy Gómezové. Bez úspěchu. Když se blížili k hrobce rodiny Jiménezovy, zaslechli zevnitř pípání mobilu. Falcón volání ukončil a pípání ustalo.

Vstoupili dovnitř. Těžký puch naznačoval, že tělo se už začalo rozkládat. Eloisa Gómezová ležela na zádech v prostoru pod rakví Raúla Jiméneze. Mobil měla položený na břiše a pod ním byla zastrčená obálka nadepsaná: Lekce viděni č. 2. Sukni měla povyhrnutou, takže odhalovala černé kalhotky a podvazkový pás, k němuž byla připnuta pouze jedna punčocha. Druhou nohu měla nahou.

Hlava jí spočívala vzadu v temnotě malé hrobky. Falcón vytáhl tužkovou svítilnu a přejel úzkým kuželem tělo. Paže měla zkřížené na hrudi, přičemž ruce stydlivě zakrývaly ňadra. Na krku byla patrná spálenina a temná modřina. Tvář měla stále ještě silně nalíčenou. Na každém očním víčku ležela mince a podle toho, jak hluboko byly mince zapadlé, Falcón usoudil, že oční bulvy chybí. Zatočila se mu hlava. Zavrávoral a musel se opřít o rakev první Jiménezovy ženy. Svítilna mu vypadla z ruky. Vycouval bokem ven a sestoupil ze schůdků. Celý se chvěl.

Ramírez už volal na dispečink policejního ředitelství a žádal, aby poslali hlídkový vůz a techniky, ale aby se neobtěžovali uvědomovat vyšetřujícího soudce, protože už je přítomen na místě činu.

, Jak to tam vypadá?” zeptal se Calderón, když viděl hrůzu na Falcónově tváři.

„Je mrtvá,” odpověděl. „A má vydloubnuté oči.”

, Joder,” vyrazil ze sebe soudce, viditelně šokovaný.

„Na břiše má mobil a pod ním obálku. Je nadepsaná Lekce vidění číslo dvě. Musíme počkat na techniky, než budeme moct něco dělat.”

Falcón poodešel stranou, několikrát se zhluboka nadechl, pak zběžně obhlédl okolí hrobky a vrátil se ke Calderónovi.

„Mluvili jsme o kreativitě toho chlapa,” řekl. „Ale tohle mi zavání improvizací. Myslím, že to neměl v plánu. Že to udělal jen proto, aby nám ukázal, jak dokáže být chytrý. Na tom mu záleží, abychom o tom byli přesvědčeni.”

„Ale jestliže mu pomáhala, bylo mu jasné od začátku, že ji musí odstranit, ne?” namítl Calderón.

„Takhle? Dovedete si představit, jak je těžké dostat tělo na hřbitov? Nemohl s ní jen tak přijít a nést ji přehozenou přes rameno. Podívejte se na ty zdi. Brána je v noci zavřená. To je těžká věc, hodně těžká. A jestliže nebyla jeho komplic, musel si dát práci s tím, aby ji našel, zabil, zbavil se těla tímhle komplikovaným způsobem a použil ji ve svém tématu.”

„V jakém tématu?”

„Oči, vidění, iluze, realita.”

„Myslíte, že pracuje sám?”

„Pořád ve mně zůstávají pochybnosti, že by za tím vším mohla být Consuela Jiménezová, ale respektuji váš názor, že představuje pevný bod našeho vyšetřování a bez ní bychom se ocitli na širém moři. Ano, můj instinkt mi říká, že pracuje sám, ale připouštím jistou malou pravděpodobnost, že ho opravdu najala doňa Consuela. V tom případě odvedl objednanou práci, ale neskončil u ní, protože se mu to zalíbilo. Nebo přesněji, začal to vnímat jako umělecké dílo, něco, v čem se může realizovat.”

„Takže teď si myslíte, že je to umělec?”

„On si s těmi svými lekcemi vidění, básněmi a příběhy, které musí vyprávět, myslí, že je umělec.”

„A kdyby Eloisa Gómezová nebyla jeho komplic, kdyby se v tom bytě ocitla čistě náhodou a on se rozhodl, že se jí musí zbavit, jak ji mohl najít?”

„Její kamarádky v Alamedě mi řekly, že Raúl Jiménez volal dvakrát, protože poprvé tam Eloisa nebyla. Prý chtěl vysloveněji. Takže pokud byl vrah v tu dobu v bytě, mohl zaslechnout její jméno. A taky ukradl Jiménezův mobil, kde bylo její číslo. Ale poslouchejte, tohle je zajímavé, tady ta řádka v jeho básni:, Donde se agitan las sombras’ – kde se hýbou stíny… To jsou její slova. Použila je, když jsme s ní mluvili. Řekla, že toho se ve své branži nejvíc bojí, když se hýbou stíny.”

„Z toho vyplývá, že s ní mluvil,” řekl Calderón. „Navázal s ní jakési přátelství.”

„Jenže to je mezi prostitutkou a klientem velmi neobvyklé.” „Pak už zbývá jen, že ji znal. Z dřívější doby.”

„Vypadá to tak. Ale jestliže někoho navštěvovala soukromě, překvapuje mě, že o tom její kamarádky nevěděly,” řekl Falcón. „Na druhou stranu…, možná jsme její první výpověď špatně vyhodnotili. Navíc jsme policie. Neznám prostitutku, která by nás měla ráda. Žádná z nich nemá chuť se nám svěřovat.”

„Poslyšte, vrchní inspektore,” pohlédl na něj Calderón téměř zděšeně, „myslíte si, že máme co dělat se sériovým vrahem?”

„V každém případě vícenásobným. Jenže teď, po vraždě Eloisy Gómezové, to vypadá, jako by si své oběti vybíral náhodně…, i když jsem pořád přesvědčený, že Eloisa byla součástí jeho tématu, jak jsem řekl. Záleží na tom, jak se definuje význam slova náhodný. Zkrátka u téhle vraždy chybí to, co charakterizuje vraždu Raúla Jiméneze – existence motivu, příprava a plánování. Místo logiky a metodičnosti nastoupil záblesk inspirace, náhlý nápad.”

„Takže si myslíte, že bude vraždit dál?”

„Asi ano…, ale už ne podle náhodného výběru. Bude to odpovídat stylu jeho práce. Ale taky to bude mít něco společného s Eloisou Gómezovou. Kromě toho, Donde se agitan las sombras’ řekla ještě něco jiného, co se zřejmě zrodilo ve vrahově zvrácené mysli.

Když o tom uvažujete, prostitutky si vydělávají na živobytí v temných místech za nebezpečných situací. Denně se setkávají s takovými stránkami lidských povah, na které běžný člověk narazí jen zřídka. Musejí mít instinkt na lidi, aby u svého řemesla přežily, protože spousta vrahů si pro ukojení svých zvrhlých choutek vybírá právě je. Některé muže na nich vzrušuje právě jen jejich slabost a bezbrannost. Zdálo by se, že se Raúl Jiménez, jako vcelku bezúhonný bohatý muž, na nich jen uspokojoval, ale pouze my víme, že se mu mohly v hlavě honit velmi perverzní myšlenky.”

„Dobrá, v jeho případě ji její instinkt informoval správně,” řekl Calderón. „Ale v případě vraha dramaticky selhal.”

„Dostal se jí do hlavy. Získal nad ní vládu. Dosáhl toho, že s ním mluvila. Prostitutky mohou vydržet se svými klienty jen tak, že si od nich udržují odstup. Intimita je smrtelná.”

„Ve světě, kde je intimita smrtelná, bych nechtěl žít,” poznamenal Calderón a Falcón, který od dob svého působení v Barceloně neměl v profesním životě žádného přítele, si uvědomil, že má k tomu člověku blízko.

Uličkou mezi hroby pomalu přijížděl hlídkový vůz a jeho modrý maják blikal mezi bloky z černé žuly a bílého mramoru. Calderón si zapálil cigaretu, ale nezdálo se, že by kouřil s chutí. Falcón vytáhl mobil a zobrazil si druhou zprávu, na kterou po vzrušení z té první zapomněl. Doktor Fernando Valera mu vzkazoval, že mu zařídil konzultaci u psychologa, a dal mu jeho adresu v Tabladille.

Odkudsi se objevili Felipe a Jorge, titíž technici, kteří pracovali v bytě Raúla Jiméneze. Všichni pak stáli a čekali na soudního lékaře. Byla to asi pětatřicetiletá žena s dlouhými tmavými vlasy, sepnutými pod bílou čepicí z umělé hmoty. Prohlídka mrtvého těla jí netrvala ani čtvrt hodiny. Vyšla z hrobky, beze slova podala jednomu z policistů Falcónovu tužkovou baterku a potom odříkala Calderónovi svůj nález. Stanovila dobu smrti na některou z časných hodin sobotního rána a vzhledem ke stupni posmrtné ztuhlosti odhadla, že tělo leží v hrobce od víkendu. Smrt nastala uškrcením, přičemž stopy na krku podle ní nasvědčují tomu, že to vrah provedl punčochou, zřejmě zezadu. K chybějícím očním bulvám se nechtěla vyjadřovat dřív, než provede podrobnější ohledání v ústavu soudního lékařství.

Pak nastoupili Felipe a Jorge. Sejmuli otisky z mobilu a obálky, oba předměty však byly čisté. Potom otevřeli obálku a udělali daktyloskopický test kartičky, která se nacházela uvnitř. Výsledek byl stejný. Se zvednutým obočím podali kartičku Falcónovi. Stálo na ní:

Por qué tienen que aquéllos a quines les encanta el amor? Proč musejí zemřít ti, kdo milují milování?

A na druhé straně byla odpověď:

Porque tienen el don de la vista perfecta. Protože mají dar dokonalého vidění.

Falcón to přečetl nahlas a uložil kartičku do sáčku na důkazní předměty. Soudní lékařka hovořila s Calderónem a jeho sekretářkou, která si dělala poznámky. Ramírez si opakoval vrahův vzkaz.

„Co to má znamenat?” zakroutil hlavou. „Rozumím tomu, ale… Vy víte, co tím chtěl říct, vrchní inspektore?”

„Hm… možná je to míněno ironicky,” odpověděl Falcón. „O prostitutkách se dá těžko říct, že milují milování.”

Ještě to nedořekl a už si pomyslel, že to nemusí být pravda. Vzpomněl si na pandu se smutnýma očima a strnule rozpřaženou náručí v ložnici Eloisy Gómezové a uvědomil si, že vrah mohl proniknout až tak hluboko do ní.

„A ten dar dokonalého vidění?”

„Možná to souvisí s tím, o čem jste mluvil, vrchní inspektore,” ozval se Calderón. „Ze prostitutky musejí mít instinkt – že vidí věci jasně.”

„Punčocha,” poznamenal Falcón. „Stáhl jí jednu punčochu…”

„Asi ji omámil chloroformem, aby to mohl udělat,” mínil Ramírez.

„Asi,” přikývl Falcón, deprimovaný tím, jak přízemním a děsivě praktickým způsobem zřejmě přišla dívka o život. Představoval si, že mezi ní a vrahem došlo ke sblížení, že dosáhli jakéhosi stupně důvěrnosti a pak, třeba při sexu, kdy se vrah přestal hlídat, odhalil svou skutečnou podstatu.

„Kde ji zabil?” zeptal se Calderón. „Zřejmě někde nablízku, nemyslíte?”

„A taky musel mít nějaký dopravní prostředek,” dodal Ramírez.

„Nebo sem mohli přijít spolu a zabil ji přímo tady. Pak tělo někde ukryl,” řekl Falcón. „Tady by to nebyl problém – jsou tu hromady odpadu z výzdoby hrobů a starých věnců…” Požádal Ramíreze, aby si nechal poslat fotografii zavražděné a ukázal ji vrátnému, jestli ji nepozná. „A taky budeme muset celý hřbitov prohledat,” dodal.

Ramírez s mobilem u ucha přehlížel hektary křížů, pomníků a hrobek, jež se táhly všemi směry ke vzdáleným palmám a cypřišům lemujícím zdi hřbitova. Také Falcón se rozhlédl po přeplácané květinové výzdobě kolem, po bezpočtu jmen, po dlouhých řadách mrtvých, které jako by sahaly k modré obloze a k vysokým, závojovitým oblakům na ní.

Hlavní cestou pomalu, jakoby s respektem k pietě místa, přijížděla ambulance. Její lesknoucí se čelní sklo vzbuzovalo dojem, že za ním nikdo není a vůz jede sám od sebe.

„Promluvím s komisařem Lobem a požádám ho o lidi, aby hřbitov prohledali,” řekl Falcón a Ramírez přikývl. Rty vytáhl z krabičky cigaretu a zapálil si.

„Ty oči…,” ozval se zamyšleně Calderón. „Myslíte, že jí je… vyjmul tady?”

„Podle vyjádření jednoho žárlivého manžela, kterého jsem poslal před pár lety v Barceloně do basy, to není nic těžkého,” prohlásil Falcón. „Udělal to své nevěrné manželce. Řekl, že je vydloubl palcem jako ptačí vejce z hnízda.”

Falcón se při té vzpomínce sám zachvěl. Přistoupili k nim oba technici se svými poznatky.

„Zabil ji někde mimo hrobku a vtáhl ji dovnitř už mrtvou,” řekl Felipe. „Je tam málo místa, aby ji mohl nést, tak ji vlekl po schůdkách a pak ji zvedl. Sukni má na boku vyhrnutou, na punčoše, která jí zůstala, má puštěná oka a stehno nahé nohy odřené. Taky jsme na místě našli dost textilních vláken, asi jak se otřel o okraj, ale žádnou krev, sliny ani sperma. A ani žádné zřetelné otisky bot. Ale tohle jsme objevili ve vlasech oběti. Možná byste podle toho mohli najít místo, kde ji zabil…”

Jorge podal Falcónovi sáček s uschlými lístky květů růží a chryzantém, trochu trávy a listí.

„Zahradnický odpad,” dodal Felipe a oba technici odešli.

Calderón podepsal povolení k odvozu mrtvoly. Zřízenci z ambulance uložili tělo do plastového pytle, zatáhli zip a odnesli pozůstatky Eloisy Gómezová do auta. Ambulance pak zacouvala zpátky ke Kristu na kříži v hlavní uličce, provázena udivenými pohledy několika starších lidí, kteří upravovali své hroby. Lobo dal Falcónovi k dispozici patnáct mužů na prohledání hřbitova. Calderón se vrátil k detektivům.

„Ještě k tomu, kde se hýbou stíny’…,” řekl. „Kdybyste se toho báli, šli byste s někým cizím na hřbitov…, navíc s klientem? To mi nedává smysl.”

„Zkuste si představit, jak je těžké dostat mrtvé tělo přes ty zdi tady kolem,” ukázal Falcón. „Podle mě se mu podařilo – nějak – získat si ji a mít na ni vliv. Takový, že mu otevřela dveře Jiménezová bytu a šla s ním na hřbitov.”

„Zabil ji někdy brzy ráno v sobotu,” ozval se Ramírez, který mezitím skončil s telefonováním a vrátil se k nim. „A víme, že tady později byl, protože jsme ho viděli během pohřbu.”

„Možná nevěděl, kde je hrobka Jiménezovy rodiny,” řekl Falcón. „Ale taky filmoval, takže měl dvojí důvod, aby sem přišel.”

„A ta tráva a listí ve vlasech?” nadhodil Calderón.

„Jestli ji zabil tady, mohl ji schovat pod vyhozené květiny z hrobů – zřejmě předpokládal, že je o víkendu nebude nikdo odvážet. A jestli ji zabil kdekoliv jinde a nějak dostal její tělo přes zeď, určitě nechtěl parkovat u hřbitovní zdi příliš dlouho.”

„Ten záblesk inspirace, o němž jste mluvil, ho stál pěknou námahu a riziko,” poznamenal Calderón.

„Ale bylo to pro něj důležité tematicky,” řekl Falcón. „Navíc nám chtěl ukázat, jak je skvělý.”

Calderón se vrátil do budovy soudu taxíkem. Falcón s Ramírezem dali hřbitov vyklidit a pro zbytek dne uzavřít. Pak přijel Lobo s dalšími dvanácti muži a ti do šesti hodin prohledávali celý hřbitov. Černou punčochu objevili na jílci zlomeného meče bronzové sochy toreadora Francisca Rivery a v kontejneru vedle zamknuté rezavé branky ve zdi v zadní části hřbitova našli hromadu suché trávy, listí a uschlých květin. Zeď tam sousedila s pozemkem jakési továrny. Po celé délce podél ní se táhl úzký zarostlý průchod. O zeď tam stály opřené jakési staré kovové dveře a nízký žebřík a tráva v průchodu byla zdupaná. Vidět sem mohla jen ostraha průmyslového objektu při patrole, pokud ji prováděla poctivě. Kontejner byl přiraženy ke zdi. Dalo se předpokládat, že vrah zvedl tělo malé Eloisy Gómezové na zeď a pak je svrhl do kontejneru.

„Tak to už nám udělal podruhé,” řekl Falcón.

„Jako že nás svým vražedným scénářem zmátl?” zeptal se Ramírez.

„Ano. To je jedna z věcí, pro které má vlohy – celý proces zpomalit,” odpověděl Falcón.

„Jo, vždycky musíme všechno opakovat,” souhlasil Ramírez.

„Tohle říkal můj otec o géniech – že všechno, co se kolem nich děje, vypadá jako zpomalené.”

V půl sedmé přijeli Falcón s Ramírezem do Alamedy, ale nikoho z Eloisiny party na náměstí nenašli. Zamířili tedy do jejího bytu v Calle Joaquín Costa. Falcón zazvonil u dveří tlusté dívky, která měla klíč od bytu zavražděné. Přišla jim otevřít v modrém froté županu a růžových chlupatých trepkách. Vypadala ospale, ale jakmile uviděla dva policisty, okamžitě se probrala. Falcón ji požádal o klíč. Řekl jí také, aby začala přemýšlet o tom, co se dělo, když naposledy viděla Eloisu, a aby totéž udělaly její přítelkyně. Ani se nemusela ptát, co se stalo, a beze slova mu dala klíč.

Vstoupili a přivítala je rozpřažená náruč smutné pandy. Oba se rozhlédli po žalostném nakupení věcí jednoho ubohého života. Ramírez si prohlédl levnou veteš na toaletním stolku.

„Co tady míníte hledat?” zeptal se.

„Chci se tu jen porozhlédnout.”

„Myslíte, že tady byl?”

„To se mi zdá příliš riskantní,” řekl Falcón. „Potřebujeme adresu a telefonní číslo její sestry. Ta panda je pro neteř.”

Ramírez pohlédl na svého šéfa a viděl ztracence bez rodiny, člověka vzbuzujícího soucit.

„Vloni jsem při férii vyhrál něco podobného pro svou dceru,” řekl a kývl směrem k tichému tvoru. „Ona takové hračky miluje.”

„Je zvláštní, jak plyšoví mazlíčci dokáží probudit tenhle druh instinktu,” poznamenal Falcón.

Ramírez se raději stáhl, aby se vyhnul nebezpečí, že se rozhovor dostane do příliš důvěrných vod.

„Zase tak dokonalé vidění neměla,” poznamenal, když si všiml kontaktních čoček na nočním stolku.

„Znala ho už předtím,” řekl Falcón, „jsem si tím jistý. Vezměte si to jeho filmování La Familia Jiménez-Musel vidět, že si Raúl Jiménez vybírá pořád stejnou prostitutku. Určitě ho napadlo pídit se po tom proč.”

„Zřejmě šoustala nejlíp v celém městě,” prohlásil Ramírez hrubě. „Musel k tomu mít nějaký důvod.”

„Třeba ten, že vypadala velmi mladě,” řekl Ramírez. „Možná právě to ho vábilo.”

„Možná… Jeho syn říká, že se do své první ženy zamiloval, když jí bylo třináct.”

„V každém případě to jsou jen dohady, vrchní inspektore.”

„A co jiného máme ke konstrukci našich idejí?” zeptal se Falcón. „Při stopě, kterou po sobě zanechává, nepotřebujeme žádná další vodítka.”

„Ale soudce Calderón je toho názoru, že stále máme hlavního podezřelého.”

„Ano, zapomněl jsem na ni, inspektore.”

„Jestli někoho najala a teď vidí, že pustila ze řetězu šílence, zřejmě se sama necítí nejbezpečněji,” pokračoval Ramírez. „Pořád si myslím, že bychom ji měli zmáčknout.”

Otevřenými dveřmi uviděli, že za tlustou dívkou z vedlejšího bytu přišlo několik kamarádek. Falcón v nich poznal prostitutky, s nimiž mluvil v Alamedě. Ramírez mezitím našel Eloisin adresář. Oba pak zamířili za dívkami, které postávaly v místnosti plné kouře.

Falcón jim oznámil, co se stalo. Žádná na to neřekla ani slovo, ticho rušilo jen cvakání laciných zapalovačů a vydechování kouře. Zeptal se jich, jestli se Eloisa stýkala s někým mimo své řemeslo, a z hloučku se ozvalo posměšné chichotání. Naléhal na ně, aby o tom přemýšlely, a všechny řekly, že to není třeba. Kromě sestry v Cádizu podle nich nikoho neměla. Pomalu putoval pohledem po jejich tvářích. Viděl v nich výraz běženců. Běženců před životem, kteří uvízli na hranicích civilizace, daleko od útěchy. Řekl jim, že mohou jít. Zůstala jen tlustá dívka.

„Někoho měla,” prohlásila, když její kamarádky odešly. „Ne ňákýho pravidelnýho šamstra, ale viděla se s ním víc než jednou. Říkala, že je jinej.”

,, Proč jste mi to neřekla, když jsem s vámi mluvil poprvé?” zeptal se Falcón.

„Protože jsem myslela, že utekla. Mluvila o tom, že to chce udělat.”

„Začněte od začátku,” vybídl ji Falcón.

„Říkala, že s ní nechce…, že nemá zájem o sex. Jenom s ní mluví.” „Jeden z těch…,” ozval se Ramírez, ale Falcón ho pohledem umlčel. „Řekl jí, že je spisovatel. A že dělá něco pro film.” „O čem spolu mluvili?”

„Ptal se jí na všechno…, jak žije. Na všechno, na každou podrobnost. A zvlášť se zajímal o to, čemu říkal.překračování hranic’.” „Víte, co tím myslel?”

, Jo. Když byla poprvý s chlapem. Když byla poprvý s chlapem za peníze. Když někomu poprvý dovolila, aby jí dělal jistý věci. Když poprvý otěhotněla. Když měla první potrat. Když ji někdo poprvý zmlátil, vytáh na ni nůž, vrazil do ní pistoli… Prostě tyhle hranice.”

„A jenom spolu o tom mluvili?”

„Platil jí za sex, ale většinou mluvili,” odpověděla. „A ke konci už jen mluvili.”

„Řekla vám, jak vypadá?” zeptal se Falcón. „Nebo odkud je? Jak se jmenuje?”

„Sergio…, aspoň tak o něm mluvila.”

„A to byl on, za kým šla v tu páteční noc?”

Pokrčila rameny.

„Viděla jste ho někdy?”

Zavrtěla hlavou.

„Musela vám ho nějak popsat.”

„My jsme opatrný, když si něco sdělujem. To by se nám mohlo vrátit,” řekla. „Jenom se zmínila, že je hezkej. Možná prozradila víc svý sestře.”

„Myslíte tedy, že do něj byla zamilovaná, když s ním chtěla utéct?”

„Říkala, že takhle s ní ještě žádnej mužskej nemluvil.”

„A prozradil jí něco o sobě?”

, Jestli jo, tak mně o tom nic neřekla.”

„A co o něm ještě víte…, kromě toho, že se jmenuje Sergio?”

„Jen to, že dělal velmi nebezpečnou věc… Ze jí dával naději.”

„Naději?” opakoval Ramírez, jako by si nemohl uvědomit smysl toho slova.

„Podívejte se kolem sebe,” řekla tlustá dívka. „A zkuste si představit, co s váma udělá naděje, když žijete takhle.”

Kolem osmé se vrátili na policejní ředitelství, ale ještě předtím byt Eloisy Gómezové prohledali a zapečetili ho. Nic pozoruhodného nenašli. Probrali adresář v Eloisině mobilu, který vrah zanechal na jejím mrtvém těle, ale žádný Sergio v něm nebyl. Falcón nechal Ramíreze u administrativy a sám se rozjel do Tabladilly na dohodnutou schůzku s psychologem. Zaparkoval na druhé straně ulice a chvíli přecházel podél auta, jako by stále váhal, zda na konzultaci vůbec jít.

Vrátila se mu vzpomínka na otce, který nutil automechaniky, aby se vrtali v motoru jeho jaguáru, třebaže fungoval perfektně. Vždycky říkal, že to dělá „aby předešel poruše, která uzrává”. Bylo to bláznovství. Posedlost. Jenže on, Javier Falcón, nějakou „údržbu” potřeboval. Ale co se tím stane? Jaké děsivě černé vlákno mu psychoanalytik vytáhne z chaotického propletence jeho mozku? A rozmotá ho? Zbaví ho toho chaosu? Viděl se omámeného a s pootevřenými ústy, jak mu dva asistenti v bílých pláštích strkají ruce do operačního oděvu. Stačí jeden nepatrný řez skalpelem a člověk je oproštěn od zátěže své minulosti. Uvědomil si, že ztrácí nervy, když myslí na operaci mozku. Vždyť spolu budou jen mluvit, nic víc. Vytáhl kapesník, utřel si zpocené dlaně a vykročil přes ulici.

Schodiště bylo buď nekonečné, nebo se mu takové zdálo a nahoře musel zatnout zuby, aby zaklepal a otevřel dveře. Za stolem seděla dívka.

,, Hola, seňore Falcóne,” řekla s veselým výrazem, který je třeba používat ve styku s jedinci s narušenou psychikou. „Vy jste tady poprvé, že?”

Měla blond vlasy a velké našpulené rty. Podala mu formulář, aby ho vyplnil. Nevzal si ho. Na stěně za dívkou visel jeden z mnoha obrazů jeho otce, jejichž tématem je portál chrámu Iglesia Omnium Santorum. Když se rozhlédl po místnosti, objevil další otcův obraz – jednu z větších a méně úspěšných abstraktních krajin.

„Seňore Falcóne,” řekla dívka a vstala. Spodní lem sukně měla v úrovni desky stolu.

Věděl, že toho nebude schopen. Že nedokáže před někým sedět a mluvit o životě a práci svého otce. Že nedovolí cizímu člověku, aby se mu šťoural v hlavě, hledal tam záhyby a varhánky tkaniny jeho myšlenek a pokoušel se je vyžehlit. Otočil se a beze slova odešel. Bylo to to nejsnadnější, co za celá léta udělal. Prostě se sebral a vypadl.

Když nastupoval do auta, rozbouřily se mu v hrudi děsivé turbulence, ale během jízdy se staženými okny to přešlo. Vešel do Britského institutu, posadil se vzadu a nepřítomně sledoval lekci na téma kondicionály. Kdybych zůstal u toho cvokaře, bylo by mi teď líp, uvažoval. Kdybych neztratil nervy, vyzpovídal bych se ze svého šílenství a ulevilo by se mi. Určitě by mi pomohlo, kdybych o tom mohl s někým mluvit.

Rozhlédl se po ostatních studentech. Pedro, Juan, Sergio, Lola… Sergio? Myšlenky mu přeskočily na jinou kolej a začaly v hlavě bobtnat. Sergio. Mohli bychom tomu šílenci zavolat, uvažoval. Rád mluví. Vidí věci jasně. Dostane se dovnitř, všechno převrátí a nově uspořádá. Hovořil s Eloisou, dal jí naději a vytrhl ji z beznaděje jejího života. Proč bych si nemohl promluvit s ním? On mi chce vyprávět svůj příběh, tak proč bych mu nemohl povědět já svůj? Dovolit mu, aby mi vyhnal ty děsivé démony z mozku.

„Říkal jste něco, Javiere?” ozval se učitel.

„Omlouvám se, jestli jsem přemýšlel nahlas,” vyhrkl.

Zakroutil hlavou a skoro se tomu zasmál, jak mu jeho bizarní myšlenky překryly celý okolní svět a odsunuly ho do mlhavého pozadí. Znovu se ponořil do problematiky konstrukce mechanismu jazyka. Jak snadné je sestavovat slova k sobě, jak uklidňující… Vždyť přitom nemůže dojít k ničemu horšímu, než že se vytratí jejich smysl.

Přidal se k několika dalším studentům a zašel si s nimi něco vypít. Vybrali si bar Barbiana na Calle Albareda. Pili pivo a dali si k tomu atún encebollado, tortillitas de camarones. Nikdo z jejich skupiny nepatřil ke klientele tohoto baru, neboť tu, jak říkali, tvoří muy pijo – ti lepší -, zřejmě z farem na venkově. Teprve když se Lola začala tvářit rozpačitě, změnili téma v domnění, že Falcón, se svým oblekem a kravatou, je také muy pijo.

Rozešli se dřív, než byl připraven vrátit se domů. A byl k tomu vůbec někdy v těchto dnech připraven? Jeho dům bylo vězení, jeho pokoj cela a postel středověký skřipec, na nějž sám sebe každou noc natahoval. Vydal se na obchůzku města, držel se skupin v dobře osvětlených barech, upíjel pivo mezi nimi, až si ho všimli a odtáhli se od něj.

Zakončil večer pod vysokými palmami a v ještě hlubší temnotě mohutného gumovníku na Plaza del Museo de las Bellas Artes. Demižon byl v plné permanenci a ve vzduchu se nesla vůně hašiše, cinkot skla a šurh hlasů lidí, kteří se tvářili, jako by neměli potuchy, co jsou to starosti.

Výňatky z deníků Francisca Falcóna

30. června 1941, Ceuta

Dnes odpoledne za mnou přišel Pablito, lehl si na mou postel, ubalil si cigaretu a kouřil. Chtěl mi něco říct. Věděl jsem to, ale jako vždy jsem si ho nevšímal. Kreslil jsem jednu Berberku, kterou jsem dnes dopoledne uviděl na tržišti. Pablitova nenucenost mě dráždila. Kouřil jako kráva, pořád u toho přežvykoval.

„Jdeme do Ruska,” řekl potom. „Pobíjet rudý. Nakopat jim prdel v jejich vlastní zemi.”

Položil jsem tužku a otočil se k němu.

„Dostal nás do toho Generál Orgaz. Dobrovolně. Prapor má zformovat plukovník Esperanza. Bude ho sestavovat z Udí z legií, z Maurů a z příslušníků oddílů Flecha tady v Ceutě.”

Myslím, že nějak podobně mi to Pablito oznámil. Jako by to byla banální věc. Jsem totálně znuděný a skoro jsem to uvítal. Za posledních pár let se toho stalo tak málo – málem jsem zapomněl, že mám tenhle deník. Mým deníkem jsou teď mé kresby. Odvykl jsem si psát. Na dva roky mi stačily čtyři stránky. Ale není to rytmus života, tohle střídání? Člověk prožívá dobu hektických změn a pak si na ně dlouho zvyká, až cítí, že opět nadešel čas změn. Jediným mým motivem je nuda. Možná je to u Pablita totéž, ale on to zabalí do antikomunistické rétoriky. Paradoxní je, že právě on nemá ani ponětí, co to komunismus je.

8. července 1941, Ceuta

Do přístavu se s námi přišla rozloučit spousta lidí. Generál Orgaz nás všechny vyburcoval z klidu. Jestli jsme to nikdo z nás předtím ani netušil, tak nyní jsme si to uvědomili naprosto jasně – že jsme politický nástroj. (Nemluvím teď jako Oscar?) Naše uniformy vypovídají o tom, co se děje v Madridu: máme červené barety karlistů, modré blůzy falangistů a khaki kalhoty legionářů. Roajalisté, fašisté a vojenské síly, všichni jsou uspokojeni a zapojeni do dějin.

Němci jsou už celé měsíce v Pyrenejích. Kolují řeči, že se chystají vyslat úderné oddíly, aby zabraly Gibraltar, což zní skoro jako invaze. Jdeme do Ruska, aby měli Němci ke Španělsku lepší poměr a aby to vypadalo, že jsme na jejich straně. Noviny do nás hustí, že náš skutečný nepřítel je Stalin, ale nikde ani zmínka o tom, že vstupujeme do války. Hrají se politické hry a my jsme v jejich středu. Mám pocit, že tahle výprava skončí katastrofou, ale sotva jsme vypluli z přístavu, chytilo se nás hejno delfínů a doprovázelo nás většinu cesty do Algecirasu. Zdá se mi to jako dobré znamení.

10. července 1941, Sevilla

Ubytovali nás v kasárnách na jižním konci města. Noc jsme strávili v barech. Neplatili jsme za jedinou sklenku. Když tady někteří z nás byli naposledy, zabíjeli lidi v ulicích Triany jako dobytek. Teď jsme tu znovu, ale jako hrdinové, protože jdeme stavět hráz šíření komunismu. Pět let jsou v lidských vztazích celé věky.

Mám rád Sevillu, i když tu panuje strašlivé horko. Jsou tady temné, chladné bary a lidé s krátkou pamětí a s potřebou vyjadřovat radost. Myslím, že je to místo, kde se dá žít.

18. července 1941, Grafenwöhr, Německo

V Hendaye v jižní Francii nás naložili do jiného vlaku. Francouzi hrozili pěstmi a házeli na vagóny kameny, když jsme projížděli jejich zemí. Ale na první zastávce v Německu, ve stanici Karlsruhe, byla spousta lidí, kteří na nás mávali, zpívali Deutschland, Deutschland uber alles a zaplavili vlak květinami. Teď jsme někde na severovýchod od Norimberku. Počasí je pošmourné. Nováčci a většina guripas jsou už teď sklíčení, stýská se jim po domově. A my, staří, jsme sklíčení, protože jsme se právě dozvěděli, že divize Azul, jak se jmenujeme, nebude motorizovaná, ale potáhnou nás koně.

8. srpna 1941, Grafenwöhr

Pablito má černé oko a rozražený ret. Nemiluje Němce o nic víc než komunisty, s nimiž se ještě nesetkal. Chlapi, myslím guripas, raději nosí své modré blůzy a červené barety než předepsané německé uniformy. V Rathskelleru došlo ve městě k bitce. „Prý se neumíme starat o svý zbraně,” řekl Pablito. „Ale právej důvod je ten, že šoustáme jejich ženský a ty si pochvalujou, že jim to nikdo nikdy takhle dobře neudělal.” Nevím, jestli si někdy budeme se svými novými spojenci rozumět. Jejich jídlo páchne hůř než latríny, tabák je jako seno a víno nemají žádné. Zatímco plukovník Esperanza dostal auto, Studebaker President, nám dali šest tisíc srbských koní. Bude trvat celé věky, než je trochu vycvičíme, jenže koncem měsíce se už přesouváme na frontu. Pablito někde zaslechl, že potáhneme na Moskvu, ale já vidím, jak se na nás Němci dívají. U nich se nejvíc cení disciplína, poslušnost a pořádek. Naší tajnou zbraní je nadšení. Ale to máme ukryté v sobě, takže nemají možnost ho vidět. Teprve v boji poznají plamen, který hoří v každém guripovi. Stačí, aby někdo vykřikl „A mí la legión!”, a všichni se zvedneme jako jeden muž a poženeme Rusy zpátky na Sibiř.

27. srpna 1941, kdesi v Polsku

Naše pověst dorazila k místním ženám před námi. Velitelé nám však zakázali začínat si cokoliv s židovskými ženami – poznají se podle žluté hvězdy na hrudi, kterou musejí nosit — as Polkami (panienkami). Slyšeli jsme, že některé roty pochodovaly na protest s nafouknutými kondomy přivázanými k puškám.

2. září 1941, Grodno

První známky bojů na pochodu do Grodna – okrajové části města jsou úplně rozbité. Taky střed je plný trosek, které musejí odklízet Židé. Je na nich vidět, jak jsou vyčerpaní, protože jim skoro nedávají najíst. Pablitova nenávist k Němcům se každým dnem zvyšuje. Říká, že jsou divní, zlí a že z nich jde strach. Ale musíme se obrnit, když jdeme na frontu. Pablito se zamiloval do jedné blondýny, zelenooké panienky. Jmenuje se Anna.

12. září 1941, Ozmiana

Studebaker plukovníka Esperanzy dostává na místních cestách zabrat. Asi nepotrvá dlouho a plukovník bude, stejně jako my, pochodovat po svých. Tuhle k nám přijel černý mercedes, vystoupil z něj generál Muňoz Grandes a poobědval s námi. Pablito a guripas mu provolávali slávu. Generál nás nadchl, protože je jedním z mála velitelů, kteří chápou, jaké to je, být obyčejný voják.

16. září 1941, Minsk

Pablito říká, že na kraji města je zajatecký tábor plný Rusů. Prý nedostávají žádné jídlo a místní lidé jim házejí přes plot, co se dá, a Němci je za to, že pomáhají Rusům, střílejí. Pablito je celý šťastný – jeho panienka přijela do Minsku. A já jsem šťastný, protože včera přivezli zásobu cizrny.

Už začíná být chladno. Ve vzduchu visí podzimní lezavá zima.

9. října 1941, Novosokolniki

Zastavili jsme se před Velikie Luki, protože partyzáni vyhodili železniční trať do povětří. Sháníme krmení pro koně ve městě a nakonec přímo na železniční stanici opékáme mrtvé koně nad jámami s dřevěným uhlím, zpíváme písně a pijeme vodku vypálenou z brambor. Pablito, celý roztoužený po Anně, zpívá moc dobře. Flamenco ve stepi.

10. října 1941, Dno

Přeložili jsme náš konvoj na vlaky s jiným rozchodem kol. Na kandelábru visí jakási stará žena. Prý partyzánka. Guripas jsou šokováni. „Co je tohle za válku?” řekl jeden z nich, jako by nevěděl, co se dělo v jeho vlastní zemi před třemi lety.

Příští zastávka je Novgorod a pak už fronta. Teď už bereme bojový žold. Rudí ovládají vzduch. Dodávky zásob váznou. Moc nám toho nezbývá. Všude jsou partyzáni. Pablita jsem celý den neviděl – neukázal se ani na večerní mši.

11. října 1941, Dno

V platnost vstoupila okupační opatření, takže musím doprovázet německou patrolu, která chodí od domu k domu a hledá Pablita. Nenašli jsme ho. V jednom domě jsem ke svému úžasu uviděl Annu, jeho panienku. Pracovala tam s ruskými civilisty. Nechápu, jak se mohla dostat tak daleko. Venku na ulici jsem to řekl německému veliteli a dva vojáci se vrátili a vyvlekli ji ven. Ostatní ženy začaly křičet a Němci je srazili k zemi pažbami pušek. Přinutili Annu, aby si na ulici klekla, a ptali se jí, kde je Pablito. Všechno popřela, ale věděla, proč si vybrali právě ji. Velitel, velký hrubý chlap, si stáhl rukavici a čtyřikrát ji tvrdě udeřil dlaní přes tvář, až se jí hlava kývala ze strany na stranu jako potrhané hadrové panně. Pak ji odvlekli do vypáleného domu na druhé straně ulice. Cestou se jí uvolnila šála na hlavě a dlouhé blond vlasy jí spadly na ramena. Chlapi začali reptat na protest. Velitel měl tvář jako z tankového pancéřového plechu. Ponuré odpoledne zešedlo a stalo se ještě ponuřejším. Byla zima. Velitel ji znovu vyslýchal a ona znovu odpovídala, že nic neví. Svlékli ji do naha. Její tělo bylo bílé, promodralé. Třásla se zimou a vzlykala strachem. Zkroutili jí ruce za zády a zvedli ji. Křičela. Velitel na ni znovu štěkal otázky a bajonetem jí brnkal o bradavky. To ji zlomilo. Hráza z chladné oceli. Řekla, že ji přinutili, aby zavlekla Pablita do léčky, a pak ho chytili partyzáni. Dovolili jí, aby se oblékla. Patrola všechny ženy odvedla. Vrátil jsem se a podal jsem hlášení majoru Pérezu Pérezovi.

12. října 1941, Dno

Ráno mi nadporučík Martínez přikázal, abych sestavil jedenáctičlennou popravčí četu. Pak přivedli dva zajaté partyzány a Pablitovu panienku. Postavili jsme je ke zdi seřadiště nákladních vlaků. Panienka se nedokázala udržet na nohou a nebyl tam žádný sloup, ke kterému bychom ji přivázali. Nadporučík Martínez poručil dvěma mužům, aby ji drželi mezi sebou. Stoupli si jako na rodinné fotografii. Potom se nadporučík Martínez vrátil na úroveň naší řady a vykřikl: „Carguen…! Apunten…!” Na slovo „Fuego” zvedla hlavu. Střelil jsem ji do úst.

Později ten den Pablita našli. Visel na drátu na stromě. Byl nahý, měl vydloubnuté oči a uříznuté genitálie. Večer jsme se všichni zúčastnili smuteční mše. Byla to naše první oběť — Pablito, antikomunista, který zemřel, aniž jedinkrát vystřelil.

13. října 1941, Podberežje

Vyložili jsme vlak za těžké dělostřelecké palby a zaujali pozici jižně od města u řeky Volchov. Za námi je hustý les plný partyzánů a na druhém břehu řeky Rusové. Všude kolem je bahno, kterému tady říkají rasputica. Každý přesun je hrozně těžký. V noci mrzne.

30. října 1941, Sitno

Po krutém týdnu a těžkých ztrátách nás stáhli. Téhle válce rozumím čím dál míň. Onehdy jsme zaútočili na Dubrovku. Mysleli jsme si, že jsme obešli křídlo nepřátelské obrany a jdeme na ně zezadu. Jakmile jsme se zformovali jižně od města, zasáhla nás dělostřelecká palba, a když jsme se snažili z tohoto sektoru uniknout, ocitli jsme se v minovém poli.

Jak je to možné? Všude kolem mě byli mrtví. Garcia ležel s utrženou nohou, držel se za klín a křičel: „A mí la legión!” Sevřeli jsme naše řady a zaútočili na Rusy. Šli jsme do toho jako šílení a roznesli bychom je na bodácích, kdybychom nebyli tak vyčerpaní. Nadporučík Martínez nám řekl, že u každé ruské jednotky je politický velitel, jehož úkolem je udržovat disciplínu. Běžnou praxí je, že kladou za frontovou linií miny, aby jejich lidé nemohli ustupovat. Proti komu tady vlastně bojujeme? Ne proti místním. Jakmile někoho z nich zajmeme, je to, jako by byl jedním z nás.

1. listopadu 1941, Sitno

Vím, co je vedro. Mám s ním zkušenosti. Viděl jsem, co s lidmi udělá – jak ve vedru umírají, když pijí vodu. Ale zimu neznám. Všechno kolem ztuhlo. I stromy jsou ztuhlé mrazem a zem pod popraškem sněhu je tvrdá jako kámen. Tak tvrdá, že nám pod botami zní. Nedá se do ní kopnout, každý nástroj odskočí. Musíme používat výbušnin, abychom se zakopali. Když se vymočím, loužička okamžité zmrzne, přitom naši ruští zajatci říkají, že tohle ještě žádná zima není.

8. listopadu 1941

Řeka Volchov zamrzla. Je těžké uvěřit, že na ní může být led silný až metr, což naprosto mění strategii téhle malé války. Už teď se přes ni vojáci dostávají pomocí položených prken. Snaží se přepravit přes řeku i koně, ale jeden kůň udělal krok mimo prkna a probořil se. Překvapilo mě, za jak krátkou dobu to velké zvíře podlehlo smrtícímu chladu. Nešťastný kůň se snažil plavat a z vody se nějak vyhrabat, ale během minuty umdlel a byl konec. Do večera pak ztuhl a zamrzl, takže z ledu trčel s očima plnýma hrůzy jako memento smrti. Žádný sochař by to nedokázal líp, kdyby dostal takový úkol. Guripas, kteří byli na frontě poprvé, nemohli od toho výjevu odtrhnout oči. A někteří se dívali na západní břeh řeky a uvědomovali si, že i tam je civilizace a že za zamrzlým koněm na ně nečeká sláva, jak si mnozí představovali, věc vášně a vznícených citů, ale jen pohled do nejchladnějších koutů lidského srdce, při němž stydne krev.

9. listopadu 1941

V Nikitinu jsem uviděl scénu jako ze středověku. Jeden ruský vězeň chodil s kladivem mezi svými mrtvými druhy a lámal jim prsty, kterými stále svírali zbraň. Všichni už byli bez bot. Ukradli jim je. Těm, kteří mají zlámané prsty a paže a nemají zbraň, je možné vzít kožešiny a vatované vesty. Takhle jsem přišel ke své čepici z medvědí kožešiny, takže teď vypadám jako zálesák odněkud z Kanady. Frontová linie se rozšířila a zahrnuje Otonskij a Posad.

18. listopadu 1941, Dubrovka

Rusové podnikají protiútoky na novou linii fronty. Poznali jsme to hned druhý den po tom, co jsme zaujali pozice. Prali do nás vším, co měli k dispozici – minometnou, dělostřeleckou a protitankovou palbou, a potom následoval útok. Zahájili ho mohutným řevem „Urááá!” a ještě čímsi, co znělo, když se dostali blíž, jako „Ispanskije kaput!”. Naše dělostřelectvo je však zahnalo na útěk a zbývající jsme kosili jako žito. Takhle Rusové útočí, vzpřímeně. Možná si myslí, že krčit se není mužné. V noci se zformovali a zaútočili na nás znovu. Střetli jsme se s nimi na zasněžené pláni pod pomalu se snášejícími světlicemi. Za nimi se černal les. Neskutečná scéna. Noc byla tak tichá a potom… Dunění palby, řev. Naše dělostřelecťvo je zasypalo granáty a pak jsme vyrazili. Rudí se rozptýlili. Když utíkali zpátky do lesů, slyšeli jsme naše nové posily. Byl to jejich první boj. „Otro tóro! Otro toro!” křičeli za Rusy.

5. prosince 1941

Vrátil jsem se na frontu po několika dnech v polní nemocnici, kde jsem byl s menším zraněním na noze. Už se tam nikdy nechci vrátit. Ani mráz nedokázal potlačit všudypřítomný hrozný puch. Zdá se mi, že mi zůstal zmrazený v nosních dírkách natrvalo.

Takový mráz jsem nikdy nepoznal. Minus třicet pět pod nulou. Když lidé umírají v horku, začnou zuřit, drmolí nesmysly, mozek jim zaplaví hněv. V mrazu člověk pouze zhasne. Odejde. V jednu chvíli tady ještě je, možná potahuje z cigarety, a v další je už pryč. Vojáci umírají, protože jim pod ocelovou helmou zmrznul v hlavě mozek. Jsem šťastný, že mám svou kožešinovou čepici. S klesající teplotou s námi začínají Rusové mluvit prostřednictvím republikánů, kteří jim překládají. Slibují nám teplo, jídlo a zábavu. Odpovídáme, že jim na jejich staré děvky kašlem.

28. prosince 1941

Na Štědrý večer je obzvlášť silný mráz. Chlapi recitují básně a zpívají o Španělsku – o teple, ozdobených stromcích, dobrém jídle a ženách. Rusové jsou však nemilosrdní a útočí i na Boží hod vánoční. Počty mužů, které proti nám vrhají, jsou děsivé. Už jsme slyšeli o jejich trestných praporech. Při každém útoku posílají proti našim dělům a puškám v prvních třech až čtyřech řadách politicky nepohodlné lidi. Kosíme je jako bezbranné ovce a teprve za nimi nastupují opravdoví vojáci. Někdy mám dojem, že jsem se ocitl na tom nejbezbožnějším místě na zemi, kam stěží dosáhne denní světlo a kde člověk vidí smrt, kamkoliv pohlédne. Jako třeba ukrutnosti popisované v Udárniku – guripas přibití k zemi sekáčkem na led. Naši zuřivost tlumí zima a hlad.

18. ledna 1942, Novgorod

Rusové vycítili, že jsme zdecimovaní, a útočí i v době, kdy si myslíme, že není možné se vzdálit od ohně. Velení nás poslalo do Teremetsa, abychom pomohli Němcům. Snažíme se zastavit nekonečné vlny Rusů pomocí našich starých afrických triků. Svlékáme zajatce ze všeho, co můžeme využít, usekáváme jim ukazováčky, rozbíjíme jim nosy, uřezáváme uši a posíláme je zpátky. Ale nemá to žádný účinek. Druhý den jdou opět proti nám s holemi a bajonety. Měl jsem štěstí, že jsem vyvázl od Teremetsa živý – ale podařilo se mi to jen proto, že mě poslali do týlu se zlomenou nohou.

17. června 1942, Riga

Dostal jsem zápal plic a k tomu se přidaly komplikace s nohou. Byl jsem tak slabý, že jsem se skoro nedokázal postavit. Proto jsem se nemohl během jara vrátit k jednotce. Kost mi srovnali, ale potom jsem dostal tyfus a zranění se nechtělo hojit. Pět měsíců jsem jen ležel a stěží si uvědomoval, co se se mnou děje. Pak mě navštívil nový velitel a žádal mě, abych se vrátil na frontu do „Tía Bernard”, jak se moje jednotka neoficiálně jmenuje. Válka se teď vyvíjí líp pro Němce – získali znovu kontrolu nad celým územím západně od řeky Volchov a začínají utahovat sevření kolem Leningradu.

9. února 1943

Dnes k nám přeběhl ukrajinský dezertér a řekl nám víc, než jsme chtěli vědět, o tom, co se děje v Kolpinu. Rudí tam umístili obrovské množství dělostřeleckých baterií a stovky aut jim tam vozí munici. Nepřítel je prý připraven zaútočit už zítra. Po celém tom dlouhém čekání jsme mu nevěřili, ale on nám jen ukázal své čisté spodky a to stačilo. Rusové vždycky před útokem vydávají vojákům čisté spodní prádlo. Znamená to, že je posílají na smrt a chtějí, aby byla důstojná. Kvůli tomu dezertoval. Ale proč se tak rozhodl? Proč přeběhl na stranu, proti které je namířena tak obrovská palebná síla? Asi mu vodka zatemnila jeho slovanský mozek.

Těžká děla u Kolpina začala ostřelovat naše jižní pozice. Pěchota odpalovala minová pole před jejich linií. Naše ubohé dělostřelectvo spustilo palbu, ale Rusové se ukázali jako dobří psychologové – ani se na ni neobtěžovali odpovědět.

Noc přichází v pět hodin odpoledne. Mráz nám proniká až na kost. Všichni máme strach, ale pocit nevyhnutelnosti v nás vzbuzuje odhodlání. Rudí startují tanky a doléhá k nám vlna ohlušujícího řevu motorů. Nechávají je běžet celou noc, mají strach, aby jim v noci nezamrzly.

„Zejtra se budou vypouštět bejci,” řekl jeden ze seržantů. Sel jsem zkontrolovat stráže. Každý se snaží někde schoulit a zahřát se. Když jsem s nimi mluvil, uviděl jsem, jak před rašelinovým polem přebíhají tisíce vojáků a zaujímají pozice pro zítřejší útok.

10. února 1943

Na to, co následovalo, nás nemohl připravit žádný ukrajinský dezertér. Ve tři čtvrtě na sedm ráno zaduněla u Kolpina první strašlivá salva. Tisíc děl vypálilo v jediném okamžiku a během minuty následovala spoušť jako po zemětřesení. Celá úbočí Sinevinských výšin létala do povětří jako zdvižená obrovským vulkanickým tlakem. Promrzlé borové lesy vzplanuly, sníh kolem okamžitě tál. Silně opevněné pozice za námi zmizely v kouřící zemi. Byli jsme odříznuti. Neměli jsme spojení a nic jsme neviděli, protože vzduch byl plný černého kouře a pachu hořící rašeliny. Krčili jsme se pod gejzíry hlíny, kamení, prken, ostnatého drátu, kusů ledu a taky lidských těl – rukou, nohou, utržených hlav s přilbou, napolo spálených trupů. A to byl jen začátek. Jasný vzkaz: „Nemůžete přežít.”

Někteří kolem vzlykali – ne strachem, jen tím ventilovali šok. Čekali jsme. A dočkali jsme se. Dolehlo k nám děsivé Urááá! Rudí zaútočili. První řady narazily na naše minová pole a po deseti metrech leželi všichni roztrhaní na zemi. Následovala nová vlna. Dalších deset metrů a opět stejný výsledek. Teprve když dosáhli konce minového pole, spustili jsme palbu a kosili jednu jejich řadu za druhou. Mrtví se vršili na hromadách, ale za nimi se stále objevovali další. Pálili jsme do nich jako šílení a hlavně našich kulometů v třeskutém ranním mrazu jen žhnuly.

Rudí proti nám poslali své nové tanky řady KV-1 a do jejich pancířů bušily granáty našich sedmatřicetimilimetrových děl.

Zůstali jsme odříznuti od levého křídla i od týlu a Rusové bez ustání naši pozici ostřelovali. Kapitán dostal zásah do ruky. Pak naši linii prorazily první tanky, menší, řady T-34. Za nimi šla pěchota. Kosili jsme je jako žito a na jejich bílé pláštěnky stříkala krev. Oni nás zase zasypávali protitankovými granáty a minomety a ke konci nám už nezbyly žádné kulomety. Ani samopaly. Ale pořád jsme se drželi. Každého Rusa, který se dostal do našeho dosahu, jsme přitáhli a ubodali bajonety. Minometná palba pokračovala. Naše pozice byla tak zoufalá, že se mi chtělo smát. Kapitán to dostal ještě i do nohy, ale pořád poskakoval kolem a křičel, že musíme vydržet. „Arriba Espaňa! Viva la muerte!” Byli jsme z bojové vřavy omámení, zhlouplí a zbavení jakéhokoliv lidského citu. Měli jsme zčernalé tváře, jen bělmo očí z nich svítilo. Spali jsme vestoje. Kapitán začal poslední povzbuzující řeč: „Španělsko je na vás hrdé. A já jsem na vás taky hrdý, je to pro mě velká čest velet vám v dnešní bitvě…” Zmlkl, protože do našeho zákopu mířilo dvacet ruských pušek.

12. února 1943, Sablino

První otázka rudých zněla: „U kovo časy?” Pak sebrali dvěma našim zbývajícím důstojníkům hodinky. Čtyři naše zraněné na místě dobili bajonety a nás ostatní vedli na jih po silnici Moskva – Leningrad. Obraz zkázy, který jsme viděli na každém kroku, je tak strašlivý a množství ruských obětí, jejichž těla leží všude kolem, tak velké, že už chápu, proč jsou všichni rudí, s nimiž se setkáváme, zpití do němoty. Taky někteří z našich strážců cestou pili. Když jsme dorazili k řece, dva Rusové odvedli kapitána k výslechu. Čtyři zbylí nás nahnali do prostoru obehnaného ostnatým drátem u lan Izhora. Nedovedli jsme si představit, jak noc pod širým nebem přečkáme. Domluvili jsme se španělsky a na znamení jsme vyrazili. Jediná rána do hrdla nejbližšího strážce a pak už jsem se vrhl z cesty vyložené kmeny a kličkované prchal do rašelinové bažiny. Stříleli, ale v opilosti nedokázali zamířit přesně. Narazili jsme na starý protitankový zákop a běželi podél něj směrem k našim pozicím. Všude kolem se povalovali jen opilí a spící Rusové. A pak jsme se dostali na hlavní cestu a zaslechli výkřik: „Alto! Quién vive?” Odpověděli jsme: „Espafta,” a vrhli se do náručí našich.

13. února 1943

To, co jsem prožil v několika předchozích dnech, mě zdrtilo. Zdá se mi, že po tom, co jsem viděl a dělal, jsem teď míň člověk. Bojová sláva je věc minulosti. Hrdinství jedinců zaniká v miazmatu moderní války, jejíž dunící vražedné stroje drtí a ničí beze stop. Člověk je statečný a měl by cítit, že na něho padá sláva už při vstupu do arény. Já jsem do ní vstoupil, zůstal jsem naživu a místo slávy cítím osamělost. Nikdy jsem nebyl osamělejší. Ani když jsem utekl z domova, jsem necítil takovou osamělost jako teď. Nikoho neznám a nikdo nezná mě. Jsem studený, ale nepomůže mi žádné oblečení, protože ten chlad jde zevnitř. V kabátě z vlčí kůže, v čepici z medvědí kožešiny a bez batohu jsem jen osamělé zvíře ztracené v zasněžené pláni, jejíž horizont splývá s šedou oblohou, a nikde není začátek ani konec. Jsem unavený – tak, že mi únava drtí kosti a chci jen spát. Spát se sny bílými jako sníh v chladu, o němž vím, že mě odnese pryč – daleko a bez bolesti.

9. září 1943

Od Krasniboru jsem nenapsal jediné slovo, a když se nyní ohlížím zpátky, vím proč. Ale teď jsem byl zařazen do praporu, který se vrací z fronty, a to mi dává sílu znovu otevřít deník. Dnes nám Rusové řekli, že Italové kapitulovali. Vyvěsili plakát s červeným nápisem: Espaňoles, Italia ha capitulado! Uníos a nosostros. Pár guripas podlezlo dráty, strhlo ho a vyvěsilo svůj nápis: No somos Italianos. 5 tímhle Němci souhlasili.

Moje myšlenky se upírají k domovu, jenomže já žádný domov nemám. Vlastně se jen chci vrátit do Španělska a sedět v suchém andaluském vedru u sklenky červeného vína. Rozhodl jsem se, že půjdu do Sevilly a Sevilla bude mým domovem.

14. září 1943

Jdeme pěšky z fronty asi šedesát kilometrů do Volosova. Měl bych být šťastný, většina guripas zpívá. Jsem však pořád zoufale zasažený únavou. Doufal jsem, že mi pomůže vědomí, že se vzdaluju od fronty, ale na mou duši dolehla temnota a jsem stěží schopen mluvit. V noci se potím, a i když není horko, mám polštář celý promočený. A neusínám klidně, jako když se člověk propadne do tmy. Mé usínání, to je řada křečovitých záchvěvů, které začínají někde u pasu a šlehnou mi tělem až do hlavy. Levá ruka se mi chvěje a chytají mě do ní křeče. Probouzím se s pocitem, že mé ruce nejsou mé, a než se vzpamatuju, prožívám hrůzu.

Prohlížím si své kresby a není to silueta Leningradu s kopulí chrámu svatého Izáka a štíhlá věž Admirality, ani portréty mých druhů nebo ruských vězňů, co ve mně zanechává nejsilnější dojem. Je to zimní krajina. Dívám se na archy bílého papíru s několika nezřetelnými šmouhami chatrčí a stromů. Je to abstrahovaná vize mého duševního stavu. Promrzlá divočina, v níž i jistoty mají charakter chvějivých stínů. Ukázal jsem jednu takovou kresbu jinému veteránovi z ruské fronty. Chvíli na ni hleděl a já jsem myslel, že v ní vidí totéž co já. Ale on mi ji vrátil se slovy: „To je ale divnej vlk.” Byl jsem tím úplně zmatený, ale nakonec mě to pobavilo a poskytlo mi to první záblesk naděje od února.

7. října 1943, Madrid

Dnes jsem po dvanácti letech služby oficiálně opustil legii. Mám batoh s výstrojí, něco knih a kreseb. A taky dost peněz, abych se uživil aspoň rok. Hodlám jít do Andalusie, za podzimním světlem, pronikavě modrou oblohou a smyslným teplem. Budu rok kreslit a malovat a uvidím, co z toho vzejde. Budu pít víno a učit se být zahálčivý.

Kvůli americké blokádě je teď málo benzinu pro veřejnou dopravu. Musím tedy jít do Toleda pěšky.

18.

Středa 18. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

ACH TY KATASTROFY SPÁNKU – všechny ty volné pády, plivání vyražených zubů, zkoušky, které nelze stihnout, auta bez brzd nebo propasti s drolícími se okraji! Jak všechno to přežít, aby člověk noc co noc pod drtivou tíhou těchto muk neumíral? S těmito myšlenkami, jež se řítily dolů výtahovou šachtou jeho mysli, se Falcón propadl do temnoty nevědomí, která ho zahalila. Je schopen je přežít, své osobní katastrofy? Zatím se mu to dařilo jen zaháněním spánku a vyrážením ze své rozpadající se říše do prasklého zrcadla svého vlastního světa.

Vyšel ven, aby se proběhl podél temné řeky. Mezitím se rozbřesklo. Cestou zpátky se zastavil a pozoroval veslaře na osmě. Úzký trup lodi rozrážel vodu a s každým rázem vesel sehrané posádky se lehce posouval o kus dál. Náhle zatoužil být jedním z nich, součástí jejich skvěle fungujícího stroje. To mu vnuklo myšlenku na svůj vlastní tým, na jeho nedostatečnou soudržnost, roztříštěnost úsilí a na své vedoucí postavení v něm. Odtrhl se od nich, ztratil nad nimi kontrolu, není schopen dát vyšetřování směr. To se musí změnit. Klesl k zemi a během padesáti kliků řekl oblázkům pod sebou, že dnes to bude jiné.

Na chodbách policejního ředitelství vládlo ticho. Opět tu byl brzy. Zběžně přelétl Ramírezovo hlášení. Vrátný si nevzpomínal, že by viděl Eloisu Gómezovou vcházet na hřbitov. To se dalo čekat. Serrano dokončil kontrolu všech nemocnic a dodavatelů lékařských potřeb s tím, že nikde nezaznamenali žádnou ztrátu nebo neobvyklý prodej. Pak si pročetl protokol z pitvy Eloisy Gómezové. Soudní lékařka zkorigovala údaj o tom, kdy došlo ke smrti, a stanovila ji na devátou hodinu sobotního dopoledne. Rozbor obsahu žaludku odhalil částečně strávený vepřový řízek, který musela zavražděná konzumovat někdy po půlnoci. Kromě toho byly v žaludku nestrávené zbytky menšího jídla, zřejmě chocolate con churros. Obsah alkoholu v krvi svědčil o tom, že oběť v noci dost pila. Falcón si představil, že vrah vzal Eloisu někam do baru nebo do klubu, choval se k ní jako ke své přítelkyni, zaplatil jí bohatou večeři, k ránu jí ještě objednal něco lehčího a potom… co? Pojedeme ke mně? Možná ji neomámil chloroformem, ale nějakým uskokem jí stáhl punčochu. Líbal jí stehno, pak koleno, pak nožku… A potom, když padla na záda na postel, aby se nechala milovat pořádně, možná poprvé v životě, pak něco vycítila. Otevřela oči a uviděla, že se nad ní sklání, černou punčochu napjatou mezi pěstmi, pohled vzrušený představou, jak škrtí její měkké živé hrdlo, jak s ním marně bojuje a nakonec podléhá.

Jenže tak to nebylo. Opravdu ji omámil chloroformem. V pitevním protokolu to bylo uvedené. Falcón přešel od žaludku a rozboru krve dál. Vagína a řitní otvor svědčily o nedávné sexuální aktivitě. Ve vagině byly nalezeny stopy spermicidu, ale žádné semeno, a v řitním otvoru, který byl častým praktikováním análních technik rozšířen, pozůstatky lubrikačního prostředku na bázi oleje. Falcón opět popustil uzdu své představivosti a viděl Eloisu Gómezovou, jak v autě na zadním sedadle nebo ve svém bytě obsluhuje nějakého svého klienta a náhleji zazvoní mobil. Hovor, na který čekala celý den, na který myslela, když nezúčastněně vzdychala a sténala pod brutální neodbytností svého řemesla. Hovor, jenž se jí dotkl lehce jako pohlazení, slova jako chmýří na dětském uchu. To na ni platilo, to v ní vzbudilo naději a s ní téměř závrať nových pocitů. Na barbarské svádění těch, kteří se objevují, když se hýbou stíny, jí mohl dát zapomenout pouze člověk, jenž studoval lidskou přirozenost a měl přitom na mysli své velmi specifické záměry. Svým způsobem ji vrah „znásilňoval” stejně jako každý jiný klient.

Z toho, co si Falcón přečetl, vyvodil jediný zajímavý poznatek – že vrah podle všeho přijel s Eloisou Gómezovou na hřbitov v sobotu ráno, zřejmě hned, jak ho otevřeli, a zabil ji tam.

Ramírez se objevil se zbývajícími detektivy v půl deváté. Falcón provedl krátkou poradu, na níž shrnul nejnovější vývoj případu a pokusil se zformulovat portrét vraha, o němž nyní mluvili jako o „Sergiovi”. „Jestliže uškrtil dívku na hřbitově v sobotu ráno,” řekl, „pak je jasné, že se vrátil v noci, aby ji odvlekl do Jiménezovy hrobky.” Znamenalo to, že zřejmě měl nějaký dopravní prostředek a ubytování nebo bydliště v Seville. To Falcónův tým vzrušilo. Při pomyšlení, že by mohlo jít o někoho místního, vnímali celou věc víc osobně. Falcón se rozhodl, že se Fernández, Baena a Serrano vypraví na hřbitov, aby se pokusili najít někoho, kdo tam v sobotu ráno viděl Eloisu Gómezovou. Nebo kdo viděl muže, který přijel večer, případně v noci a zaparkoval někde blízko hřbitova. V této souvislosti bylo také třeba vyslechnout příslušníky ostrahy průmyslového areálu, protože když se vrah vracel, aby přenesl mrtvé tělo do hrobky, dostal se zřejmě na hřbitov z úzkého průchodu podél zadní zdi.

Jinou strategii budou muset uplatnit na seňoru Jiménezovou. Ramírez ji požádá, aby se podívala na bedny, které zůstaly uložené ve skladu firmy Mudanzas Triana, a také aby se pokusila určit dobu, kdy byly pořízeny jednotlivé záběry videa Familia Jiménez. To by jim mohlo odhalit, zda Sergio sledoval při filmování nějakou myšlenku.

Podinspektor Pérez vypracoval seznam osob z vedení hlavních stavebních dodavatelů, kteří se podíleli na přípravě výstavního komplexu Expa ‘92 a dodnes působí. Teď ho však Falcón poslal do speditérské firmy, aby pokračoval v Baenově práci a dokončil výslechy zaměstnanců. Falcón chtěl hlavně vědět, zda si někdo všiml, že se v areálu firmy pohybuje cizí nebo podezřelá osoba, a také zjistit, kdo vede sklad a kdo má do něj přístup.

Jakmile osaměl, vzal si Pérezův seznam a napočítal, že je na něm čtyřicet sedm stavebních nebo dodavatelských firem. Porovnal ho s původním Pořezovým seznamem a vyšlo mu, že od ukončení výstavby výstaviště zanikla pouze jediná firma – MCA Consultores S. A.

Zajel do obchodní komory a dozvěděl se, že firma MCA se specializovala na poradenskou činnost v oboru bezpečnosti staveb s frekventovaným provozem s ohledem na konstrukci, design a použité materiály. Zběžně prošel její účetní výkazy a zjistil, že do svého zániku koncem roku 1992 firma produkovala roční zisk v rozmezí čtyř až šesti set milionů peset. Sídlo měla na Avenida de la República de Argentina. A pak ho udeřila do očí jména členů správní rady: Ramón Salgado, Eduardo Carvajal, Marta Jiménezová a Firmin Leon. V prvním okamžiku ho napadlo, co může vědět Ramón Salgado o bezpečnosti staveb s frekventovaným provozem, ale vzápětí si uvědomil, že je to absurdní úvaha. Vždyť je tam i nesvéprávná dcera Raúla Jiméneze Marta. Jedině komisař Leon byl odborník na bezpečnostní problematiku, třebaže ne na bezpečnost staveb. Ale to nemohlo vyvrátit Falcónovo podezření, nebo spíš jistotu, že šlo o firmu, která měla krýt tok korupčních peněz na účty Raúla Jiméneze a jeho kompliců. A Eduardo Carvajal… Něco mu to jméno říkalo. Ale co?

Zkopíroval si příslušné dokumenty a vrátil se na policejní ředitelství. Právě když zaparkoval za budovou, vzpomněl si, že Carvajalovo jméno zaslechl v souvislosti s případem, o němž se v Seville mluvilo v době, kdy se vrátil z Madridu, aby nastoupil na nové místo. Z policejní počítačové databáze se dozvěděl, že Eduardo Carvajal byl jedním z bandy usvědčených pedofilů, ale nedostal se před soud, protože v roce 1998 zahynul při automobilové nehodě na Costa del Sol. Zvedl telefon a požádal o schůzku s komisařem Lobem.

Než se vydal nahoru, prohlédl si došlé zprávy. Bylo mezi nimi sdělení z policejního oddělení v Cádizu, že přivážejí sestru Eloisy Gómezové k identifikaci, a vzkaz od doktora Valery, v němž se ho lékař ptal, proč utekl z domluvené konzultace s psychologem. Falcón mu zavolal a řekl mu o otcových obrazech v čekárně psychologovy ordinace.

„A nenapadlo vás, Javiere, že třeba právě o tom byste s ním měl mluvit?”

„Ne,” odpověděl, „ale kdyby mě to napadlo, nechtěl bych o tom mluvit s někým, kdo…”

„Kdo co?” zeptal se doktor Valera.

„Kdo si myslí, že mého otce znal.”

„Měl byste těmhle lidem víc důvěřovat. To nejsou žádní hlupáci…”

„Myslíte? Vy jste nikdy nebyl na jeho vernisážích, doktore Fernando.”

„To máte těžké,” povzdechl lékař. „Váš otec byl velmi slavný člověk.”

„Ale ne všichni, kteří ho oslavovali, se zajímali o obrazy.”

Skončili hovor a Falcón šel za Lobem. Ten vzal fotokopie a zahloubal se do nich. Po chvíli se Falcóna zeptal, jak k těm věcem přišel.

„Tohle je jediná firma ze všech zúčastněných na přípravě Expa ‘92, která po výstavě ukončila činnost. Požádal jsem podinspektora Péreze…”

„Víte o tom, že Pérez a Ramírez jsou dlouholetí přátelé?” přerušil ho Lobo.

„Všiml jsem si, že spolu mluví důvěrněji.”

„Jakou to má váhu vzhledem k vyšetřování?”

„Myslím, že vraždou Eloisy Gómezové nabral případ nový směr,” odpověděl Falcón. „Špatný konec obchodních vztahů mohl být počátečním motivem, ale teď si myslím, že vrah pracuje z vlastní vůle. Jakoby na svém…”

„Slyšel jsem, že Ramírez sleduje jinou myšlenku a stejně tak soudce Calderón.”

„Poslal jsem inspektora Ramíreze za seňorou Jiménezovou samotného. Ať na ni vyvine jiný tlak, než jakým jsem to zkoušel já. Uvidíme, jestli ho to uspokojí,” řekl Falcón. „A pokud jde o soudce Calderóna, myslím, že ten je přístupný každému názoru. Uvažuje realisticky a není posedlý předpojatostí vůči hlavní podezřelé.”

„Takže Ramíreze považujete za posedlého předpojatostí?”

„Seňora Jiménezová je druh ženy, kterým inspektor Ramírez pohrdá. Myslím, že je pro něj představitelkou změn, s nimiž se ještě nesmířil.”

Lobo přikývl a vrátil se k dokumentům.

„S kým z tohoto seznamu jste schopen mluvit osobně?” zeptal se.

„S Ramónem Salgadem, ale ten je teď až do konce týdne pryč. Snažím se s ním spojit už od doby, kdy jsme se setkali na pohřbu. Nabídl mi jisté důvěrné informace o Raúlu Jiménezovi.”

„Jaký druh informací?”

, Podle mě nepříliš důvěryhodné drby z jejich exkluzivního světa.”

„Máte nějaký důvod, proč mu věřit?” zeptal se Lobo. „Vždyť vzhledem tady k tomu,” ukázal na seznam, „mohl být přinejmenším Jiménezův přítel.” „Já o jeho upřímnosti pochybuju.” „A co od vás za ty informace chce?”

„Abych ho pustil do otcova ateliéru,” odpověděl Falcón a připomněl svůj rozhovor s Consuelou Jiménezovou. „Ti dva se znají. Seňora Jiménezová však byla zdrženlivá a nijak se o jejich vztahu nešířila. Zmínila se, že se setkali na večírku u otce, ale mohli se znát z mnohem dřívější doby. Svého času působila v jedné umělecké galerii v Madridu a Salgado se v tomto světě pohyboval taky.”

„Myslím, že byste si s ním měl promluvit, ale mezi čtyřma očima,” řekl Lobo. „A tyhle dokumenty zůstanou jen mezi námi… Chápete mě?”

Lobo zachytil Falcónův pohled a vstrčil papíry do svého stolu. Falcón pochopil aspoň to, že je rozhovor u konce.

„Netušil jsem, že vaše jmenování do funkce se stane takovou politickou záležitostí,” poznamenal Lobo, když už Falcón mířil ke dveřím. „Vlivná moc je teď namířená proti nám. Jsme sice slabší, ale inteligentnější. To je naše výhoda. Na druhou stranu nesmíme přestoupit morální hranici. Doufám, že vaše dohoda se Salgadem je taková, jak jste říkal.”

Falcón šel přímo na toaletu, spolkl tabletku orfidalu a zapil ji vodou, kterou nabral do dlaní.

Sestra Eloisy Gómezové Gloria se zdála jen o málo starší než Eloisa, ale zcela jí chyběla její sebedůvěra. Cestou do ústavu soudního lékařství seděla na předním sedadle vedle Falcóna s pažemi složenými na hrudi a přitisknutá ke dveřím, jako by se ho bála. Měla ostrý nepřístupný výraz, kterým nade vši pochybnost dávala najevo, že v tomto světě, v němž nelze nikomu věřit, se má mít na pozoru před každým, i před policistou.

„Víte, čím se vaše sestra živila?” zeptal se jí Falcón.

„Ano.”

„Mluvila o tom s vámi?”

„Živila jsem se tak taky…, nějakou dobu. Dokud jsem neotěhotněla.”

„Myslel jsem, jestli s vámi mluvila o tom, co se stalo v jejím životě v nedávné době?” upřesnil otázku.

Mlčela. Kradmým pohledem se přesvědčil, že si nezískal její důvěru. Začal znovu.

„Ten člověk, který zabil Eloisu, zavraždil i jednoho jejího klienta. A je možné, že se chystá vraždit dál. Víme, že ho Eloisa znala. Představil se jí jako spisovatel. Byli přáteli, a možná ještě něco víc. Eloisa do něj zřejmě vkládala naději, že ji dostane z života, který vedla…”

„Jo, vkládala,” řekla Gloria mdle. „Jenže zapomněla na základní pravidlo, že žádnýmu chlapovi se nedá věřit.” „Jakým jménem ho před vámi označovala?” „Sergio.”

„Takže s vámi o Sergiovi mluvila?”

„Říkala jsem jí, aby na něj zapomněla…, že si o něm dělá iluze. Aby si na něj dala pozor.” „Proč?”

„Protože jí nasadil do hlavy naději, a to pak člověk vidí věci jiný, než jsou. Začne všemu věřit. Nevidí nic jinýho. A dělá chyby.” „Máte pravdu.”

„Tohle se stane, když někomu uvěříte…,” řekla a odhrnula si vlasy z krku, aby mu ukázala lesklou zrohovatělou kůži po řadě spálenin. „A to se mně táhne až na záda.”

„A potom jste toho nechala?”

„Měla jsem na výběr – buď to, nebo bídu. Vybrala jsem se bídu… místo bolesti a smrti.”

„Ale Eloisu to nepřesvědčilo, že?”

„Jí se nikdy nic nestalo,” řekla Gloria. „Jistě, jednou na ni vytáh chlap nůž a jinej jí mířil pistolí na hlavu. Taky ji jeden zfackoval, ale jinak nic. 2ádný zranění, žádný jizvy. Jak začala mluvit o Sergiovi, hned jsem věděla, že si ji kvůli něčemu vybral.”

Svěsila ruce podél těla jako někdo, kdo se cítí naprosto poražen životem a teď mu k celkovému úhrnu zkušeností přibyl ještě pocit viny toho, komu se dostalo výsady přežít.

„Co vám řekla o Sergiovi,” zeptal se Falcón, aby mu nezmizela pod kalnou hladinou beznaděje.

„Že je fešák. Vždycky jsou všichni fešáci. A taky řekla, že je jako my.”

„Jak to myslíte?” pohlédl na ni.

„Eloisa a já jsme vždycky říkaly, že jsme las forasteras. Ty, co jsou mimo. A o našich klientech jsme mluvili jako o los otros. O těch druhých… Ale o něm říkala, že je jinej.”

„A co ji k tomu vedlo?”

„Všechno, co o něm řekla, mě přesvědčovalo, že je to jeden z los otros. Vzdělanej, dobře oblečenej, s autem a bytem.” „Neřekla někdy, jaký typ auta má a kde bydlí?”

„Nebyl hlupák,” odpověděla. „V tomhle opravdu byl jinej, protože los otros jsou vždycky hlupáci.”

„A co tedy dělalo ze Sergia un forasterol”

„Myslela si, že je možná cizinec nebo že má cizí krev. Vypadal španělsky, oblečenej byl španělsky, mluvil španělsky, ale byl jinej.” „Jako Severoafričan?”

„Asi ne. Eloisa tyhle lidi neměla ráda. Nikdy s nima nešla. Nepřitahoval by ji, kdyby tak vypadal. Myslela si, že byl třeba dlouho pryč nebo že má smíšený vzdělání.”

Přijeli k budově ústavu. Byla prázdná a panovalo v ní ticho. Tělo leželo v předváděcí místnosti za sklem. Něčím jí museli vyplnit oční důlky. Gloria Gómezová se opřela o sklo a přitiskla na něj čelo. Falcón zůstal stát za ní.

„Jsou vaši rodiče ještě živi?” zeptal se. Viděl, že jí už začínají řídnout vlasy. Levný kabát se jí ve švu na rameni páral. Zakoulela čelem na skle ze strany na stranu.

„Měla Eloisa nějaký důvod jít na hřbitov San Fernando?”

Konečně se otočila.

„Chodila tam, jak jen mohla,” odpověděla. „Je tam pochovaná její dcera.” „Dcera?”

„V patnácti měla malou holčičku. Umřela ve třech měsících.”

Cestou zpátky na policejní ředitelství mlčeli. Na parkovišti se Falcón naposledy pokusil z Glorie dostat, jestli jí Eloisa prozradila něco o tom, jak Sergio vypadá.

„Řekla, že má pěkný ruce.” To bylo všechno, co se od ní dozvěděl.

Když vstupoval do kanceláře, zvonil mu na stole telefon. Volal doktor Fernando Valera, aby mu sdělil, že se mu podařilo vyřešit jeho problém. Sehnal mu klinickou psycholožku, která se nezajímá o výtvarné umění. Falcón neměl nejmenší chuť o tom mluvit.

„Jmenuje se Alicia Aguadová. Můžete ji navštívit v jejím domě, Javiere,” pokračoval lékař a nadiktoval mu adresu na Calle Vidrio. „Klinická psychologie je velmi rigorózní disciplína a doktorka Aguadová ji kombinuje s jistými… vlastními technikami. Je opravdu dobrá. Vím, jak je těžké začít s těmito věcmi, ale radím vám, běžte k ní. Už teď jste ze svého stavu nešťastný. Je to důležité.”

Když skončili, s hořkostí si uvědomil, že všichni jeho zoufalství vidí a cítí. Všichni, včetně Sergia. Vstoupil Ramírez, posadil se a doširoka roztáhl nohy.

„Tak co, zlomil jste seňoru Jiménezovou?” zeptal se Falcón. Ramírez si ometl pomyslné smítko z kravaty, jako by se chystal pochlubit se svým sexuálním úspěchem – nebo spíš triumfem.

„Vsadím se, že nosí pěkně drahé spodní prádlo,” řekl. „A v létě tanga.”

„Vidím, že si vás získala,” poznamenal Falcón.

„Volal jsem Pérezovi do Mudanzas Triany a řekl mu, aby vyzvedl tu bednu s vybavením pro domácí kino. Dovolila to, úplně bez problémů. Ale možná vás bude zajímat spíš to, co dodala, když jsem odcházel.”

Falcón mlčel a čekal.

„Řekla:, Ale můžete si vzít jen tu bednu a žádnou jinou. Jestliže se podíváte do kterékoliv z těch dalších, můžete si být jisti, že nic z toho, co v nich najdete, nebude přípustné jako důkaz.”’

Falcón ho požádal, aby to zopakoval, a Ramírez mu vyhověl. Pak už Falcón pochopil – Ramírez lhal, navíc špatně. Nevěřil, že by Consuela Jiménezová byla tak neobratná.

„A co datování těch záběrů z kazety Familia Jiménez?”

„Řekla, že se na to podívá, ale teď nemá čas. Prý se k tomu nedostane dřív než po férii.”

„Hm… To je opravdu náramná vstřícnost.”

„Mějte pro ni pochopení. Je to truchlící vdova.”

19.

Středa 18. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

FALCÓN SEDĚL U stolu a s vidličkou vznášející se nad netknutým obědem přemýšlel – ne o Ramírezovi, ale o komisaři Leónovi. Bylo zřejmé, že Leon by nedosáhl svého postavení, kdyby neměl značný politický talent. Jestliže sleduje vyšetřování Jiménezová případu prostřednictvím Ramíreze a snaží se ho svým vlivem nasměrovat proti Consuele Jiménezové, která patrně o MCA nic neví, co to znamená? Co to znamená s ohledem na to, že komisař byl členem představenstva této firmy? Konečně nechal vidličku klesnout a zachvěl se pod náporem paranoidních pocitů. Skoro se ho zmocnila nevolnost. Cílem je on. Chtějí ho vystrnadit, vzít mu jeho první příležitost. Zatímco fakta o činnosti MCA ležela zapomenuta a nezkoumána, komisař Leon se musel tetelit štěstím, když sledoval, že vybíjejí svou energii bušením na těžké dveře Consuely Jiménezové. Protože kdyby ta fakta vyšla najevo, byl by ztracen.

Po obědě se znovu sešli, aby se podívali na některé ze starých filmových záběrů pořízených Raúlem Jiménezem. Byl s nimi i Pérez, který přivezl filmové materiály z firmy Mudanzas Triana. Sdělil jim, že sklad má jediný vchod a všechny dlouhodobě uložené věci jsou až v zadní části budovy. Každý klient tam má k dispozici klec se zámkem, do níž lze umístit bedny i nábytek. Bedny jsou zapečetěné páskou označenou datem, kdy byly uloženy, takže je nikdo nemůže otevřít, aniž by se na to přišlo. Bedny s věcmi Raúla Jiméneze patří k nejstarším, které tam jsou. Do skladu mají přístup všichni zaměstnanci firmy, ale klíče od klecí má pouze vedoucí skladu. Bez jeho dohledu se nikdo do klecí nedostane a klíče jsou uchovávány v sejfu v jeho kanceláři. Sklad střeží v noci dva strážci se psy. Za posledních čtyřicet let zaznamenali čtyři pokusy o vloupání, ale nikdy nebylo nic ukradeno, protože ostraha zloděje vždycky vyrušila.

Falcón byl rád, že s nimi je i Pérez. Alespoň někdo reagoval na neustálé Ramírezovy poznámky. Nečekal, že ho ty blikající černobílé snímky dávného šťastného života Raúla Jiméneze tak silně citově zasáhnou. Nevzpomínal si, že by byl někdy ve tmě kina tak pohnut. Takhle na něj žádný román, žádný režírovaný film nemohl zapůsobit. Vždycky ty umělé konstrukce prohlédl, nebyl schopen jim podlehnout a uronit při nich jedinou sentimentální slzu.

Zato nyní, když znal protagonisty tím nejosobnějším způsobem, sledoval s nelíčeným pohnutím, jak si José Manuel a Marta hrají na pláži omývané mírnými vlnkami. Pak se v záběru objevila Raúlova žena Gumersinda, otočila se a rozpřáhla ruce, aby k sobě přilákala batolícího se Artura. Chytila ho a lehce ho zvedla nad hlavu, až se mu nožičky komíhaly a smál se na ni z výšky v čisté dětské radosti. V tu chvíli se Falcónovi sevřel žaludek. Vybavil si podobné okamžiky ze svého života a musel si palcem a ukazovákem zatlačit slzy. Přesto se neubránil zachvění, když pomyslel na sled tragédií, který tuhle šťastnou rodinu krutě roztrhl.

Přesto nechápal, proč na něj ty snímky působí takovou silou. Viděl už tolik jiných rodin zpustošených vraždou, znásilněním, závislostí na drogách nebo jinými pohromami. Čím je osud Jiménezovy rodiny tak jiný? Musí o tom s někým mluvit, než se tenký pramének, jímž z něj uniká jeho zoufalství, změní v nezadržitelný proud. Alicia Aguadová… Je opravdu natolik schopná, aby ho zachránila?

Film skončil, světlo v místnosti se rozsvítilo. Ramírez s Pérezem se otočili a hleděli na svého nadřízeného.

„Těchhle věcí jsou tady celé kotouče,” řekl Ramírez. „Co tím vlastně sledujeme, že se na to díváme, vrchní inspektore?”

„Doplňujeme si profil vraha,” odpověděl. „Ze zvětšenin záběrů na hřbitově máme představu o jeho fyzické existenci. Víme, že je fešák a má krásné ruce. Fyzicky nabývá na tvaru. A mentálně? Mluvíme o jeho kreativitě a hravosti. Víme, že se zajímá o filmování, že natočil jakousi studii Jiménezovy rodiny…”

Uvědomil si, že mu došla slova. Ano, proč se na ty filmy vlastně dívají?

„Krabice s tím vším byla zapečetěná,” řekl Pérez v návaznosti na své předchozí hlášení. „Ode dne, co to tam dal, na ty věci nepadlo denní světlo.”

„Ale jaký to byl den,” řekl Falcón jako tonoucí, který se chytá stébla trávy. „Byl to den, kdy ze své paměti vypudil vzpomínku na svého mladšího syna.”

„Ale čím tahle skutečnost doplňuje profil vraha?” zeptal se Ramírez.

„Uvažuju o těch děsivých zraněních v obličeji, která si Jiménez způsobil sám,” řekl Falcón. „A způsobil si je, protože chtěl uniknout filmu, který mu vrah promítal na videu. Co to bylo? Čemu se Raúl Jiménez tak zoufale bránil?”

„Kdyby mně někdo uřízl víčka…,” začal Pérez.

„Viděli jste toho chlapce, toho malého bezbranného hošíka,” pokračoval Falcón. „Slyšeli jste, jak výskal radostí v matčiných rukou… Nemyslíte…?”

Zarazil se. Oba muži na něj upřeně hleděli s prázdnými výrazy ve tvářích. Nechápali.

„Ale vrchní inspektore,” ozval se Pérez, „vždyť to bylo bez zvuku.”

, Já vím…,” řekl rychle Falcón, i když nevěděl. Jen si uvědomil, že mu mysl zaplavila bezbarvá panika a málem si není schopen vzpomenout, jak se jeho kolegové jmenují. 2e ke slovu, které řekl, nedokáže připojit další a vyslovit souvislou myšlenku. Byl herec, který zapomněl text své role – té, v níž hraje sám sebe ve vlastním životě.

Vzpamatoval se, jako by bublina, v níž se na chvíli ocitl, praskla a znovu k němu pronikl reálný svět. Lidé se opět hýbali, odklízeli promítací plátno. S překvapením si uvědomil, že je už skoro devět hodin večer. Musí jít domů, ale předtím by se měl pokusit zachránit aspoň něco z téhle trapné situace. Zamířil ke dveřím.

„Založte zprávu o těch filmech, podinspektore…,” řekl. Jméno mu stále unikalo. „A až to uděláte, zapojte svou fantazii. Chci, abyste uvažoval o tom, kdo držel kameru a v jakém byl v té době duševním stavu.”

„Ano, vrchní inspektore,” přikývl Pérez. „Ale vždycky mi říkáte, abych referoval o faktech a nesnažil se je interpretovat.”

„Tak teď se snažte,” řekl Falcón a vyšel z místnosti.

Pokusil se spolknout tabletku orfidalu nasucho, ale zůstala mu v ústech a musel jít na toaletu a napít se a opláchnout si zpocený obličej vodou. Osušil se kapesníkem, pohlédl do zrcadla a nepoznal vlastní oči. Ty narůžovělé, skelné věci, zapadlé v důlcích, neklidně těkající… To přece nejsou jeho oči. Ztrácí svou autoritu. Tyhle oči nebude nikdo respektovat.

Vyšel z budovy do chladného večerního vzduchu, dojel domů a pak se vypravil pěšky k menšímu domku doktorky Alicie Aguadové v Calle Vidrio. Přišel tam krátce před desátou hodinou, na niž měl domluvenou schůzku. Chvíli přecházel po chodníku před nově renovovaným domem, nervózní jako herec před výstupem, až to nakonec nemohl vydržet a stiskl tlačítko zvonku. Pustila ho bzučákem a zavolala na něj, aby šel nahoru. Stoupal po temném schodišti ke světlu.

Světle modré stěny konzultační místnosti byly prázdné, nikde žádné drobné předměty, žádná obvyklá veteš výzdoby. Vlastně tam měla jen pohovku a jakési široké křeslo ve tvaru S.

Malá místnost v malém spořádaném domku, jenž jako by byl protipólem jeho domu a dělal ho absurdním. Domov vyrovnaného člověka, který ví, co chce. Naproti tomu jeho rozlehlé, barokně nabubřelé, byzantické sídlo plné sloupů, chodeb a galerií připomínalo spíš opuštěný středověký klášter, v němž našel útočiště potulný šílenec, aby tu dožil své dny…

Alicia Aguadová měla krátké černé vlasy, bledou pleť a tvář bez jediné stopy líčidla. Podala mu ruku, ale nedívala se přímo na něj. Promluvila, teprve když se jejich ruce dotkly.

„Nevím, jestli vám doktor Valera řekl, že jsem skoro slepá.”

„Pouze mi zaručil, že se nezajímáte o obrazy,” odpověděl.

„Ráda bych se o ně zajímala, ale moje oční vada trvá již od dvanácti let.”

„Co je to za vadu?”

„Pigmentová degenerace sítnice.”

„O tom jsem nikdy neslyšel,” řekl Falcón.

„Mám abnormální pigmentové buňky, které se z nějakého nedefinovatelného důvodu začaly spojovat na sítnici v shluky,” řekla. „Prvním symptomem této vady je noční slepota a posledním stadiem naprostá slepota.”

Falcón stál jako ohromený. Na takový vstupní rozhovor se nepřipravil. Stáleji držel ruku, až ji musela z jeho sevření pomalu vymanit. Ukázala mu na esovité křeslo.

„Musím vám vysvětlit několik věcí o své metodě,” řekla. Posadila se vedle něho, ale tak, že byla ve speciálně tvarovaném křesle obrácená proti němu. „Bohužel nevidím vaši tvář jasně, přičemž lidská komunikace se odbývá do značné míry prostřednictvím tváře; od narození je nám dána schopnost poznávat emoční děje z tváří. Já tedy musím používat jiný způsob, jak zaznamenávat vaše pocity, a dělám to podobnou metodou, jakou užívají čínští lékaři. Spočívá v tom, že sleduji váš puls. Proto sedíme v tomhle zvláštním křesle. Položíte si paži tady na tu prostřední část, já vám budu držet zápěstí a vy budete mluvit. A ještě vás musím upozornit, že vás budu nahrávat na magnetofon umístěný v opěrce. Souhlasíte s tím?”

Falcón, ukonejšen její sebejistou autoritou, její klidnou tváří a zelenýma nevidoucíma očima, přikývl.

„Součástí mé metody je, že konverzaci podněcuji jen zcela minimálně,” pokračovala. „Vy byste měl mluvit a já budu poslouchat. Mohu se jen snažit směrovat vaše myšlenky a pomoct vám dál, když se dostanete do slepé uličky. Začátek ovšem obstarám já.”

Zapnula magnetofon a jemným, ale jistým pohybem ho uchopila za zápěstí.

„Doktor Valera mi řekl, že trpíte symptomy stresu. Sama vidím, že vás svírá úzkost. Řekl mi taky, že ke změně vaší psychické stability došlo po tom, co jste začal vyšetřovat obzvlášť brutální vraždu. Zmínil se rovněž o vašem otci a vaší nechuti být léčen někým, kdo zná jeho obrazy. Zkuste uvažovat, proč vás ten prvotní incident… Co to bylo?” zarazila se náhle.

„Co?”

„To slovo, incident’… Vyvolalo ve vás silnou reakci.”

„Objevuje se v otcových denících, které jsem v těchto dnech začal číst. Vztahuje se k něčemu, co se stalo, když mu bylo šestnáct, a kvůli čemu odešel z domova. Nikdy neřekl, co to bylo.”

Když viděl, jak je její metoda účinná, potlačil nutkání vyprostit ruku z jejího sevření. Zdálo se, že Alicia Aguadováje nejen naladěná na jeho lidskou anatomii, ale také na záchvěvy jeho duše.

„Domníváte se, že proto své deníky psal?” zeptala se.

„Myslíte, jestli se tím pokoušel svůj, incident’ řešit?” řekl Falcón. „Pochybuju, že měl tohle v úmyslu. Dokonce pochybuju o tom, že by si vůbec začal deník psát, kdyby mu jeden z jeho kamarádů nedal sešit a nepodněcoval ho k tomu.”

„Někdy osud posílá takové lidi.”

„Jako mně poslal toho vraha.”

Nic na to neřekla, jen to nechala proniknout do své mysli.

„Všechno, o čem tady budeme mluvit, zůstane jen zde a mezi námi, včetně policejních informací,” řekla potom. „Záznamy jsou uložené v sejfu. Povězte mi, co ve vás ten stres spustilo.”

Řekl jí o smrti Raúla Jiméneze a o jeho tváři. O tom, jak vrah nutil svou oběť dívat se na něco, čemu se vší silou bránila. Nešetřil podrobnostmi, když líčil, jak muselo Raúlu Jiménezovi být a jak se potom pod dojmem hrůz, které mu vrah předváděl na obrazovce, snažil mukám uniknout i za cenu strašlivého zmrzačení vlastní tváře. Byl přesvědčen, že jeho psychické problémy začaly právě v okamžiku, kdy tu tvář spatřil, protože v ní uviděl bolest a muka člověka, který byl přinucen nahlédnout do nejtemnějších hlubin hrůzy.

„Myslíte si, že se vrah stylizoval do role profesionálního psychologa nebo psychoanalytika?” zeptala se. „Ptáte se, jestli ho já takhle vnímám?” „A vnímáte ho tak?”

Mlčel, až se Alicia Aguadová rozhodla posunout rozhovor dál. „Zřejmě jste si vytvořil nějakou souvislost mezi tím případem a svým otcem, že?”

Pověděl jí o fotografiích z Tangeru, které našel v pracovně Raúla Jiméneze. „Moje rodina tam taky žila,” řekl. „Ve stejné době. Napadlo mě, jestli bych na těch fotografiích nenašel otce.” „To je všechno?”

Pohnul rukou, jako by se cítil nesvůj z toho, že do něj přes jeho zápěstí tak vidí.

„Snažil jsem se na nich najít i matku,” pokračoval. „Zemřela v Tangeru v roce 1961, když mi bylo pět let.”

„A našel jste ji?” zeptala se po určité chvíli.

„Ne,” odpověděl. „Ale v pozadí jednoho snímku jsem objevil otce, jak se líbá s ženou, která se později stala mou nevlastní matkou… Myslím otcovou druhou ženou. Podle data na zadní straně snímku to bylo ještě před matčinou smrtí.”

„Nevěra není nic tak neobvyklého,” poznamenala. „Moje sestra by s vámi souhlasila. Odbyla by to tím, že otec nebyl, žádný anděl’.”

„Ovlivnilo to nějak váš pohled na něj?”

Falcón o její otázce přemýšlel. Možná to bylo poprvé v životě, co se pouštěl do těchto úzkých uliček své mysli. Na čele mu vyrazil pot. Otřel si ho rukávem.

„Váš otec zemřel před dvěma lety. Měl jste k němu dobrý vztah?”

„Myslel jsem si, že ano. Byl jsem jeho oblíbenec. Ale teď… Teď jsem tím vším zmaten.”

Řekl jí o poslední vůli, v níž otec vyslovil přání, aby zničil všechno, co zůstalo v jeho ateliéru. A také, že neposlechl a čte nyní otcovy deníky.

„Nemyslíte, že je to zvláštní?” zeptala se. „Slavní lidé obvykle po sobě chtějí zanechat něco příštím generacím.”

„V krabici u těch deníků jsem našel dopis. Varuje mě v něm, že pokud ho neposlechnu, bude to pro mě bolestná cesta.”

„Proč jste to tedy udělal?”

Cítil, že dospěl do slepé uličky ve své mysli a narazil na plochou bílou zeď paniky. Jeho mlčení těžklo.

„Co jste říkal, že vás tak vyděsilo na zavražděném?” zeptala se. „To, že se musel dívat na…”

„Vzpomeňte si, koho jste hledal na fotografiích, které jste našel u zavražděného.”

„Svou matku.”

„Proč?”

„Nevím.”

V tichu, jež následovalo, Alicia Aguadová vstala, postavila vodu a udělala bylinkový čaj. Nalila ho do čínských šálků, vrátila se k němu a opět ho uchopila za zápěstí.

„A vy sám fotografujete?” zeptala se.

„Ano, zabýval jsem se tím…, až donedávna,” odpověděl. „Dokonce mi doma ještě zůstala temná komora. Mám rád černobílé fotografie. Rád jsem si je sám vyvolával.”

„Jak se díváte na fotografie?” ptala se dál. „Jak je vnímáte?”

„Jako paměť.”

Řekl jí o domácích filmech, které viděl dnes odpoledne. O tom, že mu vehnaly slzy do očí.

„Chodil jste jako dítě často na pláž?” zeptala se.

„Ach ano,” přikývl. „V Tangeru byla pláž hned za městem… Vlastně skoro ve městě. V létě jsme tam chodili každé odpoledne. Matka se služkou, já, můj bratr a moje sestra. A někdy jsem tam byl jen já s matkou.”

„Vy s matkou…”

„Chcete říct, kde byl otec?”

Neodpověděla.

„Otec pracoval. Měl ateliér. Bylo z něj vidět na pláž. Občas jsem tam za ním chodil. Dával na nás pozor, vím to.” „Jak na vás dával pozor?”

„Měl dalekohled. Někdy mi dovolil, abych se jím díval. Pomohl mi je najít…, matku, Manuelů a Paca na pláži. Říkal, že je to naše tajemství, že na nás takhle dohlíží, aby se nám nic nestalo.”

„Dohlížel na vás dalekohledem?”

„Zdá se vám, jako by nás špehoval, že?” nadhodil. „Ale to nedává smysl. Proč by měl někdo špehovat vlastní rodinu?”

„Byl na těch rodinných filmech, které jste dnes zhlédl, vidět taky otec – myslím Raúl Jiménez?”

„Ne. On to filmoval.”

Zeptala se ho, proč si ty filmy promítal, a on jí vysvětlil celý příběh rodiny Raúla Jiméneze. Poslouchala jako fascinovaná a přerušila ho jen ve chvíli, kdy potřebovala otočit kazetu.

„Ale proč jste se na ty filmy díval?” zeptala se znovu, když skončil.

„Vždyť jsem vám to právě řekl,” odpověděl. „Skoro půl hodiny vám to tady…”

Zarazil se a dlouho přemýšlel.

„Řekl jsem vám, že vnímám fotografie jako paměť,” pokračoval potom. „Uchvacují mě, protože já sám mám s pamětí problémy. Vyprávěl jsem vám, že jsme chodili na pláž, ale v podstatě si na to nevzpomínám. Nevidím to. Není to žádný vnitřní záznam, který stačí jen spustit. Vymyslel jsem si to, abych vyplnil prázdná místa. Vím, že jsme chodívali na pláž, ale nevybavuju si to jako svou vzpomínku. Dává to nějaký smysl?”

„Jistě. Dokonalý.”

„Zřejmě chci, aby ty filmy a fotografie stimulovaly mou paměť. Když jsem mluvil s Josém Manuelem Jiménezem o tragédii jeho rodiny, řekl mi.

že mu dělá problém vybavit si cokoliv z dětství. Přemýšlel jsem o tom a snažil se vzpomínat na své nejstarší zážitky, své obrazy z dětství uložené v paměti. A se zděšením jsem zjistil, že tam žádné nejsou.”

„Teď tedy můžete odpovědět na mou předchozí otázku, proč jste se dal do čtení otcových deníků.”

„Ano, ano,” řekl rychle, jako by se v něm něco spustilo. „Neposlechl jsem otce, protože si myslím, že v jeho denících mohu najít klíč ke své paměti.”

Kazeta došla do konce a magnetofon se s cvaknutím vypnul. V nastalém tichu k nim doléhaly vzdálené zvuky města. Falcón čekal, že vymění kazetu, ale ona se nehýbala.

„To je pro dnešek všechno,” řekla po chvíli.

„Ale vždyť jsem teprve začal,” namítl.

„Já vím. Ale složité věci nelze rozplést v jediném pohovoru. To je dlouhý proces. Nedá se urychlit žádnými zkratkami.”

„Ale vždyť jsme se právě teď začali blížit k podstatě toho všeho…”

„Ano. Bylo to dobré první sezení,” řekla. „Nyní bych chtěla, abyste trochu přemýšlel. Abyste zkoumal, jestli vidíte nějaké podobnosti v osudech vaší rodiny a rodiny Jiménezovy.”

„Obě měly stejný počet dětí… Já jsem z té naší nejmladší.”

„Teď o tom nebudeme mluvit.”

„Ale já potřebuju udělat pokrok…”

„Udělal jste ho. Existuje však jen tolik reality, kolik jí lidská mysl dokáže pojmout. Musíte si na ni zvykat postupně.” „Jaké reality?” „Té, o kterou usilujeme.”

„A to, uprostřed čeho jsme nyní, není realita?” zeptal se, zděšený tou myšlenkou. „Já přijímám denně větší dávky reality než kdokoliv jiný. Jsem detektiv a vyšetřuju vraždy. Je to mé zaměstnání přicházet do styku s životem a smrtí. Reálnější realita už neexistuje.”

„Ale to není ta realita, o níž mluvíme.”

„Zkuste mi to vysvětlit.”

„Dnešní sezení je u konce.”

„Jen tuhle jednu věc mi vysvětlete.”

„Dobře. Pokusím se o to pomocí fyzické analogie.”

„Udělejte to jakkoliv… Musím to vědět.”

„Před deseti lety jsem při mytí rozbila sklenku na víno a drobný střípek skla se mi zabodl do palce. Nemohla jsem ho vytáhnout a ani lékař s tím nechtěl kvůli blízkosti nervu nic dělat. Měla jsem ten střípek v prstu celé roky, ale kromě občasné bolesti při určitém tlaku mi nijak nevadil. A po celou tu dobu si tělo proti němu budovalo ochranu. Obalovalo ho vrstvami pevné tkáně, až jsem tam měla výstupek velký jako hrášek. Ale pak se jednoho dne tělo rozhodlo, že to cizí těleso vypudí. Hrášek vystoupil na povrch, s pomocí síranu horečnatého praskl a střepina skla byla venku.”

„Takže to je vysvětlení reality, o níž mluvíme?” zeptal se.

„I do lidské mysli mohou vniknout střípky skla,” řekla a Falcón se při představě toho zachvěl. „A někdy je příliš bolestné s nimi něco dělat,” pokračovala. „Proto je zatlačujeme do pozadí. Myslíme si, že na ně můžeme zapomenout. Dokonce i naše mysl se proti nim brání tím, že je obaluje vrstvami lží. A tak se každý od svého střípku skla v mysli distancujeme, až se jednoho dne něco stane a zdánlivě bez jakéhokoliv důvodu se střípek začne tlačit do vědomé vrstvy naší mysli. Na rozdíl od fyzického střípku si však u toho duševního nemůžeme pomoct síranem horečnatým, abychom ho vytáhli do vědomí.”

Falcón vstal a začal přecházet po místnosti. Střípky skla, které se mu tlačily na povrch, v něm spustily neurčitou úzkost. Bylo to, jako by mu v hlavě praskaly nějaké staré, nakupené vrstvy… Jako ledovcová pole. Je to další fyzická analogie?

„Máte strach,” řekla Alicia Aguadová. „To je normální. Nic z toho není lehké. Vyžaduje to velkou odvahu, ale odměna je obrovská. Je jí skutečný mír mysli a možnost znovu začít všechno, co život nabízí.”

Sestoupil po schodišti, vzdaloval se od světla jejích dveří a nořil se do tmy ulice. V hlavě mu však pořád zněla její poslední slova. Přemýšlel o nich a smiřoval se s tím, co mu naznačila – že se možná dostal do bodu, v němž se konec možností stává pravděpodobným.

Uviděl skupinku mladých lidí, kteří směřovali do středu města, přidal do kroku a držel se jich. Ulice většinou zely prázdnotou, jako by se vzpamatovávaly z vytržení a excesů Semana Santy. Bary byly stále ještě zavřené a měly se otevřít až zítra, kdy se Sevillané konečně vrátí k normálnímu způsobu života. Ocital se v místech, jež bývají i uprostřed týdne plná lidí, ale teď všude panovalo ticho a tma, jako by byla mnohem pozdější noční hodina. Jen občas se ozvaly útržkovité hlasy metařů, kteří si sdělovali dojmy z posledního fotbalového zápasu. Falcónova mysl byla vyprázdněná od nánosů každodenního života, v němž není o čem přemýšlet a každá činnost vyvolává potřebu činnosti další.

Útržkovité hlasy utichly. Falcón však netoužil vrátit se domů a rozhodl se, že bude ještě bloudit městem. Začal porovnávat Jiménezovu rodinu se svou. Ano, i ta jeho byla rozvrácená. Vlastně ne, uvědomil si. Rozvrácená je příliš silné označení. Náhlá matčina smrt ji nezničila, jenom poškodila, jako když po nárazu zůstane keramická váza celá, ale její glazuru zbrázdí síť prasklin. Vybavil si ztrhanou otcovu tvář, když se na ně díval, na Paca, Manuelů a na něho, Javiera. A zdálo se mu, že vidí i vlastní tvář, široce otevřené oči, které nechápaly, ale přesto tušily, že jim někdo vzal celý jejich svět. Temné myšlenky v něm vyvolaly vlnu ještě temnějších představ, až podvědomě zrychlil krok, jako by je chtěl nechat za sebou.

Podařilo se mu to. Vybavil si šťastnější časy. Radostný příchod Mercedes, otcovy druhé manželky. Okamžitě k ní přilnul. A teď je jas té vzpomínky zkalen fotografií, kterou našel v bytě Raúla Jiméneze – důkazem, že se otec scházel s Mercedes ještě před matčinou smrtí. Znovu ho zaplavila temnota, taková, že se rozběhl napříč náměstím Plaza Nueva plným stromů, jejichž koruny obalovalo přízračné neonové světlo. Dnes mohou být Vánoce každý den. Prázdným pohledem zíral na dokonalost výkladů obchodního domu MaxMara ozářených bodovými reflektory, na perfektně nažehlené kalhoty na věčně perfektních figurínách. Jenže on prosil o méně komplikovaný život, v němž by ho nepronásledovaly temné myšlenky a úzkosti, které ho nyní svíraly uvnitř i vně a krutě ho poznamenávaly.

Šel po Calle Zaragoza, nebo spíš zpola klusal, a z čela mu kapal pot. Náhle pocítil v žaludku cosi jako hlad a napadlo ho, že by mohl zajít do El Caira a dát si nějakou chuťovku, třeba merluza rellena de gambas. Měl raději sangre encebollada, ale krev a cibule v noci, jako je tato, vyžadují silný žaludek. Minul galerii Ramóna Salgada s jedinou osvětlenou plastikou ve výkladu. Za ní se nacházel klasický sevillský dům adaptovaný na kavárnu a drahou restauraci v prvním poschodí, do níž chodili byznysmeni a právníci se svými ženami nebo přítelkyněmi.

Před dveřmi na vrchním schodě stála Inés. Nějaký muž jí pomáhal do pláště. Měla vlasy svázané do uzlu a Falcón věděl, že takhle je nosí jen tehdy, když chce být atraktivní a sexy, nikdy do práce. Do tváře muže, s nímž byla, neviděl. Zavěšeni do sebe vykročili do tmy směrem k Reyes Católicos. Nikdo jiný s nimi nebyl. Večeře ve dvou. Inés se na okamžik zastavila a ohlédla se. Falcón strnul. Pak její podpatky zacvakaly na dlažbě, aby dohonila svého partnera. Sledoval je z druhé strany ulice. Přestal mít pocit hladu, stejně jako zapomněl na první příznaky těžké únavy a jeho mysl začala horečně zpracovávat nový podnět.

Přešli Reyes Católicos, minuli zavřený bar La Tienda, pak zamířili na druhou stranu Calle Bailén a kolem muzea vyšli na Plaza del Museo, takže se musel držet zpátky, dokud nezmizeli na Calle San Vicente. Chvíli počkal a potom se vydal za nimi, ale ulice už byla prázdná. Šel ještě asi o sto metrů dál a pak se zastavil a přemýšlel, jestli se mu to všechno jen zdálo nebo zda ten muž bydlí někde tady, sotva kilometr od jeho domu.

Vrátil se do Calle Bailén. Když odemykal, byl hlad definitivně pryč. Nad vším převažovala únava z porážky. Osprchoval se, ale smyl ze sebe jen pot a celodenní špínu, vše ostatní zůstalo. Vzal si prášek na spaní a vlezl do postele. Hleděl na neustále ustupující strop, fascinován bílými záblesky uprostřed silnice, jež se odvíjela v kuželu světlometů. Pomyslel si, že by se tomu měl vzepřít, že je nebezpečné usnout za volantem. Zmatek mu zcela pokřivil smysl pro prostor. V panice natáhl ruku před sebe – v jeho zorném poli se objevila překážka, jakýsi val a na něm strom, o jehož kmen se v příštím zlomku vteřiny musel roztříštit. Proletěl čelním sklem do noci… a do spánku.

Výňatky z deníků Francisca Falcóna

12. října 1943, Triana, Sevilla

Měl jsem štěstí, protože jsem chytil vojenské nákladní auto, které mě svezlo z Toleda až do Sevilly. Země je na kolenou, není benzín, nedostává se základních potravin. Silnice jsou prázdné, jen občas se objeví vůz tažený párem vychrtlých koní nebo mul.

Sehnal jsem si pokoj. Pronajala mi ho tlustá žena s maurskou vizáží a dlouhými černými vlasy, které jí splývají až k pasu, i když si je obvykle stáčí do uzlu. Má černé oči, ale matné jako dřevěné uhlí, a pořád se potí, jako by byla na pokraji zhroucení. Její mohutná ňadra se nejspíš pohádala, protože se tváří, že spolu nechtějí nic mít, a každé visí odděleně na jedné straně hrudního koše. K tomu má ještě břicho velké jako sud, a když jde, převaluje se jí ze strany na stranu. Pod černou sukní jí koukají rudé, oteklé kotníky, a při přecházení z pokoje do pokoje chytá dech, jako by byla v posledním tažení. Rád bych ji kreslil a taky maloval, nejlíp nahou, ale nejde to, protože má mužského. Ten je sice hubený jako toulavý pes, ale zato nosí nůž, který si prý každé ráno, než se vydá ven, láskyplně brousí. V mém pokoji je prádelník se zásuvkami, z nichž ani jedna nejde vytáhnout, postel a nad ní obraz Panny Marie. Najal jsem si ho, protože je z něj přístup do patia, které používá jen bytná k sušení prádla. Hodil jsem na zem zavazadla a hned jsem se vypravil nakoupit malířské potřeby a pití.

25. října 1943, Triana, Sevilla

Pořád ve mně zůstává něco z vojáka zvyklého na denní režim, i když už nevstávám brzy. V tomhle městě se do desáté dopoledne nic neděje. Chodím do baru Bodega Salinas na Calle San Jacinto, vypiju si tam kávu a vykouřím cigaretu. Vybral jsem si tenhle bar, protože Manolo, jeho majitel, má sudy skvělého červeného vína a vždycky mi ho nalije do pětilitrové láhve. Taky mi prodává domácí pálenku, kterou si kupuju po litru. Pak se vracím do svého pokoje a pracuju do tří hodin odpoledne. Práci přerušuju, jen když přijde prodavač vody. Ve tři si zajdu na oběd, dám si k němu džbánek červeného, nechám si dolít láhev a vracím se do pokoje. Tam se do šesti večer prospím, potom znovu pracuju až do desáté, pak si zajdu k Manolovi na večeři a zbytek večera trávím popíjením s darebáky a hlupáky, kteří se tam scházejí.

29. října 1943, Triana, Sevilla

Včera si ke mně v Bodega Salinas přisedl člověk, jehož všichni znají jen pod jménem Tarzan. (Podle filmu o Tarzanovi, opičím muži.) Má obrovské břicho a obličej jako hromádku brambor (Johnny Weissmuller by se zhrozil). Oči má oteklé, že to vypadá, jako když pořád spí. Přijde, sedne si a všichni začnou poslouchat.

„Takže,” řekl a položil na stůl tlustou ruku, „kde jste sebral ten svůj kukuč, váženej?”

„Jaký kukuč?” ptám se zmateně.

Přes svůj obličej nepůsobí Tarzan jako rváč. Nosí černý klobouk, který si nikdy nesundává, jenom si ho pošoupne dozadu, když se chce poškrábat nad čelem.

„Kukuč, kterej říká, že sem nepatříte,” odpověděl klidně, ale já jsem cítil, že se na mě dívá štěrbinami opuchlých víček, jako by na mě mířil hlavní dvojky. „Nevím, jak to myslíte.”

„Prostěže nejste ze Sevilly. Ze nejste z Andalusie.” „Přišel jsem z Maroka. Z Tetuánu a Ceuty,” odpověděl jsem, ale to ho neuspokojilo.

„Koukáte na nás a děláte si poznámky. Máte starý oči v mladý hlavě.” „Jsem malíř,” řekl jsem. „A dělám si poznámky, abych si připomněl, co jsem viděl.”

„A co vidíte?” zeptal se.

Uvědomil jsem si, že tihle lidé mi nevěří. Že mě nemají za toho, za koho se vydávám. Že mě považují za jednoho z příslušníků tajné policie (kteří jsou vždycky odjinud) nebo ještě za něco horšího.

„Byl jsem voják,” řekl jsem, abych se vyhnul slovu legionář. „Bojoval jsem v Rusku, v divizi Azul.”

„Kde?” zeptal se jeden chlapík s nohama do O, jinak pikador se slušnou pověstí.

„V Dubrovce, Teremetsu a Krasniboru,” odpověděl jsem.

„Já jsem byl u Ševeleva,” řekl pikador a potřásli jsme si rukama.

Všichni se najednou uvolnili. Nevím, jak přišli na to, že si příslušník tajné policie sedne v baru, bude se na ně dívat a dělat si o nich (o houfu největších hlupáků z celého jižního Španělska) poznámky.

15. prosince 1943, Triana, Sevilla

Do Manolova baru přišel asi dvacetiletý mladík, který se mi představil jako Raúl. Každý ho zná a je oblíbený. Předtím pracoval v Madridu, ale ten první večer, co jsem se s ním setkal, nemluvil o ničem jiném, než že hodlá odplout do Tangeru, kde prý se dají vydělat velké peníze. Všichni se mu smáli a pak ukázali na mě a řekli, aby si o tom šel promluvit s El Marroquím. Tak mi říkají. R. si tedy ke mně přisedl a začal mi vykládat, jak se dá dnes báječně zbohatnout na pašování z Tangeru. Odpověděl jsem mu, že mám peněz dost a že mě zajímá jen to, abych se stal malířem. Mluvil dál, jako by mě neslyšel, a prohlásil, že nejvíc se dá vydělat na amerických cigaretách, ale že kvůli americké blokádě španělských přístavů jsou peníze skoro ve všem. Má strach jen z toho, že stažení „modré divize” z Ruska by mohlo zmírnit postoj Američanů vůči Frankovi a přimět je, aby blokádu uvolnili. Zpozorněl jsem, neboť jsem si uvědomil, že to není žádný hlupák, ale někdo, kdo chápe reálnou situaci. Nabídl jsem mu sklenku; tenhle mladík je přece jen něco jiného než sebranka, která běžně chodí do Bodega Salinas. Věděl jsem, co znamená pro Tanger status svobodného přístavu – že veškeré dovážené zboží v něm lze obchodovat bez zdanění a bez cla. Proto je tam všechno tak levné. Stačí jen levně nakoupit, přepravit zboží přes úžinu a pak se ziskem prodat. Jediný problém je v tom, že R. nemá peníze na nákup ani loď na přepravu, i když on nad tím mávl rukou, jako by to byly nepodstatné detaily. „Dá se to udělat tak, že člověk začne pracovat pro druhé,” řekl. „Přitom pozná, jak to v téhle branži chodí, a pak se zařídí pro sebe.”

„Ale tam, kde jsou peníze,” dodal a upřel na mě své mladé nezkušené oči, „je i nebezpečí.”

Divil jsem se, proč se s tím obrací na mě, a on jen řekl, že nebezpečí znamená, že se vždycky vyplácejí prémie. Vyprávěl mi, že odešel do Madridu pracovat na stavbě, ale vlastníkovi budovy došly peníze. Pak si koupil vstup do klanu čističů bot. Uvažoval, že čistit boty si nechávají jen bohatí lidé, kteří jsou bohatí, protože mají lepší informace než ti druzí-Čistil jim tedy boty a poslouchal je a zjistil, že mluví o Tangeru, jehož správa je španělská a úplatná, a že tenhle stav se v dohledné budoucnosti nezmění. Měl všechno promyšlené. Znovu jsem mu připomněl, že já peníze nepotřebuju. Málem se mi vysmál a řekl mi, jestli vím, jak málo si svou prací vydělávají i známí malíři. Ke konci, kdy už jsme byli dost opilí, se mě zeptal, jestli u mě může přespat, samozřejmě na zemi. Je to příjemný chlapík, tak jsem souhlasil za podmínky, že odejde dřív, než začnu pracovat.

21. prosince 1943

Někdo mě okradl. Vrátil jsem se s R. z baru, odemkl svůj pokoj a zjistil jsem, že se někdo dostal přes patio dovnitř a vzal mi všechno, kromě sešitů, kreseb a maleb. Oblečení, barvy, a dokonce i Panna Maria nad postelí, všechno bylo pryč. To poslední pro mě představovalo nejtěžší ztrátu, protože jsem si do obrazu ukryl všechny své peníze. Zůstalo mi jen to, co jsem měl v kapse. Řekl jsem bytné, co se stalo. Byl jsem samozřejmě rozčilený a nadhodil jsem něco o tom, kdo jediný kromě mě užívá patia. Obořila se na mě jako saň a během krátké výměny názorů vzal náš korektní vztah za své. Později jsme našli v patiu rozbité květináče a R. mi ukázal, kudy se musel zloděj dostat přes zeď, protože při přelézání využil skob na zdi, na nichž byly květináče zavěšené.

22. prosince 1943

Ta tlustá maurská děvka je nesmiřitelná. Objevila se znovu, tentokrát v doprovodu svého mizerného chlapa a několika dalších místních banditů, a řekla nám, abychom koukali vypadnout. Uvědomil jsem si, že mám bojový výcvik, a chvíli jsem byl v pokušení roztrhat je na kusy. Jenže po nich bych měl co dělat s policií a skončil bych v base. Tak jsme tedy s R. vypadli. Mám podezření, že se mu to hodilo. Znovu mě začal neúprosně zpracovávat, až jsem podlehl. Teď tedy míříme pěšky na jih do Algecirasu.

27. prosince 1943

Myslel jsem, že s větší chudobou a primitivismem než v Rusku se už nikdy nesetkám, ale vesnice v téhle části Španělska mi připadají, jako by se nikdy nepozvedly z temného středověku, plného beznaděje a šílenství. Není zde ničím neobvyklým vidět lidi, jak skučí na měsíc. Když R. sháněl v jedné vesnici něco k jídlu, objevil chlapce připoutaného ke zdi kovovým obojkem, který mu svíral krk. Měl vypoulené oči, a když do nich R. pohlédl, neviděl nic, co by naznačovalo, že v tom tvoru zbylo něco lidského.

5. ledna 1944, Algeciras

Dorazili jsme do města vyhladovělí a rozedraní po tom, co nás napadli toulaví psi, kteří byli hladovější než my. Musel jsem tři z nich zabít holýma rukama, než se zbylí rozutekli. R. se ke mně vždycky choval slušně, ale teď se na mě dívá skoro s posvátnou úctou. V tom mladíkovi je však cosi vychytralého, co mě zneklidňuje.

7. ledna 1944, Algeciras

Španělsko v dnešním stavu není země pro každého. Afrika je tak blízko, skoro na dohled přes úžinu. Cítím ji a překvapuje mě, jako moc mě to tam opět láká.

R. se vrátil a oznámil mi, že se mu podařilo najít pašeráka, který nám nabídl na dva měsíce práci, jídlo a ubytování na lodi se zárukou, že nás vysadí v Tangeru s deseti americkými dolary v kapse. Pro každého. A jestli bude všechno klapat, můžeme prý po dvouměsíčním zkušebním období jednat o nových podmínkách. Zeptal jsem se ho, jakou práci budeme muset dělat, ale R. nikdy příliš nezajímalo, co bude a jak bude. Rád jednal. Vytáhl cigarety a tím mě umlčel. Říkal jsem si, proč se tak zcela vydávám do jeho rukou, ale pak jsem si vzpomněl na jiné legionáře, kteří z legií odešli a vrátili se do Dar Riffenu, protože neměli na civilní svět žaludek.

R. mi řekl něco o sobě, jako by chtěl, abychom se sblížili. Mluví věcně. Vylíčil mi, že v třicátém šestém přijel do jeho vesnice náklaďák plný anarchistů a žádali od starosty, aby jim vydal fašisty. Starosta jim řekl, že utekli. O dva dny později se anarchisté vrátili se seznamem jmen. Byli na něm i rodiče R. Všechny je odvezli do rokle za vesnicí a tam je postříleli. „Skoro každý, koho jsem znal, byl v to odpoledne zastřelen,” řekl. Bylo mu tehdy dvanáct let.

10. ledna 1944, Algeciras

Pašerákova loď je stará rybářská kocábka asi patnáct metrů dlouhá a tři až čtyři metry široká. Na zádi má jeden velký nákladový prostor a kajuty jsou na přídi. Na palubě je malá kormidelní budka s dvěma prasklými tabulemi skla a pod ní se nachází motor. Tam jsme Armanda našli. Je to podsaditý chlap s černými vlasy a špinavou tváří zarostlou strništěm vousů. Oči má hnědé a mírné, ale rty naopak tenké a tvrdé, s přísným úsměvem. Nic proti němu nemám, zvlášť když udělal fazole s rajčaty, česnekem a paprikovou uzenkou. Řekl nám, že dole v kabině je oblečení, které nám určitě padne líp než jeho věci. Jedli jsme a pili a už jsem začal být sytý a ospalý, ale vzpomněl jsem si, že jsem se chtěl A. zeptat, po kom je to oblečení, co nám nabízí. Řekl, že po jeho poslední posádce, kterou zabili nějací Italové. R. chtěl vědět, jak se z toho dostal on. „Zabil jsem ty Italy, ” odpověděl stroze A.

Po špinavém a rozpadávajícím se Alegcirasu působí Tanger na první pohled dojmem prosperity. Přístav je plný lodí, přičemž všechny jeřáby pracují, a všude samí Marokánci. Buď jen tak chodí zakrytí špičatými kápěmi beduínských burnusů, nebo se krčí pod nějakým nákladem. A mezi tím lidským mraveništěm se snaží projet různé vozy a káry a taky osobní auta, mnohá větší než ta americká. Nad přístavem ční jako velitelské stanoviště hotel Continental. Další hotely, jako Biarritz, Cecil nebo Mendez, se nacházejí na Avenida de Espaňa. Zděsil jsem se pomyšlení, ze by sem nynější konjunktura přilákala i mého otce a někde jsem ho tady potkal.

R. skákal po přední palubě a výskal radostí. A. na mě pohlédl a zeptal se, co to má znamenat. Řekl jsem mu, že R. má stejný čich na peníze jako pes na hárající fenku. A. si zamnul bradu, až mu v dlaních ztvrdlých od lan zachrastilo strniště. Dostal jsem chuť ty jeho ruce nakreslit…, a taky tvář. Setkání senzuality s brutalitou.

Jakmile jsme zakotvili, měl A. soukromý pohovor s R., a ten pak zmizel. A. kouřil dýmku. Mně dal papír a tabák, abych si ubalil cigaretu. Chvíli bafal a pak se ke mně obrátil. „Vy dva jste nejlepší posádka, jakou jsem kdy měl, ” řekl. Namítl jsem, že jsme ještě nic neudělali. „Ale uděláte,” ujistil mě. „R. bude obchodník a ty obstaráš zabíjení.” Zamrazilo mě. To je všechno, co vidí, když se dívá do mé tváře? pomyslel jsem si. A pak jsem si uvědomil, že R. mluvil.

11. ledna 1944

Uplynulou noc jsme už vypluli. R. se za pár hodin vrátil s jakýmsi Američanem a dvěma Marokánci, kteří táhli káru naloženou dvousetlitrovými barely s motorovou naftou. Byla to nejlevnější nafta, jakou kdy A. koupil. R. a A. pak znovu jednali o cenách a kolem deváté jsme nakládali pytle cizrny a mouky a osm barelů benzinu. R. se nabídl, že povede účetní záznamy. „Jaký účetní záznamy?” podivil se A. R. umí číst a psát, ale nejlíp mu to jde s čísly. Už v jedenácti letech vedl svým rodičům účetnictví. „Když šli na trh, koupili tohle a prodali onohle a já jsem to zapsal. Po šesti měsících jsem jim dokázal říct, na čem peníze vydělávají a na čem je ztrácejí.” Ten trh byl v sousední vesnici. „Teď už víš, proč anarchisté tvé rodiče zastřelili, ” řekl jsem. To ho nikdy nenapadlo.

13. ledna 1944

Drželi jsme se v uctivé vzdálenosti od pobřeží, a teprve když padla tma, začali jsme se přibližovat k malé rybářské vesnici jménem Salobreňa. A. vyslal signál, a když dostal správnou odpověď, dopluli jsme až k přístavnímu molu. Ještě když jsme čekali, dovolil mi A., abych se podíval na jeho jedinou zbraň. Byla to brokovnice, která měla nad lučíkem stříbrné vyložení s rytinami. „Takže budu zabíjet uměleckým dílem,” poznamenal jsem. Jen mě trochu zneklidnilo, že na to budu mít pouhé dvě rány. A. však prohlásil, že brokovnice je při svém rozptylu na krátkou vzdálenost mnohem účinnější a má odstrašující účinek. Odešli obchodovat a já jsem hlídal loď. Vrátili se asi za půl hodiny a rozčileně se dohadovali. Kupující nepřijali přemrštěné ceny, které od nich R. požadoval. A. byl vzteklý, že musí plout do dalšího přístavu a hledat nové kupce. R. mu řekl, aby byl trpělivý, že ti zdejší se vrátí a budou chtít znovu jednat. A. přecházel po palubě, R. kouřil. Ve tři ráno řekl A., abychom nahodili motory. R. se už připravoval odrazit, když jsem uviděl, že k nám běží čtyři muži-Stál jsem na palubě s brokovnicí a hlídal. Kupci předali peníze. Vyložili jsme zboží a ještě před rozedněním jsme vypluli na moře.

15. ledna 1944

R. vysvětlil A., že kdyby přijal cenu, kterou mu nabízeli v Salobreňi, udělal by obchod „ani zisk, ani ztráta “. A kdyby zaplatil za motorovou naftu svou obvyklou cenu, vyšel by z toho dokonce se ztrátou. Pak ho začal zpracovávat Z jiného hlediska a vymlouval mu druh zboží, s kterým obchoduje. Že je příliš těžké a málo výnosné při tak malé lodi. Podle něj bychom měli rozjet obchod s cigaretami. „Cigarety jsou teď nové peníze,” řekl. „Za cigarety koupíš všechno. Bankovky – franky, říšské marky, liry – to teď nic neznamená. ” A. z jeho nápadu šediví. Řekl, že cigarety pašují Italové a on se jim do toho nemíní míchat. R. ukázal na mě. „Tady máme vycvičeného a zkušeného vojáka,” prohlásil. „Byl spoustu let v legiích. Bojoval v Rusku. Žádnej Talián se mu nemůže rovnat.” Takže si o mně zjistil, co jsem zač. Nic z toho jsem mu neřekl. A. na mě pohlédl. „Na to je brokovnice málo,” řekl jsem. „Jestli chcete pašovat cigarety, potřebujeme aspoň samopal.” R. se zasmál. „Jeden samopal… Co to je?” řekl. „Ten Američan, co nám prodal naftu a benzin…, ten nám sežene, co budeme chtít. Třeba houfnici nebo tank Sherman nebo bombardér B-17 -i když by to prý chvíli trvalo, než by to zařídil.”

29. ledna 1944

Minulý týden se v Anziu vylodili Spojenci a R. je nervózní z toho, že by konec války mohl zničit jeho milovaný obchod. Řekl jsem mu, že Spojence čeká spousta práce a že se Němci nevzdají jen tak snadno. R. hrozně touží po tom, aby si už mohl pořídit vlastní loď, a já jsem podotkl, že jsme si pořád ještě nevydělali našich prvních deset dolarů, a už vůbec ne tolik, abychom si mohli koupit obyčejný veslový člun. R. však tvrdí, že ho A. naučil všechno o lodích a o moři — jak číst mapy, zakreslovat kurs, navigovat podle kompasu a podle hvězd. Měl pravdu, i já jsem se těch lekcí zúčastnil.

20. února 1944

A. prosadil svou a konali jsme pravidelné plavby s cizrnou, moukou a benzinem do té doby, než R. získal zvláštní zakázku. Máme dopravit náklad černého pepře na Korsiku. Odesilatel je Němec, který pochází z Casablanky, a zboží koupil od jednoho Žida ve městě. Nedovedu si představit, co chtějí Korsičané s takovým množstvím černého pepře dělat. Když Němec zjistil, že se domluvím německy a bojoval jsem v Rusku, svěřil se mi, že konečným místem určení černého pepře je Německo, konkrétně jedna muniční továrna.

24. února 1944

Přistáli jsme na Korsice a R. si mne ruce radostí nad tím, že navázal kontakty s Němci i s Korsičany. Vypadá to, že v budoucnu budeme dodávat na Korsiku cigarety a starost, jak je dostat do Marseilles nebo do Janova, přenecháme Korsičanům. R. vysvětlil A., že to pro nás bude znamenat větší zisk při menším riziku. Myslím, že A. nedokáže úlohu R. ocenit. Považuje se za šéfa našeho podniku, protože mu patří loď, a neuvědomuje si, jak důležitá je inteligence R. a podnikavost pro to, aby ta pitomá kocábka přinášela zisk.

Vedli jsme s A. rozhovor o rozdílu mezi zemědělci a rybáři. „Rybáři,” řekl A., „jsou před mořem pokorný. Síla moře je sdružuje. Vždycky si vzájemně pomáhaj. Naproti tomu zemědělci maj jen svou půdu. To způsobuje, že jsou malicherný a viděj jen svůj majetek. Nikdy nejsou pokorný, jenom podezíravý a žárlí jeden na druhýho. Jsou taky skoupý na slovo, protože se bojej, že cokoliv řeknou, využije jejich soused ke svý výhodě. Jejich přirozeností je snaha chránit svý a rozšiřovat to. Jestliže zemědělec vidí, že jeho soused zakop a upad, okamžitě začne uvažovat, co by tím moh získat.” Svou řeč zakončil konstatováním: „Já jsem rybář a ty a tvůj přítel R. jste zemědělci.”

R. mě dohání k šílenství nekonečným sněním o vlastní lodi.

1. března 1944

Vyložili jsme náklad na Korsice a pak jsme přistáli prázdní v neapolském přístavu, protože R. našel Itala, s nímž chce rozjet další obchod. Dozvěděl se však od Korsičanů, že je třeba zajistit si k tomu „povolení”. A. zůstává na lodi. Teprve teď vidím, jak ho jeho dřívější incident s Italy poznamenal.

12. března 1944

R. se rozhodl ukázat A., kolik peněz se dá vydělat na dobře organizovaném obchodu s Italy. Naše loď je plná cigaret Lucky Strikes. Kvůli krabicím, kartonům, a dokonce jednotlivým balíčkům málem nemáme kde složit hlavu. A. je nervózní. Má v téhle plavbě všechny své peníze. V noci jsme vpluli do neapolského zálivu, zůstali jsme stát v chladné temnotě klidného moře a čekali jsme. R. za mnou přišel do kabiny, kde jsem seděl se samopalem na klíně. Řekl mi, abych byl připravený a držel se mimo dohled, ale abych při prvním náznaku problémů vyskočil a všechny bez dalších řečí postřílel. „Ale já jsem myslel, ze máme povolení,” namítl jsem. „Někdy se musíš nejdřív předvést, než získáš povolení, ” odpověděl. „S těmihle lidmi nemáš nikdy nic jistého.” Zeptal jsem se ho, proč to neřekl A. „Každý musí myslet za sebe,” prohlásil. „Když to necháš na druhých, riskuješ.”

Zkontroloval jsem, že mám všechny čtyři zásobníky plné, a jeden jsem nasadil na závěr. V tichu se ozývalo jen pleskání drobných vlnek o boky lodi. Po nějaké době se ozval hukot blížícího se motoru. Zamáčkl jsem cigaretu, odešel jsem do kormidelní budky a skrčil se pod prasklou tabulí skla. Cítil jsem, že s R. se stala nějaká změna, ale cizí loď se blížila a neměl jsem čas o tom přemýšlet. Naši palubu přejel kužel světla a chvíli nato zaskřípaly staré pneumatiky, jak se obě lodě dotkly. Pak se ozval zpěvavý italský hlas. Nezdálo se mi, že by zněl výhružně. Opatrně jsem vykoukl. A. a R. stáli asi tři metry ode mě u pažení. Ital rozuměl španělsky. Vtom se přes pažení na zádi přehoupli dva muži a zamířili k zastíněné straně kormidelny. Věděl jsem, že to není v pořádku. Cítil jsem ty dva, slyšel jsem, jak se otírají o latě. Je tohle první náznak problémů? Pak jsem zaslechl výkřik. Bez dalšího přemýšlení jsem vypálil přes stěnu krátkou dávku, vyrazil jsem ven a skočil jsem přes pažení na italskou loď. Na palubě nikdo nebyl. Oběhl jsem záď. Náhle zaburácel motor. Vypálil jsem další krátkou dávku do kormidelny a skosil v ní dva muže. Pak jsem vypnul motor. Loď zpomalila, ale dál se setrvačností vzdalovala od naší lodě. Chvíli jsem poslouchal, a když se nic nehýbalo, sestoupil jsem do podpalubí. Kabina byla prázdná. Otevřel jsem dveře nákladového prostoru. Zavanulo na mě ticho a tma páchnoucí naftou. Skrčil jsem se za dveře a posvítil dovnitř baterkou, kterou jsem našel v kabině. Nic. Žádný výstřel nepráskl. Pak jsem zahlédl, že v rohu se choulí jakýsi chlapec, sotva sedmnáctiletý’. Měl jen malý nůž a chvěl se strachem. Vytáhl jsem ho na palubu. Ve tmě se bělal trup naší lodi. V její kormidelně se rozsvítilo a naskočil motor. Uviděl jsem, že za kormidelním kolem stojí R. Italský chlapec klečel a cosi drmolil. Okřikl jsem ho, aby byl zticha, ale stále kňučel a prosil. R. mi hodil lano. „Všichni mrtví?” zeptal se. Ukázal jsem na chlapce. R. přikývl. „Bezpečnější bude, když to s ním skončíš,” řekl. Chlapec porozuměl a začal kvílet. R. – byl celý mokrý, jak jsem si nyní všiml – mi podal pistoli.

„Proč ho zabíjet?” namítl jsem.

„Protože všechno viděl,” odpověděl R.

„Možná je čas, aby sis taky zašpinil ruce,” řekl jsem.

„Už je mám špinavý.”

Odvlekl jsem plačícího chlapce k okraji lodi a přirazil ho na pažení, až mu hlava visela dolů. Hrůza mu stáhla hrdlo a zdusila jeho vzlyky. Střelil jsem ho za ucho. Pak jsem vrátil zbraň R. Takže i toho jsem schopen, pomyslel jsem si.

Tentýž prst, který stiskl spoušť a zabil nedospělého chlapce, vede nyní pero a píše tato slova… A já nejsem o nic blíž pochopení toho, jak může být stejná ruka zároveň nástrojem tvorby i destrukce.

Odpluli jsme s oběma loděmi na Korsiku. Každý řídil jednu – já italskou. Cestou jsme svrhli do moře všechny mrtvoly. Nebylo to jednoduché, protože jsme je museli zvedat oba. Nakonec jsme přistoupili k ležícímu A. Řekl jsem, Že bychom ho měli uctít modlitbou. R. pokrčil rameny. Udělal jsem to, co jsme dělávali nad padlým kamarádem v legii. Vyvolal jsem jeho jméno a sám za něj odpověděl: „Zde!” Když jsme tělo A. svrhávali přes pažení, všiml jsem si, že to dostal dvakrát – jednou do ramene a jednou zezadu do hlavy.

Vyložili jsme cigarety a za peníze z jejich prodeje jsme nechali lodě v suchém doku v Ajacciu trochu předělat a natřít jinou barvou. R. potom na den zmizel, a když se vrátil, měl na obě lodě papíry; jedna byla napsaná na mě, jedna na něj. Pak jsme odpluli do Cartageny, nechali je zaregistrovat jako španělské a změnili jejich jména. Neměli jsme kdy mluvit spolu o tom, co se stalo, a jak čas od té noci uplýval a přestával jsem na A. myslet, uvědomil jsem si, že další, k čemu má R. skvělé nadání, je schopnost zavřít dveře. Jeho pouto ke mně spočívá v tom, že se mi svěřil s jedinou vzpomínkou, která je pro něj důležitá – se vzpomínkou na smrt svých rodičů. Tenkrát se zřejmě rozhodl, že paměť je něco, co spíš věci komplikuje a je jim na překážku, a tím, že nabízí pouze nostalgii jako náhradu za chybějící přináležitost k domovu, nemá žádnou cenu.

14. března 1944

Vedl jsem s R. následující hovor: Já: Jak to vlastně bylo s těmi Italy? R.: Sám jsi to viděl. Přece jsi tam byl. Já: Neviděl jsem, čím to začalo. R.: Tak proč jsi začal střílet?

Já: Protože na naši loď vskočili dva chlapi, kteří tam neměli co dělat. Začal jsem střílet při prvním náznaku problémů – jak jsi mi poručil. R.: To bylo všechno?

Já: Zaslechl jsem výkřik… Myslel jsem, že je to znamení.

R.: To jsem byl já. Jeden Ital měl zbraň. Vykřikl jsem a Ital střelil po A. Skočil jsem do vody. Pak jsem zaslechl dávku z tvého samopalu a Italové taky poznali, že to není nikdo od nich. Proto vzali roha.

Já: A. měl dvě střelné rány.

R.: Co tím chceš říct?

Já: Dostal to do ramene a pak zezadu do hlavy.

R.: Já jsem byl ve vodě. Možná po něm ten Ital vystřelil dvakrát.

Já: Kde jsi vzal tu pistoli?

R.: Proč mě tak vyslýcháš?

Já: Chci vědět, co se stalo. Řekls, že už máš ruce špinavé. A předtím jsi řekl, že někdy se člověk musí nejdřív předvést, než získá povolení.

Následovalo dlouhé ticho. Uvědomil jsem si, že se nikdy nedozvím, co se v jeho hlavě děje.

R.: Ta pistole byla jednoho z Italů, kterého jsi zastřelil.

Aspoň mi odpověděl, i když to byla lež.

23. března 1944

Uvádím pár dalších informací o tom, čemu teď říkám opera Noc. Šel jsem v Tangeru za naším Američanem, abych koupil další zásobník do samopalu, a ještě jsem ho požádal o náboje do pistole, kterou prodal R. Na nic se neptal a dal mi krabičku nábojů ráže.45. Taky mi řekl, že Spojenci předali Neapol Vitu Genovesemu, což je podle něj to nejlepší, co mohli udělat pro rozvoj obchodu. Žádného Vita Genoveseho jsem neznal. Američan mě tedy poučil, že je to gangster z camorry. Opět jsem z toho nebyl chytrý. Až později jsem se dozvěděl, že je to neapolsko verze sicilské mafie.

Od té doby, co jsme se pustili do „podnikání”, se s R. udála jakási změna. Už mi nepřipadá tak sympatický jako předtím. Jako by svůj šarm zapínal a vypínal podle potřeby. Napadlo mě, že byl vypuštěn do světa s jedinou spalující vzpomínkou na smrt svých rodičů. Moje bezmyšlenkovitá poznámka, že je zastřelili kvůli jeho účetnickým schopnostem, ho musela tvrdě zasáhnout. Pocit viny, který jsem v něm vyvolal, ho zatvrdil a udělal z něj krutého člověka. Přesto si mě zvolil za svého obchodního společníka. Nevím proč, když, jak se zdá, mě už nepotřebuje.

30. března 1944, Tanger

R. mi vyplatil sto amerických dolarů a poradil mi, abych si držel dolary a měnil na pesety jen to, co nutně potřebuju. Řekl jsem mu, že se hodlám vrátit k malířství, a on na to poznamenal, že jsem se nic nenaučil.

Já: Musím to udělat.

R.: Jo, respektuju to. (Samozřejmě nerespektoval.) Já: Sám jsi řekl, že každý musí myslet za sebe. R.: Promiň, ale to, co děláš ty, není ukázka myšlení. Já: Chci vidět, jak daleko to můžu dotáhnout.

R.: Myslíš, že úspěch ve světě umění má něco společného s nadáním? Já: Nadání k úspěchu pomáhá. R.: Bože, ty jsi hlupák.

Já: A ty si nemyslíš, že van Gogh a Gauguin a Manet a Cézanne měli nadání…, pokud vůbec víš, o kom mluvím?

R.: Hlupák si vždycky myslí, že všichni kolem něj jsou hlupáci. Samozřejmě vím, o kom mluvíš. Jenže ti lidé neměli nadání, ale genialitu.

Já: A já ji nemám?

Pokrčil rameny.

Já: A odkdy se z tebe stal odborník na malířství?

Znovu pokrčil rameny a pak kývl na pozdrav jakýmsi lidem. Seděli jsme před Café de Paris na Pláce de France.

Já: Co může vědět nějaký chlapec ze zapadlé vesnice kdesi u Almeríi o umění?

R.: Jak si může nějaký exlegionář myslet, že se stane géniem? El Marroquí…? Tak budeš svoje díla podepisovat? Já: Genialita si nevybírá.

R.: Ale kdo rozhodne, jestli jsi geniální? Byli snad Gauguin nebo van Gogh ve své době slavní?

Já: Z čeho jsi usoudil, že se chci stát slavným?

Nic na to neřekl, jen na mě chvíli upíral napjatý pohled. Uvědomil jsem si, že sedím před někým, kdo našel své životní prostředí – před člověkem, který bezvýhradně věří ve svou podstatu a ve mně objevil něco, o čem jsem sám nevěděl.

R.: Proč si píšeš deník? Proč děláš reportáž ze svého života? Já: Píšu jen o tom, co se kolem mě děje a co se mi přihodilo. R.: Ale proč?

Já: Není to určené pro veřejnost. R.: Ale proč to děláš?

Já: Jsou to prostě záznamy, něco jako v tvých účetních knihách. R.: Jenom ti připomínají, kde se v tomhle světě nacházíš. Já: To je pravda.

R.: Ale nedoufáš snad, že je jednou budou lidi číst a myslet si:, Bože, jaký to neobyčejný muž!’?

Občas v to doufám, ale neřekl jsem mu to.

R.: Každý člověk, ve kterém něco je, musí být trochu ješitný.

1. dubna 1944

Dopřáli jsme si první odpočinek, takže R. může zjišťovat, jak fungují banky. Bydlíme v penziónu Almería. Jsou zde všechny národnosti a ve stovkách společností, které tady od začátku války vznikly, pracuje spousta svobodných žen.

R. si užívá svých peněz. Nechal si například u jednoho francouzského Žida na Petit Soco ušít oblek na míru a bere si ho, když obchází banky. Taky chodí na večeři do restaurace, kterou provozuje jedna španělská rodina v grandhotelu Villa de France. Když se nají, vyjde si na krátkou procházku po Rue Hollande a pak se vrací do kopce k hotelu El Minzah, kde si dá kávu a brandy. Jeho ješitnost spočívá v tom, že se rád považuje za bohatého. Ale osvědčuje se mu to, protože si tak získává kontakty a sjednává obchody na všech těch místech, kde se to jen hemží šmelináři, kteří hledají lidi, jako je on, aby dostali své zboží do Evropy.

Já naopak rád sedávám na sluníčku vedle Café Central v medíně, staré marocké části města, a pozoruju shon na Soco Chico. A večer mě to na rozdíl od R. táhne do nuzoty a šupárny přístavu. Je tam španělská hospůdka jménem La Mar Chica s podlahou vysypanou pilinami a jakousi starou fuchtlí z Malagy, která tančí docela slušně flamenco. Hrozně páchne, jako by měla všechny biologické pochody ve svém organismu v nepořádku a její tělo se očišťovalo tak, že vše zkažené vylučuje potem.

26. června 1944

Od invaze Spojenců do Normandie pracujeme téměř bez zastavení. R. našel jakéhosi opilého Skota, který potřeboval peníze, aby zaplatil své dluhy z hazardních her, a tak jsme se stali novými vlastníky lodi Highland Queen. Jako kapitána jsme na ni najali jednoho Španěla. Jmenuje se Miguel a pracoval na rybářských lodích v oblasti Almuňécaru.

3. listopadu 1944

Během plavby do Neapole jsme byli za úsvitu přepadeni. Piráti šli po Highland Queen, která plula kousek dál od nás. Než jsem se dostal blíž, měli M. na palubě s pistolí u hlavy. Nerozuměl jsem jejich jazyku. R. mi řekl vysílačkou, abych je pokropil ze samopalu. Udělal jsem to a všichni, včetně M., padli na palubu. Pirátská loď se pak obrátila na útěk. Vzal jsem britskou lee enfieldku ráže.303, velmi přesnou na velkou vzdálenost, a zastřelil jsem muže u kormidla. Byli to Řekové. Odtáhli jsme obě lodi do Neapole. M. má těžce poraněnou nohu a museli jsme ho nechat tam. Teď naše flotila sestává ze čtyř lodí.

15. listopadu 1944, Tanger

R. se snaží pronajmout skladovací prostor v přístavu a taky ve městě. Mým úkolem je zajistit bezpečnostní stránku, což znamená, že musím sehnat důvěryhodné lidi pro ostrahu, kteří zabrání tomu, aby se do skladů někdo vloupal nebo aby v nich naši zaměstnanci kradli. R. mi řekl, že se mě lidé bojí. To mě překvapilo. Vědí, jak jsem zlikvidoval ty Řeky. Uvědomil jsem si, že pověst nemilosrdného zabijáka o mně šíří., ale nemůžu s tím nic dělat.

17. února 1945, Tanger

R. zajistil sklad. Odjel jsem k legii v Ceutě, abych najal veterány, kteří mě znají. Vrátil jsem se s dvanácti muži.

8. května 1945, Tanger

Dnes skončila válka. Celé město je na nohou. Všichni, kromě mě a mých legionářů, jsou opilí. Okrajové části města jsou plné Berberů, Rifů a Tanjawů, kteří sem přitáhli z pustých hor a stavějí si v nouzových koloniích chatrče z rozebraných beden a palet. Nemají co ztratit a budou krást, na co přijdou. Musíme být tvrdí. Pouhé bití je neodradí. Když někoho chytíme, uřízneme mu ucho, zlomíme mu nos nebo mu usekneme palec či ukazovák. A když to nepomůže, budeme je házet z útesů za městem do moře.

8. září 1945, Tanger

Z Tangeru je stahována španělská správa. R. z toho má obavy, ale zdá se, že se ve městě obnoví předchozí mezinárodní status a byznys to nijak nezasáhne.

1. října 1945, Tanger

Rozhodli jsme se koupit nemovitost. Já jsem objevil skvělý dům poblíž Petit Soco, úplný labyrint, postavený kolem nádvoří, v němž stojí velký fíkovník. Světlo tam přichází z těch nejpřekvapivějších směrů. R. si myslí, že je to dům pro blázna. Jeho dům se nachází uvnitř medíny nedaleko Grand Soco, kde žije spousta dalších Španělů. Neustále mě otravuje řečmi o třináctileté dceři jednoho španělského právníka, který má dům naproti. Dívčin otec se čistě náhodou stal naším právním zástupcem a byl to on, kdo sepsal smlouvy na koupi obou nemovitostí. Já jsem za svou zaplatil tisíc pět set amerických dolarů a R. stál jeho dům dva tisíce dvě stě dolarů. Nemuseli jsme si půjčit ani cent.

7. října 1945, Tanger

Znovu jsem se dal do malování. Maluju dům a snažím se ho abstrahovat v pouhé stíny a světla. Občas se mi z těch černobílých struktur vynoří obrazce. Uvažuju o tom, co jsem kreslil v Rusku, a uvědomuju si, odkud ta posedlost jednobarevností pochází.

26. prosince 1945, Tanger

Při štědrovečerní večeři R. nadhodil, jestli se nechci oženit. „S tebou?” zeptal jsem se a oba jsme se trochu křečovitě zasmáli, protože čím dál zřetelněji vyvstává bolestná pravda o jeho téměř neustálé přítomnosti v mém Životě. (A také o mnohem menší mé přítomnosti v jeho životě.) R. řídí téměř každý můj krok. Jsme obchodní partneři, ale on platí mé výdaje, dává mi instrukce ohledně bezpečnostních opatření a všechno plánuje. Jsem o osm let starší než on – tenhle rok mi bylo třicet. Zřejmě je to pozůstatek z mého vojenského života, z legie, že potřebuju určitý řád, abych v něm mohl fungovat. Nejsem svým vlastním pánem…, kromě chvil, kdy se vrátím do svého nádvoří.

Tenhle dům je jako moje hlava, což – vzhledem k tomu, že je to dům blázna, jak řekl R.-o něčem vypovídá. Zabydlel jsem nové místnosti, z nichž jedna má velmi vysoký strop a u vrchu okno kryté maurským mřížovím. Sedím na koberci, kouřím hašiš a zcela fascinován pozoruju, jak se obrazce stínů spolu s pohybem slunce posouvají po zdi.

Barman z Café Central na Petit Soco mě nedávno seznámil s „kamarádem, španělským malířem”. Jmenuje se Antonio Fuentes a vypadá zpustleji než domorodci z hor, kteří žijí v nouzových koloniích na kraji města. Maluje, ale nic neprodává ani nevystavuje. Nevím, jaký to má smysl. Snažím se s ním o tom mluvit, ale on je jakékoliv diskusi na toto téma nepřístupný. Barman z Café Central mě taky představil jednomu americkému hudebníkovi jménem Paul Bowles. Mluvíme spolu arabsky, protože moje angličtina je mizerná a jeho španělština ještě horší. Vypráví mi o majounu, jakémsi hašišovém džemu. Slyšel jsem o tom, ale nikdo jsem to nezkusil. Barman nám to udělal a trochu jsme si toho koupili.

5. ledna 1946, Tanger

Je chladno a deštivo. Počasí je tak špatné, že nevyplouváme. R. mi ukázal dárek, který koupil pro mladou dceru našeho právníka — panenku vyřezanou z kosti. Je to neobyčejně jemná práce, ale jako hračka poněkud morbidní. Později jsme viděli, jak jde dívka s rodiči přes ulici směrem k medíně a španělské katedrále. Je velmi krásná, ale pořád ještě dívenka. Její ňadra jsou patrná jen jako malé hrbolky a tělo teprve čeká, až se začne formovat do ženských tvarů. Nechápal jsem, co na ní R. tak vzrušuje, až mi odhalil další stránku ze svého dřívějšího života. Svěřil se mi, že mu právníkova dcerka připomíná jednu dívku z jejich vesnice, jejíž rodiče byli zastřeleni spolu s jeho rodiči. Jenže dívka se od svých rodičů nechtěla hnout a nepřiměl ji k tomu ani její otec, a tak anarchistům nezbylo než ji zastřelit s nimi. Co to vypovídá o jeho pobláznění k právníkově dceři? Ze v něm pohled na ni připomíná to, čeho si nejvíc cení.

25. ledna 1946, Tanger

Zkusil jsem majoun. Namazal jsem si trochu na chleba, snědl ho v oné zvláštní místnosti s vysokým stropem a zapil mátovým čajem. Ještě jsem pořádně neodložil sklenici na tác a už jsem začal upadat do jakési uvolněné apatie. Po další chvíli jsem pocítil zvláštní vzrušení, které mě zachvátilo od kořínků vlasů po špičky prstů na nohou. A pak jsem se vznesl ke stropu a plul jsem tam a díval se ven oknem s mřížovím, z něhož se otevíral pohled přes střechy medíny ke zdem a šedému moři za nimi. Bledé slunce vrhalo stín okna na mou košili. Mával jsem rukama a pohyboval nohama, znepokojený tím, že jsem sedm metrů nad zemí a kolem mě není nic, čeho bych se zachytil. Potom jsem zavřel oči a uvolnil se. Cítil jsem chlad, dokonce větší, než jaký jsem kdy poznal v Rusku. Otevřel jsem oči a uviděl jsem, že na bílé ploše stropu vyvstávají malé černé skvrny a z nich vyrůstá cosi…, jakési shluky zmrzlých mrtvých těl. Začal jsem se bát. Chtěl jsem z toho stavu pryč, vrátit se do normálního světa, ale trvalo to celé hodiny. Probudil jsem se až za tmy. Ráno jsem si všiml, že na stropě jsou skvrny od vlhkosti po zimních deštích. Podivné shluky. Spory. Živí mrtví.

20.

Čtvrtek 19. dubna 2001, policejní ředitelství, Calle Blas Infante, Sevilla

ZATIMCO FALCON uvažoval, že Raúl z otcových deníků nemůže být nikdo jiný než Raúl Jiménez, zvedl telefon a zavolal do galerie Ramóna Salgada. Od sekretářky se dozvěděl, že Salgadův plán se nezměnil a vrátí se z Madridu hodinu po půlnoci expresem AVE. Dopoledne má jakousi schůzku, takže mu navrhla oběd. Falcón o tom chvíli uvažoval. Moc se mu do toho nechtělo, protože by musel strávit se Salgadem delší dobu, než předpokládal. Na druhou stranu si sliboval, že by mohlo být zábavné vidět, jak se starý obchodník s uměním zatváří, až se před ním během hovoru zmíní o firmě MCA Consultores.

V budově policejního ředitelství bylo ticho a klid, a tak se mohl pohodlně opřít dozadu a vzpomínat, v jaké souvislosti se jeho otec poprvé zmínil o Raúlu Jiménezovi. V roce 1961, kdy mu zemřela žena, se už výhradně věnoval malování; alespoň si na žádné jeho obchodní aktivity nevzpomínal. A když se přestěhovali do Sevilly, žádný Raúl Jiménez k nim domů nechodil. Bylo rovněž překvapující, že otec nefiguroval v Jiménezové přehlídce celebrit. Museli se tedy rozejít ve zlém.

Zhoupl se v otáčecím křesle dozadu a prohlédl si hlášení svých lidí. V blízkosti průmyslové zóny za hřbitovem byla spatřena šedá dodávka. Jeden z členů ostrahy podniku se domníval, že to byl golf, druhý se přikláněl k seatu. Poznávací značka prý byla špinavá a nedala se pořádně rozeznat, ale oba se shodli na počátečních písmenech SE, což znamenalo, že auto bylo registrováno v Seville. Serrano ve svém hlášení poznamenal, že lidé z ostrahy podniku si všímají jen těch aut, která jsou něčím podezřelá, a šedá dodávka upoutala jejich pozornost tím, že jela kolem továrního objektu velmi pomalu.

Pérezova zpráva z firmy Mudanzas Triana byla kvalifikovaná a šla do hloubky. Pérez k ní dokonce připojil nákres skladu s označením místa, kde měl Jiménez pronajatou skladovací klec. Z dlouhého rozhovoru s předákem seňorem Bravem a dalšími dělníky vyplývalo, že nepovažovali za možné, aby vrah stihl všechno to natáčení a stačil s nimi přitom ještě pracovat. To znamená, že jím těžko mohl být někdo z nich. Navíc v den, kdy Betis prohrál čtyři nula v místním derby s FC, pracovali všichni stálí zaměstnanci venku na zakázkách, stejně jako dopoledne v době pohřbu Raúla Jiméneze. Pérez navíc k hlášení připojil seznam příležitostných dělníků, které firma zaměstnala v posledním roce, přičemž předák přiznal, že některé z těchto pracovních poměrů byly nelegální. Pouze malé procento příležitostných zaměstnanců udalo své adresy.

Fernández ukazoval fotografii Eloisy Gómezové všem lidem, které zastihl na hřbitově. Nikdo z nich si nevzpomněl, že by ji kdy viděl. Zaměstnanci správy hřbitova o sobotách a nedělích nepracují. Kout se zahradním odpadem je obehnaný hustou hradbou keřů. Fernández se domníval, že v sobotu dopoledne mohl vrah zabít Eloisu Gómezovou klidně až na hřbitově. Hřbitov se otevírá v půl deváté, ale před desátou přichází jen málo lidí.

Jakmile Falcón prošel všechna hlášení, pokusil se zformulovat sérii otázek, jimiž by zlomil pevnost Consuely Jiménezové, pokud si ještě nějakou zachovává.

Jeho lidé se postupně vraceli. Informoval je o několika málo nových faktech a přidělil hřbitov a průmyslovou zónu trojici, která tam už vyšetřovala. Pak požádal Ramíreze, aby je nechal chvíli o samotě, a řekl Pérezovi, že není přesvědčen o jeho plném nasazení v tomto případu a přeřadí ho na jiné vyšetřování. Pérez odešel rudý hněvem.

Ramírez se vrátil, postavil se k oknu a mnul si klouby na pravé ruce, jako by se chystal dát někomu pěstí. Bylo mu naprosto jasné, co se právě stalo. Falcón mu řekl, aby vzal policejní techniky do bytu Eloisy Gómezové a nechal je udělat důkladnou prohlídku. Ramírez beze slova odešel. Falcón pak zavolal Consuele Jiménezové, která, jako vždy, souhlasila se schůzkou. Mohl přijet okamžitě.

Sešli se v její kanceláři nedaleko Plaza Alfalfa. Seňora Jiménezová vycítila, že za ní přišel vyzbrojen a vybaven municí, a rozhodla se, že se pokusí rozbít jeho soustředění mnohomluvným odváděním pozornosti od podstaty věci. Samozřejmě mu nabídla kávu a při té příležitosti ho na pár minut opustila, aby dohlédla na její přípravu.

„Nebyl jste spokojen s hlášením inspektora Ramíreze o našem… rozhovoru?” zeptala se, když se konečně posadila, přehodila si nohu přes nohu a začala jí podle svého zvyku kývat.

„Do určité míry,” odpověděl Falcón. „Je to dobrý detektiv a podezíravý člověk. Pozná, když někdo lže, neříká pravdu nebo se snaží něco zatajit. Uspokojila jste jeho zvědavost ve dvou ohledech.”

„Ale vrchní inspektore, vždyť všichni lžeme,” namítla. „Jsme k tomu uzpůsobeni. Mám moc ráda své děti a nemyslím si, že by měly špatnou výchovu, ale… málo platné, lžou. Vede jek tomu instinkt. Jen si vzpomeňte, kolikrát se vás matka zeptala, kdo něco v kuchyni rozbil, a dozvěděla se od vás, že to spadlo samo. Lidé jsou nevyzpytatelní tvorové a říkám, jsou ke lži uzpůsobeni.”

„Domníváte se, že při své práci přicházím do styku s lidmi, kteří mi chtějí říkat pravdu?” zeptal se Falcón. „A vražda tuto tendenci posiluje daleko víc než jiné zločiny, možná s výjimkou znásilnění. Takže když o někom při vyšetřování usoudíme, že má silný motiv a současně je náchylný něco zatajovat, znovu a znovu se k němu vracíme a snažíme se objevit, co před námi skrývá.”

„Proto tedy maříte čas se mnou,” řekla.

„Nejste k nám zcela otevřená.”

„Mám v životě jednu zásadu – nikdy nelhat sama sobě.”

„A všechny ostatní formy lhaní a říkání nepravd jsou dovolené?”

„Představte si, že by všichni lidé najednou začali mluvit pravdu a jen pravdu,” řekla. „Těch škod, co by vzniklo! Nic by nešlo dělat. Politický systém by se zhroutil. Právní svět by zachvátil zmatek. Bylo by zcela nemožné uskutečnit jakýkoliv obchod. A proč? Protože všechny tyto systémy jsou dílem lidí a ti je vytvořili tak, aby fungovaly. Dokonce i ve světě matematiky a fyziky je občas nutné pracovat s nedokonalými informacemi, aby se dospělo k absolutní pravdě. Tak je to, vrchní inspektore – chcete-li se dozvědět pravdu, musíte poslouchat i lži.”

„A kde jste si tenhle filozofický pohled osvojila?”

„V Seville ne,” řekla. „Dokonce ani ten hlupák Basilio přes své pitomé vzdělání za mnou v tomto ohledu nezůstal pozadu.”

„V tom by s vámi můj otec souhlasil,” podotkl Falcón. „Prohlašoval, že univerzity jsou jen příležitosti pro jisté hlupáky, aby působili na studenty svým směšným systémem idejí.”

„Měla jsem vašeho otce ráda… Velmi ráda,” řekla. „Dokonce jsem mu už odpustila tu hru, kterou si se mnou zahrál, když mi prodával, originální’ kopie.”

Falcón si poposedl. Nepochyboval, že tahle žena ví, jak své protivníky zpracovat.

„Myslím, že jednou z kvalit, kterou jste prokázala při řízení svých restaurací, je šetrnost,” řekl. „A právě teď jste tuto vlastnost rozšířila i na problém pravdomluvnosti. To je celé…, doufám.”

, Jsem úhledně zabalený balíček, vrchní inspektore. Naučila jsem se být otevřená. Vy, a zřejmě i polovina policejního ředitelství, teď o mně víte věci, které jsou známy jen mně. Ale já o nich opravdu vím. Žiju s nimi dnes a denně. Samozřejmě mě obtěžuje, když je nyní vytahujete na světlo, jako se to stalo nedávno, ale snažím se potlačit veškeré instinkty popírání, které ve mně jsou. Jakmile jim člověk podlehne, vydává se na cestu k záhubě. A po ní se už nelze vrátit. Můj manžel dospěl k jedinému možnému konci téhle Calle Negación.”

„Ale někdo mu v tom pomohl, že?” poznamenal Falcón. „Nezabil se sám.”

„Stal se obětí. Od počátku se pohyboval v nebezpečném světě. Já jsem do něj jen nahlédla a zamrazilo mě. Můj manžel pochopil jen jeden jeho aspekt – to, že životní mízou toho organismu jsou peníze. Ale co myslíte, že viděli lidé, kteří v něm žijí, když je přišel navštívit Raúl Jiménez? Řeknu vám to: neviděli sílu úspěšného podnikatele, ale jeho slabost. Viděli slepého muže, který klopýtá tmou.”

„Předkládáte mi další svou teorii?”

„Včera jsem musela poslouchat inspektora Ramíreze, když mi on předkládal svou teorii,” řekla. „A byla jsem vzor trpělivosti. Musím však přiznat, že mi zalichotilo, když jsem si uvědomila, jaké schopnosti mi šéfové na policejním ředitelství připisují svým podezřením, že jsem dokázala provést tak promyšlený plán. Na druhou stranu musím přiznat, že jsem v důsledku Raúlovy smrti ovládla jeho podnikatelskou říši, takže to ocenění nebylo zase tak neodůvodněné.”

„Ovládla jste říši, kterou se váš manžel pokoušel prodat.”

„Ano, tomu inspektor Ramírez věnoval velkou pozornost,” řekla. „Ale zabít prostitutku, dopravit její tělo na hřbitov a umístit ho do rodinné hrobky Jiménezů, to mi nepřipadá jako práce profesionálního najatého vraha, vrchní inspektore.”

„Nepředpokládám, že by se žena, jako jste vy, uchýlila k najímání profesionálního vraha. Spíš bych soudil, že jste se spojila s někým, koho byste mohla… přesvědčit, aby to pro vás udělal.”

„To je mylná úvaha. Nikdy bych se takhle nikomu nevydala napospas – tak, aby mě měl do konce mého života v moci,” prohlásila a zapálila si cigaretu., Ale věřte mi, vrchní inspektore, že vím, proč pořád klepete na mé dveře.”

„Není to proto, že bychom neměli žádné jiné vhodné ke klepání,” odpověděl, třebaže to byla lež. „Děláme to, protože jsme od vás nikdy neodešli uspokojeni. Vždycky zůstalo něco nedopovězeno. Minule jste mi řekla, že se nezachovaly žádné písemnosti o působení vašeho manžela v organizačním výboru Expa ‘92. Včera jste zase dovolila inspektoru Ramírezovi, že se může podívat jen do té krabice, která obsahuje staré rodinné filmy vašeho manžela, do žádné jiné. Hrozila jste mu…”

„Teď jste mi odhalil ještě něco jiného, vrchní inspektore. Vidím, že policejní ředitelství je stejně náchylné k pěstování nevyzpytatelnosti jako celý svět kolem nás,” řekla s potěšením. „Klidně si ty krabice prohledejte všechny. Pro mě je to jen stará historie, která se nijak nevztahuje k mému životu s Raúlem. Ten váš inspektor Ramírez má v sobě cosi z býka.”

„Takže to je všechno, o co vám jde?” pohlédl na ni Falcón. „O ochranu svého soukromí?”

„Proč bych vám měla dovolit, abyste se vtírali do sfér mého života, které nemají s vaším vyšetřováním nic společného?” „Jak víte, že nemají?”

„Protože jsem svého manžela nezabila ani ho nenechala zabít.”

„Ale právě vaše… rezervovanost nás nutí, abychom se tam vtírali.”

povězte mi, s čím jste za mnou dnes přišel, vrchní inspektore. Už mě to věčné podezírání přestává bavit.”

„Rád bych si ujasnil, co ví Marta Jiménezová o projektování frekventovaných budov s ohledem na bezpečnostní stránku.”

Zamrkala a zamáčkla cigaretu.

„A taky bych se rád dozvěděl, jaká byla podstata vztahu vašeho manžela k Eduardu Carvajalovi.” Zapálila si další cigaretu.

„A ještě mě zajímá, jaké další obchodní plány byste mohla mít s…, jak jen se ten člověk jmenuje? S jedním ze starých Raúlových tangerských přátel…” „Nehrajte se mnou žádné hry, vrchní inspektore.” „S Ramenem Salgadem.”

Polkla a pokračovala v kouření. V tichu zašustily punčochy, jak si sundala překříženou nohu.

„O těchto věcech budu mluvit jen v přítomnosti svého právníka,” prohlásila.

„To mě nepřekvapuje.”

„Ale jedno vám řeknu – tímhle směrem se ve vyšetřování Raúlovy vraždy nikam nedostanete.”

„Jak si tím můžete být tak jistá?” podivil se. „Stále mluvíte, jako byste věděla víc, než jste nám ochotná přiznat. Uvědomte si, že právě to vyvolává na policejním ředitelství tendence namířené proti vám.”

„Když vám neříkám všechno, co vím, snažím se chránit své zájmy, ne vraha.”

„Znala jste Ramóna Salgada ještě před svým příchodem do Sevilly?” zeptal se. Ticho.

„Ze světa madridských galerií?” dodal. Opět ticho.

„Představil vás Ramón Salgado Raúlu Jiménezovi?”

„Jste jako špatný chirurg, vrchní inspektore,” řekla. „Otevíráte lidi a hledáte v nich orgány zasažené nemocí, abyste je vyřízl. Mě však znepokojuje, že byste taky mohl vyříznout něco úplně zdravého, jen abyste vykázal odvedenou práci.”

„Nechci od vás nic jiného, než abyste s námi spolupracovala, doňo Consuelo.”

„Spolupracovala jsem s vámi na vyšetřování vraždy svého manžela. Má nespolupráce se datuje od okamžiku, kdy jste se začal uchylovat do oblastí, o něž by se detektiv z oddělení vražd neměl starat.”

„Takže s někým, koho by poslali z Madridu, byste spolupracovala? S některým z detektivů vybavených zvláštní pravomocí a zkušenostmi z oboru vyšetřování korupce a podvodů?”

„Vyhrůžky často podněcují k protiútoku.”

„Začali jsme být agresivní, že?”

„Začali? Vy jste začal,” řekla a namířila na něho cigaretou.

Chvíli se měřili pohledy přes kouř stoupající nad bojištěm.

„Jste bystrá žena,” řekl Falcón. „Dobře víte, o co mi jde – že nemám čas zabývat se defraudacemi a podvody. Chápu, že podnikatelé musejí splácet laskavosti. Musejí projevit svým přátelům vděk, oplatit jim, když někde řekli správné slovo správným uším, nebo se jim odvděčit za mlčení. A pochopitelně je výhodné, když to lze udělat z veřejných peněz. Jen stát má na takové věci dost prostředků.”

„Jsem ráda, že jste se vrátil ke své zdvořilosti,” poznamenala.

„Chápu styky vašeho manžela…, s jednou výjimkou,” řekl Falcón. „A tou je Eduardo Carvajal. Bohužel se na to nemohu zeptat ani jednoho z nich, protože i Carvajal už není mezi námi.”

„Mám dojem, že zahynul při automobilovém neštěstí.”

„Ano, před pár lety,” přikývl Falcón. „Ale vím, že patřil k bandě pedofilů, jejíž členové skončili později za mřížemi.”

„Je mi vás líto, vrchní inspektore,” řekla. „Máte zaměstnání, které vás nutí pobývat na těch nejtemnějších a nejmrazivějších místech na zemi.”

„Váš manžel se zamiloval do své první ženy, když jí bylo třináct.”

„Odkud to víte?”

„Ze dvou zdrojů. Od jeho nejstaršího syna a z deníků svého otce.”

„Váš otec a Raúl se znali?”

„Několik let spolu provozovali jisté podnikání. V Tangeru.”

„Jaký druh podnikání?”

„Myslím, že teď mám zase já právo pomlčet o podrobnostech, doňo Consuelo,” odpověděl.

„Dobře… V každém případě to, o čem jste mluvil… Přece Raúlův zájem o mladou Gumersindu mohl být zcela nevinný,” řekla. „Určitě nešlo o nic nezákonného.”

„Stýkal se s prostitutkou Eloisou Gómezovou, která sice nebyla neplnoletá, ale vypadala tak.”

„Ale taky byl ženatý a měl se mnou tři děti.”

„Nevracejme se k agresivitě, doňo Consuelo. Chci jen vědět, proč cítil potřebu odvděčit se Eduardu Carvajalovi,” řekl Falcón. „Ptám se na to neoficiálně, nejde to do protokolu, a cokoliv řeknete, nebude interpretováno jako přiznání viny. Chci jen tip, nic víc.”

„Odjakživa našlapuju opatrně, když mi někdo ukazuje cestu a tvrdí, že je pro mě výhodná.”

„Nepochybuju, že máte dobře naladěné uši na každé zapraskání ledu…, zvlášť tady, v Seville.”

„To vám už moc nepomůže, když se dostanete příliš daleko od břehu.” „Tak našlapujte opatrně.”

Chvíli si pohrávala se zapalovačem a další cigaretou, kterou si vytáhla.

„Máte novou teorii,” řekla a namířila na něj zapalovač.

„Vedu vyšetřování. Mým úkolem je, abych tvůrčím způsobem uvažoval o zdánlivě nevysvětlitelných záhadách. Nikdy se nevzdávám starých teorií, ale když vše nasvědčuje tomu, že by mohly vést do slepé uličky, musím zkoušet nové možnosti.”

„Neměla jsem tušení, že policejní práce je tak náročná.”

„Záleží na tom, jak k ní člověk přistupuje.”

„A vy jste syn Francisca Falcóna.”

„Nikdy příliš neoceňoval mé rozhodnutí vstoupit do služeb policie.” „Dovedu si představit, že i v éře po Frankovi je tam plno nepřijatelných lidí,” poznamenala.

„Co vás k tomu vedlo?”

„Romantika.”

„Zamiloval jste se do nějaké policistky?”

„Zamiloval jsem se do amerických filmů. Nadchla mě představa, že budu bojovat proti všudypřítomným silám zla.” „A splnila se vám ta představa?”

„Ne. Všechno je mnohem složitější. Zlo nám málokdy prokazuje laskavost, aby se jevilo v čisté formě. A my, v přední linii, nejsme mnohdy tak dobří, jak bychom měli být.”

„Znovu rozněcujete můj obdiv k vám, done Javiere.”

Myšlenka, že by v ní mohl cokoliv rozněcovat, mu poskytla zvláštní uspokojení. Jako by mu v těchto odbočkách zablikala světla. Sledoval, jak si zapálila cigaretu a vyfoukla kouř nad jeho hlavu.

„Eduardo Carvajal…,” řekl, aby jí připomněl původní téma.

„Vy se tedy domníváte, že se manželovi mohl mstít nějaký chlapec, kterého kdysi zneužil?” zeptala se. „O tom velmi pochybuju, done Javiere. Tímhle směrem Raúl nikdy neinklinoval…”

„Pedofilní gang zřídkakdy zneužívá jedno dítě. Pedofilů je hodně a jsou různě zaměřeni. Možná je to zneužívaný chlapec, který se mstil za všechny ostatní.”

„A vy myslíte, že by někdo takový zabíjel ještě prostitutku?” namítla. „Vždyť je určitě považuje za podobné oběti, jako je sám.”

„To je trochu jinak. Podle výpovědi sestry Eloisy Gómezové se s ní vrah seznámil natolik důvěrně, že v ní dokázal vzbudit naději na jiný život. Kdyby poznala, že ji měl jen jako vhodný prostředek k uskutečnění svého záměru, mohla se pro něj stát nebezpečnou osobou – například tím, že by se někdy dostala do problémů a rozhodla se udělat s policií obchod. Těžko ji mohl nechat jen tak být.”

„Máte to promyšlené.”

„Zabývám se tou pedofilní stopou, abych zjistil, za co se váš manžel odvděčoval Carvajalovi.”

„Víte, co děláte, done Javiere?”

„Ne.”

„Nutíte mě pracovat.”

„A vy nevíte proč?”

„Nikdy jsem se se seňorem Carvajalem nesetkala.”

„To může svědčit o tom, že vztah mezi ním a vaším manželem nebyl obchodního charakteru,” řekl Falcón. „Kdyby byl, zřejmě byste ho znala, nemyslíte?”

„Třeba neměl nic společného s restauračním podnikáním.” „Vím jen to, že byl byznysmen,” prohlásil Falcón a vstal. „Odcházíte?” zeptala se. „Už jsme všechno probrali.”

Naklonila se nad stůl a upřela na něj pohled ledově modrých očí. „Víte, co si myslím, done Javiere?” řekla pomalu. „Že až bude po všem, měli bychom si spolu zajít na večeři.”

„Možná byste byla zklamaná,” odpověděl. „Proč?”

„Asi bychom už neobnovili to dráždivé napětí, které mezi námi panuje teď – napětí mezi hlavní podezřelou v případu vraždy a vyšetřovatelem.”

Zasmála se hrdelním, nespoutaným smíchem plným smyslnosti.

„A ještě o jedno bych vás chtěl požádat,” řekl, když došel ke dveřím. „Rádi bychom se podívali na výpis vašich telefonních hovorů za poslední dva roky, obchodních i soukromých. Byla byste tak laskavá a umožnila nám to?”

Chvíli se vzájemně dívali do očí, potom zavrtěla hlavou, usmála se a zvedla telefon.

21.

Čtvrtek 19. dubna 2001, budova soudu, Sevilla

FALCON NEKLIDNĚ přecházel před Calderónovou kanceláří. Zavolal vyšetřujícímu soudci hned po schůzce s Consuelou Jiménezovou a dohodli se, že se sejdou v šest odpoledne. Ale teď už bylo skoro sedm a sekretářky, jež občas přešly kolem, na něj vrhaly soucitné pohledy. Ještě že ho takhle nenechávali čekat na prokuratuře, která sídlila nad justičním palácem ve vedlejší budově, protože tam by ho mučili všichni ti, kteří ho znají jako bývalého manžela Inés. A taky by to v něm vyvolávalo vzpomínky na zimní večery, kdy se pro ni zastavoval a ocital se v centru jejího věčně uspěchaného světa. Její krása v něm vzbuzovala vzrušující pocity. Byl její milenec. Ten, kterého si vybrala. Lidé si ho zkoumavě prohlíželi nebo se na něj usmívali, jako by chtěli odhalit jeho tajemství. Co v tom Javieru Falcónovi je, že ji získal právě on? Uvědomoval si to tenkrát – to, jak ostatní ženy ohrnovaly nos, když ho míjely, a muži po něm pokukovali přes přepážky mezi pisoáry?

Když nyní přecházel před Calderónovou kanceláří, náhle ho napadlo, že to všechno byla záležitost sexu. Zapletl se do osidel touhy, a nejen své vlastní, ale i do tužeb všech ostatních. Mýlil se, stejně jako Inés. Oba si mysleli, že je to to pravé. Bohužel nebylo. Pomíjivá fyzická přitažlivost je zradila. To, co začalo několika měsíci divokého sexu, skončilo svatbou z donucení. Jen ten otec s brokovnicí chyběl. Zastupoval ho sentiment.

Z Calderónovy kanceláře vyšel sevillský státní návladní doktor Spinola. Zastavil se, potřásl si s Falcónem rukou a už se zdálo, že se mu chystá položit pár dotěrných otázek, ale pak si to rozmyslel. Calderón pozval Falcóna dál a omluvil se za to, že ho nechal čekat.

„Chápu,” řekl Falcón, „doktora Spinolu nemůžete vyhodit.”

Calderón ho neposlouchal. Tvářil se, jako by přemýšlel, pak vytáhl cigaretu, zapálil si a zhluboka vtáhl kouř.

„To je poprvé, kdy přišel za některým z nás, aby s ním probíral určitý případ,” prohlásil potom do zdi nad Falcónovou hlavou. „Obvykle chodím já za ním a referuju mu.”

„Co ho k tomu přimělo?”

„Dobrá otázka,” řekl Calderón. „Jsem tím zmatený.” „Jestli se to týká našeho případu, možná bych vám z toho zmatku mohl pomoct.”

Calderón zvažoval situaci. Pohlédl na Falcóna. Dá se mu věřit? Usoudil, že ne, ale jen tak tak. Falcón si pomyslel, že kdyby měli víc času, zřejmě by se mu soudce svěřil.

„Tak co pro mě máte, vrchní inspektore?” zeptal se nakonec Calderón. „Dnes bez inspektora Ramíreze?”

Falcón přišel bez Ramíreze, protože se chtěl pokusit navázat s Calderónem osobnější vztah a současně odříznout Ramíreze od informací, vytěsnit ho z širšího obrazu a převést ho do úlohy pomocníka. Teď si to však znovu rozmyslel. Když viděl Spinolu, uvědomil si, že by měl být opatrnější. Možná by nebylo nejlepší, kdyby na chodbách soudní budovy znělo jméno Carvajal. K téhle úvaze ho vedlo pouze tenké spojovací vlákno logiky v podobě fotografií Jiménezových celebrit, na nichž byl Spinola spolu s Leónem a Bellidem, a Carvajala na výplatní listině MCA Consultores. To, že se nejasně zmínil o Carvajalovi před Consuelou Jiménezovou, bylo záměrné riziko. Především chtěl zjistit, zda o tom seňora Consuela ví. Výsledek však nebyl přesvědčivý, navíc dospěl k závěru, že ona bere Carvajalovu stopu jen jako příležitost k tomu, aby odvrátila jeho pozornost od sebe. Kdyby však zapojil Carvajala do hry oficiálnějším způsobem prostřednictvím soudce Calderóna, mohl by se dočkat těžko předvídatelných reakcí, neboť tato „důvěrná” informace by si určitě našla cestu ke komisaři Leónovi. Takže jediným problémem bylo, co vlastně Calderónovi říct, protože kromě záležitosti s Carvajalem, které se chtěl nyní úzkostlivě vyhnout, pro něj nic jiného neměl.

„Mám dojem, že vás napadla nějaká myšlenka, než nás vyrušil Sergio tou textovou zprávou,” řekl.

„Jaký Sergio?”

„Vrah. Tohle jméno používal ve styku s Eloisou Gómezovou,” odpověděl Falcón. „Vzpomeňte si, chtěli jsme ho kontaktovat, poukázat na jeho chyby a zkusit ho vyprovokovat, aby udělal další, kterými by se víc prozradil.”

„Nechal mobil na jejím těle,” řekl Calderón.

„Ale pořád má Jiménezův.”

„A víme o něm něco víc o té doby, co má jméno?”

„Eloisa Gómezová o něm mluvila se svou sestrou. Říkala, že je zvláštní. Dokonce v souvislosti s ním použila výraz unforastero, ten, kdo stojí stranou, outsider.”

„Takže cizinec?”

„Pro ně vyjadřuje výraz forastero spíš duševní kvalitu. Je to někdo, kdo dokáže nahlížet pod povrch každodennosti. Kdo ví, jak to v životě opravdu chodí…, kdo umí číst mezi řádky.”

„To zní dost záhadně, vrchní inspektore.”

„Ale ne těm, co se ocitli na okraji společnosti – lidem, kteří se vydělili z normálního života. Například tím, že každý den prodávají své tělo k sexu nebo někoho zastřelí, aby si opatřili peníze. A podobně tomu je na druhém konci škály s těmi, kdo vládnou mocí a vědí, jak získávat víc a jak si udržovat pozice. Nikdo z těchto lidí nevidí věci jako ti normální, kteří myslí na svou práci, na své děti, na svůj dům a domácnost.”

„A vy se domníváte, že umělec, za něhož jste označil našeho vraha na hřbitově, by mohl mít tutéž zvláštní perspektivu vidění?” zeptal se Calderón.

„Odpovídalo by to jeho charakteristice,” řekl Falcón. „Ptal jste se, jestli je cizinec. Eloisa Gómezová řekla sestře, že Sergio sice vypadá jako Španěl, ale přesto je na něm něco cizího. Buď tedy má v sobě částečně cizí krev, nebo vyrůstal daleko od svých španělských kořenů.”

„A jak to mění náš přístup k němu?”

„Myslím, že v takovém případě by bylo příliš nápadné poukazovat na jeho chyby. Prokoukl by nás a vysmál by se nám. Forastero pozná, když jím někdo manipuluje.”

„Možná bychom mu měli dát najevo, že ho chápeme.”

„Ale uměleckou formou,” řekl Falcón. „Nesmíme být prozaičtí. Musíme ho zaujmout, jako on zaujal nás. Ostatně pořád jsme neporozuměli jeho poslední lekci vidění., Proč musejí zemřít ti, kteří milují milování?’”

„Neříká nám tím, že ji zabil, protože ho viděla – protože měla dar dokonalého vidění?”

„Ale ta formulace, ti, kteří milují milování’… Prezentuje ji jako symbol a vybral si k tomu účelu prostitutku. Snaží se změnit způsob, jakým vidíme věci, a my musíme udělat totéž. Musíme se pokusit přinutit ho, aby něco viděl, jako by to bylo poprvé.”

„Takže jediné, co teď potřebujeme, je nějaký místní génius,” řekl Calderón. „Člověk by řekl, že tahle budova je jich plná.”

„Vypůjčíme si génia z klasiky,” prohlásil Falcón. „Ten člověk je básník a malíř…, to je jeho jazyk.”

,, DOS buenos pintores imitan la naturaleza, pero los malos la vomitan. Dobří malíři přírodu napodobují, špatní ji dáví. Cervantes.”

„To by navíc splnilo další účel, že by ho to popudilo,” řekl Falcón.

„Ale co touhle strategií dokážeme?” zeptal se Calderón. „Co vlastně chceme, aby udělal?”

„Snažíme se vtáhnout ho do hry. Přinutit ho, aby s námi komunikoval, otevřel se. Aby na sebe co nejvíc prozradil.”

Jako by náhle ztratil nervy, namačkal Falcón Cervantesův výrok do mobilu a odeslal ho jako textovou zprávu. Oba pak seděli, dívali se na sebe a cítili se hloupě. Jejich svět profesionálních vyšetřovatelů se zredukoval na absurdní vysílání Cervantesových slov do éteru.

Teď se však museli vrátit sami k sobě, přičemž jediným styčným bodem jim bylo vzájemné povědomí o inteligenci toho druhého. Falcón nehodlal mluvit o fotbale a ani soudce se nechystal uchýlit k tomuto tématu.

„Včera večer jsem se díval na videu najeden film,” řekl po chvíli Calderón. „Todo sobre mi Madre – Vše o mé matce. Neviděl jste to? Natočil ho Pedro Almodóvar.”

„Ještě ne,” odpověděl Falcón. A vtom se stalo něco podivného. Jeho paměť se náhle otevřela a na vteřinu byl zpátky v Tangeru. Matka mu máchala nohy ve vodě a pak ho, vřískajícího, vyzvedla vysoko do vzduchu.

„Víte, co mě na tom filmu upoutalo?” pokračoval Calderón. „V prvních minutách režisér líčí neuvěřitelně intimní vztah mezi synem a matkou. Jenže brzy nato je chlapec zabit. Nikdy jsem nic podobného nezažil… Když umírá, divák to vnímá, jako by byl tou matkou. Měl jsem pocit, že se z toho snad nikdy nevzpamatuju. To je podle mě geniální…, takhle změnit svět několika metry celuloidu.”

Falcón chtěl něco říct. Chtěl na to nějak odpovědět, neboť tentokrát v jejich konverzaci skutečně cosi bylo. Jenže to, co chtěl vyjádřit, bylo příliš velké. Nedokázal to ze sebe dostat. Jen se mu do očí nahrnuly slzy, ale on je rychle palcem a ukazovákem zamáčkl. Calderón netušil, co se v něm odehrává, a pouze zakroutil hlavou jakoby v úžasu nad dojmem, jejž v něm film vyvolal.

,, Něco jsme dostali,” řekl po chvíli, když zapípal mobil.

Zobrazil novou zprávu na displeji a zamračil se.

„Umíte francouzsky?” zeptal se a podal mobil Falcónovi. „Asi je to jednoduché, ale… velmi zvláštní.”

„Aujourďhui, tnaman est mořte. Ou peut-ětre hier, je ne sais pas.”

Falcón pocítil nával tak silné nevolnosti, že mimoděk zvedl ruku k ústům.

„Rozumím tomu,” říkal Calderón. „Ale co to znamená?”

„Dnes zemřela matka. Nebo to bylo včera, já nevím,” řekl Falcón. „A tady je zbytek: Už mi nic neposílejte, cabróne. Příběh budu vyprávět já vám.”

„Vrátil nám to,” řekl Calderón. „Ale co to znamená?” „Nemohl si to odpustit,” povzdechl Falcón. „Musel nám ukázat, že je nad námi.”

„Ale jak?”

„Zřejmě má francouzské vzdělání,” řekl Falcón. „7b, co napsal, z něčeho je?”

„Nevím, nejsem si jistý. Ale řekl bych, že by to mohlo být z Camusova

Cizince.”

Soudní budova byla v tento večerní čas téměř prázdná, a když Falcón kráčel dlouhou chodbou ke schodišti, zdálo se mu, že jeho kroky znějí celou její konstrukcí. Při cestě dolů se musel přidržovat zábradlí a na odpočívadle sc na chvíli zastavil, aby se pokusil ovládnout třas nohou. Přesvědčoval se, že to byla pouhá náhoda, že k žádné fantastické telepatii mezi ním a Sergiem nedošlo. Život přece sestává ze spousty takových zvláštních, nevysvětlitelných okamžiků. Existuje pro nejeden výraz: synchronismus. Soulad v čase. To jo dobrá věc. Lidé mají rádi soulad pocitů ve stejný okamžik. Ale ne takový. Ne, když k němu dochází krátce po diskusi o forasteros, o těch, co stojí stranou, o cizincích… A ne tak, aby je chvíli po Calderónově líčení filmu o matce a synovi Sergio usadil svým děsivým citátem. Větou, která člověka vydoluje ze světa normálních lidských vztahů a distancuje ho od hlubokého pouta, jež běžně existuje mezi synem a matkou – slovy nejosamělejšího individua na této planetě, která se zaryla do Falcónova nitra jako motorová pila.

Prošel bezpečnostní kontrolou a vtom uviděl, že z druhé struny píchá/.l Inés. Právě položila kabelku a kufřík na pás rentgenové kontroly. To byla poslední osoba, s níž se teď chtěl setkat, a jak o tom v panice uvažoval, všechno se mu v jediném návalu vrátilo – její krása, sex, jeho touhy, jejich selhání. Inés čekala na své věci a dívala se na něho. Zpříma, téměř výsměšně,

„Hola, Inés,” řekl.

„Holá, Javiere.”

Ani se nesnažila skrývat svůj odpor. Byl odsouzen k tomu, že mu nikdy neodpustí. Nechápal to, protože on sám v sobě nemohl nalézt sebemenší stopu jedu a zloby vůči ní. Udělali chybu. Oba. Uvědomili si to a rozešli se, ale ona ho nemohla snést. Člen ostrahy jí podal zavazadla a Inés po něm blýskla úsměvem. Sotva se však otočila ke svému bývalému manželovi, stáhly se jí rty opět do tvrdé rudé linky. Falcón se rozhlédl, jestli se nebliž! někdo, kdo by svou přítomností dokázal situaci odlehčit, jak se to stává ve filmech. Ne, nikdo nepřicházel. Nebylo co říct. Měli k sobě tak daleko, že se dostali za hranici možnosti být přáteli. Příliš moc jím pohrdala.

Beze slova odešla. Úzká ramena, štíhlý pás, pohupující se boky, jistý krok a podpatky odpočítávající vzdálenost.

Strážný si hryzal ret a díval se za ní. Falcón si náhle uvědomil, proč k němu chová takovou zášť. Zničil dokonalost jejího života. Nápadně krásná žena, studentka práv s vynikajícím prospěchem, která se stala v mimořádně mladém věku státní žalobkyní, zbožňovaná muži i ženami, kamkoliv vkročila…, tak tahle žena se zamilovala do něho, do Javiera Falcóna. A on ji zapudil. Nedokázal oplatit její lásku. Pošpinil ji a zbavil její dokonalost lesku. Proto usoudila, že nemá srdce. Bylo to pro ni jediné možné vysvětlení toho, co jí udělal.

Vyšel ven a přitiskl se k jednomu ze sloupů vedlejšího paláce, odkud měl dobrý výhled na hlavní vchod soudní budovy. O pár minut později se Inés objevila znovu, následovaná Estebanem Calderónem. Počkala na něho, políbila ho na rty, pak ho vzala za paži a oba spolu mířili po kolonádě směrem ke Callé Menéndez Pelayo.

Opravdu se políbili? Nezdálo se mu to jen? Nebyl to klam večerního světla?

Neměl sílu obelhávat se. Bylo to příliš jasné. A tam, v šikmých stínech neoklasicistních sloupů, si uvědomil další anomálii logiky. Nedokonalost lidské podstaty, která dokáže zkratovat i ty nejjasnější myšlenky. Nemiloval ji. Nezahořkl vůči ní. Věděl, že jejich vztah už nelze obnovit. Tak proč nyní cítil, že jeho krev, jeho orgány, svaly a šlachy, prostě celé tělo stravuje odporná, absurdní žárlivost?

Rychle došel k autu a vrátil se na policejní ředitelství. Svíral volant tak křečovitě, že mu ještě po příchodu do kanceláře dělalo problém prsty uvolnit, aby napsal zprávu. Snažil se číst ostatní zprávy. Nešlo to. Nedokázal se soustředit, neboť jeho mysl těkala mezi troskami vyšetřování a nevysvětlitelnou jistotou o Calderónově enormní sexuální zdatnosti.

Čas jako by přešel do jiné dimenze. V jednu chvíli se Falcón ještě pachtil se zprávou a v následující už seděl vedle Alicie Aguadové, jejíž prsty mu lehounce svíraly zápěstí.

„Jste rozrušený,” řekla.

„Měl jsem toho dnes hodně.”

„Práce?”

Zasmál se. Vlastně ne, byl to zvuk stejně spontánní jako dávení. Chvíle hysterie – smích tak hlasitý, že nevycházel z něho. On byl tím smíchem. Pustila mu ruku a dívala se na něj. Převalil se na bok a smál se. Pak to přešlo. Utřel si slzy, omluvil se a opět se posadil, aby mohli pokračovat.

„Ano, měl jsem toho dnes hodně… Ale to je absurdně nedostatečný popis mého dne,” řekl. „Nevěděl jsem, že život blázna může být tak napěchovaný. Cpu ho do sebemenších místeček, která dokážu najít. Někdo mi něco řekne a já začnu přehrabávat celý svět. Zatímco mi vyšetřující soudce ve své kanceláři vypráví o skvělém filmu, na který se včera díval, já se vidím, jak pobíhám po pláži a vřískám, když mě matka máchá ve vlnách a vyhazuje vysoko do vzduchu.”

„Matka?”

Zaváhal.

„Poslyšte, to je zvláštní,” řekl. Mlčela.

„Přišlo to najednou, jasně jako sen,” pokračoval. „Ale teď jsem si uvědomil, že tam něco chybělo. A už vím co – že mě vyhazovaly mužské ruce.” „Ruce vašeho otce?” „Ne. Nějakého cizího člověka.” „Nikdy předtím jste ho neviděl?” „Byl to Maročan, zřejmě matčin přítel nebo známý.” „To bylo běžné?”

„Ne, ne. Maročané jsou velmi družní, rádi si popovídají. A taky jsou hrozně zvědaví. Nevěřila byste…”

„Myslela jsem vzhledem k vaší matce – jestli bylo běžné, aby se vdaná žena setkávala na pláži s cizím mužem a dovolila mu vyhazovat jejího syna do vzduchu?”

„Teď si nejsem jistý, jestli to byl zcela cizí muž. Ne. Už jsem ho viděl někdy dřív. Asi to byl obchodník, k němuž matka chodila nakupovat, nebo něco takového.”

„Co se stalo v soudcově kanceláři?”

Zrekapituloval jí schůzku s Calderónem. Popsal jí, jak se snažili navázat kontakt se Sergiem, jak mu soudce vyprávěl svůj dojem z Almodóvarova filmu, jak dostali onu zvláštní šokující odpověď a co to s ním udělalo.

„Otřáslo mnou, že jsme předtím mluvili o forasteros, o cizincích, o těch, co stojí stranou, a ten vrah nám pak pošle citát z knihy. Jsem si jistý, že to byl Cizinec od Camuse. Měl jsem pocit, že jsem zešílel.”

„Nemyslete na to,” řekla. „Byla to náhoda. To se stává. Soustřeďte se na to hlavní.”

„Co je hlavní?”

Neodpověděla.

„Moje matka,” řekl. „To je hlavní.”

„Proč na vás ten citát z Camuse tak zapůsobil?”

„Nevím.”

„Jak vaše matka zemřela? Byla nemocná?” „Nebyla. Předtím sice měla srdeční záchvat, ale…” Nastalo dlouhé ticho. Falcón mlčel a chvíli jen mrkal.

„Vzpomínám si, že se něco dělo na ulici… My jsme byli doma, myslím já, Paco a Manuela. Najednou došlo na ulici před naším domem ke sběhu lidí, kdosi tam křičel, cosi se tam dělo. Nevzpomínám si co. Pak za námi přišel otec a řekl, že matka je mrtvá. Ale to se mi nevybavilo… Až to, co se dělo potom.”

„A co se dělo, když matka zemřela?”

„Konal se pohřeb. Z toho dne si vzpomínám jen na nohy – na nohy lidí kolem mě. A taky na šero. Bylo to v únoru a pršelo. Otec s námi trávil spoustu času. Snažil se, abychom tu dobu přečkali co nejlíp.”

„Viděl jste ještě někdy toho cizího muže z pláže?”

„Ne, nikdy.”

„Za jak dlouho se váš otec znovu oženil?”

„My jsme už Mercedes znali,” řekl. „Chodila k nám dlouho předtím. Hodně otci pomáhala, zařizovala prodej jeho obrazů v Americe. Měli spolu poměr už před matčinou smrtí… Neříkal jsem vám o tom? Přišel jsem na to teprve nedávno.”

„Pokračujte.”

„Když matka zemřela, byla Mercedes ještě vdaná. Pak její manžel v Americe zemřel. Myslím, že na rakovinu. Vrátila se do Tangeru na manželově jachtě. Muselo to být asi rok po matčině smrti, když se s otcem vzali.”

„Měl jste ji rád?”

„Měl. Od první chvíle, co jsem ji uviděl. Pořád to mám před očima…, ten první okamžik. Přišla do otcova ateliéru a vzala mě do náruče. Vzpomínám si, že jsem si hrál s jejími náušnicemi. Ano, měl jsem ji rád od první chvíle, ale později otec vždycky říkal, že jsem byl dítě, které okamžitě přilnulo ke každému.”

„A co se s Mercedes stalo?”

„Bylo to pro naši rodinu dobré období. Otcovy obrazy měly úspěch. O Falcónových aktech se mluvilo v celém uměleckém světě, dokonce ho oslavovali jako nového Picassa, což bylo absurdní vzhledem k celkové kvalitě jeho díla. A pak přišla tragédie. Byl to poslední den v roce. Sešla se u nás spousta hostů a po večeři všichni odešli do přístavu na jachtu, aby se podívali na ohňostroj. Otec s Mercedes a ještě s někým potom vypluli na moře. Později se přihnala bouře a Mercedes spadla do vody a utopila se. Nikdy její tělo nenašli.

Ale ještě před tím, než společnost vyšla z domu, se stala taková… příhoda. Vyšel jsem ze svého pokoje a stál jsem nahoře na schodech,” vyprávěl dál film, který mu mysl promítala před očima. „Mercedes mě uviděla, vzala mě do náruče a odnesla zpátky do postele. Nedávno jsem si na ten okamžik vzpomněl, protože… Vidíte, to je ono. Všechno to jde dohromady. Raúl Jiménez, jehož vraždu teď vyšetřuju, kouřil celty. A přesně ten pach, pach celt, jsem cítil v Mercedesiných vlasech, když mě nesla. Teprve teď jsem se dozvěděl, že se otec s Raúlem Jimenézem znal od čtyřicátých let, a napadá mě, že v té společnosti, která u nás slavila konec roku, musel být i on… Ledaže by už tenkrát z Tangeru odjel.” „Celty přece v tu dobu kouřili i jiní lidé.”

„Ano, samozřejmě,” souhlasil. „Takže Mercedes mě odnesla nahoru do postele, tam mi dala pusu a přivinula mě na hruď. Vlastně mě k sobě přitiskla, že jsem sotva dýchal. Byla navoněná – teď už vím, že to byl Chanel číslo 5. Tenkrát ženy nepoužívaly parfémy tak často jako dnes. Ale když jsem tu vůni ucítil před lety na ulici, okamžitě mi připomněla Mercedes. To, jak mě k sobě s láskou tiskla.”

„A pak vás Mercedes opustila?”

Uvědomil si, že se mu stáhlo hrdlo. Musel se velmi přemáhat, aby odpověděl.

„Slyším…,” řekl s námahou, „slyším cvakání jejích podpatků, jak se vzdalují po chodbě a pak po schodech dolů. Slyším hlasy a smích hostů. Slyším, jak se zavřely dveře, a pak kroky po dláždění… A vím, že se už nikdy nevrátila.”

Zrak mu zamlžily slzy. Ústa měl plná slin. Nemohl polknout. Ze sevřeného hrdla se mu vydrala poslední slova: „Potom jsem už neměl žádnou matku.”

Alicia šla uvařit čaj. Šálek ho pálil v prstech, čaj mu opařil jazyk. To ho vrátilo zpátky. Cítil v sobě zvláštní novost, uspokojení podobné tomu, když s Pacem opravili a obnovili na farmě starý chlév pro býky, nabílili ho vápnem a vsadili do umbrově hnědé krajiny sežehnuté sluncem jako pevný bílý kvádr. Pak si ho vyfotografoval. Mělo to v sobě cosi z jednoduchosti velkého uměleckého díla.

„Nikdy jsem si tyhle vzpomínky nepřipustil až do konce,” řekl. „Vždycky jsem je zastavil ještě předtím…, před zvukem jejích vzdalujících se podpatků.”

„Ale teď už přece víte, že to nebylo vaší vinou, že se nevrátila?”

„To je otázka.”

„Jaká?”

Dlouho přemýšlel, ale potom zavrtěl hlavou. „Víte, že to nebylo vaší vinou,” řekla znovu. Přikývl.

„Uvědomujete si, co jste dnes večer udělal, Javiere?”

„Asi chcete říct, že jsem to znovu prožil.”

„A viděl to v normálním světle,” dodala. „To je podstata téhle metody. Potlačujeme-li bolestné zážitky, nemohou z nás odejít. Jen se před nimi skrýváme. Právě jste dosáhl prvního úspěchu v nejtěžším vyšetřování svého života.”

Vracel se do Calle Bailén zvláštně osvěžený, jako by dlouhým během vypotil z těla všechny toxiny nashromážděné životem. Vstoupil do tichého temného domu, prošel jím a zastavil se uprostřed patia s jeho čistým okem lesklé černé vody. Rozsvítil světlo pod sloupovou arkádou. Když vstupoval do pracovny, chvěly se mu ruce. Chvíli těkal očima po stole, na kterém ležely fotografie a portréty matky a jejích dětí, a pak zamířil k šedé registrační skříni. Odemkl ji a z přihrádky označené písmenem I vytáhl pořadač s hnědými semišovými deskami. Posadil se s ním ke stolu, pevně odhodlaný udělat další krok, utkat se s pocitem viny a zbavit se ho. Vyj mul z pořadače patnáct černobílých fotografií a rozložil je na stole obrázky dolů., Jak moc ses změnil?” zeptal se reflexe své tváře, která ho sledovala ze skla obrazu na stěně.

Otočil první fotografii. Inés ležela na břiše na hedvábném povlaku postele. Byla nahá a s hlavou opřenou o ruku se dívala na něho. Po ramenou jí splývaly rozprostřené vlasy. Zavřel oči a snažil se vzepřít bolesti, jež do něj pronikala. Sáhl po druhé fotografii, otočil ji a podíval se na ni. Sevřelo se mu hrdlo. Nemohl polknout. Inés ležela opřená o polštář – opět nahá, kromě čehosi hedvábného kolem ramen. Upírala na něj dychtivý pohled plný smyslnosti a s široce rozevřenými stehny mu nabízela své vyholené pohlaví. Také on, za kamerou, byl nahý, s vyholeným pohlavím. Vybavoval si to nádherné vzrušení, když jeden druhého holili – to, jak se chichotali, jak se jim chvěly ruce. Nebylo na tom nic perverzního, jen radost, která to dělala nevinným. Znovu si vybavil zářivou atmosféru toho dne. Spalující odpolední horko a ostré pruhy světla, jež pronikaly škvírami okenic a projasňovaly šero místnosti, aby se mohli pozorovat v zrcadle. Byli sami ve velkém domě, a když se jim zdálo, že jsou příliš rozpáleni, zvedl ji a stále spojený s ní ji snesl dolů. Objímala ho nohama kolem pasu, kotníky zaklesnuté, paty zaryté do jeho zadku. Takhle s ní vstoupil do fontány a ponořil ji do chladné vody.

Nedokázal to. Bylo to tak nesnesitelné, že musel fotografie sebrat a opět je zamknout. Pak jen hleděl na šedé kovové stěny skladiště své paměti. Alicia Aguadová měla pravdu. Bolestných věcí se nelze zbavit tak, že je zamkneme. Není možné je posedle uspořádávat, schraňovat pod písmenem I a doufat, že v té kleci zůstanou uvězněny a nebudou páchat škodu. Jenže sebedokonalejší pořádek nemůže zabránit přirozenému sklonu mysli k indiskreci. Proto se lidé dohnaní k zoufalství uchylují k tomu, že si proženou kulku hlavou. Podvědomě cítí, že jediný jistý způsob, jak zabránit prosakování, je navždy zničit celý rezervoár.

Znovu ho napadla ta otázka. Pořád však neměla žádný tvar. Začínal pochybovat, zda měla Alicia Aguadová pravdu o tom, čeho dnes večer dosáhl. Nebyl si jistý, že Mercedesinu tragédii nezapříčinil on. Stále v něm přetrvával pocit, že k tomu došlo jeho vinou – pocit v tuto chvíli tak silný, že ho přinutil vzít si plášť a vyjít do tmy a drobného deště, v němž se leskla dlažba jako nalakovaná. Zamířil na Plaza del Museo, kde našel útěchu pod temnými stromy, z jejichž větví kapala voda.

Chvíli po tom, co na věžích odbila jedna hodina po půlnoci, zastavil v místě, kde se setkávaly Calle San Vicente a Cale Alfonso XII., taxík. Vystoupila z něj Inés a čekala na chodníku, zatímco Calderón platil řidiči. Falcón vyšel zpod stromů a přikrčil se ve stínu kiosku.

Calderón vzal Inés za ruku. Falcón si všiml, že se rozhlédla na obě strany ulice a taky po náměstí. Zamířili do Calle San Vicente. Falcón přeběhl přes otevřený prostor, našel stín na protější straně San Vicente a přikrčený se kradl za auty parkujícími na chodníku. Zastavili se. Calderón hledal klíče. Inés se znovu rozhlédla a uviděla ho, jak strnul mezi jedním z aut a zdí domu. Rychle se vzpamatoval, doběhl k nejbližšímu vchodu a s bušícím srdcem se vtiskl do tmy. Inés se obrátila ke Calderónovi – zřejmě mu řekla, aby šel nahoru – a pak zamířila přes ulici. Zastavila se na chodníku pár kroků od něj.

„Vím, že se tu schováváš,” řekla.

Cítil bušení krve v uších.

„To není poprvé, co jsem zpozorovala, že mě špehuješ, Javiere.”

Zavřel oči – dítě přistižené při nezbednosti, které čeká na trest.

„Kamkoliv večer pohlédnu, vidím tebe,” pokračovala sžíravě. „Sleduješ mě a zřejmě toho nehodláš nechat. Už jednou jsi mi zničil život a já ti nemíním dovolit, abys to udělal znovu. Ber to jako varování. Jestli tě znovu takhle přistihnu, obrátím se na soud a požádám o ochranu. Znemožním tě, jako jsi znemožnil ty mě.”

Její špičaté podpatky se otočily k odchodu, ale pak se vrátily a přiklapaly ještě blíž.

„Nenávidím tě,” zašeptala. „Kdybys věděl, jak hrozně tě nenávidím! Slyšíš mě, Javiere? Teď jdu nahoru k Estebanovi a ten mě vezme do postele. Slyšíš to? Esteban umí takové věci, o jakých se tobě nikdy ani nesnilo.”

Výňatky z deníků Francisca Falcóna

26. června 1946, Tanger

Trápí mě hrozná bolest zad v bedrech a rozhodl jsem se jít ke španělskému lékaři na Calle Sevilla. Je to jen kousek od místa, kde má dům R. Lékař mě prohlédl, pak mě vzal do vedlejší místnosti a řekl, abych si lehl na břicho na vyšetřovací lavici. Vtom se otevřely druhé dveře a lékař mi představil svou dceru Pilař. Pracuje u něho jako sestra. Začala mi vtírat do bolavých zad zvláštní olej, který vyvolává báječné teplo. Takhle mě masírovala až na kostrči. Vzrušovalo mě to, dokonce jsem začal být nesvůj z reakce svého mužství. Ta dívka má ve svých malých rukou kouzelnou moc. Řekla mi, že musím docházet na masáže denně po celý týden. Kdyby to takhle bylo se všemi bolestmi/

3. července 1946, Tanger

Po nekonečném přesvědčování se mi podařilo přimět R, aby přišla ke mně a seděla mi modelem. Jenže kolem poledne se místo ní objevil jakýsi chlapec a řekl, že nemůže přijít. V podvečer se zastavil na návštěvu Carlos Gallardo. To je další z „kamarádů malířů”, ale k Antoniu Fuentesovi má daleko. Na Carlosovi není nic asketického. Je to podezřelá existence. Pije jako duha, obvykle v baru La Mar Chica, kde jsme se taky seznámili. Kouříme spolu hašiš a bez komentáře si vzájemně prohlížíme své práce.

Přivedl si s sebou marockého chlapce, který mu nesl nákup potravin. Sedli jsme si v jedné z temných chladných místností, do kterých nezasahuje horko z patia. Můj sluha nám přinesl vodní dýmku a nacpal ji směsí tabáku a hašiše. Kouřili jsme. Hašiš začal působit a cítil jsem se příjemně. Myslí mi těkaly různé myšlenky. Carlosův chlapec stál vedle křesla svého pána s jednou nohou položenou na nártu druhé. Měl ostříhané vlasy – zřejmě mu je dal ostříhat C, aby neměl vši — a usmíval se na mě. Nemůže mu být víc než šestnáct. Zaostřil jsem pohled a uviděl jsem, že C. má ruku v chlapcově hábitu a hladí mu zadek. Nevěděl jsem, že je takhle zaměřený, ale neznechutilo mě to. Něco jsem o tom poznamenal. „Jo,” řekl, „samozřejmě že mám rád ženy, ale na sexu se ženami je cosi zavazujícího. Přičítám to nám, Španělům, a našim matkám. Ale tady s těmi místními mladíky je to úplně normální. Vždycky se to dělalo a nespojuje se s tím žádná hanba. Cítím se svobodný, když si to dopřávám. Koneckonců jsem smyslník, tos musel poznat z mých věcí.” Něco jsem na to odpověděl a on pokračoval: „Zatímco ty, příteli, jsi jako kus ledu. Z tvých pláten čiší bezútěšnost a chlad. Člověk by řekl, že tady v tom horku roztaješ, ale nikde to nevidím. Možná by sis měl i ty pořídit mladíka pro trochu smyslnosti osvobozené od pocitu viny.” Kouřili jsme dál a pak najednou C. řekl: „Co kdyby sis teď vzal Ahmeda do ložnice a lehl si s ním?” Bylo mi, jako bych dostal elektrický šok. Ale nezděsil jsem se toho, naopak. Chlapec přešel na mou stranu. Byl jsem tak vzrušený, že jsem ze sebe skoro nemohl vypravit slovo, ale nějak se mi podařilo tu nabídku odmítnout.

5. července 1946, Tanger

Přišla P. s matkou. Horko nebylo tak spalující, a tak jsme seděli v patlu pod fíkovníkem a hovořili spolu. Oči obou žen těkaly kolem jako ptáci poskakující v křoví. Měl jsem pocit, že jsem velká kočka a dělám si na ně laskominy. Matka P. přišla, aby zjistila, co jsem zač…

Protože firma R. P., v níž jsem společníkem, je jednou z nejznámějších v tangerské španělské komunitě, brzy se mi podařilo dostat matku na svou stranu. Držím se dál od všech těch nudných společenských styků, takže mě málokdo zná. Ale kdyby zašla dolů do chudinských kolonií na kraji města a zeptala se na El Marroquího, zděsila by se, co by jí řekli. Naštěstí se její život odbývá jen mezi jejich domem a španělskou katedrálou, takže jsem v bezpečí. A že by zabloudila do baru La Mar Chica, toho se taky nemusím obávat.

Požádala mě, jestli bych jí neukázal své práce. Zdvořile jsem odmítl, ale po dalším naléhání jsem povolil. P. pak stála jako přimražená před mými jednobarevnými tvary a strukturami, zatímco její matka pobíhala kolem a snažila se najít něco, čemu by alespoň trochu rozuměla. Nakonec se zastavila před kresbou Tuarega, na níž přece jen byly nějaké barvy. Podepsal jsem obraz a věnoval jí ho. Potom jsem ji požádal, jestli bych směl namalovat portrét její dcery. Odpověděla, že si o tom promluví s manželem.

Odešly a o chvíli později se ozvalo silné klepání na dveře. Byl to chlapec, který byl u mě před pár dny s C. Ahmed. Kousal do broskve a šťáva mu stékala po bradě a kapala na hruď. Olízl si rty. Není to moc rafinované, ale účinné. Rychle jsem ho vtáhl dovnitř a šel s ním, celý rozechvělý, nekonečnými chodbami do ložnice. Pochopil mou nedočkavost a rozběhl se přede mnou, až mu bosé paty nadhazovaly okraje jeho hábitu. A když jsem stanul na prahu, leželo už jeho karamelové tělo pod sítí proti moskytům. Vrhl jsem se na něj jako dravec na svou kořist. Když bylo po tom, dal jsem mu několik peset a on odešel celý šťastný.

3. srpna 1946, Tanger

Podařilo se mi získat si lékařovu důvěru, takže své dceři dovolil, aby chodila do mého domu sama a seděla mi modelem k portrétu. Sezení se konají odpoledne, když lékař zavře ordinaci, a mohou trvat pouze hodinu. Dnes bylo hrozné horko. Kvůli světlu jsem musel pracovat v místnosti, která sousedí s patiem. Začal jsem P. kreslit. Seděla na dřevěné židli. Měl jsem její tvář na dosah. Ani se nepohnula. Nemluvili jsme, dokud jsem si nevšiml jejích rukou. Měla je složené v klíně, malé, ale s dlouhými prsty – jemné nástroje příjemných pocitů.

Já: Od koho jste se naučila masírovat?

P: Proč myslíte, že mě to někdo učil?

Já: Napadlo mě to, když jsem viděl, jak zkušeně si počínáte. Na to může člověk těžko přijít sám.

R: A kdo vás učil malovat? Já: Pár lidí mi poradilo, jak se dívat. P.: Učila mě to jedna cikánka v Granadě. Já: Odtamtud pocházíte?

P.: Ano, původně. Otec měl pár let lékařskou praxi v Melille, než jsme přišli sem.

Já: A otec vám dovolil chodit mezi cikány?

P: Nemusel mi to dovolovat. Jsem nezávislá, i když mí rodiče možná chtějí, abyste si myslel opak.

Já: Takže můžete chodit z domu?

P.: Dělám, co se mi líbí. Je mi třiadvacet let.

Přišel sluha s mátovým čajem. Odmlčeli jsme se. Kreslil jsem její ruce a pak jsme pili čaj.

P: Kreslíte figurativně, ale malujete abstraktně.

Já: Naučil jsem se dívat prostřednictvím kresby a vidění interpretovat malbou.

P: Co vidíte dnes?

Já: Sleduju vaši konstrukci.

P: A jak jsem stavěná?

Já: Jemně a pevně.

P.: Víte, co se mi na vás líbí?

Zaskočila mě tou otázkou tak, že jsem mlčel.

R: Máte v sobě sílu a jste osobnost, ale zároveň jste i zranitelný. Já: Zranitelný?

R: Trpíte, ale pořád je ve vás malý chlapec.

Tenhle důvěrný rozhovor mezi námi cosi stvrdil. Řekla mi něco, s čím se rodičům nesvěřila. Vidí ve mně jisté kvality a já jsem jito nevymlouval. Ale mýlí se. Mám v sobě sílu a jsem zranitelný…, ale nejsem osobnost. Ještě ne.

10. srpna 1946, Tanger

Znovu se mi vrátily potíže se zády. Na pravé straně páteře mám jakousi bouli. P. přišla na sezení, ale okamžitě poznala, co se mnou je. Odešla a vrátila se s malou dřevěnou kazetou, v níž má své lahvičky s oleji. Ložnice nepřicházela v úvahu, tak jsem si lehl na zem. Snažila se mě masírovat z boku, ale nešlo to. Řekla ml tedy, abych zavřel oči, a hned nato jsem zaslechl, že si stahuje sukni. Pak si nade mnou klekla tak, že se dotýkala nahýma nohama vnější strany mých stehen. Cítil jsem nad sebou teplo jejího těla. Hnětla mi svými dlouhými prsty bouli na zádech, zatímco já jsem se snažil přemáhat zcela jiné pocity než bolest.

Masáž skončila. Zůstal jsem ležet a ona se oblékla. Pak mi dovolila vstát. Stáli jsme proti sobě. Fyzicky jsem se cítil dobře, ale v hlavě mi vířil zmatek. Řekla mi, abych obešel místnost. Udělal jsem to a nic mě nebolelo, nepočítám-li tupý tlak ve varlatech. Radila mi, že se mám víc pohybovat. Tajemství zdravých zad je prý v aktivitě. Nesmím jen sedět a malovat. Pak odešla. Vykouřil jsem trochu hašiše, až jsem byl vláčný jako olivový olej, který zeleně plyne z jedné nádoby do druhé.

Později přišel Ahmed se svým přítelem. Je to pěkný nezbeda, tenhle chlapec. Uvažoval jsem, jestli ho na mě C. nenasadil, aby se pokusil ovlivnit mou uměleckou tvorbu. Zatímco P. a já jsme vůči sobě fyzicky zdrženliví až cudní, Ahmed se chová zcela bez zábran. Já jsem kouřil a oni mi předváděli své hry. Jejich dokonalá mladistvá těla se proplétala jako závity lana. Pak se obrátili ke mně. Všechno nashromážděné napětí ve mně vybuchlo v jediném uvolňujícím okamžiku a oni se chichotali jako děti, které si hrají kolem fontány. Než odešli, vtiskl mi Ahmed mezi zuby datli napuštěnou drogou. Ležel jsem a nechal do sebe vplývat uklidňující rozkoš, nasycený a uspokojený jako dřímající paša.

11. srpna 1946, Tanger

Dostal jsem zprávu, že dva z mých legionářů se v hotelovém pokoji ve městě servali kvůli milence. Byla to hrozná rvačka, po níž zůstal jeden z nich ležet v tratolišti krve mrtvý a druhý skončil ve vězení. Objekt jejich zájmu vyvázl s těžkým zraněním. Požádal jsem policejního šéfa, jestli bych ji mohl navštívit, protože jsem měl obavu, že kdyby zemřela, mohl by z toho být mezinárodní incident. Uklidnil mě, že nic takového nehrozí, neboť tou „milenkou” je rífský mladík, Marokánec. Pokrčil rameny, vytáhl obočí a rozhodil ruce… Es la vida.

Dal jsem mu přiměřený úplatek a legionář byl propuštěn za podmínky, že okamžitě opustí mezinárodní zónu. Odvezl jsem ho do Tetuánu a dal mu nějaké peníze. Cestou mi řekl, že byl s División Azul v Rusku, sloužil u Legión Espaňola de Voluntarios, a když byla rozpuštěna, dal se k SS, kde se pod neblaze proslulým kapitánem Miguelem Ezguerou Sánchezem dočkal dobytí Berlína Rusy a konce války. Když jsme se loučili, ukázal mi hrst skleněných kapslí— kyanidových tablet. Dvě z nich mi dal… jako památku na to, že i já jsem byl novio de la muerte. Opravdu podivný způsob vyjádření díků.

1. září 1946, Tanger

R. si vzal půjčku a koupil ještě dvě lodě. Zajel jsem znovu do Ceuty, abych najal další legionáře. Teď je cvičíme, aby uměli řídit naše lodě, a dobře je za to platíme. Taková práce se jim líbí. Pořád mají v rukou zbraně a berou to jako dobrodružství, i když, vzhledem k naší pověsti, se od nás každý drží dál. Stejně tak piráti, kteří si raději vybírají menší ryby. Můj význam v „byznysu” je teď důležitější než kdy jindy, protože doba je složitá a důvěra je vzácná komodita. Pevná loajalita mezi legionáři znamená, že se na ně můžeme spolehnout a nemusíme se bát, že nás rozkradou. To mě a R. zbavuje bezprostředních starostí s provozem lodí. R. se proto začal věnovat nemovitostem. Stavíme a mým úkolem je zabezpečit staveniště. R. spekuluje na valutových trzích a na trzích se zlatem, do nichž plyne neustávající proud hotových peněz z podloudných operací. Já těmhle věcem nerozumím a vůbec mě neláká, abych se do nich pletl.

Teď, když si Barbara Huttonová, dědička celosvětové maloobchodní sítě Woolworth, vybrala za své sídlo palác Sidi Hosni, mi R. pořád tvrdí, že Tanger se stane novým Cate ďAzur. Má v plánu pustit se do realitního podnikání s větším nasazením, „postavit hotely pro všechny ty lidi, kteří sem přijedou, aby si ohřáli ruce na našem bohatství”. Taky mi řekl, že La Rica koupila palác za sto tisíc dolarů, což je pro nás, Tangeřany, naprosto nepředstavitelná suma. Caudillo, jak je nyní nazýván generál Franko, nabídl jen padesát tisíc dolarů. Neuspěl a teď musí sedět ve svém paláci El Pardo a užírat se vztekem.

3. září 1946, Tanger

P. přišla na další sezení. Sotva jsem jí otevřel, hned jsem uviděl v jejích očích troufalost, ale také pobavení a náznak výsměchu. Bylo odpoledne a dům se koupal v horku. Jako obvykle jsme začali pracovat mlčky a pokračovali tak, dokud mě neopustilo soustředění. P. potom obcházela místnost a hledala něco, čeho si dřív nevšimla. Na stole mezi štětci, hrnky a miskami našla žmolek hašiše a přičichla k němu. Věděla, co to je, ale nikdy hašiš nevyzkoušela. Zeptala se, jestli by si nemohla trochu zakouřit. Váhal jsem, neboť jsem ji nikdy neviděl ani s cigaretou, ale pak jsem jí připravil vodní dýmku. Zpočátku si stěžovala, že to s ní nic nedělá. Řekl jsem jí, že musí mít trpělivost. Po chvíli se jí vydral z hrdla lehký povzdech jako při prvním sexuálním kontaktu…, aspoň tak jsem si to představoval. V jejích očích se objevil zasněný výraz, jako by se stáhla do své mysli a dlela v ní někde daleko. Pomalu a smyslně si olízla rty. Zatoužil jsem přitisknout na ně svá ústa, ale ovládl jsem se. Seděl jsem a pozoroval, jak se mění světlo v místnosti. Náhle P. prohlásila: „Myslím, že byste mě měl kreslit takovou, jaká opravdu jsem. ” Raději jsem mlčel, protože bych jí musel říct, že o to se už celé týdny snažím. Pak náhle vstala a rychlými plynulými pohyby si svlékla blůzu, nechala spadnout sukni, rozepnula si podprsenku a vystoupila ze spodního prádla. Zůstal jsem dočista zkoprnělý. Stála přede mnou, dlouhé černé vlasy rozhozené po nahých ramenou, ruce svěšené podél boků, v jejichž středu se černal trojúhelník chloupků. Dotkla se špičkami prstů ramen a pak jimi pomalu jela dolů, přes ňadra až k hnědým vztyčeným bradavkám, které po jejich dotyku ještě víc naběhly. A její prsty se pohybovaly dál a sledovaly tvary těla. Byli jsme oba tak strženi smyslností té chvíle, že jsem měl pocit, jako by se jejího těla dotýkaly mé prsty. „Tohle jsem já,” řekla a já jsem vzal kreslicí uhel a archy čistého papíru. Mé ruce se nad nimi daly do pohybu a črtaly prudkými plynulými tahy. Během několika minut jsem ji nakreslil šestkrát, sedmkrát, nebo snad osmkrát. Vždy, když jsem skončil, nechal jsem pokreslený arch sklouznout na zem. Po celou dobu se držela – nahá a neuvěřitelně krásná – se svrchovanou sebedůvěrou dokonalého ženství, a to byla ta mysteriózní esence, kterou jsem „viděl” a byl schopen zachytit. Ocitli jsme se ve zcela jiném prostoru a čase, jak se občas u hašiše stává. A pak jsme se vrátili. Oblékla se a chystala se k odchodu, zatímco já jsem stál s kresbami u svých nohou. Pohlédla na ně a pak na mě. „Teď už víš,” řekla. Otřela se o má ústa rty měkkými jako sobolí kožešina a chladivými jako voda. A omamný pocit, který vyšlehl ze špičky jejího jazyka a projel celým mým tělem, ve mně zůstával ještě hodiny.

20. září 1946

Přijel jsem z Tarragony a dozvěděl se, že P. odjela do Španělska – s matkou, jejíž sestra prý zemřela. Její otec nevěděl, kdy se obě vrátí do Tangeru. Cítil jsem se jako oloupený, ale zároveň podivně svobodný. Večer se objevil Ahmed se svým přítelem a následovala noc bezuzdného hédonismu.

23. září 1946

Ukázal jsem C. kresby aktů P. Byl jimi ohromen. Vůbec poprvé se o mých pracích nějak vyjádřil. „Neobyčejné, výjimečné…,“prohlásil. Později, když jsme spolu kouřili vodní dýmku, řekl: „Věděl jsem, žes začal roztávat. Doufám, že tomu pomohli Ahmed a Mohammed.” Tvářil jsem se, že nevím, o čem mluví. „Pošlu k tvým dveřím další,” dodal. „Nechci, abys upadl do nudy.” Nic jsem na to neřekl.

30. října 1946

O P. stále nemám žádné zprávy, navíc teď odjel do Španělska i její otec. Vím jen, že jsou v Granadě.

R. prodal parcelu jakémusi Američanovi, který chce stavět hotel. Jednou z podmínek obchodu však bylo, že stavbu budeme zajišťovat my. Je to náš první velký stavební kontrakt. Chtěl jsem se podílet na designu, ale R. řekl, že si mám dělat své umění odděleně od byznysu. „Všichni, kteří se mnou přicházejí do styku, vědí, že jsi můj bezpečnostní poradce… Nemůžu ti dovolit, abys k tomu ještě navrhoval recepční halu.”

22.

Pátek 20. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

PRODIRAT SE K zapomnění je těžká práce. Jak je možné, že spánek je taková dřina? Falcón se probudil a blábolil jako dementní stařec v pečovatelském ústavu. Jeho mobil k němu vysílal bodavé zvuky z jiného světa. V ústech měl sucho, jako by jedl kostní moučku. Telefon zmlkl. Znovu upadl do plstěného hrobu drogového spánku.

Bylo to o hodiny nebo o minuty později? Měl pocit, že mu trylkující šílenství mobilu rezonuje v lebečních dutinách. Prudce se vytrhl z otupělosti. Našel světlo, pak telefon a tlačítko na něm.

„Vrchní inspektor?”

„Jo. Už jste mi jednou volal?”

„Ne, pane.”

„Co se děje?”

„Právě jsem dostal hlášení. Další tělo.”

„Tělo?” opakoval nechápavě. Zdálo se mu, že má v hlavě místo mozku vatovou vycpávku.

„Vražda. Stejná jako u Raúla Jiméneze.” „Kde?”

„V El Porveniru.” „Kde přesně?”

„V Calle de Colombia, číslo dvacet pět.” „Znám tu adresu,” řekl Falcón. „Dům Ramóna Salgada, vrchní inspektore.” „A obětí je Salgado?”

„To ještě nevíme jistě. Právě jsme tam poslali hlídku. Tělo našel zahradník. Uviděl ho zvenku.” „Kolik je hodin?” „Minuta po sedmé.”

„Nikomu jinému z oddělení nevolejte,” řekl. „Zajedu tam sám. Ale uvědomte o tom soudce Calderóna.”

Zvuk toho jména jím projel jako nůž. Namáhavě vstal a šel se osprchovat. Calderón… Stál pod proudem vody s hlavou svěšenou, zesláblý, jakoby zbitý krutostí Inésiných slov, která se mu stále vracela, přestože se je snažil ze všech sil zapudit. Málem vzlykl zoufalstvím při pomyšlení, že se s ním bude muset setkat. Oholil se a chvíli se na sebe v zrcadle zkoumavě díval. Nezmíní se o tom. Ani on, ani soudce. Samozřejmě že ne. Jak by něco takového mohlo padnout mezi dvěma muži? V každém případě to však znamená konec jejich přátelství. „Věci…, o jakých se tobě ani nesnilo.”

Strčil hlavu pod proud studené vody, vzal si orfidal, oblékl se a sedl do auta. Na první světelné křižovatce vytáhl mobil a podíval se na vzkazy v hlasové schránce. Jeden přišel ve 2.45. Přehrál si ho. Začínal hudbou, v níž poznal Albinoniho Adagio. Za tichou hudbou však slyšel cosi, co vypadalo jako zdušené kvílení někoho, kdo se zoufale pokouší křičet nebo prosit s roubíkem v ústech. Bylo to jako melodram, utrpení za zvuku houslí a do toho se ozývalo drhnutí noh nábytku, zřejmě židle, po dřevěné podlaze. A potom tichý hlas:

„Víte, co máte dělat.”

Následovalo děsivé chrčení a chroptění, které mohlo vycházet jen ze škrceného hrdla. A nad tím stále zní Albinoni… Zápas pokračoval i při těch nejdojemnějších tónech, drhnutí noh o podlahu sílilo, až se ozval jakýsi rachot… a pak ticho. Jenom zvuky houslí stoupající k výšinám. Při nich záznam skončil.

Uvědomil si, že za ním vřeští houkačky. Rozjel se a pokračoval podél řeky k dalším červeným světlům. Tam zavolal na policejní ředitelství a požádal, aby ho spojili s hlídkovým vozem. Stále ještě se jim nepodařilo dostat se dovnitř, ale potvrdili mu, že na podlaze uprostřed velkého pokoje v zadní části domu, z něhož se vychází na verandu a do zahrady, se nachází tělo. Je připoutané k židli, která leží převržená na boku, a na dřevěné podlaze je velká kaluž krve. Řekl jim, že mají sehnat služku nebo se zeptat sousedů, jestli jim majitel domu nedal rezervní klíče.

V parku de Maria Luisa odbočil od řeky na Avedina de Eritaňa a pokračoval kolem budovy četnické stanice, odkud už to nebylo ani sto metrů k domu Ramóna Salgada.

Policisté na místě stále neměli klíče, takže je příjezd ambulance zastihl venku. Vzápětí dorazil Calderón a hned po něm Felipe a Jorge z technického oddělení.

Dvacet minut po sedmé našli souseda s rezervním klíčem a Falcón s Calderónem vstoupili dovnitř. Oba už měli navlečené latexové rukavice. Šli přímo do velkého pokoje v zadní části domu. Jedna stěna byla celá obložená policemi s knihami. Uprostřed se nacházel stůl, jehož desku tvořila třícentimetrová tabule skla spočívající na dvou blocích z tmavého dřeva, a na něm stál zapnutý počítač. Na monitoru svítila plocha s ikonami základní nabídky.

Na zadní stěně za stolem visely čtyři reprodukce Falcónových aktů. A právě mezi stolem a touto stěnou ležel na boku Ramón Salgado, přivázaný k převržené židli s vysokým opěradlem bez opěrek pro ruce. Jednu ruku měl uvězněnou pod sebou a druhou připoutanou tak, že ukazovala dolů na nohu židle. Jedna bosá noha byla uvázaná u kotníku k noze židle a druhá trčela do vzduchu, zavěšená za palec provazem, který vedl k lustru, sestávajícímu ze čtyř bodových světel na kovové liště. V této liště byla skrytá malá kladka, přes niž provaz procházel, a na druhé straně směřoval dolů k Salgadovu krku. Hlava mrtvého se nacházela v tak nepřirozeném úhlu k tělu, jako by měl zlomený vaz, ale napnutý provaz na kladce ji držel nad zemí. Při bližší prohlídce kladky zjistili, že je zablokovaná uzlem na provaze.

„V okamžiku, kdy se židle převrhla, byl mrtvý,” řekl Falcón.

Calderón obešel kaluž krve na podlaze.

„Ale co se tu, k čertu, dělo předtím?” zeptal se.

Ve dveřích se objevil soudní lékař – týž, který ohledával tělo Raúla Jiméneze.

Bylo to poprvé, co se Falcón ocitl u vraždy člověka, kterého znal. Stále ho v duchu viděl, jak při jejich posledním setkání popíjí v baru Albariza bílé víno. Ale teď ho viděl ve skutečnosti, jenže mrtvého, a jeho krev všude po podlaze. Odporná nedůstojnost toho, jak Salgado zemřel, v něm vyvolala pocit provinění za to, že ho neměl rád. Přešel ke stěně s knihami, aby se podíval mrtvému do obličeje. Po tvářích vycpaných ponožkami se táhly stružky krve. Límec košile měl nasáklý krví. A oči…, nepřirozeně vypoulené, mrtvé, zíraly na Falcóna tak, že se hrůzou zachvěl. A potom uviděl v zasychající kaluži krve na zemi to, čeho se bál nejvíc – malé kousky kůže s hřebínkem řas.

Nejdřív udělal svou práci fotograf, pak nastoupili Felipe a Jorge. Začali odebírat vzorky krve ze všech cákanců na podlaze, až „vyčistili” cestu k tělu, aby si k němu mohl soudní lékař kleknout. Ten začal mumlat své poznatky do malého diktafonu. Fyzický popis Salgadovy mrtvoly, výčet poranění a pravděpodobnou příčinu smrti.

„…ztráta krve v důsledku poranění na hlavě způsobených údery o ostré okraje a rohy opěradla židle…, odstraněná oční víčka…, známky zadušení…, zřejmě zlomený vaz…, doba smrti: v rozmezí posledních osmi hodin…”

Falcón podal Calderónovi svůj mobil a přehrál mu zprávu z hlasové schránky, odeslanou ve 2.45. Vyšetřující soudce poslouchal a potom podal mobil soudnímu lékaři.

„Víte, co máte dělat,” opakoval Sergiovu instrukci Salgadovi a nechápavě pohlédl na Falcóna.

„Tu kladku na lustru tam nenainstaloval vrah,” řekl Falcón. „Byla tam už dřív. Sergio musel vědět, že Salgado má zálibu v autostrangulaci, ve škrcení sama sebe. A v tom záznamu mu říká, aby dovedl svou sexuální praktiku za hranici, odkud není návratu.”

„Zálibu ve škrcení sama sebe?” opět nechápal Calderón.

„Když se člověk přivede během sexuálního zážitku na pokraj zadušení, vnímá ten okamžik intenzivněji,” vysvětlil Falcón. „Tato praktika má pochopitelně své riziko.”

Věci…, o jakých se tobě ani nesnilo, blesklo znovu hlavou Falcónovi.

Jeden z mužů z hlídkového vozu oznámil, že je tady policista z místní stanice a chce mluvit s vrchním komisařem. Prý vyšetřoval vloupání do Salgadova domu, k němuž došlo asi před čtrnácti dny. Falcón vyšel na chodbu, pozdravil se s policistou a zeptal se ho, jak se lupič do domu dostal.

„To je právě na tom to zvláštní, vrchní inspektore, že jsme žádné důkazy o vloupání nenašli,” odpověděl policista. „A seňor Salgado řekl, že se nic neztratilo. Ale tvrdil, že se do domu někdo dostal. Byl přesvědčený, že tady strávil víkend…, ten někdo.”

„Jak to poznal?”

„To mi neřekl.”

„A posluhovačka sem o víkendech nechodí?”

„Ne. Někdy sem o víkendu zajde zahradník, ale jen v létě, když je potřeba zalévat. Seňor Salgado měl rád soukromí, když byl doma.” „Býval často pryč?” „Řekl mi, že ano.” „Prohledal jste dům?” „Samozřejmě. Všude chodil za mnou.” „Jsou tu nějaká slabá místa?”

„V přízemí ani ne, ale nahoře je pokoj s dveřmi na střešní terasu a přes ně by se dovnitř dostal i amatér.” „A na tu terasu?”

„Stačí vylézt na střechu garáže, a pak je to už jednoduché,” mínil policista. „Řekl jsem mu, aby si u těch dveří vyměnil zámek a dal na ně ještě zástrčku. Pak by mu sem nikdo…”

Falcón už mířil po schodech nahoru. Policista potvrdil, že se na dveřích nic nezměnilo. Klíč ze zámku vypadl a ležel na zemi, jako by ho někdo z druhé strany vystrčil. Samotné dveře byly chatrné a pořádně nedoléhaly.

Dole zatím lékař skončil předběžné ohledání těla a Felipe a Jorge se znovu vrhli na podlahu, aby dokončili odebírání vzorků krve. Falcón zavolal Ramírezovi, stručně ho informoval o tom, co se stalo, a řekl mu, aby přijel do El

Porveniru a přivezl s sebou Fernándeze, Serrana a Baenu. Bylo třeba udělat spoustu věcí, než odsud odejdou, hlavně obejít a vyslechnout sousedy.

„Je tam ikona s názvem Familia Salgado” ukázal Calderón na monitor počítače. „A pod klávesnicí byla kartička a na ní napsáno Lekce vidění č. 3.”

Teprve krátce po poledni se Calderón dostal k tomu, aby podepsal příkaz k odvozu mrtvoly. Felipemu a Jorgemu trvalo celé hodiny, než odebrali vzorky ze všech cákanců krve, co jich kde bylo, pro případ, že by některý pocházel od vraha. Salgadovo tělo bylo odneseno a nastoupila speciální uklízeči četa, která místo činu vydezinfikovala a dala do pořádku. Židle, v níž našel Ramón Salgado smrt, byla zabalena do bublinkové fólie a odvezena do policejní laboratoře. Bylo dvanáct čtyřicet pět, když konečně Falcón, Ramírez a Calderón zasedli před počítač, aby se podívali, co se skrývá za ikonou s názvem Familia Salgado.

Film začal opakujícími se záběry Salgada, jak vychází s diplomatickým kufříkem ze svého domu a nastupuje do taxíku. Po nich následovaly další opakující se záběry toho, jak Salgado vystupuje na Plaza Nueva z taxíku a jde pěšky do své galerie v Calle Zaragoza. Pak přišel sled sestřihů – Salgado v kavárně, Salgado v restauraci, Salgado před barem La Company, Salgado prohlížející si výklady, Salgado v obchodním domě Corte Inglés.

„Dobře…,” ozval se po chvíli Ramírez. „Ale o co mu tady jde?”

„Jako by chtěl ukázat, že Salgado trávil spoustu času sám,” poznamenal Calderón.

Další série záběrů zachycovala Salgada, jak přichází ke dveřím nějakého domu. Byly to typické sevillské domovní dveře z nalakovaného dřeva s ozdobnými mosaznými knoflíky. Přicházel k nim znovu a znovu. Dům měl charakteristické terakotové průčelí s dveřním rámem a frýzy vystupujícími z krémově žlutého nátěru fasády.

„Víte, co je to za dům?” zeptal se Calderón.

„Ano,” ozval se Falcón. „Je to můj dům…, mého zemřelého otce. Salgado byl otcův obchodní zprostředkovatel.”

„Jestliže je váš otec po smrti,” řekl Calderón a zastavil film, „proč tam Salgado…?”

„Pořád se snažil získat přístup do otcova starého ateliéru. Zřejmě k tomu měl nějaký důvod, ale nikdy mi neřekl jaký.”

„A byl jste někdy doma, když se u vás chtěl zastavit?” zeptal se Ramírez.

„Někdy ano, ale nikdy jsem mu neotevřel. Neměl jsem ho rád. Šel mi na nervy a vyhýbal jsem se mu, jak jsem mohl.”

Calderón pustil film dál. Salgado se objevil na křižovatce. Nad hlavou měl štít hotelu Paris a Falcón věděl, že stojí v Calle Bailén a dívá se směrem k jeho domu. Po chvíli vykročil. Kamera ho snímala, jak se proplétá mezi lidmi. Zdálo se, že Salgado někoho sleduje. Koho, to se ukázalo, když se dostal ke Calle Marqués de Paradas. Byl to sám Falcón. Viděli, že vstupuje do kavárny San Bernardo vchodem z Calle Julio César. Salgado rychle zamířil ke vchodu z Calle Marqués de Paradas, aby zaranžoval „náhodné” setkání. Muž s kamerou ho dokonce sledoval až do kavárny, posadil se a snímal je, jak spolu hovoří u baru. Barman postavil před Falcóna kávu a větší šálek s talířkem před Salgada. Pak se vrátil s kovovým džbánkem s horkým mlékem. Když si Salgado naléval mléko do šálku, udělal Falcón grimasu a odtáhl se.

„Co to bylo?” zeptal se Ramírez. „Něco vám řekl?”

„Šlo mu pořád o totéž – aby se mohl podívat db otcova…”

„Ale proč jste se tak odtáhl, jako by vám něco…?”

„Aha… To nic. Jenom vůbec nesnáším mléko. Mám k němu odpor, to je všechno.”

„Jsme na hřbitově,” poznamenal Calderón.

„Jiménezův pohřeb,” dodal Ramírez. „Za tím cypřišem jsem já, jak filmuju truchlící a smuteční hosty.”

Film pak ukazoval Falcóna a Salgada v rozhovoru v uličce mezi hroby a potom náhle skončil. Calderón se uvolnil a opřel se dozadu.

„Zřejmě si myslí, že jste Salgadův jediný příbuzný, vrchní inspektore,” obrátil se na Falcóna.

„Salgado měl sestru,” řekl Falcón. „Právě před několika dny pro ni zařizoval nějaký hospic nebo pečovatelský domov v Madridu.”

„Bylo vaše poslední setkání po pohřbu v něčem jiné?” zeptal se Calderón.

„Jenom v tom, že mi výměnou za přístup do otcova ateliéru nabídl informace o Raúlu Jiménezovi. Říkal, že odtud nechce nic odnést, jen tam strávit nějakou dobu o samotě. Vždycky jsem si myslel, že si chce prohlédnout, co po otci zbylo, a uspořádat z toho výstavu, ale tvrdil, že ne. Že tohle není ten důvod. Spíš to vypadalo na nějakou nostalgickou záležitost.”

„A jaké informace vám nabídl?”

„Znal Jiméneze a jeho ženu taky. Snažil se mě přesvědčit, že ví, kdo jsou jeho nepřátelé. Prý to posbíral z rozhovorů s bohatými klienty, kteří chodí do jeho galerie. Naznačoval, že by mě mohl obrátit správným směrem k lidem, kteří Raúlu Jiménezovi věřili a on je zradil. Dostali jsme se taky na praní špinavých peset před zavedením eura, na to, jak se v restauračním byznysu vydělávají, a že nejlepší útočiště pro nejsou reality a výtvarné umění. Všechno, co říkal, bylo plné slibů, ale já Ramóna Salgada znám…”

„Takže nemáte tušení, co vlastně chtěl dělat v ateliéru vašeho otce?” zeptal se Calderón.

„Zřejmě je tam mezi všemi těmi papíry a kartony zakopaný nějaký kostlivec,” odpověděl Falcón. „Ale pochybuju, že ho já kdy objevím.”

„Jak dobře znal Salgado Consuelu Jiménezovou?”

„Vím jistě, že ji představil mému otci, a ona pak od něj při třech příležitostech koupila obrazy. Jsem si skoro jistý, že Consuela Jiménezová znala Ramóna Salgada z madridských galerijních kruhů, a že to dokonce mohl být Salgado, kdo ji představil Ramónu Jiménezovi při Ferii de Abril v osmdesátém devátém. Od počátku se vyjadřovala o svém vztahu k Ramónu Salgadovi nejasně, jako by se od něj chtěla distancovat. Mohla za tím být jen snaha chránit své soukromí, protože naši dotěrnost nese velmi nelibě, nebo Salgado opravdu něco o jejím manželovi věděl a chtěla dosáhnout toho, abychom se o něj nezajímali. Mluvila například o jakémsi.manželově příteli z tangerských dob’, ale já jsem přesvědčený, že šlo o Salgada. To by znamenalo, že ti dva, Salgado a Raúl Jiménez, se znali déle než čtyřicet let.”

„A taky, že někde tam může ležet i motiv, nemyslíte?” dodal Calderón.

„Podle mě má i Salgada na svědomí ona, Consuela Jiménezová,” prohlásil Ramírez.

„Nedělejme ukvapené závěry, inspektore,” řekl Calderón. „Je to jedna z možností, nic víc. Ale teď bychom se měli podívat na tu jeho lekci.”

Ramírez vytáhl z pytlíku na důkazní předměty kartičku. Na její druhé straně byla dvě jména. Francisco Falcón a H. Bosch.

„Byla zastrčená pod klávesnicí počítače,” řekl Falcón. „Takže ta jména by mohla znamenat přístupové kódy k souborům.”

Calderón dvakrát klikl na ikonu harddisku. Objevilo se okno požadující přístupový kód. Napsal Francisco Falcón. Harddisk se otevřel a nabídl jim dvacet souborů označených běžnými názvy – Dopisy, Klienti, Účty, Výdaje… Na všechny postupně klikl, ale jen soubor Kresby požadoval další přístupový kód. Napsal tedy H. Bosch. Objevil se seznam dokumentů. Calderón jeden z nich otevřel. Obsahoval stovky fotografií, každá označená názvem a datem.

„Doufám, že nebudeme muset projít celou Salgadovou sbírkou kreseb, abychom našli to, k čemu nás Sergio vede,” poznamenal Calderón.

Falcón přesunul ukazatel na konec seznamu.

„Posledních pět jsou filmy,” řekl soudce.

„Možná ty fotografie nejsou tak nevinné,” podotkl Ramírez.

„Zřejmě mu sloužily jako doklady k pojištění obrazů,” řekl Falcón.

Ramírez sáhl po myši a dvakrát klikl na ikonu filmu. Objevil se první záběr zarámovaný malou obrazovkou. Všichni tři sebou trhli. Na snímku byl chlapec připoutaný k staromódnímu koženému gymnastickému koni. Přestože byla jeho tvář ochablá a měla tupý výraz, patrně od účinku drog, daly se z ní vyčíst stopy strachu.

„Myslím, že víc toho vidět nemusíme,” prohlásil Falcón.

„Otevřete některou fotografii,” řekl Calderón. „Všechny ty soubory mohou být zamaskované.”

Ramírez mu vyhověl. Znovu sebou všichni trhli a znechuceně vydechli. To jim stačilo, aby počítač vypnuli.

„Bude lepší, když to necháme lidem z mravnostního,” prohlásil Falcón.

„Takže kam jsme se tím dostali?” nadhodil Calderón. „Proč nás na to Sergio přivedl? Čeho tím chtěl dosáhnout?”

„Je to jeho další lekce vidění,” odpověděl Falcón. „Ukázal nám tři podstaty toho člověka. Jestli jste si předtím mysleli, že Ramón Salgado je postarší osamělý bohatý džentlmen s dobrými styky, vážený ředitel prestižní umělecké galerie v Seville, tak teď jste o něm získali zcela jiné mínění.”

„Podle mě nás to zavádí do slepé uličky,” prohlásil Ramírez. „Je to jen další způsob, jak nás svést na scestí. To nemůže být náhoda, že se seňora Jiménezová důvěrně znala s oběma oběťmi.”

, Ještě je tu třetí oběť,” připomněl Falcón.

„Vy víte, co mám na mysli, vrchní inspektore,” řekl Ramírez. „Ta prostitutka se do toho nešťastně připletla a posloužila jako další nástroj, kterým nás vražedkyně mate a připravuje o čas. Consuela Jiménezová měla všechny informace k tomu, aby odstranila svého manžela, a jak to vypadá, i Ramóna Salgada. Pořád si myslím, že bychom ji měli vzít na prefektům a podrobit ji křížovému výslechu.”

„Ale než o tom budeme vůbec uvažovat, navrhuju, abychom nechali tenhle dům odshora dolů prohledat a poslali další lidi, aby prohledali galerii na Calle Zaragoza,” řekl Falcón., Jestliže si ji máme podat, musíme na ni mít munici.”

„A co vlastně budeme hledat, vrchní inspektore?” zeptal se Ramírez.

„Důkazy o jakémkoliv nekalém spojení mezi Consuelou Jiménezovou a Ramónem Salgadem,” řekl Falcón. „Takže nechte Fernándeze tady, aby obešel Salgadovy sousedy, a sám vezměte Serrana a Baenu, jděte za Felipem a Jorgem a celý dům odshora dolů prohledejte.”

Ramírez odešel. Falcón za ním zavřel dveře a vrátil se ke Calderónovi.

„Chtěl bych si s vámi chvíli promluvit mezi čtyřma očima,” řekl.

„Podívejte se, done Jav… vrchní inspektore,” začal rozpačitě Calderón, nepřipravený na takový obrat. „Nevím, co se včera v noci mezi vámi a Inés stalo. Nevím, co vám pověděla. Samozřejmě je mi známo, že jste… Ale řekla mi, že je to skončené, že jste rozvedeni. Myslím, že byste měl… Nevím, jak bych… Chci říct… Co jste tam vlastně v tu včerejší noc dělali”

Falcón na něho ohromeně zíral. Celé dopoledne bylo tak nabité novou událostí a vším, co s ní souviselo, že na Inés ani nepomyslel. Chtěl s Calderónem mluvit mezi čtyřma očima o MCA Consultores S. A., a to nemělo s jeho soukromým životem nic společného. Díval se do země a zoufale toužil, aby došlo k nějakému časovému zkratu, který by ho mžikem přenesl o týden dál, do jiného případu, s jiným vyšetřujícím soudcem. Nestalo se tak. Naopak si uvědomil, že se ocitl v jednom z těch titánských zápasů, jichž byl nesčetněkrát svědkem, když viděl, jak se podezřelí těžce prodírají trnitou cestou k přiznání. Chtěl něco říct. Chtěl nějak vyjádřit složitost své nové zkušenosti, ukázat Calderónovi, že je, stejně jako on, schopen překonat tuto trapnou situaci, ale místo toho jen bezradně stál a kroutil knoflíky na saku, jako by se chtěl přesvědčit, jestli jsou dobře přišité.

„Ne, o té záležitosti jsem s vámi neměl v úmyslu mluvit,” řekl nakonec a v duchu se zděsil přepjatosti a strojenosti svých slov. „Teď mi jde jen o náš profesionální problém.”

Nenáviděl se a Calderónova antipatie k němu ho zasáhla jako odporný zápach. Dostal příležitost slušně a civilizovaně se dohodnout a on ji smetl ze stolu. Shodil ji a už se to nedá napravit.

„A co jste mi tedy chtěl, vrchní inspektore?” zeptal se soudce s ledovým klidem a přehodil si nohu přes nohu.

To byl definitivní konec. Falcón věděl, že totálně selhal, že s Calderónem prohrál v lidské rovině, což v jeho očích nepochybně sníží i jeho profesionální důvěryhodnost. Bylo mu jasné, že teď může čekat odpor vůči svým myšlenkám a že se antipatie toho muže obrátí proti němu. Nyní už nemá smysl, aby hledal v Calderónovi spojence, a všechno, co mu předloží, může posloužit jeho nepřátelům jako prostředek proti němu. Navíc si uvědomil, že k tomu, aby řekl Calderónovi o MCA Consultores S. A., ho nevedl jeho profesionalismus. Pravým důvodem bylo jeho selhání. Udělal to na základě směšné a nelogické myšlenky, že by nyní mladý soudce mohl souhlasit s Inés a říct: „Ano, Javier Falcón nemá srdce.”

23.

Pátek 20. dubna 2001, dům Ramóna Salgada, El Porvenir, Sevilla

CALDERÓN si během jeho referování dělal poznámky. Na konci si zapálil cigaretu, zatímco Falcón se díval oknem do Salgadovy zahrady překypující svěží zelení.

„Kvůli tomu jste za mnou včera přišel, že?” řekl Calderón po chvíli mlčení.

„Myslím, že se mnou souhlasíte, že v té věci jsou jisté citlivé body,” odpověděl Falcón. „A když jsem viděl, jak od vás odchází doktor Spinola…”

„Doktor Spinola není na seznamu členů správní rady MCA,” přerušil ho ostře Calderón.

„Ale je na fotografické přehlídce celebrit Raúla Jiméneze,” odpověděl Falcón. „Není jasné, jaké mezi nimi byly kontakty. Je třeba na to brát ohled.” Cítil Calderónův odpor a uvědomoval si svou žalostnou potřebu získat ho na svou stranu. „Stejně tak si zřejmě uvědomujete, že důkazy o podílu Raúla Jiméneze na sexuálním zneužívání dětí jsou podružné a slabé. Zmínil jsem se o tom jen kvůli pedofilní bandě, jejímž členem byl Caravajal, a kvůli tomu, co jsme objevili dnes.”

„Myslíte si tedy, že hledáme zneužívaného chlapce a že se v tom angažovala Consuela Jiménezová?” zeptal se Calderón.

„Sergio je muž. Nějakým způsobem se dokázal sblížit s Eloisou Gómezovou, zřejmě pomocí empatie…, jako další forastero. Nečetl jsem Carvajalovy materiály, takže nevím, jaká byla jeho orientace, ale zdá se, že Salgada zajímali chlapci a Jiméneze zase dívky.”

„V tomto případě zřejmě Sergio buď jedná sám jako mstitel zneužívaných, nebo ho možná někdo na jeho oběti navedl,” řekl Calderón.

„Consuela Jiménezová miluje své děti. Je pravda, že jsou to všichni chlapci, ale jsem přesvědčený, že kdyby našla v manželově sbírce pornografii, která se nějakým způsobem dotýká zneužívání dětí, v žádném případě by mu to netolerovala. Znala Ramóna Salgada…”

„Ale jak by mohla znát tuto jeho stránku?” přerušil ho Calderón a ukázal na počítač.

„To nevím. Jen uvažuju o tom, čeho je schopná. Nesnažím se dokázat, že se v tom angažovala i ona,” odpověděl Falcón. „Na všechny otázky, které se týkaly obchodních záležitostí jejího manžela, odpovídala vyhýbavě. Když jsem jí naznačil, že vím o MCA Consultores, okamžitě prohlásila, že o tom bude mluvit jen za přítomnosti svého právního zástupce. Je to odhodlaná žena, a i když říká, že nenávidí násilí, udeřila Basilia Lučenu tak, že mu vytryskla krev. Je inteligentní a rafinovaná. Z její obrany je zřejmé, že o MCA nic neví a je jen opatrná. Taky se nabídla, že mi zjistí, jaký měl její manžel vztah ke Carvajalovi.”

„To je příliš slabé, vrchní inspektore. Jak jste už řekl dřív, může tím jen chránit své soukromí nebo své dědictví a dědictví svých dětí. Ano, udeřila Lučenu, ale která žena by to v takové situaci neudělala? Vezměte si, jakému ponížení ji svou promiskuitou vystavil. A inteligence a rafinovanost jsou nezbytné předpoklady úspěchu v byznysu.”

„Máte samozřejmě pravdu,” řekl Falcón a vzápětí pocítil znechucení ze servilnosti, která se mu do těch tří slov vloudila. „Shodneme se tedy, že ty vraždy spolu souvisejí? Že na ně nepohlížíme jako na řadu náhodných činů? Je to vícenásobná vražda, ale ne řádění sériového vraha.”

Calderón si mnul ušní lalůček a upřeně zíral na skleněnou desku stolu.

„Trest, který Sergio vykonal na svých dvou hlavních obětech, odpovídá tomu, co by člověk čekal od mstící se oběti sexuálního zneužívání,” řekl. „Je zřejmé, že si Jiméneze i Salgada vybral s jasným cílem, navíc je mezi nimi pojítko v tom, že se znali. Souhlasím s vámi, že je konfrontoval s něčím, co v nich vzbudilo tu nejděsivější hrůzu. Svědčí o tom uříznutá víčka a zranění na hlavě, která si způsobili sami, když se té hrůze snažili uniknout. Otázka je, jak se dozvěděl, čeho se ti dva děsí. Jsou to přece hluboce osobní věci, které vyplývají z důvěrných událostí v jejich životě. Jak se dostal do jejich hlavy?”

Falcón mu řekl o údajném vloupání do Salgadova domu.

„Dobře, jestliže tady strávil víkend, už to naznačuje, že věděl, kdo Salgado je – že si ho vybral. Možná mu v tu dobu dokonce bylo známo, čeho se Salgado děsí, a hledal jen prostředek, jak mu to prezentovat.”

„Je posedlý filmováním,” připomněl Falcón. „Vnímá film jako paměť.”

„Víte, jak to je – filmy a sny…,” řekl Calderón. „Lidé mají odjakživa tendenci vnímat tyto dva pojmy, jako by šlo o totéž. Je to pochopitelné. Člověk sedí v kině ve tmě a jeví se mu obrazy. To se moc neliší od procesu sněm ve spánku.”

„Už dřív jsme hovořili o jeho kreativitě,” uvažoval dál Falcón. „Dělá to, o co usilují všichni umělci – snaží se dostat do hlav lidí a přinutit je, aby viděli věci jinak nebo aby na to, co už znají, nahlíželi v jiném světle. A v tomhle musí být kreativní, protože lidé si své hrůzy obvykle nearchivují, nemyslíte?”

„Jistě, snaží se je pohřbít,” souhlasil Calderón.

„Možná to je podstata jeho zla,” řekl Falcón. „Jeho génius zla.”

„Proč myslíte?”

„Protože je to něco za hranicí naší představivosti.”

Calderón se s křeslem otočil tak, aby viděl na reprodukce Falcónových aktů.

„Naštěstí existují jiné typy genialit,” řekl. „Zřejmě aby vyvážily tu, o které jste mluvil.”

„Pokud narážíte na genialitu mého otce, myslím, že si přál, aby ji nikdy neměl.”

„Proč?”

„Protože o ni přišel,” odpověděl Falcón. „Kdyby ji nepoznal, neprožil by zbytek života s pocitem ztráty.”

Falcón si uvědomil, že do jejich hovoru se opět vkrádá osobní tón, a vrátil se k oknu. Uvažoval, jestli je možné udělat to teď. Zachránit tu situaci. Jestli dokáže takhle mluvit o otci, proč ne o Inés? Co by mu to udělalo, kdyby se před tím člověkem odhalil? Z úvah ho vyrušilo zaklepání na dveře. Dovnitř vstrčil hlavu Fernández.

„Inspektor Ramírez našel nahoře jakýsi kufr,” řekl. „Zámek je odvrtaný. Ještě tam jsou zbytky pilin. Felipe zkouší sejmout otisky.”

Jakmile Felipe prohlásil, že je kufr „čistý”, snesli ho na podestu schodů. Byl těžký. Když ho otevřeli a oddělali balicí papír, který zakrýval obsah, uviděli staré katalogy, výtisky časopisu s názvem Tanger – Riviera a obálky nacpané fotografiemi. Po straně byly zastrčené čtyři kotouče magnetofonových pásek, které se používaly na starých cívkových magnetofonech. Byla tam také jedna cívka filmu, ale už ne kamera ani promítací zařízení. Nakonec tam ještě Falcón našel deník s prvním zápisem z 2. dubna 1966, který končil po dvaceti stránkách posledním zápisem z 3. července 1968.

Jakmile Calderón viděl, že kufr neobsahuje nic, co by pomohlo k rychlému řešení případu, odešel. Ještě předtím si však domluvili schůzku na pondělí kolem poledne. Při odchodu soudce zastavili čtyři novináři, kteří projevili takovou informovanost o případu, že je nemohl ignorovat. Absolvoval tedy improvizovanou tiskovou konferenci, během níž mu jeden z novinářů řekl, že média označují vraha přezdívkou El Ciego de Sevilla. Odpověděl, že je nelogické nazývat vraha slepcem, když vše nasvědčuje tomu, že naopak vidí skvěle.

„Takže nám můžete potvrdit, že vrah uřízl svým obětem víčka?” zeptal se novinář a tím konferenci předčasně ukončil.

Falcón a Ramírez si rozdělili práci. Ramírez byl rád, že může jít s Fernándezem do galerie na Calle Zaragoza, protože se dozvěděl, že tam Salgado zaměstnává blonďatou a modrookou sekretářku jménem Greta. Baena a Serrano pokračovali společně s Felipem a Jorgem v prohledávání domu, ale předtím ještě snesli kufr dolů do pracovny a jeho obsah vyložili na stůl. Ani při dalším prohledávání podkroví nenašli kameru ani promítací zařízení, zato objevili starý cívkový magnetofon a Felipemu se podařilo uvést ho do chodu.

Nejjednodušší se zdálo začít s deníkem, třebaže byl velmi špatně veden. Už první zápis odpovídal na otázku, proč si ho Salgado začal psát. Byl šťastný. Právě se oženil. Jeho nevěsta se jmenovala Carmen Blázquezová. Falcón se nestačil divit, když začal číst – neměl tušení, že Salgado byl někdy ženatý. Zápis rovněž potvrzoval, že Salgado byl už tehdy, v třiatřiceti letech, nadutý, přepjatý a měl sklon k bombastickému vyjadřování. „Francisco Falcón mi prokázal velkou čest, když souhlasil, že bude mým svědkem. Jeho genialita mi umožní, abych uspořádal další událost sevillského společenského života, o které se bude mluvit.” Nebylo divu, že měl v deníku tak málo zápisů. Neměl co říct. V zápisech pokračoval jen tehdy, když ho napadla nějaká nová myšlenka o jeho ženě. To už mu však došla veškerá krasomluva, živená počáteční zamilovaností, a pokračoval prostou prózou. „Každým uplynulým dnem mám Carmen víc rád.” Nebo: „Je to dobrá žena, což zní, jako by nebyla ničím zajímavá, ale právě její dobrota je to, čím především dělá dojem na každého, kdo se s ní setká. Přesně, jak se vyjádřil Francisco:, Dává mi zapomenout na odpornost mého života. Když jsem v její společnosti, mám pocit, jako bych byl vždycky jen dobrý člověk.’”

Falcón se snažil představit si otce, jak tohle říká, a usoudil, že pravým autorem výroku je Salgado. Otevřel jednu z obálek s fotografiemi a našel v ní snímek Carmen s datem červen 1965. Vypadala, že jí tenkrát mohlo být mezi pětadvaceti a třiceti. Její tvář se nevyznačovala žádným zvláštním rysem, upoutalo ho jen tmavé, krátké a zcela rovné obočí, které jí dodávalo vážný, starostlivý výraz, jako by smyslem jejího života byla pouze péče o manželovo blaho.

Další zápis s datem 25. prosince 1967: „Včera před večeří jsem se vrátil ve vzpomínkách do dětství. Rodiče nám na Štědrý večer dávali každému jeden dárek, ale letos jsem dostal od Carmen ten nejlepší dárek svého života. Je těhotná. Jsme k zbláznění šťastní a já jsem se dočista opil šampaňským.”

Dále deník mapoval Carmenino těhotenství, které proběhlo bez komplikací, ale zápisy na toto téma Salgado prokládal spoustou nudných podrobností o úspěšných výstavách a prodejních cenách obrazů. Zmínil se také o tom, že koupil magnetofon, aby mohl nahrávat Carmenin zpěv, což se mu nikdy nepodařilo, protože před mikrofonem vždycky oněměla. Rovněž ho uchvacovalo Carmenino obrovské břicho. Dokonce se jí zeptal, jestli by dovolila Franciscu Falcónovi, aby ji nakreslil. Úplně ji svým návrhem zděsil. Poslední zápis zněl: „Doktor souhlasil, abych zachytil na magnetofon první křik svého dítěte, až přijde na svět. Všichni jsou ale mou žádostí zmateni. Zdá se, že není zvykem, aby byl otec přítomen porodu. Zeptal jsem se Francisca, kde byl při narození svých dětí, a on řekl, že si na to už nevzpomíná. A když jsem se zeptal, zda nestál u lůžka R, úplně jsem ho tím ohromil. Copak jsem jediný muž v celém Španělsku, kterého tento okamžik fascinuje? A u Francisca, tak geniálního malíře, bych čekal, že bude považovat zrod nového života za nejúžasnější inspiraci.”

To byla zvláštní slova na závěr. Falcón začal počítat měsíce a vyšlo mu, že když Carmen oznámila své těhotenství na konci prosince, mělo se dítě narodit někdy v červenci. Hledal v obsahu kufru něco, z čeho by se dalo soudit, že dítě opravdu přišlo na svět. Odpověď našel v modré poskvrněné složce – úmrtní list Carmen Blázquezové s datem 5. července 1968. Co se stalo, upřesňovala připojená lékařská zpráva: vysoký tlak rodičky, retence tekutin a následná sepse vedly nakonec ke smrti matky i dítěte.

Falcón se zamyslel. Představa zamknutého kufru uloženého v podkrovní místnosti v něm vyvolala svíravý smutek. Opuštěnost a bezútěšnost toho muže – stolovníka bez společnosti, osamělého kupujícího, zoufalce ukájejícího se při autostrangulaci, člověka, který zasvětil svůj život géniu Francisca Falcóna a chodil po sevillských ulicích se svou jedinou vzpomínkou na štěstí, uloženou v starém kufru pokrytém prachem – byly děsivé.

Přešel k další fotografii. Svatební. Ramón a Carmen držící se za ruce. Ano, v té obálce bylo celé jejich štěstí. Falcónovi připadalo téměř neskutečné, že Salgado mohl být tak mladý. Následujících pětatřicet let ho krutě poznamenalo – především jeho tvář, v níž nosil tíži svého osudu.

Prohlížel jednu fotografii za druhou, až přišel na snímek, na němž seděl jeho otec v zahradě s Carmen. Oba se smáli. To bylo pro otce typické, že ho přitahovaly „dobré” ženy, pomyslel si. Pilař, pak Mercedes…, dokonce i tu zvláštní Encarnación toleroval, protože byla „dobrá”. Pokračoval v prohlížení dalších fotografií a uvědomil si, že má před sebou celý Salgadův soubor Carmeniných snímků. Byly to obrázky různých rozměrů pořizované různými aparáty. Salgado musel svou zesnulou ženu systematicky odstraňovat z fotografického záznamu svého života.

Magnetofonové pásky. Při pomyšlení na ně se mu zpotily dlaně. Nechtěl slyšet, co na nich je. Chvěly se mu ruce, když zaváděl pásek kolem hlav do druhé cívky, a jakmile zjistil, že je zcela prázdný, pocítil úlevu.

Druhý pásek začal uprostřed rozhovoru mezi Salgadem a Carmen. Prosil ji, aby zazpívala. Nechtěla. Z klapání podpatků se dalo soudit, že Carmen přechází sem a tam, a Salgado dál naléhal. Úpěnlivěji prosil, dokonce řekl, že na ni chce mít památku, kdyby nějakým řízením osudu zemřela dřív než on. Rozhovor se rozplynul v jakési klasické hudbě, po níž následovalo flamenco, a Falcón pásek převinul rychloposuvem na konec.

Třetí pásek začal Albinoniho Adagiem, pak se ozvaly tklivé tóny z některé Mahlerovy symfonie a po ní Čajkovský. Čtvrtý pásek skoro ani nemohl nasadit, jak se mu chvěly ruce. Konečně stiskl tlačítko přehrávání. Chvíli se ozýval jen šum, ale potom přišlo všechno to, čeho se děsil. Vzrušené hlasy, úsečné příkazy, panika… A pak… výkřik někoho, kdo padá do moře bez záchranného lana a v posledním okamžiku vidí svého blízkého bezmocně stát na pobřeží a navždy mizet: Ramón! Ramón! Ramón! Potom už jen ostré cvaknutí a ticho.

Opřel se čelem o studené sklo stolu. Carmeniny výkřiky ho zasáhly jako tři těžké údery na žaludek. Zlomily ho v pase a teď se z nich vzpamatovával.

Soustředil se na dýchání – na uklidňující účinek toho, když si člověk uvědomuje motorické reflexy. Po chvíli vypnul magnetofon a utřel si pot na horním rtu. Sotva se vzchopil z prvního šoku, začal na něj doléhat pocit viny z toho, jak krutý, jak necitelný byl ke starému otcovu příteli. Před očima mu defilovaly situace, kdy ho viděl přicházet po Calle Bailén a myslel si… ne, nechci poslouchat řeči toho otravy. Ale pak tu jsou ty děsivé věci v počítači. Co se s tím člověkem dělo, když ztratil svou ženu? Pronásledovalo ho jeho neštěstí? To ho vehnalo na onu hanebnou cestu, která ho dovedla až k osaměle páchaným zrůdným praktikám, k tomu, že sám sebe škrtil, zatímco mu před očima defilovaly mučené, zneužívané děti? Představil si Ramóna Salgada, jak opouští ve spalujícím červencovém sevillském horku nemocnici a vydává se na dlouhou cestu sestupu do pekel.

Přišel Baena s velkým pytlem z umělé hmoty.

„Skončili jsme, vrchní inspektore,” řekl a ukázal na pytel. „Serrano udělal s Jorgem zahradu. Tohle je jediná zajímavost, kterou jsme našli. Důtky. Tímhle se mrskají ti náboženští cvoci, ne? Mea culpa. Mea culpa.”

„Kde to bylo?”

„V ložnici ve vestavěné skříni,” odpověděl Baena. „Ale jen tohle. Žádná trnová koruna ani žíněná košile.”

Falcón dal Baenovi za úkol, aby sepsal obsah kufru a nechal ho odvézt na policejní ředitelství. Serranovi pak svěřil zapečetění domu a sám odjel do centra města. Zaparkoval na Reyes Católicos, dal si solomilo al whisky a pak se vydal pěšky po Calle Zaragoza do Salgadovy galerie. Výstavní síň tonula v šeru.

Salgadova sekretářka Greta, původem Švýcarka, seděla vzadu u stolu s rukama mezi koleny a zírala do prázdna. Oči a rozmazaný make-up prozrazovaly, že plakala.

„Měla byste jít domů,” řekl jí. Odpověděla, že nechce být sama, a rozechvělým hlasem mu vyprávěla, že tenhle rok je to deset let, co je u Ramóna Salgada. Chtěli to oslavit za pár dní při férii. Pak se už ale uchýlila k obvyklým frázím typu „jaký byl Ramón skvělý člověk”. Falcón se jí zeptal, jestli ví o nějakém malíři nebo výtvarníkovi, který neměl Ramóna rád – koho třeba jako majitel galerie odmítl.

„Pořád sem někdo přichází. Studenti, mladí lidé… Většinou s nimi jednám já. Nechápou, jak to v téhle branži chodí. Neuvědomují si, že Ramón musí udržovat určitou úroveň galerie. Samozřejmě že někteří odcházejí ukřivděni a s pocitem, že nejsme schopni poznat jejich talent. Jiní si zase přijdou popovídat, a když mi něco ukáží a zdá se mi to dobré, poradím jim, za kým s tím jít. Ramón se s těmito lidmi nikdy nesetkával.”

„A kolik z nich vám ukazuje výtvarné práce vzniklé pomocí videa nebo počítačové grafiky?”

„Víc než polovina. Dnes není moc mladých, kteří opravdu malují.”

„Ale to nebyl Ramónův styl, že?”

„Především to není styl jeho klientů. Ti jsou většinou konzervativní. Vlastně to nejsou ani tak milovníci umění jako spíš spekulanti. Kupují obrazy jako investici… A cédéčko s nějakým digitalizovaným výtvarným projektem v nich těžko může vzbudit pocit, že je to něco, za co se vyplatí dát deset milionů peset.”

„A víte o nějakých zavedených umělcích, kteří by se s Ramónem rozešli ve zlém?”

„Myslím, že ne. S těmi, s nimiž spolupracujeme, udržoval velmi přátelské kontakty. Takových chyb se Ramón nedopouštěl.”

„A nevzpomínáte si, že byste se u něj v posledním půlroce setkala s něčím podezřelým, nepříjemným, nebo dokonce ponižujícím?”

„Víte, on se v poslední době zase tak moc galerii nevěnoval. Měl starosti se svou sestrou a taky dost cestoval za hranice. Hlavně na Dálný východ – do Thajska, na Filipíny a tak.”

Falcónovi se v mysli usadila nechutná představa toho, jak Salgado uspokojuje své zvrácené touhy s orientálními chlapci. Cítil se s tím, co nyní věděl, před blonďatou Gretou a jejími neposkvrněnými vzpomínkami na Ramóna, jako by byl sám neřestný. Uvědomil si, že je pravdou pošpiněný, zatímco ona zůstává ve své nevědomosti čistá.

„Mluvil Ramón někdy o své ženě?” zeptal se.

„O své ženě? Nemám tušení, že někdy nějakou měl,” odpověděla. „V těchhle věcech nebyl sdílný. Skoro jako by ani neměl španělskou krev. Bylo v něm hodně švýcarské rezervovanosti.”

Bože, jak se jevíme různým lidem různě, pomyslel si Falcón. Dovedl si představit, že ženám, jimž neměl Salgado potřebu imponovat, připadal jako klidný, sebevědomý, laskavý, i když uzavřený muž. Kdežto on ho vždycky vnímal jako úlisného a ve své přepjaté důležitosti otravného člověka, který se mu neustále snažil vlichotit. Mít dobrou paměť, mohli bychom být před každým takoví, jací bychom před ním být chtěli. Všichni jsme herci a každý den hrajeme v nové hře.

Vystoupil po schodech do Salgadovy kanceláře, kterou nyní okupovali Ramírez s Fernándezem. Seděli každý na jedné straně stolu pouze v košilích a probírali se papíry.

„Ještě jsme se moc daleko nedostali,” hlásil Ramírez. „Zatím máme seznam klientů a umělců – těch, se kterými kdy spolupracoval, které odmítl a které si zachovával do dneška. Zbytek jsou dopisy, účty, prostě obvyklá administrativa. Nenašli jsme žádnou korespondenci se seňorou Jiménezovou. Ani žádnou zprávu od Sergia typu, brzy zdechneš’.”

Falcón se podíval na hodinky a řekl jim, aby toho pro dnešek nechali. Vrátil se na policejní ředitelství. Kufr ze Salgadova podkroví už byl tam. Vzal film a nasadil ho do Jiménezová projektoru, který stačilo jen zapnout. Ten film byl zřejmě dárek, možná dokonce od Raúla Jiméneze. Obsahoval sedm sekvencí záběrů Ramóna s Carmen. Na všech se tvářili šťastně. Nebylo pochyb, že Salgado svou ženu zbožňoval. Nade vše jasně to říkaly jeho oči, jimiž ji sledoval, když se obrátila ke kameře.

Falcón seděl ve tmě a před očima mu blikaly obrázky. Tady neměl důvod se přemáhat. Nebylo kvůli komu. Plakal, aniž věděl proč, a zároveň sebou pohrdal, jako vždycky pohrdal diváky v kině, kteří jsou ochotni nechat se dojmout k slzám jakoukoliv přihlouplou sentimentalitou, jež se jim na stříbrném plátně prezentuje.

Výňatky z deníků Francisca Falcóna

2. listopadu 1946, Tanger

Včera mě přišel navštívit jeden Američan. Pořádný kus chlapa. Představil se jako Charles Brown III. a požádal mě, jestli by se nemohl podívat na mé práce. Moje angličtina se v poslední době zlepšila, protože mám možnost mluvit se spoustou Američanů, kteří teď chodí do Café Central. Nechtěl jsem, aby se mi přehraboval v kresbách, a řekl jsem mu, aby přišel odpoledne, že mu připravím menší výstavu. Tím jsem získal čas, abych od R. vyzvěděl, že je to člověk Barbary Huttonové, nové královny Kasbahu. Rozvěsil jsem věci, které jsem mu chtěl ukázat, a když se objevil, zavedl jsem ho k nim. „Všechno je na prodej, kromě tady toho,” ukázal jsem na akt P.

Říká se, že uvnitř paláce Sidi Hosni se skrývá bohatství, které přesahuje i představivost R. V každé ze třiceti místností jsou prý zlaté stolní hodiny od firmy Van Cleef & Arpels v ceně deset tisíc dolarů za kus. Lidé, kteří jsou ochotni utratit celou třetinu milionu dolarů, aby věděli, kolik je hodin, oceňují věci jen podle toho, jakou sumu peněz za ně musí dát. „Ta od tebe nekoupí malůvku za dvacet dolarů,” řekl mi R. „Neví, kolik to je. Pro ni je to stejně málo jako pro nás centavo.” Namítl jsem, že nevím, jakou cenu si mám říct, protože jsem v životě neprodal jediný obraz. „Tak si za ten první řekni aspoň pět set dolarů. Pod tuhle hranici nechoď.” Poradil mi taky, jak se takové jednání o obchodu vede, a já jsem to pak uplatnil v praxi. Šel jsem za Charlesem Brownem kolem celé místnosti a stále jsem na něj mluvil. Celou dobu jsem však cítil, že má chuť vrátit se k aktu P. „Jen tak ze zájmu, kolik by ta kresba aktu uhlem stála?” zeptal se, když obešel všechny vystavené věci. Znovu jsem mu řekl, že není na prodej. Ze na ni ani nemám cenu. Zopakoval, že se ptá „jen tak ze zájmu “. „Nevím, kolik bych za ni měl chtít,” odpověděl jsem. Vrátil se ke kresbě a já jsem se řídil radou R. a nešel jsem s ním. Zůstal jsem na druhém konci místnosti, kouřil jsem a tvářil se pobaveně, i když jsem byl napjatý jako stlačená pružina.

„Víte,” řekl, když se vrátil ke mně, „to je velmi zajímavá kresba, líbí se mi. Myslím to vážně. Ty proplétající se tvary v maurském stylu, pusté krajiny, strukturovaný chaos…, to všechno mě nějak oslovuje. Ale tady nejde o mě. Já kupuju obrazy pro klienty. A ten akt, to je to, co mí klienti chtějí. Nemají zájem o studené intelektuálské věci…, alespoň ne ti, co přišli do Tangeru. Ti tady hledají…, jak bych to řekl?… příslib východu.”

„V severozápadním cípu Afriky?” podivil jsem se.

„Chtěl jsem tím vyjádřit, že jim jde o exotiku, smyslnost, mystičnost… Ano, mystérium, tajemství, to je ono. Proč právě ten obraz není na prodej? “

„Protože pro mě má velký význam. Je to můj poslední vývoj.”

„To vidím. Všechny ostatní věci jsou výborné…, nahlíženo ze striktně výtvarného pohledu. Ale ten akt…, ten je jiný. Je tak odhalující…, a přesto z něj vystupuje něco…, jakási zábrana. Možná to je ono. Podstata mystéria spočívá v tom, že ukazuje jen něco – uvádí v pokušení, ale zároveň brání absolutnímu poznání.”

Uvažoval jsem, jestli si ze mě nedělá legraci. Ne, mluvil vážně. A upřímně. Znovu na mě naléhal, abych mu udal cenu. Nedostal ji ze mě. Nakonec mi řekl, že se jeho klient přijde na obraz podívat. Nechci ho dát z domu. Charles Brown zakončil náš rozhovor slovy:

„Nemějte strach, přivedu horu k Mohamedovi.”

Potřásl mi rukou zvlhlou potem a odešel. Ještě nějakou dobu potom jsem se chvěl vzrušením. Byl jsem zpocený, tak jsem se svlékl a lehl si nahý na podlahu. Vykouřil jsem hašišovou cigaretu – jednu z pěti, které jsem si každé ráno připravil – a díval se na kresbu aktu P. Měl jsem přitom nestoudné myšlenky jako sám bůh Pan, a jakoby telepaticky přivolán přišel mladík od C. a uvolnil napětí, které se ve mně nahromadilo.

4. listopadu 1946, Tanger

Dva dny jsem ležel v pokoji ve stavu jakési napjaté lhostejnosti, ale uši jsem měl nastražené tak, aby uslyšely i sebeslabší zaklepání na dveře. Usnul jsem a pak někdo zaklepal a já jsem vyletěl jako člověk, který zjistí, že se pod ním potápí loď. Rychle jsem se snažil obléknout. Za dveřmi čekal můj sluha s obálkou. Otevřel jsem ji. Uvnitř byla zlatým písmem vyvedená navštívenka od paní Barbary Woolworth Huttonové a vlastní rukou psaná prosba, zda by mohla navštívit 5. listopadu ve 14.45 Francisca Gonzáleze v jeho domě. Ukázal jsem navštívenku R. Zdá se, že to na něj udělalo velký dojem. „Ale je tu jeden problém,” prohlásil. R. má rád problémy, proto je neustále vytváří. Tím nynějším problémem je moje jméno.

„Jmenuj mi jediného Gonzáleze, který se nějak proslavil ve světě umění,” řekl.

„Sochař Julio González,” odpověděl jsem.

„V životě jsem o něm neslyšel.”

„Pracoval s kovem, tvořil abstraktní geometrické tvary. Zemřel před čtyřmi lety.”

„Víš, co se mi vybaví, když se řekne Francisco González? Obchodník s knoflíky.”

„Proč s knoflíky?” zeptal jsem se, ale nestál jsem mu za odpověď. „Jak se jmenovala tvoje matka?” „Nemůžu mít jméno po matce,” řekl jsem. „Proč ne?”

„Prostě nemůžu, to je všechno.” „A jak se tedy jmenovala?” „Falcónová.”

„No, no, no, que no…, es perfecto,” zvolal nadšeně. „Francisco Falcón. Takhle se od téhle chvíle jmenuješ.”

Snažil jsem se mu vysvětlit, že to nejde, ale nechtěl jsem se odhalit víc, než je nutné, a tak jsem přijal svůj osud. Jsem Francisco Falcón a musím uznat, že to má něco do sebe. Kromě stejných začátečních písmen mají ta dvě slova jistý rytmus, jaký třeba člověk slyší ve jménech Vincent van Gogh, Pablo Picasso, Antonio Gaudí, a dokonce v jednodušším Joan Miró… Všechno jména, v nichž zní rytmus slávy. Na tohle přišli v jednu dobu i v Hollywoodu, proto máme Gretu Garbo, a ne Gretu Gustavsonovou, nebo třeba Judy Garland, a ne Frances Gummovou. Frances Gummová zmizela.

5. listopadu 1946, Tanger

Přišla, jak ohlásila, a ještě teď jsem z toho úplně vyšinutý. Dokonce jsem dnes večer nekouřil, aby se mi démantová zář té chvíle nerozplynula v hašišovém oparu. Objevila se v doprovodu Ch. B., který se vedle ní tyčil jako kolos, i když kolos nanejvýš uctivý. Velmi na mě zapůsobil její neobyčejný šarm a elegance, dokonalost jejích šatů a měkkost rukaviček, jež musely být ušité z kůže podbřišku pět týdnů starého kůzlete. Její bohatství, které se nad ní vznáší jako aura, ji vylučuje ze světa běžných smrtelníků a vynáší ji k výšinám. Ale myslím, že až z těch výšin spadne…, dopadne tvrdě. Podpatky jejích drahých bot zacvakaly na terakotové podlaze chodby. „Eugenia Errázuriz by byla takovou dlažbou nadšená,” poznamenala. Neměl jsem tušení, o kom mluví.

Byl jsem úplně fascinovaný, ale kupodivu mi to nesvázalo jazyk, když jsme vstoupili do místnosti, v níž visely mé obrazy. Vylepšil jsem taktiku R. o další rafinovanost. Tentokrát jsem akt P. vůbec nevystavil. Obešla celou místnost tak, že se zdálo, jako by jejím hlavním cílem bylo pokládat opatrně jednu nohu před druhou. Ch. B. jí cosi mumlal do ucha lemovaného perletí.

Poslouchala a přikyvovala. Zaujaly ji maurské tvary, rychle přešla kolem ponurých ruských krajin, ale opět postála před tangerskými kresbami. Pak se otočila na podpatku. Kozinkové rukavičky už sundala a teď jí zplihle visely z malé bílé ruky. „Jsou tu skvělé věci,” řekla. „Pozoruhodné. Originální. Zcela zvláštní a působivé. Ale Charles mi řekl, že u vás viděl něco, co ještě překonává znamenitost těchto prací. Doufám, že budete tak laskav a ukážete mi tu kresbu.”

„Vím, o jaké kresbě mluvíte, ale řekl jsem panu Brownovi, že není na prodej. Myslel jsem tedy, že by nebylo poctivé vám ji ukazovat.”

„Jen bych ji ráda viděla,” řekla. „Nikdy bych vás nechtěla připravit o něco, co má pro vás takovou důležitost.”

„Díky, že jste to pochopila, ” řekl jsem. „Pojďte za mnou.”

Pověsil jsem kresbu na konci dlouhé temné chodby, kde měla dokonalé osvětlení a skvěle se vyjímala na staré hnědočervené cihlové zdi pod bílou klenbou. Tahle část domu byla opravdu tmavá a já jsem věděl, že až jí projde, bude ji obraz přitahovat jako rozsvícená lampa noční můru. Nemýlil jsem se. A myslím, že se nemýlím ani v tom, když řeknu, že jakmile ho uviděla, unikl jí z úst povzdech jako při milostném aktu. Kráčela ke kresbě, a když jsem krátce zahlédl výraz jejích očí, věděl jsem, že jí podlehla. Teď jsem už nemusel nic dělat. Zůstal jsem stát a nechal ji, aby šla dál sama. Došla před kresbu a dlouho před ní stála. Pak sklonila hlavu a obrátila se ke mně. Viděl jsem, že se jí lesknou oči. „Velmi vám děkuji,” řekla. „Doufám, že mi prokážete čest a přijmete mé pozvání do paláce v některém z následujících dní.” Natáhla ke mně ruku. Uchopil jsem ji a políbil ji.

6. listopadu 1946, Tanger

Dnešní den začal tím, že mi bylo doručeno pozvání od B. H. O hodinu později přišel Charles Brown. Nechal jsem uvařit mátový čaj a pak jsme seděli a kouřili. Vedli jsme dlouhý hovor, v němž jsme přeskakovali z tématu do tématu, a mezi jiným zazněly otázky na mou minulost. Začal jsem si bohapustě vymýšlet v domnění, že dělám v dané chvíli to nejlepší, co mohu, neboť mě nikdo, včetně mě samého, nezná a znát nebude, a tak si zachovám auru tajemnosti, která se stane jakousi obchodní značkou mé práce. Upnul jsem se k té myšlence. Říkal jsem si, že dokonce až odejdu z tohoto světa a někdo podnikne pracné, téměř vědecké úsilí, aby se dozvěděl, kdo vlastně byl Francisco Falcón (jak vidíte, má transformace již byla dokončená, napsal jsem to bez přemýšlení — Francisco González zmizel), slupky cibule se jedna po druhé odloupnou a vyjeví se jádro pravdy. Jenže jak všichni vědí, žádné jádro cibule neexistuje. Odloupnete-li poslední slupku, nezůstane nic. Žádnou pravdu nenajdete. Pravdou je nic. A já jsem nic. Všichni jsme nic. Tím, Že jsem tohle pochopil, jsem získal obrovskou sílu. Pocítil jsem mocný příval svobody nespoutané morálkou. Přestala pro mě existovat pravidla, hodil jsem za hlavu zákony a řády. Znovu jsem se soustředil na Ch. B. Ptal se mě, zda jsem ochoten uvažovat o prodeji kresby. Odpověděl jsem, že ne. Požádal mě, jestli bych ji tedy nevzal s sebou do paláce, aby ji mohli zhlédnout ostatní hosté slavnostní večeře. Okamžitě jsem vycítil, že tím bych psychologicky oslabil svou pozici, a opět jsem odmítl. Když jsem ho potom doprovázel ke dveřím, řekl: „Uvažujte o tom. Uvědomte si, že paní Huttonová je připravena nabídnout vám za vaše dílo opravdu velkou sumu peněz. “

„Chápu,” odpověděl jsem. „To by napadlo každého, kdo má prostředky na to, aby se stal vlastníkem paláce Sidi Hosni.”

Poslední výstřel si nechal na samý závěr.

„Pět set dolarů,” řekl. Pak vykročil úzkou uličkou, zahnul doleva a mířil zpátky ke Kasbahu.

Musel jsem se ze všech sil přemáhat, abych ho nezavolal zpět.

11. listopadu 1946, Tanger

Měl jsem to zapsat hned po návratu, kdy jsem ještě choval dokonalost celého toho večera v živé paměti. Vrátil jsem se však tak opilý a přemožený vzrušením, že jsem musel vykouřit několik dýmek hašiše, abych se přivedl na pokraj neklidného spánku. Probudil jsem se s tupou hlavou, v níž se mi chaoticky míhaly vzpomínky příliš roztěkané a neurčité, abych je mohl spojovat s tím, co se skutečně odehrálo. To mi začalo vyvstávat z mlhy teprve později.

Přišel jsem k bráně paláce Sidi Hosni, a když jsem ukázal pozvání, vpustil mě Tanjaw v livreji a v bílých pantalónech dovnitř. Vzápětí jsem se ocitl v pohádkovém světě, v němž si mě sluhové předávali jeden druhému a vedli mě přes nádvoří, chodby a sály, na jejichž výzdobě předchozí vlastník (Jeho jméno mi uniklo. Blake? Nebo Maxwell? Možná oba.) nešetřil na výdajích.

Palác sestává z množství budov spojených s centrální stavbou, do níž mě vedli. Celý komplex působí ohromujícím dojmem a vyvolává pocit magičnosti a tajemná. Je to mikrokosmos marockého ducha. Poslední sluha mě zanechal v místnosti, v níž se už shromáždili hosté. Někteří se chovali jako na koktejlové party, jiní jako v muzeu. Obojí bylo adekvátní. Přišel jsem samozřejmě v obleku, ale od převážné většiny hostů jsem se lišil pletí, opálenou od častého pobytu na slunci. Jedna žena se na mě dokonce obrátila a málem mě požádala o sklenku vína, ale v poslední chvíli si všimla, že nemám rukavice ani fez, a v rozpacích se mě zeptala, zda nevím, z jakého dřeva je podlaha, na níž stojíme. Později mě zachránil Ch. B. a představil mě. Mezi shromážděnými zašumělo vzrušení, které se vzneslo jako hejno holubů k zářícím lustrům z benátského skla. Uvědomil jsem si, že dnešní večer byl uspořádán na mou počest. Kdosi mi podal sklenku s nějakým silným alkoholem a obrovitý Ch. B. mě držel kolem ramen, jako bych byl jeho mladší sochařský portrét. A kdyby do mě nalil ještě trochu víc bronzu, mohl bych dominovat stejně velkému náměstí jako on. Hostitelka se však zatím neobjevila. Byl jsem na tuto novou událost ve svém životě špatně vybaven – ne jazykově, společensky. Nemohl jsem se přidat k hovorům o New Yorku, Londýně nebo Paříži, o koních, o módě, jachtách, nemovitostech a penězích. Neměl jsem k těmto tématům co říct. Zato jsem se dozvěděl pár věcí o hostitelce – o tom, že svůj londýnský dům věnovala americké vládě jako dar, že koberec na stěně pochází z Qomu, marketerie z Fésu a bronzová hlava z Beninu. Věděli o světě B. H. všechno, ale nikomu z nich se nepovedlo proniknout krunýřem jejího pohádkového bohatství. Jenom mně. A proto jsem tam byl. Ch. B. III. pověděl všem v příliš obsáhlém výkladu, že se mi podařilo proniknout k podstatě, navíc tím nejprostším, a přesto navýsost svůdným, způsobem, kresbou uhlem, která vyjadřuje silou svého výrazu víc než donekonečna restaurovaný, pracně udržovaný, obludně přecpaný palác Sidi Hosni. Jak jsem obcházel sál, adresovali mi hosté četná pozvání na další společenské události, a některé ženy mi dokonce s mnohoslibným úsměvem navrhovaly sexuální dobrodružství. Uvědomil jsem si, že zde, za pozlacenými stěnami honosného paláce pojmenovaného po muslimském svatém muži Sidim Hosni, kvete stejná hříšnost, jaká protéká jako hustý a temný proud uličkami Soco Chica.

B. H. zamířila přímo ke mně a nabídla mi ruku k políbení. Rázem jsme byli ve středu pozornosti. „Musím vám něco ukázat,” řekla a vedla mě pryč. Mířila chodbou ke dveřím, které hlídal vysoký černý Núbijec v bílých pantalónech, od pasu nahoru nahý. B. H. odemkla a vstoupili jsme do menšího sálu. Okamžitě jsem poznal, že je to její soukromá galerie. Měla tam obrazy od Fragonarda, Maneta, Braqua, a dokonce od El Greca, ale také od toho hrozného podvodníka Salvátora Daliho a Kandinského. Byl jsem ohromený. Rovněž kresby tam visely. Poznal jsem Picassovy věci a o dalších mi řekla, že jejich autorem je Hassan el Glaoui, syn marrákešského paši. Pak přišel psychologický okamžik, vrchol celého večera. Kývla na mě, abych ji následoval, a zavedla mě k prázdnému místu na zdi. „Sem chci pověsit něco, co by vyjadřovalo moje pocity z Maroka,” řekla. „Mělo by to být dílo jasné a pevné, a přesto křehké a prchavé; odhalující, a přesto neuchopitelné; srozumitelné, a přesto nepostižitelné. Musí být mučivé jako pravda, takové, že když se ho chce člověk dotknout, unikne mu. ” Nejsou to všechno její slova – některá z nich patří Ch. B. a myslím, že další jsem jí vložil do úst já sám. Na závěr však dodala: „Chci, aby se vaše kresba stala součástí mé sbírky.” To byl předem připravený útok a já jsem věděl, že mu neodolám. Cítil jsem, že kdybych dál vzdoroval, mohl bych tu ženu opravdu rozzlobit. Takže jsem přikývl. Podvolil jsem se jí. Sevřela mi paži a oba jsme jako fascinovaní hleděli na prázdné místo na stěně. „Charles s vámi dojedná podrobnosti,” řekla. „Já jen chci, abyste věděl, že jste mi udělal velkou radost.”

Zbytek večera mi splynul v rozmazanou šmouhu, jako když se díváte přes záplavu benátského skla, na čemž měl samozřejmě velkou zásluhu alkohol. Odcházel jsem dlouho po tom, co už hostitelka společnost opustila. Předtím si mě však vzal stranou Ch. B. a řekl mi, že jsem přiměl paní Huttonovou k velké štědrosti. „Dovede ocenit génia. Mám instrukce nevyjednávat s vámi, ale pouze vám předat toto.” Podal mi šek na tisíc dolarů. Dodal, že se během zítřejšího dopoledne zastaví v mém domě, aby si kresbu odnesl. Teď mám tedy cenu jedné desetiny zlatých stolních hodin od firmy Van Cleef & Arpels.

23. prosince 1946, Tanger

O P. stále nic nevím. Jsem zoufalý. Snažím se postoupit dál v práci a pokouším se zachytit barvami, co jsem viděl dnes odpoledne, ale nedaří se mi přenést to na plátno. To, co bylo tak prosté, se mi stává složitým. Potřebuju, aby se P. vrátila a připomněla mi, co jsem tehdy viděl. Přestal jsem chodit do společnosti. Nudí mě celá ta předstíraná noblesa. Ostatně za všechna pozvání jsem vděčil především triumfu u B. H „ale teď si ta hladová šelma hledá jinou oběť. Unikl jsem jí, stále však ležím na zemi a nemohu se zvednout.

7. března 1947, Tanger

Přestal jsem pracovat. Sedím před sedmi zbývajícími kresbami P. a v hlavě nemám jedinou myšlenku. Dokonce jsem zkoušel malovat pod vlivem majounu, ale i když jsem měl pocit, že jsem vytvořil něco skvělého, po návratu do reality jsem zjistil, že jsem namaloval sedm černých pláten. Pověsil jsem je ve vybílené místnosti a stál jsem předními v naprosté depresi a prázdnotě.

25. června 1947, Tanger

Jsem znechucen svou nenasytností. Neschopnost něco vytvořit ve mně vyvolala potřebu neustálého hledání změny. Obcházím bordely, nalézám v nich stále nové mladé muže, ale okamžitě o ně ztrácím zájem. Kouřím silný hašiš a celé dny jsem malátný jako zvadlý list povlávající ve vysilujících závanech horkého vzduchu. Paže mám slabé a penis ochablý. Trávím nocí v baru La Mar Chica, obklopený opilci, ničemy, hlupáky a děvkami. Přestal jsem s majounem, který ve mně pouze oživuje staré hrůzy – fantasmagorie zdí postříkaných krví, propletenců mrtvol, bahna a krve, lidské tkáně a bílých kostí… To mi víří hlavou.

1. července 1947, Tanger

Po tom, co jsem skončil opilý u jeho dveří, mě R. poslal pracovat zpátky na lodě.

I. ledna 1948, Tanger

Nový rok. Musí být lepší než ten poslední. Pořád nemám odvahu postavit se před prázdné plátno. Tohle je můj první zápis do deníku od loňského července. Také fyzicky jsem na tom bídně. Už nejsem tlustý, ale nemůžu se zbavit pocitu prázdnoty. Pokusil jsem se P. najít, dokonce jsem odjel do Granady, ale podařilo se mi zjistit jen to, že prodali dům a celá rodina se odstěhovala do Madridu. Nikdo však nevěděl kam.

Nemám co psát. Ani v nouzových koloniích na kraji města, věčně ošlehávaných větrem, není tolik mizérie jako v mém privilegovaném těle. Rozložil jsem před sebou všech sedm kreseb P. v naději, že to ve mně podnítí novou inspiraci, ale dosáhl jsem pravého opaku.

Dostalo se mi nesmírné výsady toho, že jsem směl přiložit oko k štěrbině, kterou je vidět podstata věcí, a já jsem ten pohled přenesl na plátno a ukázal obyčejným smrtelníkům. Ale součástí toho byla P, má inspirující múza. A o tu jsem přišel. Už nikdy nebudu malovat ani kreslit. Jsem na cestě ke korytu, u něhož sklánějí hlavy všichni – budu jíst, pracovat a spát.

25. března 1948, Tanger

Viděl jsem ji. Na tržnici za náměstím Petit Soco. Zahlédl jsem ji přes tisíce hlav, ale viděl jsem ji. Byla to však ona?

1. dubna 1948, Tanger

Jsem opravdu tak zoufalý, že upínám své naděje k přeludům? Navštěvuji všechny lékaře ve městě, abych se přesvědčil, jestli u nich není zaměstnaná, ale jako by se po ní zem slehla. R. mě chce raději znovu poslat na lodě, než by se díval, jak padám k zemi jako pták spálený sluncem.

3. dubna 1948, Tanger

Vyšel jsem z domu a uviděl ji. Přecházela sem a tam. Při pohledu na ni jsem se musel podržet dveří, aby se pode mnou nepodlomily nohy. Ukázal jsem jí, ať jde dál. Beze slova vstoupila dovnitř. Cítil jsem, že mi hruď naplňuje její vůně, a věděl jsem, že jsem zachráněn. Sluha nám udělal čaj. Nechtěla si sednout, ani když ho přinesl. Pohladila chlapce po hlavě. Odešel, jako by se ho dotkl anděl.

Nevěděl jsem, kde začít. Bylo to, jako bych stál před plátnem a má ruka se štětcem těkala z jednoho místa na druhé a nikde nezanechala jedinou stopu. Jako bych to dělal celé hodiny, a když jsem se konečně rozhodl, kde se dotknu bílého plátna, znovu nic. Protože na štětci nebyla barva. Tak jsem se cítil. Tak to se mnou bylo. Konečně jsem se přinutil promluvit.

Já: Hledal jsem tě v Granadě…, ale nikdo o tobě nevěděl.

Ticho.

Já: Řekli mi, že tvoje teta zemřela, že matka byla nemocná a že jste se všichni odstěhovali do Madridu. P: To byla pravda.

Já: Nevěděli kam, neznali adresu. Ztratila ses mi. R: To nebyla pravda. Ticho. Já: Proč?

R: Věděli, kam jsme se odstěhovali. Otec jim to řekl. Ale taky jim řekl, aby to neprozrazovali nikomu, kdo by se podobal tobě – kdy by přijel z Tangeru a ptal se na jeho dceru.

Já: Jak tomu mám rozumět?

P: Nechtěl, abych se s tebou ještě někdy setkala.

Já: Má to něco společného se mnou…, myslím… s těmi kresbami? Dozvěděl se o nich? Žes mi stála modelem…? P.: Ne. To zůstalo mezi mnou a tebou.”

Já: Tak co se tedy stalo? Netuším, čím jsem se mu znelíbil. Vždycky jsme spolu mluvili jen o mých zádech. P.: Můj otec hovořil arabsky…

Já: Jistě, vždyť byl v Mellile. Kde je teď? Musím s ním mluvit.

P.: Je mrtvý.

Já: To je mi líto.

P.: Zemřel půl roku po matce.

Já: Musela jsi hodně vytrpět.

P: Mám za sebou rok a půl smutku. Zestárla jsem a ztvrdla.

Já: Ale není to na tobě vidět. Pořád vypadáš jako dřív.

P.: Řekla jsem, že otec mluvil arabsky. A protože ovládal některé rífské dialekty, požádali ho, jestli by nevěnoval jedno dopoledne v týdnu léčení chudých obyvatel z kolonií na kraji města. Ta Američanka, „La Rica”, seňora Huttonová, dala peníze na léky a jídlo. Otec souhlasil. Viděl spoustu podvyživených, ale taky se setkal s překvapivě velkým počtem zmrzačených. S muži a mladíky, kterým chyběly uši nebo měli useknuté prsty a roztržené nosní dírky. Nikdo z nich mu nechtěl říct, jak k těm zraněním přišel. Až potom léčil jednu ženu, která u něho byla před týdnem se synem. Chybělo mu ucho. Cítila hanbu, že se musí svěřit do rukou cizího muže, ale trápily ji takové bolesti, že jí nic jiného nezbývalo. Otec se jí pak zeptal na syna a na to, proč mu nikdo nechce říct, co se mu stalo. „Nechtějí o tom mluvit, protože jim to způsobili vaši lidé,” odpověděla. Otec tím byl ohromen. Řekla mu ještě, že ti chlapci musejí krást, protože hladovějí, a ta zranění snášejí, aby nasytili své rodiny. Otec se toho zhrozil a zeptal se, kdo to dělá. „Hlídači skladů,” odpověděla žena.

Mlčel jsem. Zdálo se mi, že ve mně všechno tuhne, že moje hruď je ledová jeskyně, kterou se prohánějí mrazivé větry. Moje múza se ke mně vrátila, aby mi řekla, proč už se mnou nemůže nikdy mluvit.

P: Do ordinace se mu vrátil chlapec s infikovanou ránou. To nebylo obvyklé, ale na otce velmi zapůsobila jeho odvaha a to, jak tiše snášel bolest. Otec mu poranění vyléčil a pak ho zaměstnal pracemi v domě. Jenže jednou kolem poledne chlapec zmizel. Hledali jsme ho po celém domě, až jsme ho našli schovaného v prádelně. Nebyl schopen pořádně promluvit, jen se stále ptal: „Už je pryč? Už je pryč?” Byl hrůzou bez sebe. Ptali jsme se ho, koho se tak bojí, a on řekl, El Marroquího. Následující den se to opakovalo. Otec se potom podíval do svých záznamů a zjistil, že jeho jedinými pacienty v ten den byli dvaaosmdesátiletý stařec seňor Cardoso a… ty.

Druhý den vzal chlapce do Petit Soca. Tys byl jako obvykle v Café Central. A náš chlapec řekl otci, že tebe se tak bojí -ty že jsi El Marroquí.

Seděl jsem strnulý, bez hnutí. Jen jsem cítil, že na mě upírá své zelené oči. Věděl jsem, že tohle je rozhodující chvíle. Jako by se do ní, do tohoto jediného okamžiku, vtěsnaly oba naše životy. Rozhodl jsem se, že to nebudu brát na vědomí. Že budu lhát. Stejně jako jsem lhal všem ostatním – Ch. B., královně Kasbahu, komtese Odněkud či vévodkyni Odjinud. Že prostě budu lhát. Jsem Francisco Falcón. Ne. On je Francisco Falcón. Já už neexistuju.

R: Neseš na tom vinu – na tom, co se stalo těm lidem?

Její zelené oči mě hypnotizovaly, naléhavě mě prosily a já jsem tušil, že jsem ztracený. Podíval jsem se na své ruce, jako bych držel v dlaních živou vodu, a viděl jsem, že bublá, mrká na mě a vysmívá se mi, jak mi uniká mezi prsty.

Já: Ano, nesu na tom vinu. Jsem za to zodpovědný.

Neodešla. Hleděla na mě a já jsem věděl, že jsem se zachoval správně.

P: Moji rodiče se začali diskrétně zajímat, co je to za společnost, u které pracuješ, A otec zjistil, že jsi bývalý legionář a pašerák a člověk pověstný svou schopností páchat násilí, která vyvolává strach u všech tvých nepřátel a konkurentů. Proto se rozhodli poslat mě pryč. Byla to jen shoda okolností, že v tu dobu onemocněla má teta.

Já: Ale proč tě přinutili odjet? Proč ti jen nezakázali se se mnou stýkat?

P: Protože věděli, že jsem do tebe zamilovaná.

Konečně se posadila a požádala mě o cigaretu. Stěží ji však udržela. Zapálil jsem jí. Sklonila hlavu a upřeně zírala na podlahu. Řekl jsem jí všechno. Pověděl jsem jí o „incidentu” (nebo téměř všechno o něm), kvůli němuž jsem odešel od rodiny a vstoupil do legie, i o tom, co jsem dělal během občanské války a později v Rusku, v Krasniboru. Řekl jsem jí, proč jsem odešel ze Sevilly a co se dělo v Tangeru… Prostě všechno. A řekl jsem jí také o své prázdnotě, o tom, že do mě vstoupila a usadila se ve mně…, že se stala mou součástí. Poslouchala a mlčela. Obloha tmavla. Zvedl se vítr. Můj sluha přinesl další čaj a rozsvítil svíčku, jejíž plamen poblikával v proudech vzduchu. Jen jedno jsem jí zamlčel. Přiznal jsem se jí ke všem ohavnostem, které jsem napáchal, ale neřekl jsem jí o svých mladících, o Ahmedovi, Mohammedovi a dalších. To není pro ženské uši. Navíc ji má přiznání tak ohromila, že kdybych k tomu přidal ještě tenhle hřích, byl by konec. Nakonec jsem jí řekl o svém malování. Že nepracuju, neboť nejsem schopen tvořit. Že se nemůžu dostat dál přes ty kresby uhlem. Že ji potřebuju, aby mi opět otevřela oči. Zeptal jsem se jí, jestli si vzpomíná na slova, která mi řekla na odchodu v den, kdy jsem kreslil její akt. Zavrtěla hlavou. „Teď už víš,” připomněl jsem jí.

Nyní, když jsem všechno zapsal, leží na lůžku jako nezřetelný tvar pod sítí proti moskytům. U hlavy jí hoří svíce s plamenem protáhlým jako hrot kopí. Spí. Beru papír a uhel.

3. června 1948, Tanger

P. mi oznámila, že je těhotná. Nechal jsem všeho a leželi jsme spolu s hrdly staženými, že jsme nemohli mluvit, plni myšlenek a představ o našem společném životě a o dětech, které spolu budeme mít.

18. června 1948, Tanger

Po civilním obřadu na španělském vyslanectví a krátké mši v katedrále jsme se stali manžely. R. nám uspořádal svatební hostinu v hotelu El Minzah v pravém riviérském stylu, jak se teď začíná říkat: byl tam le tout Tanger – celý Tanger. Mně ovšem moc nevyhovovalo, být na vlastní svatbě obklopen cizími lidmi, a tak jsme zmizeli, jakmile nám to slušnost jen trochu dovolila. Schovali jsme se před světem pod sítí proti moskytům, leželi jsme vedle sebe a kouřili hašiš. Vznášeli jsme se ve vzájemném laskání a milování jako muž a žena, když jsou spolu poprvé.

Později, když už byla P. unavená a usnula, jsem jí položil hlavu na břicho a poslouchal, jak se v ní dělí buňky a roste nový život. To ve mně vyvolalo nával energie. Vstal jsem a dal se do práce. Řekl jsem si, že v tak šťastný den zkusím malovat a poprvé po dlouhé době nanesu barvy na plátno. To bude začátek. Vzápětí jsem však znervózněl a rozhodl se, že se raději projdu přes medínu ke Kasbahu, abych stanul na valech opevnění, pozoroval noční moře a rozjímal o své budoucnosti. Na náměstí Petit Soco mě však zastavili mí známí a všichni mi chtěli blahopřát a koupit pití. Nemohl jsem je odbýt. Byl mezi nimi i C. Neviděl jsem se s ním celé měsíce a dovolil jsem mu, aby mi koupil whisky. Chvíli jsme jen tak mluvili a žertovali, a když jsem chtěl odejít, přidal se ke mně a šli jsme do Kasbahu. V jednu chvíli mě vzal za paži a zeptal se mě, proč se mu vyhýbám a proč jsem posílal jeho chlapce pryč. Řekl mi, že jsem znovu ztuhl, a přesvědčoval mě, že manželství je jen pro právníky a doktory a měšťácký život představuje pro umělce to největší nebezpečí. Připomněl jsem mu, kdo P. je a k čemu mě inspirovala. Šli jsem volným krokem a najednou jsem zjistil, že mě C. vede k nějakému domu. Řekl mi, že je to bar a že by mi rád koupil poslední skleničku. Posadili jsme se venku na dvoře a přinesli nám pití. Kolem dvora se táhl ochoz, něco jako ambit. Náhle tam kdosi rozsvítil svíce a po chvíli se tam začal loudat sem a tam nějaký mladík. C. žvanil něco o zkáze senzuality, o anarchii a mravní zkaženosti. Neposlouchal jsem ho, a místo toho jsem sledoval štíhlá, svalnatá mladíkova stehna, jak se procházel, ozářen matným světlem svící. Cítil jsem, že ve mně začíná stoupat vzrušení. C. mi podal cigaretu. Byl v ní hašiš a vplynul mi do krve hladce jako smetana. Noc se kolem mě stahovala. Pak mě vzali za paže a vedli pryč. Svlékli mě. Masírovali mě. Rozmasírovali veškerý můj odpor. Klesl jsem do jejich rukou.

Probudil jsem se se rty přitisknutými na mladíkova záda. Rychle jsem se oblékl a našel cestu na dvůr. Po C. ani vidu, ani slechu. Zamířil jsem domů. Ve sprše jsem si dřel genitálie, až jsem je měl rudé. Pak jsem vstoupil do ložnice, zůstal jsem stát nahý u manželské postele a hleděl na svou spící ženu. Co jsem to já za člověka?

Pohnula se a zvedla hlavu z polštáře. „Můj manželi,” řekla tiše, usmála se a pohladila rukou místo na lůžku vedle sebe. Lehl jsem si. Co jsem to já za člověka?

24.

Sobota 21. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

JAKÁ TO LÁTKA se přidává do prášků na spaní, že potlačuje sny? Je to táž složka, která způsobuje sucho v ústech a potahuje mozek sametem? Falcón ležel ve tmě a ohmatával si prsty ztuhlou tvář jako boxer, jenž zkoumá rány, které utrpěl před pár hodinami v ringu. A co ty černé díry v paměti? To mu připomnělo slova Alicie Aguadové ze včerejšího večera.

„Neuróza je jako černá díra ve vesmíru,” řekla. „Je to něco abnormálního a nevysvětlitelného. Jak může dojít k něčemu tak katastrofickému, jako je zhroucení hvězdy? Jak může být něco, co se stalo lidské bytosti, tak bolestné, že si to člověk odmítá pamatovat a usiluje, aby se ta část mozku zhroutila? A v té analogii je ještě něco víc, neboť hvězda, která se zhroutila, vytváří tak silné gravitační pole, že do svého negativního světa neustále vtahuje další hmotu. Podobně neuróza k sobě přitahuje všechna pozitiva v životě člověka, zmocňuje se jich a převrací je v antipozitiva. Vyprávěl jste mi o některých důležitých vztazích ve vašem životě, o své první vážné známosti s Isabelou Alamovou a o bývalé manželce Inés. V obou případech to byl silný vztah, v němž nechybělo oboustranné zaujetí a vášeň, ale nevydržel gravitační tah černé díry ve vás.”

„V případě Inés to byl sex,” řekl. „Teď už to vím.”

„Myslíte?” pohlédla na něho. „A nebyl jste to vy, kdo to chtěl udržet na téhle úrovni? Sex lze ovládat. S láskou je to složitější.”

„Vím, že to byl sex. Proto trpím tou nesmyslnou žárlivostí.”

„Sex obvykle sežehne sám sebe.”

„A to se taky stalo,” řekl. „Sex sežehl sám sebe a pak už nezůstalo nic.”

„Zůstalo. Inés vás stále fascinuje. Pořád ji chcete. To je ta část vašeho vědomí, která se s ní stále nerozešla…, a jeden z důvodů, proč jste o ní s tím soudcem nemohl mluvit.”

Tyhle neustále se vracející myšlenky ho vyčerpávaly. Byl na ně příliš unavený. Vstal. Temný úder pádu otcova deníku na podlahu mu připomněl, co večer před spaním četl. Cítil k otci lítost a znechucení. Ohromila ho jeho slabost – ten žalostný rys otcovy osobnosti, který mu byl zcela neznámý. A naproti tomu, jak silná musela být matka a jak vášnivý vztah ji k němu musel poutat, když v něj věřila. A on se jí za to odvděčil rozpolceností citů a fyzických tužeb. On byl ten slabý a nepevný, génius obdařený sklonem k bezcennosti a nemorálnosti.

Oblékl si sportovní soupravu a sešel dolů. Blikal na něho telefon. Spustil převíjení kazety a uvažoval, kdo mu může volat domů na záznamník. Ozval se Paco. Oznamoval mu, že toreador Pedrito de Portugal si při tréninku vymkl koleno a vypadl tak z pondělního odpoledne, na které má on, Paco, dodat býky. Byl přesvědčen, že teď dají šanci Pepemu.

Falcón vyběhl k řece a pustil se podél jejího tmavého břehu směrem k Torre del Oro. Jakýsi běžec, s nímž se potkal, na něj kývl. Jakmile se mu podařilo zastavit ten šílený, neustále se vracející kolotoč myšlenek, začínal se podobat normálnímu člověku. Uvědomil si, že se nezmínil Alicii Aguadové o těch absurdních slzách, které se mu spustily, když se díval na film s Ramónem a Carmen. Kde se v něm ta sentimentalita vzala? Při jeho práci přece není na něco takového místo. Ta úvaha ho zastavila. Sotva popadal dech. Teprve teď si uvědomil, že před chvílí přešel z běhu do sprintu v podvědomé snaze uniknout zneklidňujícím myšlenkám. Je snad tohle důvod, proč vstoupil do policejních služeb? Protože to vyhovuje jeho potřebě nezaujatě vnímat ty nejhroznější životní krize? Doběhl domů, vyzvedl noviny a našel v nich Salgadovo smuteční oznámení.

Než se stačil svléknout, aby se osprchoval, uklidnění, kterého dosáhl fyzickou aktivitou při běhu, bylo to tam. Na kůži na zádech mu hrály nervy a v břiše jako by se mu otevíralo cosi, co děsivě připomínalo černou díru, o níž mluvila jeho psychoanalytička. Měl pocit, že právě v ní mizí všechny jeho pozitivní myšlenky, a to v něm vyvolalo paniku – představa, že by se do ní mohlo zhroutit a beze stopy v ní zaniknout všechno, včetně jeho zdravého rozumu. Rychle si vzal orfidal.

Pak zavolal bratrovi, než Paco vyjede na pastviny, aby sehnal dohromady býky a odvezl je do Sevilly na pondělní corridu.

„Co dělá noha?” zeptal se ho.

„Ale jo, ujde to,” odpověděl Paco. „Už víš něco nového?” „Ani ne.”

„Poslyš, jiná věc… Bude nás v neděli osm.” Ticho.

„Tys zapomněl, co?”

„Nezapomněl, ale mám plnou hlavu práce,” povzdechl Javier. „Vzpomínáš si na Ramóna Salgada, otcova obchodníka? Včera ráno ho našli mrtvého. Někdo ho zabil. Samozřejmě to mám na krku a k tomu dvě další vraždy, takže ani neuvažuju…”

„Ramóna Salgada někdo zabil!’ opakoval Paco, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Slyšels dobře. Dnes odpoledne má pohřeb.”

„Nechápu, co koho vedlo k tomu, že se tak obtěžoval.”

„Nevím. V každém případě k tomu něco někoho vedlo.”

„A v každém případě… nás bude v neděli osm.”

. Připomeň mi, jak to máš naplánované.”

„Dopoledne přijedeme k tobě, uděláme si oběd a zůstaneme na noc. V pondělí půjdeme na oběd dolů k řece, pak na corridu a na večeři někam do města. A v úterý dopoledne se vrátíme na farmu.”

„Už jsem to všechno zapomněl.”

„Měl bys zavolat Encarnación.”

Zavolal jí, hned jak skončil hovor s Pacem. Řekla mu, že připraví pokoje, ale v neděli prý vařit nemůže. Nabídla mu však, že by za ni zaskočila neteř. Falcón pak zašel do banky na Calle Alfonso XII. a vybral třicet tisíc peset, aby mohl nechat Encarnación peníze na nákup potravin. Když se kolem deváté vrátil, vyzváněl v domě telefon. Volal Pepe Leal. Oznámil mu, že ho nominovali místo zraněného Pedrita de Portugal. Falcón mu nabídl nocleh, ale Pepe dal přednost bydlení se svým týmem v hotelu Colón.

„Zastavím se v neděli večer a popovídáme si,” řekl.,, Můžeš mě připravit na pondělí a trochu mě uklidnit.”

Falcón mu pověděl o Pacově skvělém retintovi a cítil mladíkovo vzrušení, že se mu konečně všechno sejde dohromady.

V půl desáté zavolal Felipemu, aby se zeptal, jestli přišel na něco zajímavého. Technik odpověděl, že se žádné otisky v domě nenašly. Teď pracují na krevních vzorcích, ale zatím všechny pocházejí od Salgada. Potom Falcón zavolal soudnímu lékaři a zeptal se ho, jak to vypadá s pitevním protokolem. Dozvěděl se, že ještě není napsaný, protože lékař čeká, až se mu vrátí z laboratoře výsledky určitých krevních testů.

„Když jsem dostal tělo na stůl, všiml jsem si, že má tři zhmožděniny kolem pravého oka,” pokračoval lékař. „Všechny ostatní kontuze jsou na boku hlavy a vzadu. Tyhle tři jsou jediné vpředu, a taky mají jiný charakter. Nejsou způsobené tvrdým a ostrým předmětem, ale spíš něčím tupým a poměrně měkkým, jako třeba pěstí. Takže ho vrah zřejmě udeřil třikrát pěstí do obličeje. Uvažoval jsem, proč to udělal. Podle stop na tváři bych řekl, že údery byly vedeny levou rukou, ale na druhou stranu zase vím, že vrah je pravák.”

„Jak jste to poznal?”

„Jestliže se chystáte uříznout víčka někomu, kdo je připoutaný k židli, postavíte se za něj a zakloníte mu hlavu. Počáteční řez skalpelem na levém oku byl veden zleva doprava a totéž se opakovalo u pravého oka.”

„Ale proč myslíte, že ho udeřil levou rukou?” „Protože pravou neměl k dispozici.” „Proč?”

„Podle mě ji měl v ústech oběti. Salgado ho do ní kousal.” „Můžete to dokázat?”

„Řeknu vám, co si myslím. Po tom, co ho omámil chloroformem, mu vytáhl z úst ponožky, aby se v bezvědomí nezadusil. Když potom Salgado přišel k sobě, zase mu je nacpal zpátky, ale buď nevytáhl ruku z úst dost rychle, nebo to byl ze strany oběti jakýsi sebezáchovný reflex.”

„Ale jak tohle všechno můžete vědět?”

„Našel jsem v ústech oběti cizí krev. Vsákla se do ponožek. Oběť má skupinu 0+ a tahle krev je skupiny AB+. Právě jsem dal pokyn, aby v laboratoři udělali test na DNA.”

Sotva Falcón skončil hovor se soudním lékařem, ozval se mobil. Byl to Filipe se zprávou, že jeden z krvavých cákanců obsahoval skupinu AB+. Vzorek byl odebrán jeden metr a dvacet centimetrů od přední nohy židle směrem ke dveřím. Ještě spolu mluvili, když zadrnčel telefon na pevné lince. Tentokrát volala Consuela Jiménezová.

„Jak jste se dostala k mému číslu?”

„Volala jsem na policejní ředitelství a tam mi řekli, že jste asi doma.” „Ale oni mou domácí linku nikomu nesdělují, navíc máte číslo mého mobilu.”

„Číslo vaší domácí linky znám už roky. Dozvěděla jsem se ho od Ramóna,” řekla. „Občas jsem si s vaším otcem popovídala.” „Máte pro mě něco o seňoru Carvajalovi?”

„Z novin jsem se dozvěděla, že Ramón Salgado byl zavražděn. A stejným vrahem jako můj manžel. Neříkejte mi, že i jemu uřízl víčka.”

„Novinářům nejde o nic jiného než o senzace,” poznamenal Falcón a zůstal u toho.

„Byli jsme s Ramónem dobří přátelé,” dodala, jako by ho chtěla pohnout k větší sdílnosti.

„Zřejmě ne zas tak dobří, abyste si na začátku vyšetřování vzpomněla na jeho jméno.”

„Byla jsem vyvedená z míry, však víte…, tím, jak po mně vrah slídil. Ale teď jsem si už vaší zásluhou na dotěrnost zvykla.”

„Aha. A nenapadlo vás, že právě to zpoždění, s kterým jste si na své přátelství s Ramónem vzpomněla, ho mohlo stát život?” zeptal se, aby ji vyprovokoval, třebaže se tím dostal hluboko do oblasti spekulace.

„Řekl mi, že se máte sejít.”

„Kdy vám to řekl?”

„Od Raúlovy vraždy jsme spolu mluvili každý den,” odpověděla. „Copak jste to nezjistil z výpisu mých telefonních hovorů?” „Ještě jsem se k němu nedostal.” „Ramón byl citlivý člověk. Velmi ho to zasáhlo.” „Kdy vám řekl, že se máme sejít?” „Včera. Měli jste spolu jít na oběd.” „A řekl vám, o čem se mnou chce mluvit?” „Ne.”

„Ale nezdálo se vám, že by se to mělo týkat vás, že?” „Proč by mělo?”

„Zmínil se vám o našem malém obchodu?” „Ne.”

„Sliboval mi, že mi poskytne informace, které by mě nasměrovaly k Ratilovým nepřátelům,” řekl Falcón. „Výměnou za to chtěl, abych ho pustil do otcova ateliéru a nechal ho tam celý den o samotě. Je vám známo, proč tnu o to tak šlo? Tvrdil, že v tom není žádný obchodní zájem.”

„Byl oddaným ctitelem vašeho otce,” odpověděla. „Za všechno, co ve svém životě dosáhl, vděčí jeho géniu.”

„Co tím chcete říct? Že tam chtěl komunikovat s otcovým duchem?”

„Cynismus vám nesluší, done Javiere.”

„Jak dlouho jste se s Ramónem znala?”

„Skoro dvacet let.”

„Víte, že byl ženatý?”

Neodpověděla.

„Víte, že jeho žena zemřela při porodu?” Opět ticho.

„A víte, že…” Zarazil se. Přemohl ho pocit marnosti a náhle se mu zdálo, že mu sako na ramenou ztěžklo, jako by měl v kapsách olovo. „Co?” zeptala se.

„Povězte mi, co víte o Ramónu Salgadovi,” řekl. „V mém životě se vyskytoval od nepaměti, dokonce účinkuju ve filmu La Familia Salgado, který o něm vrah natočil. Teď si však uvědomuju, že o něm a o jeho životě vím jen pár povrchností, víc nic.”

„Nechce se mi věřit, že by mi o svém manželství nikdy neřekl. Mluvili jsme spolu o všem.”

„Možná ne úplně o všem,” podotkl Falcón.

„Například se mi jednou svěřil, že zabil jakéhosi muže.”

„Ramón Salgado někoho zabil?” opakoval nevěřícně Falcón.

„Prý to bylo nešťastnou náhodou. Ale zabil člověka a pořád to na něm leželo jako balvan.”

„A proč se vám s něčím takovým svěřoval?”

„Protože jsem se předtím svěřila já jemu. Vyzpovídala jsem se mu – byla jsem opilá a vůbec v krizi po tom druhém potratu a po rozchodu se synem vévody. Řekla jsem mu o předchozím potratu a o tom, jak jsem si na něj vydělala peníze… Však mou historii znáte. Byl to velmi důvěrný rozhovor.”

„Ale takové věci člověk jen tak někomu nesděluje.”

„Byli jsme dva osamělí a zklamaní. Seděli jsme v kavárně na Gran Via, upíjeli brandy a… prostě jsme jeden druhému vylili své nitro, abychom si ulevili.”

„Řekl vám, kdy toho muže zabil?”

„Prý se to stalo někdy na počátku šedesátých let v Tangeru. V opilecké hádce do něj strčil, ten člověk spadl a udeřil se do hlavy tak nešťastně, že zemřel. Nějak se to podařilo ututlat. Zaplatil jakési peníze a odjel ze země.”

„Nezdálo se vám, že si vymýšlí?”

„Proč by si měl o sobě vymýšlet něco takového?”

„Myslíte kromě toho, aby vám ukázal, že každý má své problémy, a uklidnil vás? Já bych věděl. Třeba proto, aby se udělal tajemným – aby dodal své osobnosti to, co jí naprosto chybělo.”

„Co vám na to mám říct? Asi jen to, že jste ho neviděl, když o tom mluvil. Neviděl jste, co ho to stálo.”

„Dobře, máte pravdu. Jenže to bylo před čtyřiceti lety…”

„V případě Raúlovy vraždy jste byl ochoten jít stejně daleko do minulosti,” namítla. „Řekl jste, že tam to mohlo začít. Tady máte další minulost, v níž to mohlo začít.”

„Problém je v tom, že moji nadřízení ode mě chtějí řešení přítomnosti, ne exkurze do minulosti,” řekl Falcón. „Nemůžu dokázat ani to, že váš manžel a Ramón byli v Tangeru spolu, že se tam znali. Neexistuje o tom sebemenší indicie.”

„Raúl představil Ramóna vašemu otci. Dal mu doporučující dopis, když Ramón odjížděl do Tangeru.”

Falcónovi se v této souvislosti vybavila jiná nevysvětlená okolnost. „Co se vlastně mezi Raúlem a mým otcem stalo?” zeptal se. „Pokud vím, po návratu do Sevilly se přestali stýkat.”

„Nevím, k čemu mezi nimi došlo. Raúl o tom nemluvil, a když jsem se ho na to zeptala, neodpověděl mi.”

„Dobře,” řekl Falcón a vrátil se k původnímu tématu. „Povězte mi, jaký byl současný vztah mezi Ramónem a vaším manželem – samozřejmě před jejich smrtí.”

„Jaký vztah máte na mysli?”

„Ramón vás přece představil Raúlovi, ne?”

„Doba před dvanácti lety je pro vás současnost?” podivila se. „Kde tedy začíná minulost?”

„Dobře. Tak co třeba období kolem Expa‘92? Jména, která jsem vám řekl, spojovalo…”

„To už je jen devět let. Jste na dobré cestě, vrchní inspektore.”

„Kdyby vás někdo jako dítě zneužíval, na jak dlouho, myslíte, že by vás to poznamenalo?”

Na druhém konci linky nastalo ticho. Tak dlouhé a hluboké, že se Falcón musel zeptat, jestli tam Consuela Jiménezová stále je.

„O jakých jménech mluvíte?” ozvala se konečně. „Co je mělo spojovat a jak to souvisí se zneužíváním dětí?” V jejím hlase zazněl hněv.

„To je součást policejního vyšetřování, takže vám nemohu odpovědět. Ale jedno z těch jmen znáte… Eduardo Carvajal.”

„Jestli chcete říct, že můj manžel nebo Ramón měli něco společného s nějakým pedofilním gangem, dám instrukce svému právníkovi, aby na vás podal žalobu.”

„Čtěte noviny…,” řekl, ale tón ve sluchátku mu oznámil, že zavěsila. Po několika vteřinách se ozval mobil. Od té doby, co se vrátil z banky, se nehnul od telefonů. Jako by se na něj napojoval celý svět. „Kde jste?” vyštěkl komisař Lobo.

, Ještě jsem nebyl schopen vyjít z domu,” odpověděl Falcón. „Beru jeden telefon za druhým.”

„Dobře,” řekl Lobo. „Čekám vás v kavárně na Plaza de Armas – v té, co je nejblíž Avenida del Cristo de la Expiración. Jsem tam za čtvrt hodiny.”

Ještě nikdy se s ním Lobo nesetkal jinde než v kanceláři. Když ho tedy nyní vyzval ke schůzce v kavárně, mohlo to znamenat jen jediné – že téma jejich rozhovoru je příliš citlivé, než aby ho probírali mezi betonovými zdmi policejního ředitelství, které mají uši.

Vyšel do patia, když znovu zaslechl zvonění telefonu na pevné lince. Vrátil se, zvedl sluchátko a přitiskl ho k uchu. Ticho.

,, Diga.”

„Co si teď myslíte o Ramónu Salgadovi, strýčku Javiere?”

„Hola, Sergio,” vyhrkl Falcón jediné, co ho v návalu adrenalinu napadlo.

„Takhle mě neoslovujte.”

„Pak ani vy mě neoslovujte strýčku,” řekl Falcón.

„Neodpověděl jste mi na otázku, co soudíte o sbírce Hieronymus Bosch vašeho starého přítele. Skvělé místo k ukládání takových věcí, že?”

„Jsou to ohavnosti, ale v téhle zemi máme na stíhání pedofilů zákony s příslušnými vysokými tresty. Není třeba, abyste…”

„Vím, kam míříte, vrchní inspektore. Raúl měl slabost pro mladé dívenky a Ramón zase pro mučené chlapce… Náramně zajímavé.”

„A Eduardo Carvajal?”

Ticho.

„Přestaňte zabíjet, Sergio,” řekl Falcón. „Už toho nechte.” „Nikoho jsem nezabil,” odpověděl muž na druhém konci linky. „Nemusel jsem to dělat.”

„Co váš palec?” zeptal se Falcón, ale telefon už byl hluchý.

Tiskl sluchátko, jako by ho chtěl rozdrtit. Ztratil ho. Teď věděl, na co se ho měl zeptat a jak postupovat, ale už bylo pozdě. Vztekle zavěsil a vyšel z domu.

Cestou po Calle Pedro del Toro uvažoval, co mohlo znamenat, že Sergio na jméno Eduardo Carvajal reagoval mlčením. Dospěl k závěru, že to bylo mlčení někoho, kdo to jméno nikdy neslyšel. Takže další slepá ulička.

Plaza de Armas se v poslední době změnilo v jeden velký útulek pro bezcílné existence, které tu bloumají po obchodech, postávají v bufetech s rychlým občerstvením a posedávají po kavárnách. Lobo seděl sám u stolu blízko starého vchodu. Byl v plášti, který se zdál příliš těžký na teplý jarní den, a před sebou měl dva šálky kávy.

„Vypadáte unaveně, vrchní inspektore,” řekl na přivítanou.

„Před chvílí jsem mluvil s naším vrahem.”

„Pořád se dobře baví?”

„Nebyl jsem na něj připravený po všech těch telefonátech, které mě dnes ráno stíhaly jeden za druhým,” řekl Falcón. „Navíc mě zmátl tím, že mě oslovil, strýčku’, takže jsem se ani nezmohl, abych se ho zeptal, odkud má mé číslo.”

„Jaké číslo?”

„Staré telefonní číslo mého otce. Nikdy ho nikomu neříkal.”

„Možná ho našel v Salgadově domě.”

„Možná.”

Falcón mu řekl to podstatné, co se dozvěděl z ranních telefonátů. Lobo bubnoval prsty do okraje stolu.

„Zdá se, že jste ho tím Carvajalem překvapil,” poznamenal potom. „Vypadá to tak, a to mě zneklidňuje.”

„Takže od seňory Jiménezové jste se o vztahu jejího manžela ke Carvajaloví nic nového nedozvěděl…, nepočítám-li to, že ji rozzuřila vaše zmínka o pedofilech,” řeklo Lobo. „Co tedy nyní hodláte dělat, vrchní inspektore?”

„Myslím, že přes to všechno předám Salgadův počítač lidem z mravnostního. Třeba v těch svinstvech najdou nějaký spojovací článek s Carvajalem.”

„Možná s tím souvisí i důvod, proč tu spolu sedíme,” řekl Lobo. „To vaše MCA Consultores se ke mně vrátilo z jiného zdroje. Někdo se to musel dozvědět. Mluvil jste o tom s někým?”

„O některých členech správní rady jsem řekl seňoře Jiménezové, ale název společnosti jsem přitom nevyslovil,” odpověděl Falcón. „A když jsem viděl, co má Salgado v počítači, rozhodl jsem se říct svou novou teorii soudci Calderónovi. Přitom jsem se musel zmínit o MCA.”

„To je ono,” pokýval hlavou Lobo. „Touhle cestou se to dostalo k Leónovi. Hm… velmi zajímavé.”

„Že by to Calderón řekl Spinolovi nebo Bellidovi?”

„Jak myslíte, že se Calderón stal v šestatřiceti soudcem?” zeptal se Lobo.

„Zdá se dost schopný.”

„To ano, ale podstatnější je, že jeho otec se oženil se Spinolovou mladší sestrou. Jsou rodina.”

„Takže odkud se k vám to MCA vrátilo?” zeptal se Falcón.

„Všichni jsme vydáni na milost a nemilost svým sekretářkám,” povzdechl Lobo.

„A jaký to bude mít vliv na mé vyšetřování?”

„V každém případě nám to nebude přičteno k dobru.”

25.

Sobota 21. dubna 2001, Salgadova galerie, Calle Zaragoza, Sevilla

GALERIE BYLA OTEVŘENÁ, ale zela prázdnotou. V kanceláři v prvním poschodí probíral Ramírez seznam malířů a výtvarníků. Greta seděla proti němu se skloněnou hlavou, četla jména a on obdivoval temeno její hlavy. Oba sebou trhli, když ho uslyšeli přicházet. Falcón by přísahal, že zaslechl sršet jiskry sexuálního napětí mezi nimi. Bohužel musel Gretu požádat, aby je nechala na chvíli o samotě.

„Získali jsme jeho krev,” řekl. To Ramíreze zaujalo.

„V Salgadově domě?”

„Na podlaze a v Salgadových ústech.”

„V ústech?”

„Salgado ho zřejmě kousl, když mu tam cpal ponožky.” Ramírez se opřel dozadu, rozpřáhl paže a usmál se. „Takže teď už jen zbývá, abychom ho našli,” řekl. „V každém případě to Calderóna potěší. Až Sergia zatkneme, bude mít jednoduchý případ.” „A jak vám to jde s Gretou?” „Báječně.”

„Dejte dohromady seznam všech umělců, kteří při své práci používají film nebo video a jsou ze Sevilly nebo z Madridu.” „Proč z Madridu?”

„Dostali jsme od něj zásilku s madridským poštovním razítkem. Může bydlet tam.”

„A jakou věkovou hranicí to omezit?”

„Řekl bych pětačtyřiceti lety…, pokud jsou zdraví a fyzicky fit,” řekl Falcón. „Neznáte někoho na mravnostním, kdo by se podíval na ty soubory v Salgadově počítači a řekl nám svůj názor, odkud to svinstvo pochází?”

Ramírez přikývl, vždy ochotný prokázat někomu laskavost. Pro jistotu spolu znovu probrali Sergiův profil. Při odchodu se Falcón na schodech ještě otočil.

„Kdyby Greta o někom z těch vybraných věděla, že má francouzské vzdělání nebo že strávil nějaký čas ve Francii nebo v severní Africe, označte ho.”

*

Falcón překročil policejní pásku a vstoupil do Salgadova domu. Byl prázdný a po včerejším vyšetřování, kdy se zde pohybovala spousta lidí, bez života. Dokonce i smutek jako by vyvanul a zůstala jen prázdnota života osamělého muže, který si navykl žít podle vypůjčeného vkusu. Stěny místností v přízemí byly nalíčené na bílo. Nikde žádné starožitné ozdůbky, žádné fotografie v rámečcích, žádné cetky. Nábytek jednoduchý, vkusný. V obývacím pokoji visel pouze jeden obraz, téměř jednobarevná akrylová abstrakce. V pracovně uprostřed knihovny jediná vystavená fotografie – Ramón Salgado a Francisco Falcón. Drželi se kolem ramen a usmívali se.

Falcón vystoupil do podkrovní místnosti, z níž vedly dveře na malou střešní terasu. To byla předpokládaná cesta, kterou se Sergio dostal dovnitř. Felipe a Jorge zanechali místnost přesně v takovém stavu, v jakém ji našli. Dokonce i klíč vypadlý ze zámku ležel stále na podlaze u dveří. Falcón vytáhl mobil, zavolal Felipemu a zeptal se ho, co s klíčem udělali.

„Strčili jsme ho zpátky do zámku, aby do něj na zemi někdo nekopl a neztratil se,” odpověděl technik.

„V tom případě… se vrátil,” řekl Falcón.

„A kde je ten klíč teď?”

„Znovu na podlaze – tam, kde jsme ho našli,” řekl zamyšleně Falcón. „Povězte mi, Felipe, proč se zločinec vrací na místo činu.” „Protože tam něco zapomněl, ne?”

„To znamená, že něco ztratil,” uvažoval Falcón nahlas a díval se, jak se v sousední zahradě kývá vysoká palma a chřestí listy. Náhle se mu zježily chlupy na krku. Znehybněl a hodnou chvíli jen poslouchal. Co když je pořád ještě tady? Ne, za denního světla těžko. Přesto začal pomalu a systematicky prohledávat dům. Byl prázdný. Vrátil se do místnosti, kde našli Salgadovo tělo. Zůstal stát před stolem a představoval si, co se tu odehrávalo.

Salgado přišel k sobě ve chvíli, kdy mu Sergio znovu zacpával ústa ponožkami, a kousl ho. Sergio ho udeřil třikrát do tváře. Pak ustoupil a držel si palec nebo ukazovák. Kam s poraněním šel? Nejblíže se nabízela kuchyň. Zamířil tedy tam, nad dřezem si stáhl gumové rukavice a omyl si krvácející prst vodou. Zřejmě se ho zmocnila panika, protože mu prst dál krvácel a neměl po ruce nic, žádnou náplast, kterou by si ránu zalepil.

Kuchyňské utěrky. Utrhl kus z role papírových utěrek, obalil si jím prst a zamířil do koupelny. Stále byl však vyvedený z míry a taky vzteklý. Chtěl svou práci dokončit a co nejdřív zmizet. Vrátil se tedy k Salgadovi, připravil svůj hrozný vynález, uvedl ho do chodu, pak navolil na mobilu Falcónovo číslo a sledoval Salgadův smrtelný zápas. Potom rychle odešel.

Proč však volal dnes ráno? Něco ho znepokojovalo? A kdy vlastně zavěsil? Když se ho zeptal na palec? To mu poskytlo odpověď? Ano, tohle musel být důvod, proč hovor ukončil. Dozvěděl se, co potřeboval.

Náhle mu před očima vytanuly obrazy. Filmové kotouče paměti začaly promítat svá tajemství. Do koupelny vstoupila jeho matka, aby ho umyla a vydrhla mu záda namydlenou žínkou. Měla jít s otcem někam do společnosti a byla už částečně připravená. Stáhla si proto prsteny a dala je do mušle na kraji vany.

Vrátil se do kuchyně k dřezu. Už to začínal chápat. Proto Salgado vydržel ty tři údery do tváře. Kvůli prstenu. V zoufalé snaze zachovat si život cítil, že tímhle může něco získat. Stáhl svému trýzniteli zuby prsten přes kloub, a když si Sergio svlékal nad dřezem rukavici, spadl prsten do výlevky z nerezového plechu. Cinknutí kovu o kov musel zaslechnout, musel si toho všimnout. Jenže pokud prsten propadl odtokem do drtiče odpadu… Falcón ohmatal odtokový otvor. Byl opatřen vložkou z umělé hmoty, takže kdyby prsten padl na ni, žádné cinknutí by se neozvalo. Zmizel by beze stopy. Vytáhl tužkovou baterku a posvítil si do odtokového otvoru. Nic v něm neviděl. Znovu zavolal Felipemu a zeptal se ho na kuchyňský dřez. Technik přiznal, že ho prohlédli jen vizuálně.

Falcón našel pod schody skříňku s nářadím, odmontoval drtič odpadu, celý ho vzal a rozjel se s ním na policejní ředitelství. Felipe s Jorgem tam stále ještě byli. Rozebrali drtič a už na první pohled viděli, že mechanismus je poškozený, jako by zpracovával něco tvrdého a pevného. Vyklopili zbytky zeleniny a běžného odpadu na skleněnou tabuli, Jorge je rozhrnul a… tam to bylo – zdeformovaný stříbrný prsten.

„Nejspíš se ho pokoušel vytáhnout, a když se mu to nepodařilo, spustil drtič a zasekl ho,” řekl Felipe. „Pak už mu nezbylo než to nechat tak, protože na víc neměl čas.”

„Šlo by ten prsten upravit do původního stavu, abychom viděli, jak vypadal?” zeptal se Falcón.

Felipe začal pokroucený prsten zkoumat a po chvíli požádal Jorgeho, aby ještě jednou prozkoumal odpad z drtiče. Na prstenu byla patrná obruba pro vsazení kamenu, což znamenalo, že kámen vypadl.

„Sakra, to je zvláštní,” ozval se znovu Felipe. „Skoro bych řekl, že to byl původně ženský prsten. Podívejte…”

Měl kroužek pod zvětšovacím sklem, a když se k němu Falcón sklonil, upozornil ho na vnitřní plochu.

„Je tam patrná vložka, kterou je rozšířený,” řekl. „Materiál je trochu jiné kvality, ale udělané to je dobře. Pozná se to jen podle barvy stříbra.”

„Vy se ve stříbru vyznáte?”

Felipe zavrtěl hlavou. Jorge oznámil, že našel kámen. Byl to malý safír. Položili prsten na kousek plastelíny a vsadili kámen do obruby.

„Je to ženský prsten, o tom není pochyb,” prohlásil Felipe.

„Proč by muž nosil zvětšený ženský prsten?”

„Třeba proto, že mu ho dala milenka,” nadhodil Felipe.

„Kdyby vám nějaká žena dala ženský prsten jako upomínku, nosili byste ho?” zeptal se Falcón. „Dali byste si tu námahu a nechali ho zvětšit?”

„Asi ne. Spíš bych si ho nechal na památku – takový, jaký jsem ho dostal,” odpověděl Jorge.

„Takže pravděpodobnější vysvětlení je, že ten prsten patřil ženě, která zemřela,” řekl Falcón. „Že je to dědictví a ne dárek.”

„Ale to pořád nedává odpověď na vaši otázku,” namítl Felipe. „Proč nosí muž ženský prsten? Podle mě proto, že je pro něj nějak důležitý.”

„O tom by ti mohl něco říct Ramírez,” poznamenal Jorge. „Ten nosí ženský prsten.”

„Jak to víš?”

„Vy jste se nikdy nedivil, proč nosí prsten s třemi malými diamanty vsazenými ve zlatě?” obrátil se Jorge k Falcónovi. „A zvlášť on, Ramírez… Jednou jsem se ho na to zeptal. Řekl mi, že ho zdědil po babičce, a protože nemá sestru, která by ho nosila, dal si ho zvětšit a nosí ho sám. Měl prý babičku moc rád.”

„Takže, co nám to říká o Sergiovi?”

„Že nemá sestru,” odpověděl Jorge a oba technici se zasmáli.

„Znáte někoho, kdo by nám mohl o tom stříbru něco říct?” zeptal se Falcón.

„Svého času jsme se obraceli na jednoho starého klenotníka ve městě. Teď už je v důchodu, ale pořád má klenotnictví na Plaza del Pan. Ale nevím, jestli byste ho tam našel v sobotu odpoledne.”

Klenotnictví bylo zavřené a nikdo z okolních obchodů neznal majitelovu adresu ani telefonní číslo. Falcón zkusil jiné klenotníky, ale buď na něj neměli čas, nebo se mu nezdáli dost schopní. Vrátil se tedy do Calle Zaragoza a tentokrát u dveří galerie zazvonil pro případ, že se Ramírezovi podařilo dosáhnout ve sbližování s Gretou pokroku. Pak vzal za kliku, ale bylo zamknuto. Uvědomil si, že je čas oběda.

Sevřel sáček s prstenem a náhle mu cosi blesklo myslí. Mihlo se to jako třpytka ve vodě na rybářově vlasci a vzápětí to zmizelo v temnotě podvědomí. Vzpomněl si na otce, na to, jak říkával, že existují cenné myšlenky, které se zničehonic vynoří z hlubin a zase zmizí. Zastrčil sáček s prstenem do kapsy. Jakási žena, která právě zavírala vedlejší obchod, mu řekla, že Greta zřejmě šla na oběd do El Caira.

Ramírez a Greta seděli u baru, jedli olihně s červenou paprikou nadívanou tresčím masem a zapíjeli to pivem. Falcón si všiml, že se dotýkají koleny. Ukázal Ramírezovi prsten. Ten ho vzal a prohlížel si ho, zatímco mu Falcón referoval, jak k němu přišel.

„Určitě se nevracel pro něj, protože nemá žádnou cenu,” prohlásil Ramírez. „Stříbro a safír jsou levné materiály.”

„Může mít pro něj cenu v něčem jiném,” řekl Falcón. „Proto mi dnes ráno volal. Chtěl zjistit, jestli jsem ho našel.”

„Myslíte, že má strach, abychom nepoznali, jaký význam pro něj má?”

„Vzpomínáte si, co mi řekl, když mi volal poprvé? Ze mi chce povědět jakýsi příběh? Jsem přesvědčený, že tenhle prsten hraje v tom příběhu nějakou roli. Kdyby se nám podařilo zjistit jakou, zase by nás to posunulo o kus blíž k němu.”

, Jenže my příběh toho prstenu neznáme,” namítl Ramírez, jako by nechápal, proč Falcón přisuzuje tomu malému důkaznímu předmětu takovou váhu.

„Ale budeme ho znát,” řekl Falcón už na půl cesty k východu.,, Dozvíme se ho.”

Vyšel na ulici, ale stále mu zůstávaly před očima tváře těch dvou. Greta vypadala nejisté a z Ramírezova výrazu bylo zřejmé, že považuje svého šéfa za pomateného.

Vrátil se domů, a hned jak za sebou zavřel dveře, zamířil do otcova ateliéru. Věděl, že zbytek domu je prost všech pozůstatků otcova vlivu. Encarnación se s nimi vypořádala v několika týdnech po jeho smrti. Otevřel okenice a začal chodit kolem stolu uprostřed. Znovu se mu vrátila vzpomínka na matku, jak si sundávala prsteny, když ho šla koupat. Kde jsou vlastně všechny její šperky? Nejspíš je má Manuela. Vzal mobil a zavolal jí. Řekla mu, že nikdy žádné šperky po matce neviděla. V době, kdy matka zemřela, byla na šperky ještě příliš malá, a když se později ptala otce, kde všechny skončily, přiznal, že je ztratil při stěhování z Tangeru.

„Ztratil?” opakoval Falcón. „Jak může někdo ztratit šperky po zemřelé ženě?”

„Přece víš, jak to mezi ním a mnou bylo,” povzdechla Manuela. „Byl přesvědčený, že mě nezajímá nic jiného než peníze, takže když jsem si mu o něco řekla, vždycky měl snahu přinutit mě, abych ho málem prosila na kolenou. Ale co se týče matčiných šperků, nikdy jsem mu to potěšení nedopřála. Pokud vím, nic zvlášť cenného mezi nimi nebylo.”

„A na jaké její šperky si vlastně vzpomínáš?”

„Měla ráda prsteny a brože, ale nenosila náramky ani náhrdelníky. Říkala, že jí připadají jako okovy, které z ní dělají otrokyni. Neměla ani propíchnuté uši, takže nosila jen klipsové náušnice. Taky vím, že si moc nepotrpěla na drahé věci, a protože byla tmavá, dávala přednost stříbru. Myslím, že jediný její zlatý prsten byl snubní,” dodala Manuela, jako by čekala, že se jí na to zeptá. „A proč se o to vlastně zajímáš teď, v sobotu odpoledne?”

„Potřebuju si na něco vzpomenout.”

„Na co?”

„To kdybych věděl…”

„Poslyš, nechtěj, abych se ti vysmála… Měl by ses trochu uklidnit, bratříčku. Bereš tu svou práci moc osobně. Dej si od ní trochu odstup. Volal mi Paco, žes úplně zapomněl na náš zítřejší oběd.”

„Ty přijdeš taky?”

„Samozřejmě. A přivedu s sebou Alejandra a jeho sestru.”

Rychle vzpomínal, co Alejandrova sestra ráda jí, pak se s Manuelou roztržitě rozloučil a zavěsil. Zašel do přilehlého skladu, kde objevil otcovy deníky, a znovu prohlédl všechny krabice. Žádné šperky tam nebyly. Jediné, co našel, bylo pět srolovaných pláten. Když je rozvinul, vyklouzl z nich malý papír s jakýmsi nákresem a zapadl mezi krabice. Rozložil plátna v ateliéru. Nic mu neříkala. Věděl jen, že to nejsou otcovy práce. Vrstvy a vrstvy akrylových barev vytvářely zářivý efekt, jako když měsíční světlo proniká závojem oblačností. Znovu je svinul.

Setmělo se. Uvědomil si, že zapomněl nejen na jídlo, ale i na Salgadův pohřeb. Klesl na podlahu, opřel se o zeď a zůstal sedět s rukama svěšenýma mezi koleny. Cítil, že se ho zmocňuje zvláštní, neurčitá obsese. Nebyl však schopen uvědomit si, co je její podstatou. Zdálo se mu, že nepořádek v otcově ateliéru se přenesl do jeho hlavy. Jako by měl místo mozku chaotickou změť neorganizované a nemyslící hmoty. Zavolal Alicii Aguadové, ale odpověděl mu jen hlas na záznamníku. Zavěsil, aniž něco řekl.

Namátkou vytáhl z knihovny jakousi knihu a uviděl, že je za ní poměrně velký prostor. Obsese se znovu ozvala. Začal vytahovat knihy z polic a díval se, jestli za nimi něco není. Bylo. Za velkými knihami o umění objevil dřevěnou skříňku, kterou, jak si vzpomněl, mívala matka na toaletním stolku. Dokonce si vybavil, jak se v ní svými malými prstíky probíral šperky a představoval si, že je to pohádková truhla s pokladem.

Víko a boky skříňky byly vyzdobeny geometrickými maurskými vzory. Zkusil ji otevřít, ale nešlo to, přitom nikde neviděl žádný zámek. Zabýval se tím přes hodinu, až nakonec náhodou pootočil malým jehlanovitým výstupkem a víko skříňky se odklopilo.

Tváří v tvář matčiným šperkům se mu vybavila její podoba tak živě, že se k nim sklonil, jestli z nich po všech těch letech neucítí její vůni. Ne, zůstal jen chladný neživý kov. Rozložil jednotlivé kusy po stole. Klipsové náušnice, zčernalé stříbrné hrozny, stříbrná brož ve tvaru turecké šavle posázená ametysty, velký achát vsazený do hladkého stříbrného prstýnku… Jak řekla Manuela, žádné zlato. Zlatý snubní prsten si zřejmě vzala s sebou do hrobu.

Hleděl na všechny ty drobné předměty a čekal, jestli se mu znovu vrátí ta prchavá vzpomínka, jež mu jako třpytka blýskla myslí před Salgadovou galerií. Ale jediné, co opravdu ve své zjitřené vizi uviděl, byla mušle s prsteny a namydlená žínka, kterou mu matka drhla drobné tělo.

Výňatky z deníků Francisca Falcóna

2. července 1948, Tanger

Vytlačil jsem barvy na paletu, namočil do nich štětec a smísil je. P. ležela na divanu. Byla nahá, paži měla položenou na růžovém podhlavníku ve tvaru válce, nohy přes kotníky zkřížené. Její tělo je teď, v počínajícím těhotenství, plnější. Má náhrdelník, který jsem jí stáhl tak, aby jí těsně obepínal krk (nelíbilo se jito), a na zádech volně splýval dolů. Nanesl jsem na plátno první stopu barvy. Štětec po něm lehce sklouzl. Tak lehce, jako by ho barva tlačila vpřed. Jsem blízko. Velmi blízko.

17. listopadu 1948, Tanger

P. je jakoby nakynutá, břicho má nafouklé jako balon, prsa s velkými hnědými bradavkami se jí rozdělila a neforemně jí visí na bocích. Také aroma jejího těla je jiné. Mléčné. Zvedá se mi z něj žaludek. Nesnáším mléko, nedotkl jsem se ho od dětských let. Pouhá vzpomínka na mastný povlak, který vytváří v ústech a na jazyku, a na jeho kravský pach, mě nutí k dávení. P. pije před spaním sklenici mléka. Říká, že ji to uklidňuje a pomáhá jí to usnout. Já zase nemůžu usnout, když vím, že v ložnici je prázdná sklenice od mléka. Od srpna jsem nepracoval.

12. ledna 1949, Tanger

Mám syna. Váží tři kila osmdesát pět. Když jsem uviděl tu pomačkanou rudou tvářičku s chumlem černých vlasů, byl jsem přesvědčený, že mi omylem ukázali nějakého čínského novorozence. Pak jsem si uvědomil, jak křičí, a zhrozil jsem se, když jsem si představil, že tohle teď bude v mém domě pořád. P. chce, aby se jmenoval Francisco, ale já jsem namítl, že se to bude plést s mým jménem. Řekla tedy, že mu budeme od začátku říkat Paco.

17. března 1949, Tanger

… Řídím teď stavební projekty R. Spolupracuju s jedním galicijským architektem ze Santiaga a snažím se oživit jeho ponuré návrhy. Vlévám světlo do jeho ortodoxních struktur a on se kroutí jako vampýr za svítání. Zato Američan, pro kterého hotel stavíme, vypadá, že by mě chtěl políbit.

20. června 1949, Tanger

R. se dnes oženil se svou dětskou nevěstou. Gumersinda (jméno zděděné po babičce) vypadá a působí jako andílek… R. je vedle ní úplně jiný, než jakého ho znám – tichý, zdvořilý, pozorný a naprosto do ní zamilovaný, což je nepochybně důvod jeho proměny. Já však nevím, jak se v její přítomnosti chovat. Přemýšlím, o čem bych s ní měl konverzovat – o panenkách, o baletu, o pentlích na šatech? – a cítím se vedle nijako bandita z hor.

1. ledna 1950, Tanger

Hotel byl dokončen před Vánocemi a Nový rok jsme oslavili výstavou mých abstraktních krajin. Byl tam celý Tanger. Už první den se všechno prodalo. Ch. B. koupil dvě věci. Vzal si mě stranou a řekl mi: „Je to skvělé, Francisco, opravdu skvělé. Ale, víte, pořád čekáme… ” Zeptal jsem se, jak to myslí. Na co čekají? „Na opravdové dílo,” odpověděl. „Vraťte se k tělu, Francisco. K ženské figuře. Jen vy to dokážete.”

Dnes odpoledne jsem vytáhl jeden z dřívějších aktů uhlem a zopakoval jsem P, co mi řekl Ch. B. Souhlasila, že mi bude stát modelem. Když se svlékla, cítil jsem se jako klient prostitutky, ale přesto jsem se pustil do práce. „Pronto,” řekla P. Jako ta prostitutka. Její ramena jsou plná, stejně jako horní část paží, ňadra uhýbají do strany a břicho jí nad chumlem chlupů v klíně visí. Také stehna má příliš silná, kůži na kolenou povislou a na levém chodidle puchýř. Zeleň jejích očí ke mně plula jako proud olivového oleje. Podívala se za mě na staré kresby. „To už nejsem já, ” povzdechla. Řekl jsem jí, aby se oblékla. Odešla. Díval jsem se na svou novou kresbu jako muž, který byl s prostitutkou a selhal. Vzal jsem ji a roztrhal ji.

20. března 1950, Tanger

Zastavil se u mě R., aby mi řekl, že G. se narodil chlapec. Dítě je velké a porod byl dlouhý a těžký. R. je však celý dojatý.

17. června 1950, Tanger

P. je znovu těhotná. Zařídil jsem si ateliér mimo dům, abych měl víc klidu a prostoru. Našel jsem domek v zálivu s místností, do níž jde světlo ze severu a je z ní výhled přes úžinu na Španělsko. Mám tam obyčejnou postel a síť proti moskytům. Napnul jsem plátno, ale žádná barva mi nepřišla na mysl.

20. července 1950, Tanger

Dnes se ke mně přihnal rozzlobený C. s jakýmsi mladým Marokáncem v patách. Neviděl jsem C. od té hanebné svatební noci a nijak jsem toho nelitoval. Chtěl vědět, proč jsem mu o svém novém ateliéru neřekl. Můj sluha udělal čaj, posadili jsme se a kouřili. C. pak upadl do otupění a usnul. Vyměnili jsme si s jeho mladíkem pohledy a vlezli jsme si pod síť proti moskytům. Když jsem se později probudil, byl C. ještě vzteklejší a mladík si držel místo na tváři, kam ho jeho pán uhodil. Zdá se, že se do něj C. dočista zamiloval, a velmi ho popudilo, když viděl, že se chová jako levná děvka. Marně jsem se ho snažil uklidnit. Nakonec odešel a mladík se vlekl za ním a držel si oběma rukama rozbitý nos, z něhož mu na bílou košili kapala krev. Zavřel jsem za nimi, pohlédl na prázdné plátno a rozhodl se, že červenaje ta pravá.

15. února 1951, Tanger

Mám růžovou a klidnou dceru, což je po Pacovi vítaná úleva. Jeho křik hned po narození byl jen začátkem dlouhého období, v němž vytrvale a neoblomně prosazoval své požadavky. Oproti němu Manuela (jméno po matce P.) v jednom kuse spí a probouzí se, jen aby našpulila rtíky malé pusinky a trochu se od matky napila mléka.

8. června 1951, Tanger

Setkal jsem se s C. Narazil jsem na něj v baru La Mar Chica, z kterého se stal noční podnik hojně navštěvovaný aristokraty a všelijakými krasavci. Všichni strkají peníze Carmelle, která stále ovlažuje dusný vzduch děsivým pachem svých podpaží, a nevěnují skoro žádnou pozornost jejímu partnerovi Luisovi, i když je mnohem lepší tanečník. Neviděl jsem se s C. od onoho incidentu v mém ateliéru. Je zřejmé, že se mu nedaří dobře. Byl opilý, nepříjemný a měl snahu se hádat. Vypadal vyčerpaně. Pomyslel jsem si, že zkaženost a nemravnost jeho života si začínají vybírat svou daň. Spustil proti mně tirádu, navíc anglicky, aby z toho okolí něco mělo. „Ejhle – Francisco Falcón, malíř, architekt, kontrabandista a legionář! Mistr ženských tvarů. Víte, že jednou prodal obraz Barbaře Huttonové za tisíc dolarů? Vlastně ne obraz, jenom kresbu. Pár škrtů uhlem po papíře a už se mu snášely na hlavy stodolarovky.” Klidně jsem seděl a nevzrušoval se. C. měl své posluchače a chtěl se jim předvést. Věděl, že přišli na Carmellu, ne na Luise, a chtěl je trochu pobavit. „Ale dovolte mně, abych vám o tom slavném Franciscu Falcónovi a o jeho hlubokém pochopení pro ženské tvary něco řekl. Je to podvodník. Ano, Francisco Falcón neví o ženských tvarech zhola nic, zato je expert na chlapce – mohl bych vám vyprávět, jak si vychutnává jejich zadky a ptáky. To je jeho pravá specialita. Měl jsem to vědět, protože mě využíval jako pasáka…” V tomhle okamžiku se ho Luis odvážil požádat, aby ztichl. Teď už jsem byl hněvem bez sebe, ale nedával jsem to na sobě znát. Jenže C. nemínil ztichnout a vypálil proti mně další salvu hořkostí, která končila vylíčením mé svatební noci. To už ho však Luis chytil a vytáhl ven z baru. Už se nevrátili. Zvedl jsem se taky a následovali mě posluchači C, kterým došlo, že po tom, co vyslechli špínu, se už zřejmě nedočkají krve. Luis mi tedy odstranil C. z cesty, a i když jsem se cítil, že bych dokázal trhat listy z palem, šel jsem klidně domů.

12. června 1951, Tanger

C. našli mrtvého v jeho bytě v medíně. Měl rozmlácenou hlavu, že nebyl k poznání. Na místě objevili i mladíka, kterému C. rozbil u mě v ateliéru nos. Měl zakrvácené oblečení a byl obviněn z vraždy. Takhle tedy končí senzualista – polibky už neuspokojují, dotyky jsou příliš jemné, tak se časem sáhne k pohlavku, pak k ráně pěstí, až nakonec dojde na smrtící kyj.

18. června 1951, Tanger

Rozhodl jsem, že budu v letních měsících bydlet v ateliéru. V mém domě panuje zmatek, páchne to tam po pokálených plínkách a mléku a pořád tam někdo mluví nebo křičí. Raději ležím pod sítí proti moskytům a z okolního světa ke mně doléhá jen volání muezzína, který svolává věřící k modlitbám. Jeho hlas, tklivější než všechna Luisova flamenca, zní, jako by vycházel z břicha, rezonoval v hrudi a teprve pak vytryskl z úst. Ozve se vždy z ticha a jeho tajemná spiritualita nepotřebuje překlad. Patero volání denně a pokaždé jsem pohnut.

2. července 1951, Tanger

Při jednom z mála obědů, kterých jsem se zúčastnil doma, se mě P. zeptala, co dělám. Začal jsem jí obsáhle vysvětlovat, že se snažím malovat muezzínovo volání jako abstraktní oblohu, a ona mě přerušila. Slyšela prý jakési řeči, zlovolné pomluvy o nemravnostech, které tam snad páchám. Zdá se, že do jejího světa, soustředěného kolem dětí, pronikly zprávy od soudu s vrahem C. Rýpla do mě, aby vyzkoušela mou pevnost, jenže já jsem byl jako slizká ústřice, jež se stáhne, jakmile se jí dotkne cokoliv zvenčí. Abych P. uklidnil, navrhl jsem jí, ať mě přijde navštívit a podívá se, co v ateliéru dělám. Podařilo se mi to. Přesvědčil jsem ji o své bezúhonnosti a o životě v odříkání. Uvěřila mi. Jsem netvor. Ale Paco ve mně vidí spíš obra. Hihňá se a plácá mi ručkama do hlavy, když dělám, že ho chci kousnout do bříška. Jako by ten malý človíček nevěděl, co je to strach.

5. července 1951, Tanger

Probral jsem se z otupění vedle jakéhosi Mohammeda, nebo jak se jmenoval. Někdo klepal na dveře. Byla to P. Poslal jsem mladíka na střechu a otevřel jsem jí. Uvařil jsem čaj. P. chtěla vidět mou práci. Neměl jsem jí co ukázat a všelijak jsem se vymlouval. Dotkla se mě, aby mi dala najevo, že přišla kvůli něčemu jinému. Opět jsem uhýbal, protože jsem byl po odpoledni plném hrátek unavený a taky upocený a špinavý. P. začala být mým chováním podrážděná a vylila mi na bosou nohu horký mátový čaj. Poskakoval jsem po místnosti a skučel bolestí, i když jsem to dělal spíš z jiného důvodu. Doufám, že neslyšela, jak se ten parchant na střeše směje. Brzy potom odešla.

26. srpna 1951, Tanger

Začal jsem listovat svými deníky. Ohlížím se za všemi uplynulými roky a jsem užaslý a zděšený z toho, co mi pohled na ně odhaluje. Doufám, že mé zápisky nebude nikdy nikdo číst. Jestliže bych si někdy získal svou prací slávu, jak by poznamenalo mou genialitu, kdyby vyšel jejich obsah najevo? Vždyť to nejsou deníky, ale zpověď, soupis přiznání. Není to ušlechtilé líčení uměleckých zápasů unaveného mistra, ale spíš bezcenné poznámky zvráceného lotra. Uvědomil jsem si, že moc kouřím a trávím málo času v dobré společnosti, třebaže nevím, kde bych ji teď měl najít. Američan Paul Bowles, o němž jsem se zmínil dřív, měl úspěch s knihou, kterou jsem se neobtěžoval přečíst. Snažil jsem se ho vyhledat, ale je pořád někde pryč. Chodím do Deanova baru, ten je však plný opilců a ztracených existencí, mezi nimiž je marné hledat jakoukoliv myšlenku. A zbytek jsou turisté, kteří myslí na jiné věci. Kontakt s lidmi z okruhu B. H. se mi nepodařilo udržet a Ch. B. je pryč. Vzdal jsem se naděje na dobrou společnost.

Dostal jsem zprávu od Ch. B., že prodal dva mé obrazy jakýmsi bohatým Američankám v Texasu. Prý za značně vysokou cenu, naznačil mi. Jenže já jsem spíš doufal, že mě dostane do Muzea moderního umění. Snažil se mě uklidnit výrokem, který mu svého času řekl Picasso – že umělecké galerie jsou jen spousta klamu. Jenže to se lehce vyhlašuje někomu, jehož obrazy visí v těch nejlepších galeriích po celém západním světě.

17. října 1951, Tanger

R. mi řekl, že jeho G. je opět těhotná. Oba jsou šťastní, ale po poslední zkušenosti s jejím těžkým porodem mají strach. Žasnu nad tím, jak se mohl on, ztělesnění bezohledné tvrdosti, změnit v tak přecitlivělého člověka. Při vzpomínce na to, jak jeho žena trpěla, se doslova chvěl. Když jsem o těhotenství G. řekl P, dívala se na mě s takovou touhou, že mi bylo hned jasné, proč za mnou tenkrát v červenci přišla do ateliéru.

8. února 1952, Tanger

R. rozprodal všechny lodě našim konkurentům a dostal za ně nejvyšší tržní ceny. Vyprázdnil rovněž sklady a pronajal je týmž lidem, kterým prodal lodě. Překvapilo mě to, ale on mě ujišťuje, že výnosnost pašování už dosáhla vrcholu a teď bude jenom klesat. Američané prý začínají vyjednávat, aby mohli ve Španělsku zřídit vojenské základny, jimiž by čelili nastupující sovětské hrozbě. R. je přesvědčen, že jim to Franko dovolí, aby se udržel u moci. Tím samozřejmě dojde i k rozvoji obchodu a nebude třeba pašovat.

20. dubna 1952, Tanger

Druhý porod G byl ještě mnohem těžší než ten první. Došlo dokonce k takovým komplikacím, že se lékaři zeptali R., koho mají zachránit, zda rodičku nebo dítě. R. se rozhodl pro G, protože bez ní nemůže žít. Možná tohle G pomohlo, že se vzchopila a nakonec porod dopadl dobře pro ni i pro dítě. Pod dojmem blízkosti tragédie jsme se však opět já a P. sblížili a vrátili se do starých dní. Dokonce jsme znovu vzkřísili něco z naší někdejší vášně. Odpoledne za mnou P. přišla do ateliéru a zastihla mě při práci. Milovali jsme se. Malování mi jde teď lépe než dřív, ale zachytit ztracené okamžiky a přitáhnout je zpět se mi stále nepodařilo.

18. listopadu 1952, Tanger

Na recepci v hotelu El Minzah jsem se seznámil s Mercedes, španělskou ženou amerického bankéře. Její manžel koupil v galerii Ch. B.v N. Y. jeden můj obraz, takže mě znala jako starého přítele, jak řekla. Po letech strávených v Americe se vrátila coby moderní žena, dosti odlišná od typické Španělky z druhé strany úžiny. Pozval jsem ji do svého ateliéru a ona přijela hned následující den v cadillaku s šoférem, kterého pak poslala pryč. Udělal jsem čaj. Opřela se na verandě o zábradlí a dívala se na moře. Má chlapeckou postavu s úzkými boky, malými ňadry a štíhlýma svalnatýma nohama. Ukázal jsem jí nějaké abstraktní tangerské krajiny, v nichž si povšimla jistých kubistických prvků z Braqueho, plujících v zářivých pruzích barev. Prý něco podobného viděla na jednom Rothkově obraze v N. Y. Jsem uchvácen její inteligencí. Od počátku jsem věděl, že jeden druhého přitahujeme, a brzy jsem poznal, čeho je její pevné, drobné tělo schopné — nebo spíš, čeho je schopná její mysl. Přes svou amorálnost jsem měl pocit, že v našem konání byla obsažena zvláštní hříšnost. Když dospěla k vrcholu, zcela popustila uzdu své vášni, jako by jí na ničem nezáleželo (určitě ne na muži, do něhož v tu chvíli vrážela pánví), a divoce vyla jako vlčice. Nakonec jsme oba spadli na podlahu. Zůstala tam ležet se skelným pohledem upřeným na strop, s tvářemi rudými, rty zbělelými a vystouplou žílou na krku, v níž jí prudce tepala krev. Je to osvěžující poznat takovou intelektuální kultivovanost, pod níž dřímají nespoutané živočišné touhy. Vidím však jedno nebezpečí. M. je schopná strhnout mě s sebou tam, kde přestávají platit jakákoliv omezení. Zřejmě opravdu všechno souvisí se vším. Jsme v Tangeru, zajatci mezinárodní zóny Maroko, kokpitu Afriky, kde se vytváří nový druh společnosti, v níž neplatí žádné zákony. Vlády evropských zemí zde umožnily vznik chaosu, z něhož povstala nová úroveň humanity, která nedodržuje obvyklé zákony společenství, ale hledá jen uspokojení svých potřeb. Nezdaněné, neřízené obchodní podnikání v mezinárodní zóně se vyžívá v úsilí vyhnout se, pokud to jen jde, jakýmkoliv formám morálky. Jsme mikrokosmos příštího moderního světa, kultura v Petriho misce v laboratoři lidského pokroku. Nikdo v budoucnu neřekne „Jo, Tanger, to byly časy!”, protože každý budeme ve svém vlastním Tangeru. A o tohle jsme se v posledních čtyřech desítkách let rvali po celém světě jako psi.

15. března 1953, Tanger

Když R. prodal všechny naše pašerácké lodě, koupil si jachtu. Má ji jako hračku, na níž by se mohl projíždět sem a tam a vypadat jako úspěšný podnikatel. Možná bych si mohl něco podobného dovolit i já za peníze z partnerství s ním a z prodeje obrazů, které mi zprostředkovala M. v N. Y., ale vím, že by mi to nepřinášelo uspokojení. Je mi skoro čtyřicet, jsem zdánlivě úspěšný, ale uvědomuju si svůj problém, od něhož moje mysl utíká, jak jen může. Nic z toho, co mám, není výsledek mého snažení. Celý můj život zorganizoval R., přinejmenším stejně, jako mi ho organizovali v legii. Pak je tu P, má múza, bez jejíž inspirace by nevznikly mé slavné akty. A M., která mi udělala jméno v Americe, takže teď dobře prodávám v N. Y. Ale já sám jsem mušle. Klepni do mě a ozve se má prázdnota.

2. dubna 1953, Tanger

Úspěch Paula Bowlese přitáhl do naší malé Utopie zástupy amerických spisovatelů a malířů. Setkal jsem se s jedním z nich, mužem jménem William Burroughs, který nevytvořil nic pozoruhodného – aspoň podle mého mínění -, ale zato před sebou hrne obrovskou pověst. Zastřelil v Mexiku svou Ženu, když se pokoušel napodobit kousek Viléma Telia. Kulka z jeho zbraně nezasáhla sklenici, kterou si postavila na hlavu, ale udělala jí díru do mozku.

Vyprávěl mi to v baru La Mar Chica jeden Američan a tvářil se při tom tak pobaveně, jako by to byla scéna z nějakého filmu. Pohlédl jsem zvědavě směrem, kde W. B. seděl, a čekal jsem, že uvidím fascinující zjev rozervaného umělce, ale spatřil jsem bankovního úředníka, jací chodí běžně po Tangeru, pouze s tím rozdílem, že tenhle měl lebku podobnou postavě na obraze Edvarda Muncha Výkřik. Řekl jsem mu to, když jsme se později seznámili, a on odpověděl: „Už se nikdy nedozvíme, jak ten bastard věděl, co má přijít. A řeknu vám, že takhle někdy vidím nebe…, přesně tak. Víte, jak to myslím – jako krev.” Jeho přitažlivost spočívá v tom, že je neustále připravený k zuřivému výbuchu, a svou zuřivost pouští ze řetězu na každého ve své blízkosti, kdo se mu nelíbí. Ale já si myslím, že tu pravou zuřivost si schovává pro sebe. Je jako skučící zvíře, a to mi připomnělo toho šíleného chlapce, kterého kdysi viděl R. připoutaného řetězem v horách. Zároveň mě to přivedlo blíž k tomu, že jsem pochopil, proč jsem si začal psát deník.

28. června 1953, Tanger

Mám tři životy. S P. a dětmi jsem řádný člověk a otec rodiny, což jsou přívlastky vyhrazené omezenému duchu. Jsem klidný, skoro by se dalo říct spokojený, ale mou hruď přitom nafukuje zívání nebetyčnou nudou. Dívám se na R, dokonalou matku, a nemohu pochopit, jak kdy mohla být mou múzou. Můj druhý život se odehrává v ateliéru. Opět jsem se v práci posunul dál. Tangerské krajiny se vyvinuly v něco jiného. Široká rudá obloha krvácí do masivního černého kontinentu a mezi tím se nachází přechodná civilizace. Mé pracovní úsilí přerušují jen chlapci, kteří ke mně chodí, aby si vydělali pár peset. A třetí život žiju s M., svou partnerkou do společnosti a svým deviantem.

23. října 1953, Tanger

Ch. B. pozval mě a P. na večer s B. H. Nebyl jsem tím nadšený. Nechci, aby se mé životy prolínaly. Přišli jsme do paláce Sidi Hosni a jako obvykle jsme čekali na hostitelku obklopeni jejím pohádkovým bohatstvím. Na P. to neudělalo žádný dojem a nudila se. Naštěstí se jí ujal Ch. B., a přes svou chabou španělštinu ji dokázal okouzlit. B. H. se objevila až ve chvíli, kdy už jsem se chystal navrhnout, že odejdeme. Při setkání s P. ji něco napadlo. Odvedla nás chodbou k místnosti střežené obrovským Núbijcem. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem P. nikdy neřekl, že její akt visí zde, v tomto paláci. B. H. ji zavedla přímo před něj. Vyjímal se na čestném místě vedle Picassa. P. na obraz hleděla, jako by uviděla, že někdo ubližuje jejím dětem. Pak upřela své zelené oči na mě a já jsem věděl, že mě považuje za zrádce.

Naše hostitelka si ničeho nevšimla. Potom se nás opět ujal Ch. B. Cestou domů P. mlčela, jen podpatky jejích bot klapaly po dlažbě, zatímco já jsem se zahanbeně vlekl za ní a díval se jí na záda jako žebrák.

19. února 1954, Tanger

R. odjel do Rabatu a Fésu, aby jednal s francouzskými a marockými úřady. Požádal mě, abych jel s ním, ale právě teď pracuju na velkém abstraktním obraze, který, jak doufám, mě posune výš, abych nezůstal na „béčkovém seznamu ” ceněných malířů, jak říká Mercedes. Chce, aby mě za Atlantikem řadili hned vedle Jacksona Pollocka, Marka Rothka a Willema de Kooninga. Myslí si, že mé abstraktní krajiny jsou stejně silné jako Rothkovy. Dívám se na Rothkovy věci a vidím, že on přistupuje ke svým námětům z jiného úhlu. Míří výš, hledá duchovní prvek, zatímco já se obracím k temnotě a dekadenci.

3. března 1954, Tanger

R. se vrátil velmi povzbuzený byrokraty. Znepokojil mě, když mi sdělil, že se pouští do podnikání s Marokánci. Řekl jsem mu, že nerozumí jejich uzavřené povaze — tomu, že dokáží chytit do pasti i nejmazanějšího podnikatele. Jenom mávl rukou a prohlásil, abych neměl obavy. Nebudu se mu do toho plést.

18. června 1954, Tanger

Jednou odpoledne jsem se zastavil doma v medíně a překvapilo mě, že tam P. není. Děti si hrály v patiu samy. Paco byl toreador a jeho sestřička býk. Paco před ní mával košilí a Manuela se batolila proti ní a vždycky ji rozradostnilo, když se ocitla na druhé straně. Nechápu, jak na tu hru přišli, když Paco nikdy na corridě nebyl. Jsem od jejich života tak odtržený. Ale kde je P.? Nikdo nevěděl. Hrál jsem si s dětmi a dělal jsem Pacovi trochu nebezpečnějšího býka. Překvapilo mě, jak obratně si s tou košilí počíná, a chápal jsem Manuelinu radost. Brzy mě to však přestalo bavit a vrátil jsem se do ateliéru.

20. prosince 1954, Tanger

Měli jsme štěstí, že jsme unikli horšímu debaklu. Ceny nemovitostí se zhroutily. Všechny naděje, že se Tanger stane africkým Monakem, pohasly. To přinutilo R., aby vzal veškerý svůj kapitál a odletěl do Švýcarska, kde otevřel účet na mé jméno a vložil na něj neuvěřitelnou sumu pětaosmdesáti tisíc amerických dolarů, což je podstatná část mého podílu z výnosu našeho desetiletého společného podnikání. Přijal jsem to bez námitek a udělali jsme si na oslavu večeři, na jejímž konci jsme se objali. Tím se uzavřela naše společná éra a R. teď chce jít svou vlastní cestou.

17. května 1955, Tanger

Poprvé po dlouhé době mě P. vyhledala v ateliéru. Zašla za mnou tři dny po sobě a pokaždé jsme se milovali. M. je se svým manželem v Paříži, a tak nás vyrušil jen mladík, kterému jsem dal peníze a poslal ho pryč. Byl jsem zmaten náhlým vzplanutím vášně P, ale potom jsem si uvědomil, že jsem v době nepřítomnosti M. chodil domů častěji. Asi jsem se tím v očích P. přece jen rehabilitoval.

Když odešla, ležel jsem pod sítí proti moskytům a uvažoval o tom, jestli se jí podařilo vymámit ze mě další dítě.

11. července 1955, Tanger

Jak se někdy věci scházejí. Dnes je mi čtyřicet a P. mi oznámila, že budu znovu otcem. R. uložil na můj účet dalších pětadvacet tisíc dolarů a naše partnerství bylo oficiálně ukončeno. Manžel M. požádal o rozvod, protože našel zalíbení v dvaadvacetileté texaské dívce, a je připraven koupit si souhlas své ženy za značnou sumu. Já jsem přešel od abstrakce zpátky k figurativní malbě. Možná mě k tomu inspiroval de Kooning, který se odvrátil od pestrých a chaotických cákanců Vykopávky a přiklonil se k Ženám. Anebo je to jinak? Možná se jen snažím dospět k tomu, o čem sní Ch. B. A já také. Dnes jsem pracoval, dokud bylo světlo. Teď se chystám na večeři s rodinou. Jediné, co cítím, je naprostá beznaděj.

1. listopadu 1955, Tanger

Minulý měsíc byl povolán z exilu na Madagaskaru, kam ho před třemi lety poslali Francouzi, sultán Mohammed V. Má se vrátit někdy během listopadu. To je počátek konce, ačkoliv, soudě z chování zdejší mezinárodní komunity, to na to zatím vůbec nevypadá. Všichni dál vesele kšeftují, zatímco Řím hoří. A proč by si měli dělat starosti? Já taky hořím, ale pro M., která byla celé měsíce pryč, aby uspořádala věci kolem rozvodu. Všechny nás jednou stráví oheň.

12. ledna 1956, Tanger

Mám dalšího syna. Rozhodl jsem se, že se bude jmenovat Javier. Tohle jméno se mi vždycky líbilo a nemá nic společného s rodinou. Bylo to poprvé, co jsem se podíval na svého potomka, a necítil jsem nával otcovské lásky, ale spíš vzrušující pocit naděje. Tohle dítě, se svými zaťatými pěstičkami a svraštělou tvářičkou, ve mně z nějakého důvodu vyvolává myšlenky o tom, ze jsou možné velké věci. Věřím, že Javier bude jasně zářící světlo v čtyřicátém prvním roce mého života.

28. června 1956, Tanger

Ležím na zádech pod sítí a na hrudi mám Javiera. Držím ho a mé prsty obepínají celé jeho tělíčko. Spí, jen občas se pohne a hledá u mě zdroj mléka. Jak brzy vstupuje zklamání do našich životů.

Pracuju a Javier leží na prostěradle. Mluvím k němu, vysvětluju mu své představy a inspirace. Zvedl nožky a natáhl k nim ruce, jako by mi chtěl posměšně zatleskat. Dívám se na něj a cítím, že ve mně pukají malé trhliny. Jeho měkké, drobné tělíčko, hnědé oči, hlava porostlá chmýřím, to všechno se spojuje, a jako dláto mi to proniká mezi žebra a otevírá mě to.

26.

Neděle 22. dubna 2001, Falcónůvdům, Calle Bailén, Sevilla

V JEDENÁCT HODIN dopoledne přišla Encarnaciónina neteř Juanita. Falcón byl však stále ještě jako zhlouplý, protože si ve čtyři ráno vzal další prášek na spaní a po něm usnul, jako by ho do vody hodil.

Osprchoval se a natáhl si šedé kalhoty, které mu však byly v pase tak volné, že si musel najít opasek. Ani sako mu pořádně nesedělo v ramenou, jako by byl po nemoci. Podíval se do zrcadla – tváře měl povislé, oči zapadlé a temné. Obracel se ve svou vlastní představu šílence.

Juanita pobíhala po kuchyni v černých teniskách a skřípala podrážkami po podlaze. Čas od času si odhodila dozadu záplavu černých vlasů, aby jí nepřekážely. Falcón zkontroloval ledničku, jestli je v ní připraveno dost fina a manzanilly, a potom zašel do sklepa pro červené víno, které budou pít k pečenému jehněti.

Sklep byl v zadní části domu pod ateliérem. Kdysi, když ještě dělal fotografie, tady měl temnou komoru, ale od rozchodu s Inés sem nevkročil. Zařízení fotokomory tady však stále bylo, stejně jako šňůra s kolíčky na sušení vypraných zvětšenin. Chvíli přemýšlel, jestli mu chybí vzrušení, které se ho vždy zmocnilo, když ponořil čistý arch fotografického papíru do vývojky a sledoval, jak z něj pomalu vystupuje tvář nebo postava. Je to tak podobně v jeho hlavě? Zřejmě ano. Potřeboval by nějakou vývojku, která by vynesla všechny ty latentní obrazy, uložené v hlubokých vrstvách paměti, na světlo vědomí a vyřešila tak jeho problém.

Regál s láhvemi vína byl rozdělen na dvě části – francouzskou a španělskou. Francouzských vín, drahých a ceněných značek, jež pocházela ještě z otcových zásob, se dosud nedotkl. Teď však cítil, že je k tomu vhodná příležitost. Poslední odstavec otcova deníku, který včera četl, mu vehnal slzy do očí a zaplavil ho vlnou příchylnosti k němu. Laskal se s představou, že jeho otec byl šlechetný člověk. Cítil, že jejich pouto se ještě upevnilo, a byl ochoten mu odpustit všechny jeho hříchy, zkaženosti a nevěry. Vytáhl z regálu láhve Cháteau Duhart-Milon, Cháteau Giscours, Montrachet, Pommard a Clos-des-Ursules, odnesl je nahoru do jídelny a položil na příborník.

Když vycházel ze sklepa podruhé, padl mu zrak na jakousi urnu ve výklenku nad dveřmi, které si nikdy nevšiml.

Nebyla vyšší než patnáct centimetrů a zdála se příliš malá na to, aby obsahovala lidské ostatky. Postavil láhve na zem, odnesl urnu na stůl své někdejší fotokomory a rozsvítil lampu. Nádoba z neglazované terakoty a bez jakéhokoliv označení neměla žádné víko a byla uzavřená jakousi zátkou, zřejmě z hlíny, zalitou voskem. Falcón odloupl vosk, odstranil zátku a vysypal část obsahu na stůl. Bylo to cosi zrnitého, žlutavě bílého. Některé větší kousky byly docela ostré. Obracel je prstem a zkoumal je. V hromádce také objevil hnědé kousky a náhle se ho zmocnil pocit, že je to cosi morbidního, něco jako rozdrcená kost. Téměř ucukl a nechal to na stole tak, jak to bylo.

Nejdřív přijel Paco s rodinou. Zatímco ženy odešly nahoru a děti se honily po galerii, Paco donesl z auta celou domácí šunku, kterou přivezl z Jabuga v horách Sierra de Aracena. Našli v příborníku stojan, upevnili ji na něj, Paco pak naostřil dlouhý porcovací nůž a začal z ní odkrajovat tenké plátky tmavě červeného masa, zatímco Javier naléval do sklenic fino.

Juanita prostřela stůl v patiu, postavila na něj olivy a Paco k tomu přidal velký talíř s plátky šunky. Pak přijela Manuela se svou společností a všichni stáli v patiu, popíjeli fino a okřikovali děti, aby přestaly běhat a dělat hluk. Žádný z dospělých neopomněl říct Javierovi, že je pohublý – jen Alejandrova sestra, která byla sama hubená jako kudlanka nábožná, si tuhle poznámku odpustila.

Paco byl ve svém živlu a nadšeně mluvil o svých býcích. Dopoledne je veterinář prohlédl a konstatoval, že jsou všichni v perfektním stavu a připraveni pro zítřejší corridu. Na retintovi bylo stále vidět zranění po rohu, ale už byl v plné síle. Paco mu dal jméno Biensolo a prozradil Javierovi jen to, že má rohy stočené neobvykle nahoru a prostor mezi nimi je dost úzký. „Bude těžké zasadit mu smrtící ránu, i když skloní hlavu,” dodal.

Kolem čtvrté zasedli ke stolu, aby se pustili do pečeného jehněte. Manuela si okamžitě všimla výborné kvality vína a zeptala se „bratříčka”, kolik takových láhví ještě ve sklepě ukrývá. Javier jí pověděl o urně a odvedl tak její pozornost k jinému tématu. Řekla, že se na ni musí podívat, a když bylo po jídle a Paco si zapálil svůj první montecristo, vynesl Javier urnu ze sklepa. Manuela ji hned poznala.

„To je zvláštní,” řekla, „táta ztratil mamčiny šperky, ale tohle sem z Tangeru přitáhl.”

prosím tě, Manuelo, přece víš, že nikdy nic nevyhodil,” poznamenal Paco. „Nic ze svých věcí. Ale tohle je mamčino. Stálo to dva nebo tři dny na toaletním stolku…, asi měsíc před její smrtí. Zeptala jsem se jí, co to je, protože to bylo tak jiné než všechno ostatní, co tam měla. Myslela jsem, že v tom má nějaký lektvar od té své Rífky. Odpověděla mi, že urna obsahuje ducha pravého génia a nikdy se nesmí otevřít. Zvláštní, že?”

„Řekla ti první, co ji napadlo, aby od tebe měla pokoj,” prohlásil Paco.

„Ale vidím, že tys ji otevřel,” obrátila se Manuela k Javierovi. „Byl v ní nějaký džin?”

„Ne,” odpověděl. „Spíš to vypadá na rozdrcené kosti nebo zuby.” „Kosti a zuby? To není moc duchovní záležitost,” řekl Paco. „Spíš morbidní,” souhlasil Javier.

„Myslela jsem, že po vší té krvi, kterou jsi ve své profesi viděl, by právě s tebou nemuselo trochu starých vyschlých kostí hnout,” podotkla Manuela.

„Rozdrcených kostí,” řekl. „To ve mně vyvolává dojem něčeho násilného.”

„Nemůžeš vědět, že to jsou lidské kosti. Mohou pocházet z nějaké staré krávy nebo jiného zvířete.”

„Ale proč matka říkala, že je v tom, duch pravého génia’?” zeptal se Javier.

„Přece víš, kdo jí to dal, ne?” řekl Paco. „Táta…, někdy těsně před její smrtí. Tenkrát se v našem domě děly podivné věci, vzpomínáš si na to? Mamka rozdělala v patiu oheň. Přišli jsme ze školy a vedle fíkovníku bylo černé vypálené kolo.”

„Byl tenkrát ještě moc malý,” poznamenala Manuela. „Ale máš pravdu, tu urnu jí dal táta druhý den potom. A ještě jedna zvláštní věc se tenkrát stala – ta nádherná soška, kterou jí dal rok předtím k narozeninám…, ta v tu dobu zmizela. Mamka ji měla vedle zrcadla. Vím, že ji měla moc ráda. Zeptala jsem se jí, co se s ní stalo, a mamka mi odpověděla:, Bůh dal a Bůh zase vzal’.”

„Někdy v tu dobu taky začala chodit skoro každý den na mši,” dodal Paco.

„Ano, vzpomínám si,” přitakala Manuela. „Předtím na ni chodila sotva jednou v týdnu. A ještě přestala nosit prsteny, Nechala si jen takový levný s achátem, který jí dal taťka k narozeninám. Pamatuješ si na něj, bratříčku?”

„Nepamatuju,” zavrtěl hlavou.

„Při večeři na oslavu jejích narozenin jí dal dárek. Rozbalila ho, vytáhla malou skříňku a najednou její víko odskočilo, a jak zevnitř vyletěla květina z papíru, bouchlo tě to do nosu, protože jsi byl zvědavý a strkals tam hlavu. A v té květině byl prsten. Bylo to náramně romantické a mamku to velmi dojalo. Vzpomínám si, jaký měla v tu chvíli výraz.”

„Musela vědět, že se jí něco stane,” řekl Paco. „Pořád chodila na mši, nosila jen ten jediný prsten od otce… Stejně to bylo se mnou, když mě nabodl ten býk v La Maestranze.”

„V čem to bylo stejné?” zeptal se Javier, fascinovaný všemi těmi starými vzpomínkami. Dokonce si při Manuelinu vyprávění sáhl na nos, jako by si chtěl připomenout, jak ho do něj víko skříňky udeřilo.

„V tom, že jsem věděl, že se něco stane.”

„Jak jsi to věděl?” zeptal se Pacův tchán, velký skeptik.

„Prostě věděl,” odpověděl Paco. „Věděl jsem, že se blížím k nějakému důležitému okamžiku, a protože jsem byl mladý a arogantní, myslel jsem si, že mi musí přinést něco skvělého.”

„Ale jak se to projevovalo, žes to věděl?” nedal se odbýt tchán.

„Nevím,” řekl Paco a rozhodil ruce. „Prostě jsem cítil, že se něco schází a něco z toho vznikne.”

„Předtucha,” podotkl Javier.

„Toreadoři jsou odjakživa pověrčiví,” prohlásil tchán.

„To jsou,” přikývl Paco. „A není se co divit. Když člověk riskuje jako oni… Všechno má nějaký význam. Hvězdy, planety…”

„Ze by se proti tobě spikla nebesa?” zeptal se posměšně tchán.

„No dobře,” zabručel Paco. „Možná jsem to s těmi hvězdami přehnal. Prostě jsem to vycítil nějakým šestým smyslem. Anebo je to možná tak, že tomu při pohledu zpět připisuju příliš velký význam a myslím si, že mi to zničilo mládí.”

„Promiň, Paco,” omlouval se tchán. „Nechtěl jsem snižovat…”

„Ale právě to byl důvod, kvůli kterému jsem se chtěl stát toreadorem,” řekl Paco. „Miloval jsem tu zřejmost nebezpečí. Bylo to jako žít v trvale vyhlášeném stavu pohotovosti. Stalo se jen to, že jsem špatně odhadl, co býk udělá. To nemohl nikdo předpokládat. Předtím ani jednou neuhnul doprava a pak…, když jsem byl přímo před jeho rohy, jde najednou doprava. Na druhou stranu jsem měl štěstí, že jsem z toho vyvázl živý. Takže je to tak, jak řekla mamka Manuele – Bůh dává a Bůh zase bere zpět. Nehledejme v tom nic složitého.”

Hostina skončila. Manuela s Alejandrem a jeho sestrou odešli, Pacova rodina a tchán s tchyní se uchýlili do svých pokojů a Javier s Pacem zůstali sami, pouze s láhví brandy před sebou. Pacovi moc nescházelo, aby byl opilý.

„Možná jsi byl na toreadora příliš inteligentní,” poznamenal Javier.

„Ale vždyť jsem byl ve škole špatný žák.”

„Tak jsi možná příliš myslel na to, abys byl dobrý toreador.”

„Ale ne,” mávl rukou Paco. „To přišlo až potom. Ve chvíli, kdy jsem zůstal se zmrzačenou nohou, jsem si musel vyčistit hlavu. Všechny ty reportáže a články o mých skvělých vystoupeních, ke kterým nikdy nedošlo a nedojde, šly do koše. Zůstal jsem pak úplně prázdný. Měl jsem zlé sny a všichni si mysleli, že v nich znovu prožívám ten okamžik. Jenže to už jsem nechal za sebou. Mé zlé sny se vztahovaly k budoucnosti.”

Paco si nalil další sklenku a posunul láhev k Javierovi. Ten zavrtěl hlavou. Paco mu ještě nabídl doutník a dočkal se stejné odpovědi.

„Pořád jsi ten, kdo se za všech okolností ovládá,” řekl Paco.

„Tak se ti jevím?” zeptal se Javier a málem se rozesmál.

„Samozřejmě. Nic se tě nedotkne, aby tě to vyvedlo z tvého vnitřního klidu. To já neumím. Byl jsem z toho úplně vedle. Nevěděl jsem, co se mnou bude. Nohu jsem měl rozbitou a před sebou žádnou budoucnost. Zachránil mě táta, však víš. Usadil mě na farmě, koupil mi první býky a ostatní zvířata…, prostě mě nasměroval k dalšímu životu.”

„Táta byl voják, rozuměl mužskému světu,” řekl Javier, jako by mu záleželo na tom, aby Paco viděl otce v dobrém světle.

„Pořád čteš ty jeho deníky?”

„Skoro každý večer.”

„A změnilo to tvůj pohled na něj?”

„Nevím. Je v nich až neskutečně upřímný, za to ho obdivuju. Ale to, co se tam dozvídám…” Nedořekl a jenom zakroutil hlavou.

„Z doby, kdy byl v legii?” zeptal se Paco. „Víš, že legionáři byli ze všech nejkrutější.”

„Jistě, píše tam o všech krutostech za občanské války a v Rusku za druhé světové, u nichž byl. Ale něco z té brutality, kterou v těch letech zažil, si zachoval i později, když se usadil v Tangeru.”

„Ale já jsem na něm nikdy nic takového nepozoroval,” namítl Paco.

„Týkalo se to jistých obchodních aktivit, na kterých se podílel ještě před tím, než se oženil,” řekl Javier. „Projevil se při nich jako člověk, který se nezastaví před ničím. Využíval všeho, co se naučil ve válce… A skončil s tím, teprve když se začal plně věnovat malování.”

„Takže mu malování pomohlo?”

„Podle mě vložil do obrazů hodně ze svého sklonu k násilí. Proslavil se svými akty, ale spousta jeho abstraktních věcí je plná násilí, temnoty, dekadence a zkaženosti.”

„Zkaženosti?”

„Když ty jeho deníky čtu, připadám si, jako bych pracoval na nějakém případu,” povzdechl Javier. „Všechno postupně vyplouvá na povrch. Jeho utajovaný život. Veřejnost, stejně jako my, viděla jen to, co bylo přijatelné. Ale pochybuju, že se kdy skutečně té své brutality zbavil. Projevovala se jinými způsoby. Víš přece, co dělal… Když prodal nějaký obraz, šel hned nahoru do ateliéru a okamžitě ho namaloval znovu. Myslím, že to je taky jistý druh brutality. Vždycky se musel smát naposledy.”

„Teď o něm mluvíš, jako by to nebyl zrovna prima chlapík.”

„Prima? Kdo je v dnešní době prima! Všichni jsme příliš složití a máme své chyby. Rozdíl je jen v tom, že otec měl zvláštní chyby a dával jim průchod v brutální době.”

„Píše tam někde, proč vlastně do té legie vstoupil?”

„To je jediná věc, o které mlčí. Zmiňuje se jen o jakémsi.incidentu’. A vzhledem k tomu, že o všem ostatním píše naprosto otevřeně, muselo to být něco obzvlášť vážného – něco, co změnilo jeho život a s čím se nikdy nedokázal vyrovnat.”

„Vždyť byl tenkrát skoro ještě kluk,” řekl Paco. „Co tě může potkat tak vážného, když je ti šestnáct?”

„Možná to nejvážnější v životě.”

Od dveří se ozval zvonek.

„To bude Pepe,” řekl Javier.

Pepe Leal byl vysoký a hubený jako tyčka. Stál před dveřmi vzpřímeně, s nohama sraženýma k sobě a hlavou vztyčenou jako někdo, kdo se udržuje v ustavičném střehu. Vždy také vypadal vážně a k jakékoliv příležitosti nosil sako a kravatu. Javier si nevzpomínal, že by ho někdy viděl v džínách. Asi proto působil dojmem chlapce, který se právě vrátil z internátní školy, a ne torera, jenž je ochoten vstoupit do arény, postavit se pětisetkilovému býkovi a téměř s baletní elegancí ho zabít.

Oba muži se objali. Javier pak vzal Pepeho kolem ramen a přivedl ho do jídelny. Také Paco ho objal. Všichni tři se posadili k jednomu konci stolu, i když Pepe se vždy čímsi vyčleňoval ze společenství „normálních” lidí, jak si Javier mnohokrát všiml. Nemělo to nic společného s tím, že se od nich lišil perfektní fyzickou kondicí, pil jen vodu a sedával o kousek dál od stolu, než je obvyklé. Odlišoval se od nich především svým životním údělem, jehož podstatou bylo, že musel pravidelně čelit strachu a přemáhat ho. Ale ne tak, že by dospěl do stavu jakési permanentní neohroženosti. Byl jen člověk. Pokaždé, když vstoupil do arény, aby riskoval život, se jeho strach zvětšoval a musel v sobě mobilizovat víc vnitřních sil, aby ho přemohl.

Javier ho často viděl, jak v posledních hodinách před corridou sedí v hotelovém pokoji, popelavě bledý a chvěje se. Nikdy se nemodlil, protože nepatřil k toreadorům, kteří se v těchto chvílích obracejí k Bohu, a taky nehledal žádné jiné způsoby, jak uklidnit zjitřené nervy. V tu chvíli byl jako každý obyčejný člověk, jenž není schopen se ovládnout. Ale pak se začal oblékat a cosi se změnilo. S každou součástí traje de luces, uniformy jeho profese, kterou si uvazoval, zapínal nebo připásával na tělo, jako by strach postupně odsouval do pozadí. Přemáhal ho. Strach už ho nevyčerpával, nezaplavoval místnost svou neviditelnou nákazou. Jako by si se slavnostním toreadorským krojem zároveň oblékal nové vědomí, jež mu připomínalo jedno zářivé odpoledne, kdy přijal svou volbu a stal se plně kvalifikovaným toreadorem. Anebo to možná vnímal jako symbol jisté aristokratičnosti své profese a uvědomoval si, že nemůže jinak než se chovat s důstojností, kterou chvíle vyžaduje. V žádném případě ho slavnostní toreadorský oblek nezbavil strachu, pouze ho odsunul stranou. Javier věděl, že ne všichni toreadoři se dokáží vzchopit k takové úrovni sebeovládání. Viděl, jak vstupují do arény bledí a zalití potem, a když čekali na svůj okamžik, modlili se, aby to už měli za sebou.

„Vypadáš, že jsi v dobré pohodě, Pepe,” řekl Paco., Jak se cítíš?”

„Jako obvykle,” odpověděl mladík. „A co býci?”

„Už ti Javier řekl o mém retintovi – o Biensolovi?”

Pepe přikývl.

„Zaručuju ti, že když ho zabiješ, nebudeš už sedět s rukama založenýma a čekat na kontrakt. Arény v Madridu, Seville a Barceloně budou tvoje.”

Pepe opět jen přikývl. Jeho nervy byly v tuto chvíli příliš napjaté, aby mu dovolily cokoliv říct. Paco mu podrobně popsal ostatní býky a pak, když vycítil, že Pepe chce být s Javierem sám, se omluvil a odešel nahoru, aby si i on dopřál siesty. Pepe se maličko uvolnil.

„Vypadáš unaveně, Javiere,” řekl. „Jako bys byl přepracovaný.”

„Ano, zhubl jsem.”

„Budeš moct přijít do hotelu před corridou?”

„Samozřejmě se pokusím. Snad se nestane nic tak důležitého, aby se vyšetřování neobešlo pár hodin beze mě.”

„Vždycky mi pomůže, když jsi se mnou,” řekl Pepe. „Teď už mě nepotřebuješ.” „Potřebuju. Je to pro mě důležité.” „A co strach?”

„Pořád totéž. V tom se neměním. Má úroveň je stabilní…, i když vyšší než u většiny ostatních.”

„To mě zajímá,” řekl Javier, jako by náhle vycítil příležitost dozvědět se něco, co by se mohlo hodit i jemu. „Pověz mi, jak strach ovládáš.”

„Úplně stejně jako ty, když se ocitneš před ozbrojeným zločincem.”

„Myslel jsem jiný strach, než je tenhle.”

„Strach je vždycky stejný, ať se bojíš smrti nebo toho, že na tebe začnou bučet a vyženou tě s hanbou.”

„Ty jsi odborník,” zasmál se Javier a v návalu náklonnosti k mladíkovi se k němu natáhl a znovu ho objal kolem ramen. Možná to není nejlepší mluvit právě o tomhle tématu, uvažoval. Jenom nakazím jeho mysl svými idiotštinami.

„Něco tě trápí, Javiere?” zeptal se Pepe. „Pověz mi to. Sám jsi řekl, že na strach jsem odborník. Rád bych ti pomohl.”

„Máš pravdu. Bojíme se vnějších věcí – ty máš strach z býka, já z ozbrojeného zločince. Oba jsou nepředvídatelní. Ale jsou to jen okamžiky strachu. Přinášejí ho v prudkém náporu, přinutí nás, abychom se s ním vypořádali, a pak ho zase odnesou.”

„Co jsem ti říkal? Víš o tom stejně tolik jako já. Zvládání strachuje obsaženo v tvém výcviku, v ochotě ke konfrontaci, v nevyhnutelnosti toho, co děláš.”

„V nevyhnutelnosti?”

„Stát tě zavázal, že budeš v zájmu sevillských občanů bojovat proti nebezpečným kriminálníkům. Já jsem zavázaný smlouvou, že budu bojovat s býkem. To jsou závazky, před kterými nemůžeme uhnout, jinak bychom tu práci dělat nemohli. Nevyhnutelnost pomáhá.”

„Ale tvůj strach ze selhání je větší než strach z býka.”

„Když přemýšlíš o vojácích, kteří bojovali ve všech válkách těmi nejničivějšími zbraněmi, jaké lidstvo zná…, kolik z nich bylo zbabělců? Kolik z boje uteklo? Málo, hrozně málo.”

„Možná to znamená, že jsme obdařeni schopností přijímat osud, nemyslíš?”

„Proč se snažit ovládat neovladatelné? Mohl bych zítra nechat kariéry toreadora, protože se bojím zranění a smrti, a přesto budu přecházet ulici v dopravní špičce, jezdit autem, létat letadlem a dělat spoustu dalších věcí, při nichž se může lehce stát, že můj život neslavně skončí.”

„Chápu, to je nevyhnutelnost,” řekl Javier. „Ale co ochota ke konfrontaci? To se mi jeví jako statečnost.”

„Ona to je statečnost. Jsme stateční, protože takoví musíme být. Není to neohroženost, ale poznání. Připouštíme svou slabost, ale jsme ochotni ji překonat.”

„Mluvíš o tom často?”

„S některými chytřejšími lidmi z naší profese. Nedá se říct, že co toreador, to filozof, ale s tímhle problémem se setkáváme všichni, i ti nejslavnější. Víš, co odpověděl Paquirri, když se ho v jednom rozhovoru zeptali, co je nejtěžší v okamžiku, kdy člověk stojí proti býkovi?. Odplivnout si. Nic víc,’ řekl.”

„Když jsem byl poprvé nucen jít do střetu s ozbrojeným zločincem, řekl mi můj nadřízený:. Nezapomeňte, Falcóne, že o odvaze se dá mluvit vždy až při pohledu zpět. Člověk jí má dost teprve tehdy, když už je po všem.’”

„To je pravda,” řekl Pepe. „Proto o ní vůbec můžeme mluvit.”

„Jenže mě teď svírá jiný strach,” řekl Javier. „Takový, s jakým jsem se ještě nesetkal. Žiju v neustálém stavu strachu a nejhorší je, že proti mně nestojí žádný ozbrojený zločinec ani býk. A nezáleží na tom, jak jsem statečný, protože nemám s kým se utkat – jen sám se sebou.”

Pepe se zamračil. Chtěl svému staršímu příteli pomoct, ale ten svůj problém uzavřel.

„Ale na tom nezáleží,” mávl Javier rukou. „Neměl jsem o tom začínat. Říkal jsem si jen, jestli ve vaší profesi máte nějaké triky – něco, čím se toreadoři, kteří žijí ve strachu, klamou, aby ho zvládli.”

„Nic takového nedělají,” řekl Pepe. „To je jedna z velkých ironií. Člověk potřebuje strach. Je mu vítaný, i když ho nenávidí. Protože strach mu pomáhá vidět. Nechrání ho statečnost, ale strach.”

Výňatky z deníků Francisca Falcóna

7. července 1956, Tanger

Měl bych se víc zajímat o to, co se děje. Stále se scházím s R. u kávy v Café de Paris a nemluvíme o ničem jiném než o nezávislosti Maroka a o tom, co bude s námi, snílky, v Tangeru. (Možná jsem tím snílkem jen já a všichni ostatní už jsou bezpečně usídleni v daňovém ráji.) Jenže já se o to nestarám. Vznáším se. Ani nepotřebuju kouřit, neboť mám pocit, že i ve svém přirozeném stavu jsem lehký’ jako pírko. Můj ateliér, s kňourajícím (ale nikdy ne křičícím) Javierem, je božský. Mám strach sám ze sebe, protože když takhle sedím pozdě v noci nad deníkem a píšu do něj, moje mysl se ke mně náhle obrátí, šťouchne do mě a řekne: „Jsi šťastný.” Jenže pak o tom začnu přemýšlet a mou spokojenost okamžitě zpustoší neklidné myšlenky. O M. stále nic nevím. V medíně vzrůstá napětí, jako by byly její úzké uličky naplněny benzinovými výpary – stačí jiskra a všechno vyletí do vzduchu. Lidé cítí nezávislost. Jsou na jejím prahu a nikdo z nich nepochybuje, že jim přinese stejnou svobodu a bohatství, jaké mají v jejich zemi cizinci. A pomalost, s níž se odehrává politický pokrok, v nich vyvolává hněv a frustraci.

18. srpna 1956, Tanger

V medíně došlo k nepokojům, které se rozšířily i do Grand Soca. Nikdo z Evropanů nebo Američanů se neodvažuje ven do ulic. Okna domů jsou rozbitá, obchody vypleněné. V noci se ozývá bědování žen – zvuk, jenž Evropany děsí. Je v tom cosi živočišného, jakási latentní primitivnost, jako když vyjí hárající hyeny nebo lišky. Ráno jsou ulice plné mužů a chlapců, kteří zpívají píseň Istiqlal (nezávislost) a zdraví se třemi zdviženými prsty (za Alláha, za sultána a za Maroko). Nad hlavami toho hemžení lidí se kývají obrazy Mohammeda V. a pak se opět všechno obrací v násilí. Zůstávám doma. P. je neklidná, zvlášť v noci, a už jí nepomáhá ani teplé mléko přelité přes drcené mandle, které jí připravuje její Rífka. Prý to uklidňuje žaludek a uvolňuje mysl. Skutečně to funguje. Tihle lidé znají věci, které jsme my už zapomněli.

26. října 1956, Tanger

Už je to hotové. Statut Tangeru byl zrušen. Mezinárodní režim skončil, ale existující finanční, měnové, ekonomické a komerční podmínky naší Utopie zůstávají v platnosti, dokud sultán nezačne zavádět vlastní představy. Známí R. však prohlašují, že se nebudou dramaticky lišit od ancien régime. Peníze promlouvají čím dál hlasitěji (dokonce tak, že jsou slyšet i přes halas vlastenecké hrdosti a výbuchy islámských vášní). Došlo však k zákazu prodeje alkoholu v okruhu padesáti metrů od mešity, což znamená konec všech mých pijáckých doupat v medíně. R. zatím neplánuje odjezd. Stále se s ním vídám v Café de Paris, ale nyní je obklopen muži v dlouhých hábitech, fezech a brýlích s tlustými obroučkami.

26. října 1956, Tanger

Teď už vím, proč o sobě M. nedala tak dlouho vědět. Kdesi na večeři v N. Y. se s ní setkal jeden americký spisovatel (dnes je každý druhý spisovatel), který o sobě tvrdí, že je přítelem de Kooninga. Řekl mi, že tam byla se svým novým manželem, devětatřicetiletým filantropem a sběratelem umění Milionem Gardenerem. Ta novina mi vyrazila dech a jen jsem přihlouple civěl. V první chvíli se mě zmocnil instinktivní pocit, že jsem byl zrazen, ale později jsem si řekl: Cos vlastně čekal? Vždyť přece nemáš v úmyslu odejít od P.

15. června 1957, Tanger

Před třemi dny přijela M. s manželem. Jeho celé jméno zní: Milion Rorschach Gardener IV. Setkali jsme se na večírku v hotelu El Minzah. Měl jsem ze setkání s ní velkou radost a při první příležitosti jsem se ji pokoušel odvést nahoru do jednoho z volných pokojů. Rychle mě však odkázala do patřičných mezí-Představila mě svému manželovi. Není to žádný neduživý starý páprda, kterého by si vzala kvůli penězům, ale vysoký, imponující muž. Chodí s hůlkou, a když ohýbá koleno, ozve se kovové cvaknutí. Požádali mě, zda by za mnou nemohli přijít do ateliéru.

Přišli druhý den právě ve chvíli, kdy jsem vysvětloval ideu svých nových proplétajících se figurálních krajin Javierovi. Ten je už natolik pohyblivý, že musí být v dřevěné ohrádce. Znepokojující v mém novém vývoji je, že vytvářením těch strukturovaných lidských krajin jako bych předpokládal model jistého ideálního systému vztahů mezi lidmi, v nějž nevěřím. M. stačil jediný pohled na Javiera, aby ho vzala do náruče a vyšla s ním na verandu. Je to z obou stran láska na první pohled. Zůstal jsem s jejím manželem a při rozhovoru jsme je pozorovali a oba jsme se cítili jako zhrzení milenci.

M. G velmi zaujaly mé nejnovější věci, ale protože viděl ve sbírce B. H. mou kresbu aktu P., zeptal se mě, jestli jsem tu myšlenku rozvinul do malby. „Pokud mohu vyslovit svůj názor, myslím si, že v tom je vaše budoucnost,” řekl.

Později mi M. prozradila, že „staré peníze” jejího manžela pocházejí z výroby oceli a ty „nové” ze spekulací na trhu termínových obchodů. Zřejmě se jedná o sázky na budoucí ceny komodit, jako je obilí, cukr, nebo dokonce vepřové (což mi vůbec nepřipadá jako práce). To mě přimělo, abych si uvědomil, jak malým se stal můj svět. Při svém nadání jsem si představoval, kdovíjak je malířské umění důležité, a teď vidím, že jsem závislý na malé skupince bohatých lidí, kteří kupují mé práce a na druhé straně dál bohatnou sázením na vepřové šunky. Je to kruté prozření, když se nyní vidím jako jedna z komodit trhu termínových obchodů pana M. G Dívá se na mé vepřové šunky a uvažuje, zda má smysl dát do nich peníze. Řekl jsem M., že by si měl koupit Vyvržené dobytče od Chaima Soudna. Moc se jí můj vtip nelíbil, ale já si myslím, že i ten starý litevský Žid by se smál. Jen si to vezměte, vždyť i Soutinovy krajiny připomínají vnitřnosti. Řekl jsem to M. G. a on mi odpověděl: „Jo, opravdu je to odpad.”

3. září 1957, Tanger

R. je nadšený rozhodnutím Mohammeda V, které vstoupilo v platnost před několika dny. Peněžní trh je stále volný a dovoz a vývoz zboží nebyl omezen. Podnikatelská komunita je v euforii. Zato já jsem upadl do těžké deprese. M. a její manžel odjeli. Koupili jednu z mých „lidských” krajin, takže jejich pobyt zde nebyl z mého hlediska úplně marný. Dal jsem M. dárek v podobě maličkého obrázku, na němž visí v řeznické chladnici řada vyvržených dobytčat. Mezi ně jsem umístil svůj autoportrét. Visím tam vzhůru nohama pověšený na háku za Achillovy šlachy, hruď a břicho mám rozpárané. Ani tím jsem se M. moc nezavděčil – vyčetla mi, že jsem cynický -, ale obrázek přijala. „Protože vím, že jednou budeš slavný,” prohlásila. Nazval jsem své dílko Budoucnost umění, ale právě ten hloupý vtípek mě dostal do deprese. Vím, že jsem se jím dotkl pravdy, kterou je těžké přijmout. Pravdy, jež mě svrhla z výšin posvátného světa umění a hodila jako obyčejné zboží na trh. Myslíme si — my, slavní umělci – že svým uměním stoupáme k bohům, a zatím zapadáme do bahna komerce.

Odešel jsem z ateliéru a doma jsem v náhlém popudu vytáhl akty P. (mám je tam, protože bych jinak civěl celý den na ně a nebyl bych schopen nic udělat). Chodil jsem před nimi sem a tam, jako bych přehlížel nastoupené vojsko, a teprve po delší době jsem si uvědomil, že je se mnou v místnosti i P. Řekl jsem jí, že se snažím najít způsob, jak jít po téhle cestě dál. Odpověděla mi téměř prorockým hlasem: „Nedostaneš se přes ně dál, dokud nebudeš vidět za ně.” Zeptal jsem se jí, co to znamená. „Vidíš jen to, co je tady, ” odpověděla a odešla, takže jsem nebyl o nic chytřejší než předtím.

27.

Pondělí 23. dubna 2001, Plaza del Pan, Sevilla

V PUL DEVÁTÉ RÁNO už stál Falcón před klenotnictvím na Plaza del Pan a čekal na majitele. Starý muž se objevil o deset minut později. Falcón za ním vstoupil do krámku, jehož stěny byly doslova ověšené hodinami, a další, menší, stály na nesčetných policích. Na pracovním stole se povalovaly drobné součástky hodinových strojků. „Myslel jsem, že jste klenotník,” řekl Falcón.

„Býval jsem,” odpověděl starý muž. „Ale teď jsem už v důchodu a řekl jsem si, že tohle je pro člověka mého věku vhodnější práce. Když mi zbývá tak málo času, aspoň ho mám všude na očích. Co byste si přál?”

„Chtěl jsem vás požádat, jestli byste mi posoudil kvalitu stříbra na jednom prstenu,” řekl Falcón a ukázal mu služební průkaz.

Klenotník se posadil, vytáhl jakousi čočku a vysypal prsten z polyetylénového sáčku na sametový čtverec. Pak si vložil objímku čočky do oka a vzal prsten do ruky.

„Je zvětšovaný,” řekl okamžitě. „A použili k tomu jiný druh stříbra. To původní je mincovní, které má minimálně čistotu devadesát dva a půl procenta. To druhé je mnohem horší kvality, pozná se to už podle toho, že je šedivější. Bude mít možná až dvacet procent příměsi místo sedmi a půl.”

„A můžete říct, kde se takové stříbro používalo?”

„V Evropě by s takovým nikdo nepracoval. Jestliže jste ten prsten našli v Seville nebo v Andalusii, řekl bych, že by mohlo pocházet z Maroka. Tam pracovali s touhle kvalitou a spousta jí přešla sem v podobě levných šperků. Když takový prsten stáhnete z prstu, zanechá vám na něm zelenavě sedavou stopu. To je vysokým procentem příměsí mědi.”

„A co původní prsten? Odkud by ten mohl pocházet?” zeptal se Falcón.

„Nemohl bych o tom předložit před soudem důkaz, protože tu není žádný punc, ale podle mého mínění je ze Španělska, někdy z třicátých let. Tehdy byla móda, že rodiče dávali dcerám prsteny, když se staly ženami. Ale to pominulo. Dnes už takové prsteny neuvidíte.”

*

Po návratu na policejní ředitelství zamířil Falcón přímo do laboratoře za Felipem a Jorgem. Vytáhl z kapsy balíček z novinového papíru, v němž měl vzorek substance z urny, kterou našel doma, a požádal je, aby se pokusili identifikovat, co to je.

V kanceláři na něj čekal Ramírez a zbývající členové jeho skupiny. Ramírez rozdal všem seznam umělců, který sestavil s Gretou v Salgadově galerii. Bylo na něm přes čtyřicet jmen rozdělených do tři skupin podle pravděpodobnosti, jak by se jejich nositelé mohli podílet na Salgadově vraždě.

„Jak to, že jich je tak moc?” zeptal se Falcón.

„To nejsou jen Salgadovi klienti nebo ti, které odmítl,” vysvětloval Ramírez. „Greta tam zařadila všechny výtvarné umělce ze sevillské oblasti, kteří využívají filmových technik, videa nebo jiných moderních technologií. A podobný seznam začala dělat pro Madrid.”

Ramírez mu podal šest listů papíru a Falcón je položil na stůl. Ležel tam i dopis adresovaný jemu, ale zatím ho nechával bez povšimnutí.

„Myslím, že byste na tom měli pracovat ve dvojicích,” řekl. „Ten člověk je nebezpečný a může vaši návštěvu očekávat…, jestliže je na tom seznamu. Znovu opakuju, že hledáme muže asi sto osmdesát centimetrů vysokého, kolem sedmdesáti kil, tmavší pleti. Může mít cizí předky, nejpravděpodobněji severoafrické. Umí francouzsky a může mít částečně francouzské vzdělání, i když je Španěl a hovoří perfektně španělsky. Nejdůležitějším identifikačním znamením je v téhle fázi poranění ukazováku pravé ruky po kousnutí a zřejmě taky odřené nebo pohmožděné klouby na levé ruce.”

Pak zvedl umělohmotný sáček s prstenem.

„Tohle se našlo v drtiči odpadků pod dřezem v kuchyni Salgadova domu. Je to ženský prsten zvětšený tak, aby ho mohl nosit muž. Stříbro použité ke zvětšení je nízké kvality, nejspíš severoafrického původu. To ale neznamená, že jdeme vysloveně po Severoafričanovi. Je to patrně naturalizovaný Španěl, jehož předci přišli před několika generacemi ze severní Afriky. Mějte to na paměti, aby nedošlo k nějakým stížnostem na rasovou diskriminaci. Inspektor Ramírez vám určí, koho máte navštívit.”

Ramírez odvedl všechny do vnější kanceláře. Falcón otevřel dopis, který ležel na stole. Byla to pozvánka k návštěvě ordinace doktora Davida Rata se sídlem v budově policejního ředitelství. Měl se tam dostavit v půl desáté. Falcón zavolal Ramíreze a zeptal se ho, kdo doktor Rato je.

„Policejní psycholog,” odpověděl Ramírez.

„Ale proč si mě volá?”

„Asi na nějakou rutinní konzultaci.”

„Ale já jsem nikdy na ničem podobném nebyl.”

„Lidé na exponovaných místech, kteří jsou vystaveni stresu, to občas absolvují,” řekl Ramírez. „Já jsem byl na takové kontrole před třemi lety, když jsem v přestřelce zabil jednoho podezřelého.”

„Ale já jsem nikoho nezastřelil.”

Ramírez pokrčil rameny. Falcón mu ještě připomněl polední schůzku se soudcem Calderónem a propustil ho. Ramírez se zbývajícími členy skupiny odešel. Potom Falcón zavolal Lobovi, ale sekretářka mu řekla, že je dnes celý den pryč. Cítil, že mu na čele vyvstal pot. Otřel se kapesníkem a držel si ho na čele, jako by tam měl poranění. Také dlaně měl vlhké potem. Zašel do umývárny, opláchl si ruce a obličej a vzal si orfidal.

Psychologova ordinace byla ve druhém poschodí vzadu, kam málokdo zabloudil. Doktor Rato ho hned pozval dál. Podali si ruce a posadili se. Psychologovi mohlo být něco přes padesát a byl v tmavě šedém obleku s vestou. Na stole před ním ležel list papíru.

„Nevzpomínám si, že bych byl někdy u policejního psychologa,” řekl Falcón.

„A co ty dvě návštěvy v Barceloně?” zeptal se doktor.

Falcón cítil, že se ho zmocňuje panika. Dvě návštěvy v Barceloně…? První věta, a už na sebe prozradil, že mu vynechává paměť.

„Vyšetřoval jste bombový útok na osobní vůz, při němž byla zabita dvanáctiletá dcera jednoho politika, a pak střelbu v advokátově kanceláři, kdy zahynula matka tří dětí.”

„Ano, ano… Promiňte, myslel jsem za svého působení v Seville.”

Lékař mu provedl zběžnou prohlídku fyzického stavu, včetně kontroly váhy a krevního tlaku. Pak se vrátil na své místo za stolem.

„Proč jste mě sem pozval?” zeptal se Falcón.

„Řešíte velmi obtížný případ s jistými hrůznými okolnostmi.”

„Už jsem viděl horší věci,” řekl Falcón, třebaže to nebyla pravda.

„Všichni v této budově se domnívají, že jde o jeden z nejhorších případů, k jakému kdy v Seville došlo.”

„V Seville,” řekl Falcón. „Ale já jsem předtím působil v Madridu.”

„Máte pět kilo pod svou normální váhu.”

„Tyhle případy člověku seberou hodně nervové energie.”

„Po těch dvou těžkých případech v Barceloně jste vážil sedmdesát devět kilo a teď jen sedmdesát čtyři.”

„Poslední dobou jsem neměl pravidelnou stravu.”

„Poslední dobou… Myslíte od svého rozvodu?”

Falcón si uvědomil, jaké faktory může brát psycholog v úvahu, a náhle mu bylo, jako by stál na pokraji propasti.

„To s tím nemá co dělat. Mám hospodyni, která mi vaří. Jen jsem neměl na jídlo pořádně čas, to je celé.”

„A také tlak máte vysoký. Ve vašem věku byste měl mít 120 na 70 a zatím máte 140 na 85. To už je na pováženou, vrchní inspektore. Spíte dobře? Máte vpadlé oči.”

„Spím dobře.”

„Berete nějaké léky?”

„Ne,” odpověděl bez váhání.

„Zaznamenal jste něco neobvyklého ve svých tělesných funkcích?” zeptal se Rato. „Pocení, časté průjmy, nechutenství…?” „Ne.”

„A co duševní funkce?” „Cítím se normálně.”

„Netrápí vás tedy žádné cyklicky se vracející myšlenky, nepozorujete výpadky paměti, nemáte utkvělé tendence…, jako třeba neustálé mytí rukou…?”

„Ne.”

„A co bolesti kloubů? V ramenou, kolenou…?” „Nic takového.”

„Nepřemýšlel jste v poslední době o tom, že by někdo z vašeho okolí, ať v této budově nebo mimo ni, mohl být znepokojen vaším chováním?”

Zaplavil ho další nával paniky. Dokonce pocítil tlak ve střevech a uvědomil si, že mu hrozí to, co před chvílí popřel.

„Ne,” odpověděl.

„Stres působí na každého různě, vrchní inspektore, ale základní účinky jsou stejné. Mírná forma stresu – například přepracování – může vyvolat fyzickou reakci, která člověka nutí s prací přestat. Bolest v koleni není nic neobvyklého. Silný stres často vyvolává atavistický mechanismus známý jako, bojuj nebo uteč’ – člověku se vyplaví adrenalin, který mu dává sílu buď k boji, nebo k útěku. Teď už nežijeme v divočině, ale naše městská džungle dokáže navodit tutéž reakci. Kombinace tlaku z velkého pracovního zatížení s okolnostmi, které způsobují citové rozrušení – jako například smrt jednoho z rodičů nebo rozchod se ženou -, může spustit permanentní adrenalinové přívaly. Potom jde tlak nahoru a váha v důsledku nechutenství dolů. Mozková činnost je horečnatější a z toho vyplývá nespavost a organismus na to vše reaguje, jako by měl čelit něčemu, čeho je třeba se bát. Tělo se potí, dostavuje se úzkost a pocity paniky následované výpadky paměti a utkvělými, cyklicky se opakujícími myšlenkami. Musím vám říct, vrchní inspektore, že u vás pozoruji veškeré příznaky, o nichž mluvím – příznaky stavu člověka, který je vystaven silnému stresu. Povězte mi, kdy jste si naposledy vzal odpoledne volno?”

„Zrovna dnes si ho beru.”

„Ale kdy jste si ho vzal naposledy?”

„Už si nevzpomínám.”

„Od chvíle, kdy jste před třemi lety přišel do Sevilly, jste měl jen jednu čtrnáctidenní dovolenou,” řekl doktor Rato. „Jaké bylo vaše pracovní zatížení před tím, než jste začal vyšetřování toho současného případu?”

Falcón měl v hlavě totální zmatek. A prázdno. Přívaly paniky pokračovaly.

„Já vám to připomenu, vrchní inspektore,” pokračoval doktor Rato. „V tomto roce jste už vyšetřoval patnáct vražd. Pro srovnání, za celý poslední rok vašeho působení v Madridu to bylo třicet čtyři.”

„O co vám jde, doktore?”

„Připouštíte, že se stahujete do své práce?”

„Jak to myslíte?”

„I na nepěkné práci, kterou musí člověk dělat, lze najít přitažlivé stránky. Rutinní věci, organizační záležitosti… Máte podřízené. A to jde pořád dokola, jestliže chcete, aby to tak bylo. Dovedu si představit, že byste mohl celý rok vyplnit pouze administrativní prací.”

„To máte pravdu.”

„Skutečný život je plný chaosu. Vztahy se často kazí. Přátelé přicházejí a odcházejí. A v našem věku už lidé začínají umírat. Jsme nuceni smiřovat se se ztrátami, změnami a zklamáními, ale mezi tím vším lze stále ještě najít radost. Dosáhne se však jen tím, když se o to člověk snaží. Kdy jste se naposledy miloval se ženou?”

Další otázka, po níž Falcón málem vyskočil a začal přecházet po místnosti.

„Nemínil jsem to urážlivě,” dodal doktor.

„Ano, samozřejmě. Já jen…, že na tohle se mě nikdo nezeptal od dob studií na univerzitě.”

„Žádný přítel vám tuhle otázku nepoložil?”

Přítel…, pomyslel si Falcón. Kde by ho vzal? Nemá ani přítele ani přítelkyni. Málem mu to nahrnulo slzy do očí. Připadlo mu neuvěřitelné, jak mu život unikl pod rukama, aniž si toho všiml. Kdy měl naposledy nějakého přítele? Pátral v paměti, ale nacházel jen prázdnotu. Pak ho hořce napadlo, že chtěl považovat za svého přítele Calderóna.

„Povězte mi, kdy jste se naposledy miloval se ženou,” ozval se znovu doktor.

„Se svou manželkou.”

„Kdy jste se rozvedli?” Zmatek. Prázdno. „Vloni,” vymáčkl ze sebe. „V kterém měsíci?” „V květnu.”

„Bylo to v červenci,” opravil ho doktor Rato. „Zřejmě proto jste si nevzal dovolenou. A kdy jste se s ní naposledy miloval, než jste se rozešli?”

Falcón se přinutil k nejodpornějšímu počítání, jaké si dovedl představit. Jestliže jsme se rozvedli v červenci, uvažoval, a dva měsíce předtím mi nedovolila, abych se jí dotkl, tak to muselo být v květnu.

„Tohle bylo v květnu.”

„Rok bez sexu, vrchní inspektore…,” řekl doktor. „Jak je to s vaším libidem?”

Libido, to zní dobře, pomyslel si. Skoro jako soukromá pláž. Pojďme na libido.

„Vrchní inspektore?”

„Zřejmě ne tak dobře, jak byste čekal.”

V mysli se mu vynořil obraz Consuely Jiménezové klečící v křesle s vyhrnutou sukní. Je tohle projev libida? Překřížil si nohy.

V tu chvíli doktor pohovor ukončil.

„To je všechno?” zeptal se překvapeně Falcón. „Nic mi k tomu neřeknete?” „Napíšu zprávu. Není mou povinností vám cokoliv říkat. To je v rukou vašich nadřízených. Já nejsem váš zaměstnavatel.” „Ale co do té zprávy hodláte napsat?” „To není téma pro diskusi.”

„Tak mi alespoň povězte základní názor,” naléhal Falcón. „Doporučíte jim, aby mě poslali do cvokhauzu nebo na dovolenou?” „Tohle není kviz, vrchní inspektore.”

„Tak mi aspoň řekněte, jestli mě hodláte doporučit pro celkové psychologické vyšetření.”

„Dnešní náš pohovor byl první a došlo k němu na základě jistých podnětů zvenčí.”

Od Calderóna, pomyslel si Falcón. Kvůli tomu výstupu s Inés před jeho bytem.

„Povězte mi, co hodláte napsat do té zprávy.” „Pohovor je u konce, vrchní inspektore.”

Bylo spíš dílem náhody než záměru, že Falcón odešel z Maestranzy s Biensolem na seznamu býků určených pro Pepeho. Při cestě z policejního ředitelství k aréně málem srazil mladíka na mopedu, pak zase při odbočování těsně minul zadní část koňského potahu plného turistů a na završení své jízdy smetl v úseku, kde se na Paseo de Cristóbal Colón pracovalo, sedm kuželů regulujících dopravní proud. Výběr býků proběhl dřív, než se stačil zorientovat. Padlo pár poznámek o tom, že číslo 484 má zranění způsobené rohem, a ostatní zástupci toreadorů pak využili Falcónovy nesoustředěnosti k tomu, aby na Pepeho Leala vyšel Biensolo, kterého nikdo nechtěl. Falcón zavolal Pepemu do hotelu Colón a podal mu o tom zprávu.

Potom zamířil domů. Neměl do ničeho chuť, byl roztěkaný a nedokázal se na nic soustředit. Paměť zásobovala jeho mysl nesourodými myšlenkami a obrazy. Odešel do ložnice, klesl na postel a pak se mu ramena roztřásla křečovitými vzlyky. Už nebyl schopen ten tlak vydržet. Musel se nějak uvolnit, tak vzlykal a slzy mu stékaly po tvářích na polštář. Vzlykal a dávil se, jak se bránil čemusi obrovskému, co se mu snažilo prodrat hrdlem ven. Pak usnul. Bez prášků. Pouhým vyčerpáním.

Vzbudil ho mobil. Měl pocit, že má místo očí horké kameny, a stěží zvedl víčka. Volal Paco. Chtěl mu říct, že jsou ve městě v restauraci a chystají se spořádat i jeho porci chuletill. Osprchoval se, ale stále si připadal jako přihlouplý. Teprve když se oblékl, začala se mu vracet vnitřní rovnováha, a dokonce i náznak pozitivních pocitů, jako by se v něm tím zhroucením oživil nějaký malý, ale životně důležitý mechanismus.

Během Ferie de Abril byl prostor před hotelem Colón vždy plný ruchu. Hoteloví sluhové se ani na okamžik nezastavili, neboť neustále přijížděla auta nebo minibusy a vystupovali z nich manažeři, pořadatelé, členové týmů toreadorů a spousta dalších lidí, kteří se na tomto dění přiživují. A před kavárnami naproti vždycky postávali fanoušci. Dnes jich však bylo méně, neboť na programu nebylo žádné eso – nejznámějším se zdál Pepín Liria, pak Vicente Bejarano a nakonec… Pepe Leal, kterého neznal skoro nikdo.

Falcón se blížil k Pepeho pokoji. Na chodbě stál s rukama za zády jeden z jeho banderilérů. Otevřel dveře s výrazem truchlící manželky, něco k Pepemu zamumlal a pak pustil Falcóna dovnitř.

Pepe seděl uprostřed místnosti na židli. Byl bez saka, bez kravaty, a dokonce i bez bot a ponožek. Košili měl rozepnutou a vytaženou z kalhot, vlasy rozcuchané, jak si svíral hlavu v dlaních, a na čele a uprostřed hrudi se mu leskl pot. Byl bledý jako stěna. Ani se nesnažil svůj strach skrývat.

„Takhle bys mě neměl vidět,” povzdechl.

Zvedl ze země láhev s vodou, napil se, chabě Javiera objal, ale pak rychle zamířil do koupelny. Bylo slyšet, že zvrací.

na samém dně strachu. Ale za chvíli začnu blábolit a za půl hodiny budu někdo jiný-”

Znovu se objali. Falcón ucítil ostrý pach zvratků.

„Neměj o mě strach, Javiere,” řekl Pepe. „To je normální. Všechno to zapadá do sebe, cítím to. Dnešní den bude můj. La Puerta del Principe bude moje.”

Už teď blábolil. Ještě jednou se objali a Falcón odešel.

Bar i restaurace byly plné a nad hemžením lidí se nesl šum a kakofonie hlasů. Falcón se protlačil do jídelny a odbyl si kolečko polibků a objetí kolem stolu. Pak se posadil, zhltl tuňáka s cibulí, namočil si chleba do šťávy z pečených paprik, ohlodal pár tenkých kostí chuletill a vypil sklenku temně rudého vína Marqués de Arienzo. Opět se cítil dobře, plný energie, jako uzdravený. Jeho nervy to vydržely. Znovu se potvrdilo, že když se někdo skrývá a je odhalen, přináší mu to úlevu. A to, v jakém stavu viděl Pepeho, zcela v moci strachu, ho zmobilizovalo. Byl připraven přijmout všechno, včetně svého osudu.

Kolem páté se vydali vyhřátými ulicemi k La Maestranze. Pachy levných i drahých cigaret se mísily s vůněmi kolínské, olejů na vlasy a parfémů. Slunce pořád ještě stálo vysoko a vál lehký větřík. Téměř ideální podmínky. Teď už to bylo jen na býcích.

Skupina se rozdělila. Paco a Javier zaujali svá dlouhodobě vyhrazená místa v sombra, části hlediště ve stínu, zatímco rodinní příslušníci obsadili čestná sedadla v sol y sombra, tedy uprostřed hlediště. Paco a Javier seděli dvě řady od kruhu bariér. Paco podal bratrovi polštářek s vyšitým znakem své farmy. Oba do sebe se vzrušením nasávali atmosféru la Espaňa profunda. Šumící dav, prominenti i ti obyčejní, muži s vlasy sčesanými dozadu v brilantinových brázdách, kteří pomáhají svým ženám vystupovat po vysokých stupních schodů, řady mladých dívek v tradičních mantilách z bílých krajek sedících pod prezidentskou lóží, chlapci s kbelíky piv a dalších nápojů obloženými ledem, kteří přecházejí po terasách sem a tam a házejí přes hlavy lidí plechovky svým zákazníkům, zatímco ti jim prostřednictvím nesčetných ochotných rukou davu posílají drobné…

A pak už přicházeli toreadoři v čele svých týmů, všichni v trajes de luces, následováni pečlivě vyhřebelcovanými šedými grošáky s ozdobnými uzdami. Pepe Leal už byl někdo zcela jiný, než jak ho viděl Javier v hotelu – alespoň tak působil v oblečení zářícím pařížskou modří a zlatem. Ve tváři měl vážný výraz muže, který jde dělat svou práci.

Za hřebci následovaly muly, jejichž úkolem je odtáhnout mrtvé býky z arény. Tři toreadoři si zkoušeli pomalé elegantní pohyby a gesta s rudými muletami. Vzrušení v hledišti sílilo. Dva z toreadorů odešli za bariéry a zůstal jen Pepe Leal, který se měl postavit prvnímu býkovi. Sám na písku arény, jen se svou muletou.

Vrata se otevřela. Nastalo ticho. Jakýsi hlas vykřikl povzbuzení. Pak se do arény zalité sluncem vřítil půltunový býk a dav ho přivítal vlnou řevu. Býk se zastavil, rozhlédl se, potom znovu bojovně vyrazil, ale protože neviděl nepřítele, zpomalil do klusu. Pepe na něho zavolal a dupl nohou. Býk kolem něj proběhl bez většího zájmu o muletu a poprvé poznamenal rohy ohradu. Pepe znovu obrátil jeho pozornost k sobě, provedl muletou dvě media verónicas a dav diváků zvolal pochvalné: „Olé!”

Trubky ohlásily vstup pikadorů, kteří vjeli do arény na koních obložených žíněnkami a s klapkami na očích. Pepe navedl býka na jednoho z nich. Ve chvíli, kdy býk vrazil do koně, vyklonil se pikador ze sedla a vbodl zvířeti kopí do hrbu na hřbetě. Přední nohy koně vyletěly do vzduchu. Hlediště odměnilo býkovu ochotu útočit vlnou řevu.

Pikadoři opustili arénu a proti býkovi vyběhli Pepeho banderiléři s kopími ozdobenými třásněmi a stuhami, která zručně zabodávali zvířeti do mohutné šíje. Pak Pepe přistoupil k faeně a Javier a Paco se naklonili dopředu, napjatí před závěrem výstupu.

Nezájem o muletu, který býk projevil už na začátku, pokračoval. Pepemu trvalo téměř polovinu faeny, než býka přiměl, aby na muletu zaútočil. Konečně se k tomu zvíře odhodlalo a kapela zahrála pomalé paso doble. Nakonec to Pepe zvládl dobře a zabil býka bez problémů. Javier i Paco si vyměnili pohledy – s tak nerozhodným býkem to bylo slušné vystoupení. Hlediště aplaudovalo, ale žádný bílý kapesník žádající o ucho se ve vzduchu nezatřepetal.

První býk Pepína Lirii vstoupil do arény váhavě, jako by se bál. Zvučně zabučel, popošel o kus dopředu, ale pak se obrátil na útěk a cválal kolem ohrady a vrážel do ní rohy. Jeho nejlepší okamžik přišel ve chvíli, kdy po proběhnutí muletou zachytil rohem o zem tak, že se svou půltunovou masou předvedl perfektní kotrmelec.

Býk, který vyšel na Vicenta Bejarana, byl silný a rychlý a reagoval na muletu. Hlediště tohle zvíře přijalo, ale Bejarano neměl svůj nejlepší den. Nedařilo se mu dostat do kontaktu s býkem, a přestože předvedl pár pěkných sošných póz, ani na chvíli býka neovládal.

Bylo osmnáct čtyřicet a do řad diváků v solu stále ještě svítilo slunce. Hlediště netrpělivě očekávalo, kdy konečně přijde pořádný zážitek. A to byla chvíle, kdy otevřenými vraty vyběhl do arény Biensolo a zastavil se.

Nevyrazil k zběsilému třeštění a skákání, k útoku proti bariérám, k nesmyslnému trkání do dřeva… Nic takového. Jenom se rozhlédl, jako by chtěl všem naznačit, že tady je pánem on.

Hlediště zašumělo. Diváci si nebyli jisti, co od tohoto býka čekat, i když už teď se někteří začali obávat, že by toho mohlo být víc, než je dobré. Pepe proti němu vykročil a sklonil muletu k nohám. Býk zpozoroval, že se ho někdo snaží obtěžovat, a vyrazil. Rychle, zpříma a se skloněnou hlavou. Celé hlediště okamžitě poznalo, že tohle bude býk dne, a jestliže ho Pepe zvládne, dočkají se výjimečné podívané.

„Na toho měl jít Pepín,” řekl muž vedle Paca.

„Jen se dívejte,” odpověděl Javier. „Až to Pepe skončí, budete mu aplaudovat s námi.”

Pepe předvedl s muletou dvě dokonalé verónicas a chicuelinu. Hledištěm proběhla vlna vzrušení. Všichni napjatě čekali, co přijde. Toreador a pikador si vyměnili pár slov, a když Biensolo vrazil do žíněnky na boku koně s takovou prudkostí, že oba, zvíře i jezdce, poslal obloukem do bariéry, vybuchlo hlediště nadšením. Tenhle býk si je získal.

Vzrušený Paco chytil bratra kolem krku a políbil ho na čelo.

„Éso es un toro, no?”

Jeden z Pepeho mužů předváděl doslova koncert s banderilami. Cupitavým během se přiblížil k býkovi, pak se všem na kratičký okamžik zatajil dech, zvíře a muž splynuli v jednu masu, ale vzápětí se opět jako zázrakem oddělili a v býčí šíji se kývaly další dvě banderily.

A potom přistoupil Pepe k faeně a v celé aréně se rozhostilo nejhlubší ticho v celém Španělsku. Ticho vyjadřující úctu k býkovi.

Biensolo stál s tlamou zavřenou a oddychoval, až se mu mohutná plec zdvíhala. Po pravém boku se mu k přední noze táhla rudá šerpa proudící krve. Stál a díval se na Pepeho, jako by ho odhadoval. Pepe rozvinul muletu do plné šíře, skryl ji za sebe a vykročil proti býkovi. Biensolo byl trpělivý. Pepe se k němu přiblížil asi na čtyři metry, obrátil se k býkovi bokem, vypnul hruď a pomalu vytáhl muletu, jako by říkal: „Můžu ti nabídnout tohle?” Býk sklonil hlavu a vyrazil. Vypadalo to, jako by ho Pepe zadržoval, nutil ho zpomalit, a teprve až se rohy zvířete dotkly mulety, dovolil mu jít dál, vedl ho a říkal mu, že tohle je královský krok. Byl to skvělý pohled sledovat postupné napětí, v němž se Pepeho tělo stáčelo kolem své osy na stranu, hladce jako doruda rozžhavené železo.

Vodil Biensola tam a zpátky a při každém dalším průchodu se tanec muže s býkem zdokonaloval, jejich vztah se upevňoval, prohluboval se jejich vzájemný respekt. Vše se odehrávalo pomalu a nikdo z diváků si neuvědomil, že ti dva spolu skutečně navázali vztah, jakýsi pakt vzájemného pochopení, že budou tuto hru hrát a dojdou v ní k jedinému možnému konci.

V žádném okamžiku faeny se Pepe nesnažil dominovat, neboť od první chvíle, kdy Biensolo vstoupil do arény, věděl, kdo tenhle býk je. Že je to jeho prostor a jemu, Pepemu, do něj pouze dovolil vstoupit. Bylo to jeho představení.

Pepe provedl několik pase naturale. Biensolo útočil, jako by před sebou tlačil rohy celé Španělsko. Pak Pepe stanul před ním a zpoza zad mu ukázal jen roh mulety, ne větší než terakotová dlaždice. Jakási žena v hledišti už nedokázala snést napětí a zdušené vykřikla. Býk se přehnal kolem osamocené postavy, která se v proudu vzduchu lehce ohnula jako třtina ve větru. Aniž se otočil, ukázal Pepe Biensolovi druhý roh mulety a býk se opět přehnal kolem něj. Teď už vyjekl i jakýsi mužský hlas. Paco si křečovitě tiskl pěsti k očím. Muž vedle něj vzrušeně hekl. Všichni věděli, že to je ono, že vidí corridu, kvůli které přišli; že se před jejich očima odehrává to, co chtějí vidět – neuvěřitelný tanec smrti muže a zvířete.

Pak si Pepe vzal zakřivený meč určený ke smrtící ráně, a opět nastalo takové ticho, že Javier slyšel skřípání Pepeho lehkých střevíců v písku arény. Býk ho sledoval, přední nohy lehce rozkročené, tu pravou lesklou krví. Těžce funěl, jako by sbíral síly na závěrečný akt, a na hřbetě mu chrastily kývající se banderily. Jeho taneční partner se vrátil, muletu pod paží, smrtící meč u boku. Pepeho dlouhý stín se setkal s býkovou hlavou.

Rohy se zvedly. Vztah se znovu obnovil. Hlediště vědělo, že pokud se Pepemu podaří zabít Biensola snadno, získá vše – uši, ocas, La Puerta del Principe -, a ještě víc přiškrtilo již tak svíravé ticho. Pepe uvolnil muletu. Klesla, jako když se vylije džber krve. Býk pokýval hlavou. Souhlasil se svou rolí. Pepe pohlédl na postavení býkových nohou, několika manévry ho dostal k ohradě a tam ho škádlil krátkými šlehy meče, až Biensolo zůstal stát s hroty rohů namířenými přímo proti sombře. Teď byl Pepe obrácený k Javierovi zády. Pohyboval se lehce jako někdo, kdo dává pozor, aby nevzbudil spící dítě. Zvedl meč a pomalým pohybem namířil hrot na místo velikosti mince mezi býkovými plecemi. Stál v písku arény a jeho napjaté tělo připomínalo spíš ptáka na vysokých nohou než člověka.

Teď přišel ten okamžik. Oba hráči bleskově vyrazili proti sobě.

Zlomek vteřiny, v němž se měl celý dlouhý tanec smrti rozhodnout. A rozhodl se – špatně pro Pepeho. Jeho skloněná hlava sebou nepatrně trhla nahoru. Meč zasáhl kost a sklouzl stranou. Vzápětí se hrot pravého rohu zvířete zabodl do vnitřního stehna člověka a býk téměř posměšným trhnutím mohutné šíje vyhodil toreadora do vzduchu. Stalo se to tak rychle, že nikdo nestačil ani vykřiknout. Pak tělo člověka žuchlo do písku, ale býk útočil se skloněnou hlavou dál. Jeho strašlivý roh se znovu zabořil do těla ležícího, tentokrát do břicha. Živočišný atavismus býka se obnovil, pakt vzájemného pochopení byl přerván. Rozzuřené zvíře smýklo člověkem proti ohradě a přirazilo ho k ní, až se děsivě zatřásla.

Pepeho pomocníci okamžitě naskákali do arény. Hlediště strnulo, jen několik žen pronikavě vykřiklo. Teprve pak nastal zmatek. Javier se rozběhl dolů. Klopýtal přes lidi, dral se k ohradě, k níž Biensolo přirazil Pepeho a znovu do něj vrážel. Pepe uchopil roh zabořený v břichu oběma rukama jako středověký vojevůdce, který do sebe po katastrofální porážce svého vojska vráží meč. V jeho tváři snad ani nebyla bolest, jenom smutek a lítost.

Pepeho lidé se snažili býka odlákat. Přes ohradu se natahovaly k těžce zraněnému pomocné ruce. Z Pepeho rozervaného stehna se valila temná krev pumpovaná stehenní tepnou a stékala po prknech ohrady.

Konečně býk couvl, rozzuřeně se obrátil proti zoufalým Pepeho pomocníkům, kteří mávali muletami, aby ho dostali pryč, a shlížel na ne jako císař, jenž je nucen snášet nicotnost svých dvořanů.

Teprve teď Pepeho zvedli a přetáhli přes ohradu. Nesli ho s rukama bezvládně rozhozenýma a s děsivě zkrvaveným břichem. Zubožené tělo připomínající obraz piety.

Javier klopýtal za šesti muži, kteří nesli Pepeho na ošetřovnu, a když se dostal až na krok od něj, natáhl k němu toreador ruku. Zpráva o neštěstí se bleskově rozšířila, a tak se na ošetřovně ani nesnažili cokoliv dělat a hned těžce zraněného položili na nosítka a strčili do ambulance.

Pepe však ještě stačil zavolat na Javiera…, nebo spíš vydechnout jeho jméno.

Javier se protáhl dovnitř a naklonil se k němu přes záda zdravotníka, který se snažil přiložit k děsivé ráně na břiše obvaz. Ambulance se rozjela. Druhý zdravotník rozřízl Pepemu kalhoty a přitiskl pěst na zející ránu na stehně. Pepe se křečovitě prohnul v kříži a zaúpěl bolestí. Zdravotník křikl o svorku. Kdosi hodil kazetu s nástroji Javierovi. Ten ji otevřel a podal svorku muži, který se snažil najít v ráně tepnu. Javier držel Pepeho za ruku a díval se na něj. Tvář zraněného byla čistá, nezkrvavená, ale smrtelně bledá. Javier se k němu sklonil, vzal ho za ramena a šeptal mu slova, která ho v zoufalství napadala, v naději, že Pepemu pomohou vydržet.

Ambulance se řítila se zapnutou sirénou po Paseo de Cristóbal Colón k podchodu u Plaza de Armas. Pepe si olízl rty. Bylo vidět, že má v ústech po obrovské ztrátě krve sucho. Jeho ruce byly studené jako kusy mrtvého masa. Zdravotník mu rozřízl rukáv traje de luces a vytáhl z chladicího boxu sáček s krví. Druhý zdravotník křikl o další svorku. Javier se naklonil, aby viděl, jak zastavují krvácení ze stehenní tepny. Vzápětí se otočil, aby pomohl zavést transfuzi litru krve do Pepeho paže. Náhle si všiml, že se na něho Pepe dívá a snaží se promluvit. Přiložil ucho k jeho rtům. Dokonce i mladíkův dech byl studený.

„Nezlob se na mě…, Javiere,” vydechl Pepe.

28.

Úterý 24. dubna 2001, Sevilla

V NOCI PRŠELO A ráno bylo svěží a jako vymyté. Slunce zářilo v nesčetných korálcích vlhkosti, které se chvěly na listech stromů a občas skanuly dolů jako slzy. První jacarandy se obsypávaly bohatstvím purpurových květů. Falcón dokonce zastavil, když to viděl, a stáhl okno. To se mu stávalo ve městě zřídka, aby ho přemohl pocit, že vidí v přírodě výraz složitosti lidského bytí. Ale teď se mu skutečně zdálo, že všechny ty křehké listy jacarand, ty zelené kapraďovité vějíře, jež se nepatrně kývaly na pozadí modré oblohy, k němu spolu s hrozny světle purpurových květů, visících v bezvětrném ránu, promlouvají řečí smutku a bolesti.

Zapnul rádio. Místní zprávy byly plné tragédie Pepeho Leala. Všechna média spekulovala o tom, proč toreador v rozhodujícím okamžiku, kdy se chystal zasadit smrtící ránu, zvedl hlavu. Jakýsi novinář, specialista na referáty o corridě, tvrdil, že jeho soustředění muselo něco nepochopitelně narušit. Kdosi jiný přišel s domněnkou, že to mohl být záblesk fotoaparátu. Spousta diváků se přece snaží zachytit vrcholný okamžik boje toreadora s býkem. Další novinář si náhle vzpomněl, že snad v tu chvíli zahlédl ještě silnější záblesk, než může pocházet z fotoaparátu. Snášení domněnek a výmyslů začalo, cesta k vytvoření mýtu byla otevřená. Falcón to raději vypnul.

Než dorazil na policejní ředitelství, jeho lidé se už rozešli. Pouze Ramírez tam ještě byl. Podali si ruce. Ramírez ho objal, vyslovil mu soustrast a pak mu předal vzkaz, v němž ho komisař Leon žádal, aby ho hned po příchodu do práce navštívil. Falcón vyjel výtahem do nejvyššího poschodí. Cestou se pozoroval v matném zrcadle ocelového panelu stěny kabiny. Měl pocit, že ho drží pohromadě jen jakési tenké nitky. Ať ho čeká cokoliv, nebude tomu odporovat.

O deset minut později se vracel. Komisař Leon z něj sejmul tíhu vedení vyšetřování. Dal mu dvoutýdenní dovolenou – z rodinných důvodů – s tím, že se bude muset po návratu podrobit celkové psychologické prohlídce. Falcón na to nic neřekl. Byl bezbranný. Vrátil se do své kanceláře a uklidil si stůl. Nic osobního na něm nebylo, jen nějaké dopisy, které zastrčil do kapsy, a služební revolver. Věděl, že by ho měl uložit do zbrojnice, ale neudělal to.

V šest hodin večer se konal pohřeb Pepeho Leala. Sešla se na něm celá komunita lidí, kteří se pohybují kolem corridy. Byl tam i Paco, zoufalý k neutěšení. Plakal do dlaní, až se mu otřásala ramena, na něž mu dopadala tíha celé tragédie. Všichni plakali. Rodina, přátelé, ale i zaměstnanci správy hřbitova a lidé, kteří přišli pečovat o své hroby. Jejich smutek byl upřímný, ale netruchlili pro Pepeho Leala. Vždyť ho ani pořádně neznali. Nebylo to slavné jméno. A pak si Falcón, se suchýma očima mezi plačícími a posmrkávajícími, uvědomil, z čeho jsou ti lidé smutní. Že truchlí nad vlastními ztrátami – nad tím, že přišli o mládí, o naději, zdraví, talent… Proto mu to připadlo kýčovité a nechtěl s nimi plakat. A proto s nimi nechtěl po pohřbu být a vrátil se do svého poraněného a tichého domu, k útěše vynucené dovolené.

Posadil se v pracovně, aniž si svlékl plášť, a bezmyšlenkovitě si začal kreslit po papíře. Uvažoval, že by měl někam odjet. Biensolův roh zasadil krvavou ránu letošní férii a on cítil, že musí pryč, aby unikl tíži Pepeho smrti. Vzal mapu Španělska, položil tužku na Sevillu a třikrát ji roztočil. Pokaždé se zastavila tak, že ukazovala hrotem přímo na jih. Tam však byla pouze malá rybářská vesnička jménem Barbate. Ale za ní, na druhé straně úžiny, ležel Tanger.

Zazvonil telefon. Trhl sebou leknutím. Nezvedl ho. Už nechtěl poslouchat žádné další kondolence.

Druhý den ráno si sbalil cestovní vak, přidal do něj nedočtený deník, našel pas a odjel taxíkem na autobusové nádraží za budovou justičního paláce. O pět a půl hodiny později nastoupil v Algecirasu na trajekt do Tangeru.

Plavba trvala hodinu a půl. Většinu toho času strávil pozorováním marockého poldy, jenž si zapisoval osobní údaje šesti mladíků, ilegálních imigrantů, které Španělsko vracelo do jejich rodné země. Mladíci z něj měli legraci a turisté jim ukazovali palec obrácený nahoru a nabízeli jim cigarety. Policista byl nesmlouvavý, ale ne nevlídný.

Tanger se vynořil z mlhy, aniž vyvolal ve Falcónovi jedinou vzpomínku. Dlouhá deštivá zima pokryla krajinu kolem města bujnou zelení, což zrovna nebyla barva, s níž si spojoval Maroko. Přesto mu připadly povědomé kaskády bílých domů za zdmi starého města, které se táhlo od Kasbahu na vrcholu útesu k Velké mešitě na dolním konci města. Za hradbami starého města se kolem zálivu rozkládalo ville nouvele, nové město, postavené už Evropany. Falcón se snažil nalézt pohledem starý dům, v němž měl otec ateliér, ale buďto byl schovaný někde mezi obytnými bloky, nebo ho už zbourali, aby uvolnil místo pro novou výstavbu.

V přístavu si sehnal taxík a nechal se odvézt do hotelu Rembrandt. Řidič po něm chtěl sto padesát dirhamů, ale když na to Falcón nebyl ochoten přistoupit, odjel po kratší vzrušené diskusi nasupený s polovinou té sumy. Vstupní hala si stále uchovávala mramorovou pompu padesátých let. V recepci si vyzvedl klíč k pokoji číslo čtyři sta dvacet dva a sám si odnesl zavazadla.

Půlstoletí, které uplynulo od doby, kdy byl hotel postaven, bylo vidět na každém kroku. V jedněch dveřích apartmá chyběla skleněná výplň, z kovových oken se odlupovala barva a nábytek vypadal, jako by pocházel z domácnosti, v níž často řádil opilý manžel. Na druhou stranu nabízel pokoj dokonalý výhled na tangerský záliv, a tak se Falcón posadil na postel a díval se otevřenými balkónovými dveřmi ven, zatímco se mu myslí šířily jako záplava myšlenky, že je vykořeněnec.

Věděl, že v Maroku se večeří dřív, vyrazil tedy ven, aby si sehnal něco k jídlu. Teprve později si uvědomil, že v Tangeru platí jiný čas než ve Španělsku, takže když jeho hodinky ukazovaly šest večer, bylo už všude zavřeno. Došel pěšky na Pláce de France, pak pokračoval dál kolem hotelu El Minzah do Grand Soca a přes tržnici vstoupil kousek od španělské katedrály do medíny. Snažil se vzpomenout si na cestu k jejich někdejšímu rodinnému sídlu. Přece po ní musel s matkou nesčetněkrát jít. Přesto se mu nevybavila a brzy se ztratil ve spleti úzkých uliček, až se nakonec úplnou náhodou ocitl před domem, který okamžitě poznal.

Otevřela mu služka. Mluvila jen arabsky, a tak zašla dovnitř a po chvíli se objevil asi padesátiletý muž v bílém burnusu a bílých kožených pantoflích. Falcón mu řekl, kdo je a proč sem přišel, a muž zůstal zcela ohromený. Znal jméno Francisca Falcóna, muže, od něhož koupil dům jeho otec. Hned pozval návštěvníka dál. Představil se jako Mohammed Rašíd a ochotně Falcóna provedl. V domě se po stavební stránce téměř nic nezměnilo, dokonce i starý fíkovník a zvláštní místnost v podkroví s oknem u vrchu v něm stále byly.

Rašíd pak pozval hosta na večeři. Nad obrovskou mísou kuskusu, z níž jedli všichni členové rodiny, mu potom Falcón prozradil, že v tomto domě zemřela před čtyřiceti lety jeho matka, a chtěl vědět, zda mohl být někdo z jeho sousedů v té době živ. Rašíd poslal jednoho ze svých synů, aby se na to poptal. Za chvíli se chlapec vrátil s pozváním na kávu do sousedního domu.

V této rodině žil pětasedmdesátiletý muž, kterému bylo v době smrti Falcónovy matky čtyřiatřicet let. Velmi dobře si na tu nešťastnou událost vzpomínal, protože jedna její epizoda se odehrála přímo před jeho dveřmi.

„Zvláštní na tom bylo, že k vaší matce přišli dva doktoři a nevědělo se, kdo z nich se jí má věnovat,” řekl starý Maročan. „Ona už totiž ta žena, vaše matka, byla mrtvá, a tak váš otec zavolal svého doktora.

Přesněji to bylo tak, že se váš otec vrátil z ateliéru na snídani a našel svou ženu v posteli mrtvou. No a v tom rozrušení zavolal jediného doktora, kterého znal – toho svého. Jakéhosi Němce. Španělskému doktorovi vaší matky to nevadilo a zrovna se chystal odejít, když najednou z domu vyběhla rifská služka a začala křičet, že její paní byla otrávená. Držela jakousi sklenici, která prý stála na nočním stolku u postele vaší matky. Nikdo jí nevěřil a tak se v zoufalství odhodlala k tomu, že se z té sklenice napila sama. Váš otec k ní přiskočil a vyrazil jí sklenici z ruky, ale ona se stejně zhroutila k zemi. Samozřejmě nastalo velké zděšení. Ten španělský doktor se k ní hned vrhl, ale bylo to jen divadlo. Nebyla mrtvá a v té sklenici žádný jed nebyl. Takže se jí přestali zabývat a řekli, že je hysterka.”

Falcón nemohl potlačit chvění rukou a nepodařilo se mu to, ani když je sepnul. Po tvářích mu stékal pot a při starcově téměř veselém líčení dávného dramatu měl pocit, že je na pokraji mdloby. Vstal z polštáře, na němž seděl na zemi, a zapotácel se. Mohammed Rašíd rychle vyskočil, aby ho podepřel.

Vyprovodil ho ještě na stanoviště taxíků v Grand Socu a odtud odjel Falcón otlučeným mercedesem do hotelu Rembrandt. Zde, vzdálený od rodného domu a medíny, se konečně uklidnil. Věděl, co se s ním děje. Starcovo vyprávění v něm znovu všechno oživilo. Vrátilo ho to do onoho dne, do děsivého rána, kdy jeho matka ležela v posteli mrtvá a venku na ulici se strhlo pozdvižení, které nechápal. Vybavoval si to, ale i tak zůstala v jeho vzpomínkách prázdná místa. Přesto si nepřál, aby starý Rašídův soused vyprávěl dál a vyplnil je, protože… Nevěděl proč. Chtěl se jen odtamtud dostat co nejrychleji pryč.

Ve tmě hotelového pokoje si sedl na postel a hleděl přes světla města a přístavu na moře. Zcela ho ovládla skleslost, stísněnost, pustota. Zachvíval se osamělostí, z níž naplno vyvstal na povrch opožděný smutek z Pepeho smrti. Lehl si, přitáhl kolena k sobě jako malé dítě a snažil se vzepřít tomu návalu bezútěšnosti v obavě, že pokud se mu to nepodaří, rozpadne se a už se nikdy nedá dohromady. Asi o dvě hodiny později se přece jen uvolnil a svlékl se. Vzal si prášek na spaní, přetáhl přes sebe přikrývku a propadl se do prázdna.

Probudil se pozdě. V koupelně netekla teplá voda, takže se osprchoval studenou. To ho přivedlo natolik k vědomí, aby si uvědomil, že z nevysvětlitelného důvodu tiše pláče. Po tvářích mu tekly proudy slz, které nebyl schopen zastavit. Stál, paže mu visely ochable podél těla a kroutil hlavou, jako by tím chtěl zastavit svou mizérii. Cítil, že v tu chvíli se tělo vymklo jeho vůli.

Vyšel z hotelu a v Café de Paris na Pláce de France si vypil kávu. Odtud zamířil na španělský konzulát, ukázal jim policejní průkaz a zeptal se, jestli ještě v Tangeru žijí nějací Španělé, kteří zde pobývali v padesátých a šedesátých letech. Poslali ho do restaurace Romero, aby se poptal po Mercedes Romerové.

Restaurace se nacházela v zahradě vklíněné mezi dvěma ulicemi, jež se sbíhaly do křižovatky s kruhovým objezdem. Otevřel mu starší muž v bílém kabátku a fezu. Dýchal, jako by ho někdo dusil. Když spolu šli ke stolu, zaútočil na ně malý štěkající mopslík.

Falcón si poručil steak a zeptal se na Mercedes Romerovou. Muž mu ukázal postarší blondýnu, která seděla u malého stolku v rohu prázdné restaurace a vykládala si karty. Falcón vytrhl stránku ze zápisníku, napsal na ni své jméno a požádal muže, aby jí tuto improvizovanou vizitku předal. Muž se odbelhal, položil lístek před Mercedes, řekl jí objednávku a dostal peníze, aby mohl jít koupit steak.

Mercedes vstala a pomalu zamířila k Falcónovu stolu. Cestou chytila mopslíka za kůži na zátylku, podrbala ho na břiše a strčila pod prázdný stůl. Posadila se naproti a zeptala se, jestli je syn Francisca Falcóna. Přikývl.

„Osobně jsem ho neznala,” řekla. „Ani s Pilař jsem se nikdy nesetkala, ale byla jsem dobrou přítelkyní vaší nevlastní matky Mercedes. Byly jsme obě přibližně stejného věku. Chodívala na jídlo do restaurace, kterou vlastnila moje rodina v grandhotelu Villa de France. Velmi jsme se sblížily. Byl to pro mě šok, když jsem se dozvěděla, jak zemřela.”

„Nikdy jsem ji nevnímal jako nevlastní matku,” řekl Falcón. „Byla mi druhou matkou. I my dva jsme se velmi sblížili.”

„Ano, mnohokrát přede mnou řekla, že vás má jako svého syna. Moc si přála, abyste šel ve stopách svého otce. Věřila, že byste byl ještě větší malíř než on.”

„Vždyť mi tehdy nebylo ani osm let.” „Takže na tohle si už nevzpomínáte?” řekla a ukázala za něj. Falcón se otočil. Nad jeho hlavou visela v obyčejném černém rámečku perokresba ženy. Pod ní bylo napsáno Mercedes. „Ne,” zavrtěl hlavou.

„Nakreslil jste to v létě v šedesátém třetím. Mercedes mi ten obrázek dala jako vánoční dárek. Je to samozřejmě ona, ne já. Zeptala jsem se jí, proč mi to dává, a ona mi řekla něco zvláštního:. Protože vím, že u tebe bude ten obrázek v bezpečí.’”

Falcón ucítil, že mu do očí vstoupily slzy. Ani se nesnažil své dojetí ovládnout.

„Utopila se,” řekl po chvíli. „Dodnes si vzpomínám na ten večer, když odešla a už se nevrátila. Pokud vím, její tělo se nikdy nenašlo. Tím to pro mě bylo horší…, že jsem ji už nemohl vidět. Svou matku jsem viděl v rakvi…”

„Kde je váš otec teď?” zeptala se Mercedes. „Před dvěma lety zemřel.”

„Možná si vzpomínáte ještě na někoho jiného z těch dob – na obchodního agenta vašeho otce, Ramóna Salgada.”

Falcón přikývl. Pak jí řekl, jakým způsobem byl Salgado před několika dny zavražděn, a dodal, že on jeho smrt vyšetřuje. Tím v podstatě vyšlo najevo, co ho přivedlo do Tangeru. Mezitím se vrátil dýchavičný muž ve fezu se steakem a salátem.

„Škoda, že jste nebyl už tenkrát detektiv. Možná byste její smrt vyšetřil líp než místní policie.”

„Jak to myslíte?”

„Nevěřím všemu, co se říká-jako majitelka restaurace jsem už vyslechla celé romány -, ale těch řečí v souvislosti s Mercedesinou smrtí bylo tenkrát přece jen moc. V každém případě dost na to, aby tu tragédii někdo vyšetřil zodpovědněji a pokládal jejím aktérům tvrdší otázky než tenkrát oni.”

„Co tím naznačujete, seňoro Romerová?” zeptal se Falcón tiše.

„O mrtvých se nemá mluvit ve zlých souvislostech, ale Mercedes byla má přítelkyně a velmi mě zasáhlo, když jsem o ni přišla. A zvlášť takovým způsobem…, při neštěstí na lodi. Strávila na lodích spoustu času. Její bývalý manžel Milton měl jachtu a několikrát s ní přeplul Atlantik. Dalo by se říct, že Mercedes byla skoro jako zkušený námořník, nedopouštěla se chyb. Říkali, že v tu noc se v úžině strhla bouře, ale věřte mi, že to se nedalo srovnat s bouřemi, jaké zažila, když pluli přes Atlantik. Prý spadla přes palubu, ale pokud jde o mě, já tomu nevěřím…, i když nevěřím ani všem těm řečem, které se pak vedly o vašem otci – o tom, s jakou lehkostí přišel o své dvě ženy. Znechucovalo mě to. Ale přesto si myslím, že policie měla vašeho otce a Ramóna Salgada přinutit, aby přesně popsali, k čemu na té lodi došlo. Prostě to pořádně vyšetřit.”

Falcón vstal, nechal jídlo na stole a vyšel ven. Takové věci nebyl ochoten poslouchat. To je cena za slávu, pomyslel si – to, že lidé o člověku tak snadno spekulují a vymýšlejí pomluvy. Prosím, dělo se to vždycky a bude se to dít dál, ale on se na tom odmítal podílet. Rychle se vrátil pěšky do hotelu, vyběhl po schodech k pokoji číslo 422, vrhl se na postel, zavřel oči a zakryl si uši polštářem.

Probudil se až za tmy. Nad mořem doznívala silná bouře, která se mezitím přesunula přes úžinu nad Španělsko. Vzdálené blesky ozařovaly rozlehlou noční oblohu, na níž se převalovaly těžké kupovité mraky. Stále ještě však poprchávalo. Našel tichou restauraci, dal si tam jehněčí tagíne a vypil k tomu láhev Cabernetu President. Pak se vrátil do hotelu, klesl na postel a probudil se v noci, oblečený a promočený potem. Svlékl se a znovu vlezl do postele. Do okenní římsy bubnoval déšť.

Páteční dopoledne bylo pošmourné, promočené neustávajícím deštěm. Zbývala mu ještě jedna záhada, ale obával se, že snaha vnést do ní světlo bude stejně mamá jako všechno ostatní, co zde podnikl. Vystěhoval se z hotelu a vzal si grand taxi do Tetuánu. Auto však mělo cestou poruchu, takže dorazil do cíle až pozdě odpoledne. Hned po příjezdu se vydal na rychlou obchůzku španělské komunity, během níž se snažil najít někoho, kdo by znal rodinu Gonzálezovu, která provozovala ve městě v třicátých letech hotel.

Někdy kolem sedmé večer se mu v medíně ztratil průvodce, a pak už bezcílně bloumal uličkami, až v jednu chvíli uviděl něco, co ho zcela paralyzovalo.

Jakýsi muž s károu s kovovými konvemi naléval mléko do nádob vyrobených z tykve, v nichž místní ženy dělají jogurt. Proud bílé tekutiny v něm vyvolal nával nevolnosti. Chvíli zíral na klidné bílé hladiny plných nádob, potom se otočil a prchal uličkami pryč. Pryč z medíny.

Vzdal to. Už nevěřil, že se dozví, co bylo podstatou „incidentu” z otcových deníků. Našel levný hotel, ubytoval se, pak zašel do hotelového baru a obklopen samými Maročany vypil v hustém smogu cigaretového kouře pivo a snědl porci knedlíčků z mletého masa. Ani společnost, ani kouř mu nevadily. Dokonce se dal s několika muži do řeči, aby se odpoutal od myšlenek, které ho stahovaly do hlubin zoufalství.

V noci ho vzbudil sen – tak hrozný, že musel vstát a chodit sem a tam po malém pokoji, protože se bál znovu usnout. Byl to sen o ničem. O děsivé, vše pohlcující mléčné prázdnotě, v níž neexistují vzpomínky. O prostoru, který neobsahuje minulost, přítomnost ani budoucnost. O konci času. A zdálo se mu, že se ho ta bílá prázdnota chystá pohltit.

Výňatky z deníků Francisca Falcóna

12. ledna 1958, Tanger

Přišel jsem domů dřív, abych vzal Javiera ven na malý výlet a něco mu koupil k jeho druhým narozeninám. V domě však byla jen rif ská služka, která mluví jakýmsi hrozným berberským dialektem, takže jí rozumí jen P. Obě větší děti byly ve škole. P. tedy s Javierem někam šla. Vyvolalo to ve mně rozmrzelost. Vrátil jsem se do ateliéru a začal jsem šlehat po plátně prudkými tahy červené, jako bych se prosekával řadami nepřátel. Výsledkem je obraz doslova nabitý energií a nespoutaným násilím, jakého jsem byl schopen jen v boji. Strhl jsem to plátno, hodil ho do krbu, a když jsem sledoval, jak ty neurvalé nánosy barvy stravuje oheň, prožíval jsem téměř smyslnou rozkoš.

15. července 1958, Tanger

R. přišel za mnou do ateliéru (vůbec poprvé). Byl v hrozném stavu – G. je znovu těhotná. Čekal, že mu to budu vyčítat. Já jsem mu ale nic neřekl a on prohlásil, že jsem opravdový přítel. Doktor prý však na něj zuřil. Pak mě pořád dokola přesvědčoval, že to byla smůla, až jsem mu přestal věřit. „Tentokrát ji ztratím,” hořekoval a já jsem si uvědomil, jaký vášnivý cit k ní chová – takový, jaký jsem kdysi choval kP. a teď chovám k Javierovi. Dojalo mě to a snažil jsem se ho uklidnit. Potom dodal, že G musí zůstat po celou dobu těhotenství v klidu. V tu chvíli mě poprvé napadlo, že ve hře je ještě něco jiného. Jako by měl strach z toho, že ho tato okolnost v Tangeru uvězní. Začal jsem na něj naléhat, aby mi pověděl, co se děje, a nakonec mi řekl: „Měli bychom se všichni sbalit a vrátit se do Španělska.” Myslím, že má nějaký problém, který souvisí s jeho podnikáním. Ale jaký, to nevím. Víc jsem z něho nedostal.

25. září 1958, Tanger

Byl jsem pošetilý. Měl jsem vědět, že R. sice dokáže řídit své obchody s bezohlednou tvrdostí a citem pro správnou taktiku, ale když přijde na záležitosti srdce, je náhle malý chlapec, neschopný střízlivého úsudku a závislý na svých rozmarech a vášních. Teď už vím, proč mi nechtěl dřív nic říct. Styděl se. Zdá se neuvěřitelně, že v Tangeru, kde jsou orgie ve stylu starého Říma něčím stejně běžným jako v Anglii čajové dýchánky, se najde muž, který je schopný studu. R. je ostrov mravnosti v moři hříchu. Nikdy si nic nezačal s místními mladíky, hrozí se pomyšlení na něco takového a prohlašuje to za zvrácenost. Pokud vím, od chvíle, kdy se setkal s G. – a to myslím i dobu, kdy čekal, až se bude moct stát jeho manželkou -, s žádnou jinou ženou nezhřešil, dokonce ani s prostitutkou. Jen při pomyšlení na vášeň jejich svatební noci mě zmáhá slabost.

Přiznání R. mě šokovalo a očividně ho stálo velkou námahu, než ze sebe všechno dostal. Byli jsme na verandě ateliéru, a pokud neseděl s hlavou v dlaních a nesoukal ze sebe svou zpověď (při níž jsem se začal cítit jako tlustý, úplatný prelát), přecházel sem a tam a pátral, zda nablízku není někdo, kdo by ho mohl uslyšet. Takhle jsem se tedy dozvěděl, že R. ve svých pětatřiceti letech konečně zhřešil, navíc neuvěřitelně nezodpovědným způsobem. Možná to trochu zlehčuji, ale to, čeho se R. dopustil, je nesmírně vážná věc. Nejsem si jistý, zda se na tom nepodíleli nějakou záludností Maročané, s nimiž je R. v obchodním spojení. V každém případě Maročané, a možná Afričané vůbec, se ve svých strategiích neorientují na sílu, která je vždy zjevná, ale na slabost, jež obvykle zůstává skryta. Je smutné, že mravnost lze považovat za slabou stránku člověka…, pokud to v případě R. byla mravnost. Vždycky mě mátlo jeho zaujetí pro G jako mladičkou dívku a teď tomu podlehl znovu. Došlo k tomu ve chvíli, kdy uviděl jednu z dcer svého obchodního partnera z Fésu. Dívka nebyla zahalená závojem, takže jí dokonce nemuselo být ani dvanáct let. Všimla si jeho zájmu, nebránila se mu, R. zhřešil a teď je zřejmě v sázce nejvážnější věc, jež v marocké společnosti existuje – čest. Očekává se, že si R. vezme dívku za ženu. Jenže on si ji vzít nemůže. A je tu střet dvou kultur a z něj vyplývající důvod jeho muk, neboť R. dobře ví, že existuje jen jediné řešení – aby odjel ze země. Tím by ovšem přišel o celou svou investici v marockém projektu ve výši pětadvaceti tisíc amerických dolarů, navíc G nikam nemůže, a on ji zase nemůže opustit, aniž by se před ní kompromitoval a možná ji vystavil ještě něčemu horšímu. Bojí se, že teď, kdy přestala platit mezinárodní zóna, mohla by se jeho rodina ocitnout v ohrožení. Zatím odsouvá konečné rozhodnutí na poslední možnou chvíli. Arabská dívka je těhotná a R. má strach, že když zmizí z Tangeru, mohl by se otec zneuctěné pomstít jeho rodině.

7. října 1958, Tanger

V rámci bezpečnostních opatření najal R. dům téměř naproti svému domu a do něj jsme umístili čtyři legionáře. Tlak na R. narůstá a on si kupuje čas tím, že dál investuje peníze do marockého projektu. Stojí ho to tisíce dolarů, ale on je připraven zaplatit jakoukoliv cenu. P. navštívila G a potvrdila mi, že v žádném případě není schopná podniknout jakoukoliv cestu, a už vůbec ne podstoupit plavbu přes úžinu v této roční době.

14. prosince 1958, Tanger

Tlak na R. byl příliš velký. Projevilo se to na jeho zdraví a musel ulehnout se zápalem plic. Řekl jsem mu, že jakmile se uzdraví, měl by odjet. Odhodlal se k tomu včera a vzal s sebou svou šestiletou dceru Martu, která je po těžkém příchodu na svět trochu prostoduchá. R. udělal všechno, co se dalo. Podplatil snad celý Tanger. Nevím, kde na to bere peníze, ale musí jich mít opravdu hodně, když ještě zvýšil svou investici v projektu s Marokánci téměř na čtyřicet tisíc dolarů. Zřejmě se jim vymluvil, že musí na nějakou dobu odcestovat do Španělska a že se od čestného muže nemusejí ničeho obávat. Nebylo by na škodu vědět o těch lidech něco víc, ale do této sféry mě R. nechce pustit. Klidně to mohou být podvodníci, kteří berou celou věc jako příležitost, aby mohli vysávat zranitelného Evropana, ale také upřímní tradicionalisté, lpící na starých zásadách chování a morálky. R. mi řekl, že nechápou, proč se nemůže rozvést. V jejich kultuře stačí říct třikrát za sebou jistá slova a je to hotové.

22. ledna 1959, Tanger

G odešla plodová voda a začal dlouhotrvající porod. P. říká, že G. má téměř neustále stahy, a nevěří, že by to dítě mohlo přežít. Zavolal jsem R. do Španělska. Přijal zprávu mlčky. O dvanáct hodin později se objevil. Jeho dům byl v ponurém zimním ránu temný jako hrob. Padesátiletý španělský doktor a porodní asistentka dělali, co bylo v jejich silách, aby dostali dítě na svět, ale plod měl špatnou polohu a porod nepostupoval. Atmosféra v domě se blížila naprostému zoufalství a s neustálými výkřiky G, úsilím lékaře a porodní báby a naší bezmocností, v níž nevidíme na konci temného tunelu světlo, připomíná středověkou mučírnu. Po dvaapadesáti hodinách utrpení G. se narodil chlapec. Važí tři kila. G. je tak vyčerpaná, že kdyby usnula příliš hlubokým spánkem, nemusela by se už probudit. Raúl se zeptal doktora, kdy bude jeho žena schopná cesty přes úžinu. „Ještě není jisté, že vůbec kdy opustí tenhle dům živá, ale uvidíme za týden,” odpověděl. Ale z toho, jak měl zaťaté pěsti, jsem poznal, že by mu nejradši jednu vrazil.

7. února 1959, Tanger

Vydal jsem se do přístavu s kapsami plnými dolarů. R. usoudil, že pro G bude lepší plavba po klidném moři než kodrcání autem po rozbitých cestách do Ceuty. Noc byla klidná a úředníci se zdáli benevolentní. Dopravili jsme G do přístavu ve studebakeru, s nímž R. jel, jako by vezl náklad nezajištěné výbušniny. Tam jsme ji přenesli na najatou jachtu. Ve chvíli, kdy jsme už chtěli odrazit od břehu, se na přístavní hrázi objevila policie. Došlo k hádce, po které nám policie zabavila doklady a zrušila povolení opustit přístav, a všichni jsme se museli vrátit do přístavní stanice k výslechu. R. se zeptal, z čeho ho viní, a policie k jeho zděšení odpověděla, že z podvodu, a zmínila přitom společnost, do níž investoval. R. si uvědomil, že je možná všechno ztraceno, a vytáhl dvě stě dolarů. Nastalo hluboké ticho, protože to je stále značně velká suma. Věděl jsem, že to je rozhodující okamžik. Pak peníze zmizely v kapsách policistů. Vrátili nám doklady i povolení opustit přístav a zasalutovali nám.

12. února 1959, Tanger

Právě když mí legionáři opouštěli své stanoviště, přijelo k domu R. několik Marokánců doprovázených policií s povolením k prohlídce. Vnikli násilím dovnitř a odnesli všechno, co se dalo. Později mi přišel dopis. Byl psán arabsky, takže jsem ho nedokázal přečíst a odnesl jsem ho překladateli na španělském vyslanectví. Dokonce i on zbledl, když mi tlumočil jeho obsah.

Jsem Abdulah Diouri. Byl jsem obchodním partnerem Vašeho přítele, jehož jméno se nemohu přinutit napsat. Možná víte, že hluboce poškodil čest mé rodiny. Zachoval se k jedné z mých mladých dcer tak, jako by nebyla víc než obyčejná prostitutka. Zničil jí život. Na světě není tolik peněz, aby mohly napravit škodu, která na ní byla spáchána. Měl byste vědět, že jsem odešel z podnikání, do něhož jsem spolu se svými partnery investoval.

Měl byste říct svému příteli, že se mu rodina Abdulaha Diouriho pomstí a cena, kterou si na něm vynutí, bude stejná jako ta, kterou zatížil on nás. Ztratil jsem dceru a má rodina byla zneuctěna. Najdu Vašeho přítele, i kdyby se ukryl na samém konci světa, a vrátím své rodině ztracenou čest.

V těch slovech je obsaženo tolik nenávisti, že jsem nepochyboval o autentičnosti dopisu. Navíc pisatel udělal mezi řádky několik skvrn červeným inkoustem, jejichž symbolika je zřejmá – znamenají krev. Poslal jsem originál i překlad R., kterému ještě nedovolili vzít G. z nemocnice v Algecirasu, kam ji přivezl v bezvědomí po plavbě přes úžinu.

17. března 1959, Tanger

V posledním půlroce mě problém R. zaměstnával natolik, že jsem nebyl schopen přemýšlet o konci celé naší společné éry. Přišlo to tak náhle a teď se cítím jako někdo, kdo se ocitl v brázdě zvířené vody vzedmuté velkou lodí, jež proplula rychle a bez varování kolem. Odchod R. z Tangeru mě zasáhl víc, než jsem si myslel. Sedávám sám u jeho stolu v Café de Paris, a pokud s někým mluvím, slyším neustávající proud lamentací. Úřady jsou zavírány, v přístavu nelze vykládat alkohol ani tabák, hotely zejí prázdnotou. Jsme nuceni používat dirhamu. Také luxusní obchody na Boulevardu Pasteur byly zavřeny a předány Maročanům, kteří v nich prodávají turistům cetky. Nebýt B. H. v paláci Sidi Hosni, připadal bych si, že jsem součástí něčeho, co neodvratně mizí ze světa. Moje práce jde od deseti k pěti. Mám pocit, že pouze kopíruju de Kooninga, i když mi M. píše, jak všichni jejich hosté obdivují mé „lidské krajiny”. Ani to mě však nemůže zbavit pocitu, že upadám do nicoty. Cítím se jako občan starého Říma po bakchanáliích, přesycený a apatický, náchylný k nudě a zároveň zmáhán úzkostí z tušení konce své říše. R. mi poslal zprávu, že žije v městečku Sierra de Ronda. Tamní čistý suchý vzduch prý G prospívá.

18. června 1959, Tanger

Udeřila první letní vedra. Zdá se mi, že mám v hlavě místo mozku uvařené nic. Ležím v ateliéru na koberečku, popíjím čaj a kouřím. Celé odpoledne spím a probouzím se kolem osmé večer, kdy začíná být teplota snesitelná. Dnes jsem si najednou vzpomněl, že P. má narozeniny a já jsem jí zapomněl koupit dárek. Začal jsem hledat v zásuvkách a našel jsem levný stříbrný prstýnek se vsazeným achátem. Zřejmě ho tu odložila M. a nestál jí za to, aby se pro něj vracela. Udělal jsem z barevného papíru a pružiny jakousi květinu s pestíkem, na ten jsem navlékl prstýnek a vše strčil do krabičky. Pak jsem krabičku zabalil, převázal stuhou a vydal se domů.

Večer jsme se sešli u stolu při jídle. Děti se už chystaly do postele, když jsem vytáhl dárek. Dal jsem krabičku Javierovi a poslal ho s ní kolem stolu k P. Ta téměř obřadně rozvázala stuhu. Květina s prstýnkem vyletěla ven a přitom víko ťuklo do nosu Javiera, zvědavě nakukujícího, co v krabičce je. Všichni, včetně P., se zasmáli, ale pak se po tváři P. mihl rozpačitý výraz. Polilo mě horko v hrůze, že by to mohl být některý z jejích prstenů, jejž jsem jí dal dřív. Ale teď bych přísahal, že ne. Na to bych si snad vzpomněl. Po chvíli si P. prsten navlékla. Políbil jsem ji a všiml jsem si, že kromě snubního prstenu žádný jiný na ruce nemá. To mě překvapilo, protože vždycky nosívala prsten, který nikdy neodkládala – stříbrný, s malým safírem, dárek od rodičů, když se stala ženou. Málem jsem se jí zeptal, jestli ho ztratila, ale pohled na její rozpaky, když uviděla můj dárek s achátem, mě znejistil a raději jsem mlčel.

29.

Sobota 28. dubna 2001, Tetuán, Maroko

FALCÓN VSTAL velmi brzy a ještě před rozedněním odjel v grand taxi do Ceuty, kde nastoupil na křídlový člun na lince do Algecirasu. Poslední zápis, který si v otcově deníku přečetl, mu nešel z mysli, jako by se mu do ní jeho slova vypálila. Nepochyboval, že stříbrný prsten se safírem, který našel v dřezu v kuchyni Ramóna Salgada, byl matčin. Vrah tedy nosil prsten jeho matky! Proto se musel vrátit. Nyní si byl jistý, že otcův deník je klíčem k celému záhadnému příběhu. Vrah se nějakým způsobem dostal do jeho domu, přečetl si deník, vzal jeho nejdůležitější část a přistoupil k vykonání pomsty. Ale jakou cestou se dostal k matčinu prstenu, který nikdy neodkládala? Napadaly ho znepokojivé myšlenky, jež se ještě znepokojivěji pojily ke vzpomínce na to, jak ho kdysi někdo vyhazoval na tangerské pláži do vzduchu a jak kopal nožkama nad tváří, která se mu nevybavovala.

Kolem druhé odpoledne byl v Seville. Na záznamníku ho čekal vzkaz od Loba. Komisař byl vztekem bez sebe a spotřeboval polovinu kazety, aby mu sdělil, že Ramírez, ten poskok komisaře Leona, téměř vzápětí po tom, co byl pověřen dalším vedením případu, vyškrtl Consuelu Jiménezovou ze seznamu podezřelých. Falcóna to nezajímalo. Zamířil do otcova ateliéru. Skříňka na šperky ležela na stole otevřená, jak ji tam nechal. Sevřel achátový kámen v pěsti, jako by doufal, že mu jeho geometrické tvary pomohou otevřít zámek paměti. Začal přecházet po místnosti a lehce přitom zakopl o stoh časopisů ležících pod stolem. Magazíny se mu sesunuly k nohám.

Obálka jednoho z nich byla celá černá a její anglický titul zněl Bound. Nohou ho otevřel a couvl. Díval se na dvě fotografie, které připomínaly pohled do pekla. Silně tetovaný muž mučil dvě ženy se zavázanýma očima. Odkopl časopis pryč.

Tak k tomuhle se tedy jeho otec nechal dohnat? Ztráta génia byla pro něj tak frustrující, že po tom, co nakreslil výsostnou krásu a už nikdy na ni nedosáhl, ho jakási podvědomá dotčenost vrhla na opačnou stranu, k těm nejobludnějším ošklivostem, aby… Co vlastně? Aby znovu stimuloval svou mysl k velikosti? Aby se obklopil nadějí filozofie, že krása může existovat jen jako protipól ošklivosti? Nemohl se dočkat, až to odporné svinstvo vyhodí, ale když znovu rozkopl hromadu časopisů, uviděl, že je to všechno pornografie – ta nejtvrdší, nejodpornější, nejzvrácenější.

Pak mu padl pohled na stůl, kde leželo pět srolovaných pláten, které před pár dny našel. Tehdy se na ně podíval jen zběžně, ale žádné mu nic neříkalo. Teď je znovu rozvinul a připnul na pracovní stěnu. Všiml si, že vlastní plátna jsou stará, ale obrazy jsou malované akrylovými barvami, jež začal otec používat až někdy koncem sedmdesátých let. Navíc si byl jistý, že to nejsou otcovy práce, a zalitoval, že není naživu Salgado, aby se ho zeptal, kdo je jejich autorem a jak se tady ocitly.

Náhle si vzpomněl na otcova kopistu – na toho muže z Alamedy, který se mu už jako klukovi nelíbil, protože stál před otcem pouze v černých spodkách a škrábal se na genitáliích, když s ním mluvil. Jak se jen jmenoval? Měl takové divné jméno. Vlastně to ani nebylo jméno, ale přezdívka. Něco se mu vybavovalo – něco z toho dne, kdy šel s otcem do kopistovy dílny…, jak tam měl všechny obrazy na stojanech obráceně, vzhůru nohama. Takhle na nich ten člověk pracoval. El Zurdo – to je ono. Levák. Aby byl schopen napodobit tahy malíře praváka, musel jako levák malovat obráceně. Falcón vzal otcův starý adresář, ale u kopistovy adresy, kterou našel pod písmenem Z, žádné telefonní číslo nebylo.

Vyšel z domu, před hotelem Colón si vzal taxík a nechal se zavést do Calle Parras, z níž to už nebylo daleko do Alamedy. Našel El Zurdův byt, ale nikdo mu neotevřel. Soused mu však poradil, že v tuhle dobu by mohl svého muže najít v baru La Cubista v Calle Escuderos.

Sedělo tam šest mužů – každý u jiného stolu. Jedli a sledovali přitom televizi. Falcón nepoznal ani jednoho z nich.

„Už jsem si říkal, jak dlouho vám to bude trvat,” ozvalo se náhle, když zamířil k baru.

Vidličky v rukou jedlíků se zastavily, ale televizní seriál nerušeně pokračoval. Muž s tmavou tváří a koňskými zuby, který promluvil, vstal. Měl šedivé vlasy, jež mu na několika místech vykukovaly zpod černého klobouku s množstvím odznaků zapíchnutých do pásky. Vlastně byl celý v černém, od hlavy až k patě.

„Vy musíte být Javier Falcón,” řekl.

„Proč myslíte?”

„Prostě mě to napadlo. Když jste vstoupil s tou rulkou pláten pod paží, vypadal jste jako něčí ztracené dítě.” „Vy jste El Zurdo?”

Muž místo odpovědi ukázal na židli proti sobě.

„Už jste obědval?”

„Co jste mínil tím, jak dlouho mi to bude trvat?”

„Jak dlouho bude trvat Javieru Falcónovi, než přijde a najde mě,” řekl a ohlédl se přes rameno na tabuli, na níž bylo křídou napsané menu. „Tak co si dáte? Cordero en salsa, escalopinas de cerdo nebo atún en salsal”

„Cordero” odpověděl Falcón.

El Zurdo křikl objednávku na barmana. Falcón opřel srolovaná plátna o sousední stůl. Servírka jim nalila červené víno. „Viděli jsme se jen jednou,” poznamenal Falcón. „Pamatuju si obličeje,” řekl El Zurdo. „A taky to, že jsem se vám nelíbil.” „Ani jsme spolu nemluvili.” „Nepodal jste mně ruku.”

„Nenabídl jste mi ji. Raději jste se jí kdesi škrábal.” El Zurdo se zasmál. Přišla servírka a postavila před Falcóna talíř dušeného jehněčího.

„Co to máte?” zeptal se El Zurdo a kývl hlavou směrem k plátnům.

„Pět obrazů. Nevím, od koho jsou, ale od otce ne. Napadlo mě, jestli jste je třeba nekopíroval.”

El Zurdo odsunul svůj prázdný talíř a vytáhl ze slánky párátko. Falcón se pustil do jídla.

„Proč chcete vědět, kdo ty věci namaloval?” zeptal se po chvíli El Zurdo. „Jste polda, že? Váš otec mně to říkal.”

„Právě teď nic nevyšetřuju, jestli vám jde o tohle,” řekl Falcón. „Mám dovolenou.”

„Chcete je prodat?”

„Chci zjistit, co jsou zač, než je spálím.”

El Zurdo si zapálil cigaretu, vstal a srazil oba stoly k sobě. Pak obrazy rozvinul a bez většího zájmu si je prohlédl.

„Jo, dělal jsem je já. Všechny. Kopíroval jsem je pro vašeho otce, ale máte pravdu, že to nejsou jeho věci. Požádal mě, abych mu udělal laskavost a zkopíroval je pro jednoho švýcarského malíře, který je právě prodával v Salgadově galerii a chtěl se vyhnout placení daní. Měl v úmyslu – ten Švýcar – vzít s sebou zpátky kopie, aby je mohl ukázat celníkům a říct, že nic neprodal. Takže nechápu, co pořád dělají v ateliéru vašeho otce. Předpokládám, že tam jste je našel.”

Falcón přikývl. „A otec vám na to dal plátna?” zeptal se.

„Jo. Všechna stará a už na nich něco bylo. Jenom to přetřel.”

„Něco od něj?”

„Na to jsem se ho neptal.”

El Zurdo kouřil, Falcón jedl.

„Chcete vědět, co pod tím je?” zeptal se El Zurdo po chvíli. „Možná…”

„Ale nejste si tím jistý, co?”

„Znáte to – člověk chce něco vědět, dokud nezjistí, co to je.”

Vzali si taxík. Řidič je vezl po Calle Laraňa a vysadil je před Institutem krásných umění. Prošli přes vnitřní nádvoří a vystoupili po schodech do prvního poschodí. Za patnáct tisíc peset jim El Zurdův přítel projel obrazy pod speciálním rentgenem a předal jim pět černobílých snímků původních maleb vytisknutých tiskárnou rentgenu. Falcón si je prohlédl. Zdálo se, že to není nic pořádného, jen jakýsi chaos šrafování a černých pruhů na bílém podkladu. Pouze místy se daly rozeznat některé detaily, jako třeba oko, noha, kopyto nebo zvířecí ocas.

El Zurdo na to neměl žádný názor. Rozloučili se na schodech. El Zurdo mu ještě řekl, že pokud by s ním chtěl mluvit, najde ho v tuhle dobu vždycky v baru La Cubista. Falcón šel domů. Položil plátna a rentgenové snímky na stůl, zavolal Alicii Aguadové a objednal se u ní na večer.

,, Byl jsem uvolněn ze své funkce,” řekl, když ho Alicia vzala za zápěstí.„Za deset dní se mám vrátit a budu se muset podrobit psychologickému vyšetření.”

„To mě nepřekvapuje,” odpověděla. „Vaše chování už zřejmě začalo být nápadné.”

„Spíš si myslím, že za tím je ten nešťastný výstup s Inés před domem vyšetřujícího soudce. Byla přesvědčená, že po ní slídím, ale já jsem na ni narazil náhodou. Procházel jsem se po městě a myslel jsem na úplně jiné věci.”

„To všechno jste mi už říkal.”

„Vážně?” podivil se. „Máte pravdu, pro blázna se i několik dní stává věčností. Pořád si přehrávám svůj život, ale vždycky narazím na prázdné místo v paměti, na jakési zavřené dveře. Snažím se do nich dostat a buším na ně, až jsem celý zemdlený. A když se mi to nepovede, vracím se a celé se to opakuje. Už mě to začíná vyčerpávat. Člověk při takovém stavu mysli ztrácí reálný pojem času a má pocit, že to, co zažil včera, se stalo před dávnými věky. Řekl jsem vám, že jsem byl v Tangeru?”

„Ještě ne. A proč jste tam jel?”

„Dostal jsem dovolenou – z rodinných důvodů.”

Pověděl jí o smrti Pepeho Leala.

„A co jste v Tangeru hledal… po čtyřiceti letech?”

„Odpovědi. V třetím světě život neplyne stejným tempem jako tady. Myslel jsem, že bych mohl najít někoho, kdo by si pamatoval, co jsem já zapomněl, a pomohl mi vyplnit prázdná místa v mysli.”

„Ale proč Tanger? Přišel jste o práci kvůli Inés. Proč neřešíte tohle? Co vás tam hnalo?”

„Máte pravdu, že hnalo… Nebo spíš táhlo. Nebylo to vědomé rozhodnutí. Šel jsem tam, kam mě vedl osud. Svěřil jsem se do jeho rukou… a skončil jsem před dveřmi našeho někdejšího domu v medíně.”

„Opravdu to tak bylo? Všechno nevědomě?”

„Opravdu.”

„Připomeňte mi, kdy se ten váš stav projevil poprvé?”

„Kdy? Když jsem pohlédl do tváře mrtvého Raúla Jiméneze. To byl okamžik, kdy jsem to poprvé pocítil… tu změnu.”

„A co vás poprvé dovedlo k přesvědčení, že ta změna ve vás, jak to nazýváte, nebyl jen šok z jednoho děsivého pohledu? Jaká událost to byla?”

Dlouho mlčel.

„Šel jsem do centra Sevilly, abych si vyzvedl adresář Raúla Jiméneze, a přitom jsem narazil na procesí,” řekl potom. „Z nějakého důvodu – není mi jasné z jakého – jsem skoro omdlel, když jsem viděl Pannu. Celý ten výjev na mě silně zapůsobil.”

„Jste nábožensky založený?”

„Vůbec ne.”

„A co bylo pak?”

„Objevil jsem v Jiménezové pracovně snímek svého otce a dozvěděl se, že ještě za života matky měl poměr s jinou ženou.” „Ale jak se to týká vašeho života?”

„Když jsem potom našel otcovy deníky s jeho dopisem…, něco to ve mně spustilo. Nebo rozvířilo…, cosi temného, nejasného, zasutého kdesi hluboko ve mně. V ten večer jsem se dostal do podivného psychického stavu. Měl jsem pocit, jako bych měl v sobě cosi zlého. Tuhle svou stránku jsem nikdy neznal. Vždycky jsem byl až zarytě dobrý – odhodlaný být dobrý.”

„Protože jste se bál?”

„Ano.”

„Čeho?”

„Ten večer se stalo ještě něco jiného,” pokračoval. „Snažil jsem se najít prostitutku, která byla u Raúla Jiméneze pár hodin před jeho smrtí. Nepodařilo se mi to, protože zmizela. Tehdy se se mnou vrah poprvé spojil. Zeptal se mě, jestli jsme si blízcí, a pak řekl:, Víc, než si myslíte.’ Jako by o mně něco věděl. A teď už nepochybuju, že ví.”

„A co by o vás mohl vědět?”

„Nejdřív jsem si myslel, že mluví o fyzické blízkosti, jako že mě sleduje. Ale možná měl na mysli jinou blízkost – že se v něčem podobáme nebo jsme stejní…, něco takového,” snažil se Falcón klopotně vyjádřit. „A z toho rozhovoru jsem taky vyrozuměl, že tu dívku, tu prostitutku, zabil. Od té doby mě tíží pocit, že na tom nesu vinu.”

„Vinu? Vy?”

„Měli jsme už předtím podezření, že mezi nimi došlo k nějakému kontaktu, ale nešli jsme po tom dost důsledně. Selhali jsme…”

„Vy jste neselhal,” řekla.,. Nechtěla o tom s vámi mluvit. Z nějakých svých důvodu ho kryla.”

„Přesto tu vinu cítím.”

„Ale vinu za co?”

Opět dlouho mlčel.

„V tu noc jsem narazil ještě na jiné procesí. Najedno z těch, co pořádají Mlčenliví…, nebo některý z kajícnických řádů. A ona byla tak krásná…, myslím Panna Maria. Je to absurdní, že nastrojená figurína může na člověka tak zapůsobit. Nemohl jsem to snést – všechno, co symbolizovala. Snažil jsem se tomu uniknout, dostat se od ní pryč…”

„A souvisí to nějak s vaším pocitem viny za smrt té prostitutky?”

„Ano. S mým selháním.”

„Víte, kdo Panna Maria je?”

„Samozřejmě.”

„A co symbolizuje?”

Přikývl.

„Tak to řekněte.”

„Matku. Představuje nejvyšší symbol matky.”

„Nejvyšší symbol matky…,” opakovala po něm. „Povězte mi, proč jste jel do Tangeru.”

„Chtěl jsem vědět, jak… Chtěl jsem zjistit, co se stalo, když zemřela.” „A podařilo se vám to?”

„K ničemu to nevedlo. Dozvěděl jsem se jen, co se tehdy dělo na ulici před naším domem – to se mi v paměti uchovalo, že tam k něčemu došlo. A tahle vzpomínka mě znepokojovala. Jenže se ukázalo se, že to byl jen jakýsi teatrální výstup matčiny rífské služky. To je u arabských žen dost běžné. Zřejmě jste z toho…”

„Ale vždyť vy tomu nevěříte, Javiere. Že je to tak? Pořád tomu přisuzujete nějakou důležitost.”

„Myslím, že ne,” řekl.

Alicia pomalu vydechla. Opět narazila na zeď.

„Co ještě jste se v Tangeru dozvěděl?”

„Hloupé spekulace o tom, jak zemřela má druhá matka.”

„Jaké?”

„Nechce se mi to opakovat.”

„Co dál?” zeptala se poněkud ostřeji v reakci na jeho neochotu mluvit. „Taky jsem prožil nevysvětlitelný záchvat strachu z mléka,” řekl a pověděl jí o svém zážitku v uličkách tetuánské medíny a o snu, který potom měl. „Co pro vás mléko znamená?” „Nic.”

„Takže váš sen byl o ničem?”

„Chtěl jsem říct, že to neznamenalo nic jiného, než že odjakživa nesnáším mléčné výrobky…, stejně jako je nesnášel otec.” „A čím krmí matky malé děti?”

„Už musím jít,” prohlásil náhle a vstal. „Hodina už uběhla. Měla byste na mě být přísnější.”

Šla s ním ke dveřím. Vstoupil na schodiště, aniž se za ní ohlédl. Nerozsvítil si.

„Ale vrátíte se ještě, ne, Javiere?” zavolala za ním, když scházel dolů. Neodpověděl.

Doma se posadil v pracovně a bezmyšlenkovitě si prohlížel černobílé snímky z rentgenu, zatímco se mu v mysli svářely pocity viny a selhání. Po chvíli připevnil snímky na stěnu a odstoupil od nich. Ne, nic mu neříkaly. Přeskupil je pro případ, že by jejich smysl vyplynul až v určitém pořadí, ale pak si uvědomil, že možných kombinací je spousta, a nechal toho.

Patiem se prohnal závan větru a zalomcoval dveřmi. Vyšel ven, posadil se na okraj kašny a klepal špičkou boty do zvětralých a sešlapaných mramorových dlaždic. Náhle mu jejich pravoúhlé tvary připomněly nákres, který vypadl ze srolovaných pláten, když je našel.

Rychle se vrátil do pracovny, strhl snímky ze stěny a vyběhl do ateliéru. Papír s nákresem ležel stále ve skladu na zemi mezi krabicemi. Bylo na něm pět očíslovaných obdélníků, které se částečně překrývaly. Rozběhl se zpátky ke schodům, posedlý myšlenkou, že to je klíč k celé záhadě. Ale k jaké? K záhadě čeho? Zpomalil a zastavil se v patiu.

Jistoty… Vybavil si útržkovité záběry z jakéhosi biblického filmu, které mu nyní symbolizovaly obraz zhroucení. Zhroucení jistot. Viděl překocené sochy, závěrné klenáky oblouků spadlé na zem, zborcené klenby zaklesnuté do sebe, jako by se podpíraly, povalené sloupy rozpadlé v obrovské drážkované fragmenty… Obraz otce se mu už v mysli změnil – teď ho tvořil násilnicky legionář, válečný veterán, který prošel peklem Leningradu, vraždící pašerák a nakonec trápící se umělec. A přesto se to vše dalo vysvětlit a pochopit. Nebyly to výsledky jeho naturelu, ale produkty historie nejbarbarštějšího století v dějinách lidstva. Důsledky kruté a krvavé občanské války, katastrofické druhé světové války a přetrvávající brutality, která nakonec vyústila v hédonismus poválečného Tangeru. Vždycky mohl poukázat na vnější vlivy, které tvrdě zasahovaly nepevný stav otcovy duše. Ale tohle je zřejmě něco jiného. Je možné, že mu to prozradí něco hluboce osobního, nějakou děsivou slabost, která mu v otci odhalí skrytého netvora. Chce to?

Jak Consuela Jiménezová charakterizovala jeho manželství s Inés, když spolu mluvili poprvé? Sňatek opravdových lovců. Jediným důvodem k tomu, že se dal na tuto mučivou cestu, bylo neodolatelné nutkání najít pravdu. Hodlá tedy nyní z této cesty uhnout? A skončit v jediném možném místě, v Calle Negaciónl A co potom? Bude dál žít, jako by se nic z toho nestalo? Javier Falcón beze stopy zmizí?

Vzal pět srolovaných pláten, vrátil se do ateliéru a rozvinul každé vedle odpovídajícího rentgenového snímku, ale žádný systém číslování na nich nemohl objevit. Na zadních stranách byla pouze písmena „I” a „D”. Pocítil obrovskou únavu a zoufale zatoužil po posteli. Vtom si všiml na okraji rentgenových snímků jakýchsi značek a uvědomil si, že otec označil plátna na jejich předních stranách v místech, kde se předpokládalo, že budou přetažená přes napínací rám. Vyluštil ta čísla a eliminační metodou dostal správné uspořádání. Pak také pochopil, že písmena „I” a „D” znamenají izquierda a derecha – vlevo a vpravo. Označil podle toho i výtisky rentgenových snímků, pak ostříhal archy A3 podle okrajů pláten, otočil je a slepil tak, jak bylo schematicky naznačeno na nákresu. Výsledek opatrně přenesl na otcovu pracovní stěnu, přilepil ho tam páskou a pomalu zamířil na druhý konec místnosti. Došel k policím s knihami a právě se chystal otočit, když ucítil, že mu po tváři stékají stružky potu.

Měl poslední příležitost nechat toho. Vzdát to.

Zavřel oči a otočil se.

Pak oči otevřel a uviděl otcovo dílo.

Neděle 29. dubna 2001, El Zurdova dílna, Calle Parras, Sevilla

FALCÓN PŘIPÍNAL slepené výtisky na zeď, zatímco El Zurdo si ubalil marihuanovou cigaretu a zapálil si ji. Právě když si poprvé potáhl, poklepal ho Falcón po rameni. El Zurdo se otočil., Joder,” zamumlal. „Co to je?”

„Co?” řekl hořce Falcón. „Měl jste se zeptat kdo. Moje matka.”, Joder,” zamumlal El Zurdo podruhé a v úžasu přistoupil blíž. „To je teda dílo.”

„Hovno, a ne dílo!” vyrazil ze sebe Falcón.

„Já do toho nejsem citově zainteresovaný. Chápejte, dívám se na to jen jako…”

„Umělec?” zeptal se Falcón nevěřícně.

„Myslím z technického hlediska. Namalovat pět jednotlivých obrazů, které každý zvlášť nedávají smysl, ale když se složí…”

„Je z toho to nejodpornější vyjádření nenávisti muže ke své ženě a matce svých dětí, jaké si lze představit. Něco, co může zplodit jen zrůdná mysl,” řekl Falcón.

Oba muži stáli v tichu vyplněném děsem z díla, jež měli před sebou. Obraz ukazoval ženu, jejíž tělo bylo spojené a propletené s těly dvou chlípných satyrů – jeden do ní vrážel své mužství zezadu a druhý jí jím vyplňoval ústa. Ale neznásilňovali ji. Oko ženy, které se upíralo na diváka, se lesklo smyslnou poddajností, ochotou k tomu, co s ní dělali. Bylo to odporné, znechucující. Falcón náhle přistoupil ke stěně, strhl z ní slepenou skládačku, vztekle ji zmačkal a papírovou kouli hodil do rohu dílny.

„Co ho k tomu mohlo vést, že zplodil něco takového?” zeptal se.

„Dejte si sluka,” řekl El Zurdo.

„Nechci.”

„Uklidní vás to.”

„Nechci být klidný.”

„Možná se dozvěděl, že měla s někým poměr.”

„Zatímco on byl nevinný a čistý jako lilie?” zvolal Falcón. „A neobcoval s místními mladíky, kdykoliv se mu naskytla příležitost?” „U žen se to tenkrát bralo jinak,” řekl El Zurdo.

„A neodešel z jejich svatební noci, aby ji završil homosexuálními zvrácenostmi? Nezačal si ještě za matčina života poměr s milenkou, s níž se pak oženil?”

„Nenáviděl ženy,” prohlásil El Zurdo věcně. „Co jste říkal? Asi jsem špatně slyšel.” „Slyšel jste dobře. Nenáviděl ženy.” „Proboha, o čem to mluvíte, El Zurdo?”

„O tom, co jsem řekl… A nemyslím tím takovou tu docela normální přezíravost k ženám, která byla tenkrát běžná, ale něco silnějšího…, mnohem silnějšího.”

„Ale vždyť byl dvakrát ženatý a namaloval čtyři velkolepé ženské akty, které obdivuje celý umělecký svět. A vy si myslíte, že nenáviděl ženy?”

„Já si to nemyslím. Vím to. Sám mně to řekl,” odpověděl klidně El Zurdo.

„Cože?” zíral na něj nevěřícně Falcón. „Odkdy jste spolu byli tak důvěrní, že se vám svěřoval s něčím takovým?”

„Od té doby, co jsme se stali milenci.”

Nastalo dlouhé ticho. Šokovaný Falcón klesl do odřeného křesla. Měl pocit, že z něj vyprchaly všechny životní síly. Uvědomoval si, že na El Zurda civí s otevřenými ústy, ale nezmohl se na to, aby je zavřel.

„Odkdy?” zeptal se nakonec tiše.

„Někdy od sedmdesátého druhého. Trvalo to jedenáct nebo dvanáct let, dokud nedostal strach z AIDS.”

„Takže… tenkrát, když jsem s ním přišel k vám…?”

El Zurdo přikývl. Následovala další chvíle bolestného ticha.

„A nezdá se vám, že je to nejkrutější ironie, jakou si lze představit?” zeptal se potom Falcón.

„Že přitom dokázal udělat ty akty?” pohlédl na něj El Zurdo. „To byla jen jeho práce, jeho řemeslo… Ale život cítil jinak.”

„A řekl vám, z čeho to pocházelo…, ta nenávist?”

„Z čeho? Z nelásky jeho matky.”

Falcón měl pocit, že mu v mozku tiká metronom a odpočítává poslední vteřiny, než ho zasáhne šílenství.

„Ve svých denících se zmiňuje o jakémsi incidentu,” řekl. „O něčem, co se stalo, když byl ještě chlapec, a kvůli čemu odešel z domova a vstoupil do legie. Možná o tom s někým mluvil, třeba s mou matkou, ale v deníku zůstal jen u toho, incidentu’. Víte o tom něco vy?”

El Zurdo přikývl. „Jestli to chcete slyšet, řeknu vám, jak to bylo. I když…, čím starší je to historie, tím se to zdá míň důležité. Tyhle věci mají význam vlastně jen v tu chvíli, kdy se stanou, protože tam dojde k rozhodnutí. Tam to člověka ovlivní na celý zbytek života.”

„Chci to slyšet.”

„Co víte o jeho rodičích?”

„Skoro nic.”

„Dobrá… Měli hotel, v Tetuánu, někdy v dvacátých a třicátých letech. Byli hrozně konzervativní – matka bigotní katolička a otec opilec. Ten odporný druh opilce, který si vylévá svou slabost na dětech a na zaměstnancích. To vám musí stačit, abyste pochopil, co se stalo.

Jednou ráno přistihl otec Francisca v posteli s jedním z marockých sluhů a přímo před očima svého syna umlátil toho chlapce k smrti. Bylo to v záchvatu zuřivosti a teprve potom si uvědomil, co udělal. Spolu mrtvé tělo někam odvezli a zakopali a otec pak Francisca zavřel v jeho ložnici a nepustil ho ven, dokud každou kapičku krve nevyčistil a nevybílil zdi.”

El Zurdo se opřel dozadu a rozpřáhl ruce. „To je všechno.”

„A jakou roli v tom hrála matka?” zeptal se Falcón. „Řekl jste…”

„Už s ním potom nikdy nepromluvila jediné slovo. Vzdala se všech mateřských citů k němu a chovala se, jako by neexistoval. Ani pro něj neprostírala u stolu. Zkrátka svým omezeným katolickým mozečkem usoudila, že spáchal smrtelný hřích a není možné mu odpustit.”

„Kdy vám tohle všechno řekl?”

„To je už dlouho…, možná dýl než dvacet let.”

„Když jste byli milenci?”

„Jo. Nějakou dobu mu trvalo, než se po takové zkušenosti vrátil zpátky k lidem. Vlastně se k tomu odhodlal až po válce, po té světové, v Tangeru…, i když se předtím sblížil s jakýmsi jiným legionářem, kterého později zabili v Rusku – s Pablitem. Ale k ničemu mezi nimi nedošlo, navíc Pablita zradila ženská…”

„Ano, psal o něm v deníku,” řekl Falcón. „Dokonce byl v popravčí četě, která ji zastřelila. Prý jí schválně mířil na ústa.”

„Chcete vědět, proč jsme to spolu vydrželi tak dlouho?” zeptal se náhle El Zurdo. „Protože jsem se nikdy nesnažil porozumět mu. Nepokoušel jsem se o to. Někteří lidé nemají rádi moc velkou důvěrnost a váš otec k nim patřil. Ženy o to usilují. Chtějí znát své muže. A když poznají, jací jsou, a nelíbí se jim to, buď je začnou měnit, neboje opustí. Tohle jsou slova vašeho otce, ne moje. Já jsem nikdy žádnou ženskou neměl. Já jsem jinak orientovaný.”

Šli do baru La Cubista na oběd. Falcón si objednal tuňáka, El Zurdo vepřové. Falcón při čekání mlčel, El Zurdo popíjel víno a občas k tomu pobídl i svého společníka. Konečně přinesli jídlo.

„Chcete slyšet ještě jeden důvod, proč si mě váš otec oblíbil?” řekl El Zurdo. „Měl mě rád, protože jsem kopista. Zvláštní, co? Obdivoval to. A zejména se mu líbilo, že mám obraz vzhůru nohama, když na něm pracuju. Vykládal si to jako nedostatek úcty k originálu, i když jsem mu vysvětloval, že to dělám kvůli tomu, abych se nenechal rozptylovat strukturou a celkovým dojmem obrazu, protože mým úkolem je co nejpřesněji ho zkopírovat, nic víc. Ale jednou mně řekl, že moje kopie jsou skoro lepší než jeho originály. S tímhle si nedělal žádné starosti. Například dva američtí sběratelé mají ve své sbírce moje kopie, které on jenom podepsal. Tohle je umění, říkal. Nic není původní.”

Falcón usrkl vína, vzal nůž a vidličku a dal se do jídla.

„Kdy jste ho viděl naposledy?” zeptal se po chvíli.

„Asi před pěti lety. Zašli jsme spolu na oběd. Byl v dobré náladě – prý vyřešil problém své osamělosti.”

„On se cítil osamělý?”

„Jo. Celou dobu. Slavný malíř ve svém velkém ponurém domě.” „Měl přece přátele, ne?”

„Říkal, že ne. O jediného přítele přišel někdy v pětasedmdesátém.” „Kdo to byl?”

„Raúl Jiménez,” odpověděl El Zurdo. „Slyšel jsem, že ho nedávno někdo zabil. Myslím, že by váš otec nad ním netruchlil.” „A proč se rozešli ve zlém?”

„To je zajímavé, i když nechápu, co ho tak popudilo. Řekl mně, že se jednou potkal s Raúlem tady v Seville na ulici. Oba žili v jednom městě, každý na jedné straně řeky, ale zřejmě o sobě nevěděli. Šli spolu na oběd. Váš otec se Raúla zeptal na jeho rodinu a on odpověděl, že je v pořádku. Pak mluvili o tom, jaký je Francisco náramně slavný malíř a Raúl zase náramně úspěšný podnikatel – prostě všechny ty kecy, které si říkají staří přátelé, když se sejdou po dlouhé době. Jenom najedno se váš otec Raúla nezeptal – proč se s ním nepokusil spojit, když o něm musel vzhledem k jeho pověsti slyšet a vědět, že už deset let žije v Seville. Ale to se vysvětlilo v dalším průběhu jejich setkání. Na konci oběda mu najednou Raúl zničehonic řekl něco, co vůbec nesouviselo s tématem hovoru. Jenom abychom si rozuměli, zřejmě jste v otcových denících četl, že po válce odešel z legie a chtěl se usadit tady a malovat. Měl něco peněz, které si ušetřil z žoldu.”

„Ano,” přikývl Falcón. „A tady mu je někdo ukradl. Proto nakonec skončil v Tangeru.”

„Jo, správně,” řekl El Zurdo. „O tom najednou začal Raúl u oběda. Řekl, že mu ty peníze ukradl on. To je ten konec. Od té doby se neznali a nepromluvili spolu jediné slovo.”

„Proč?”

„Protože tím Raúl Jiménez zcela změnil směr jeho života a váš otec se domníval, že na to neměl právo. Řekl jsem mu, že když to byla změna k lepšímu, tak co? Nadělal si v Tangeru prachy, stal se slavným… Jenže on na to nechtěl slyšet. Chodil po domě a vykřikoval:, Zničil mě, ten cabrón. Zničil mně život.’ Nechápal jsem to a nechápu to dodnes. Když vezmu, čeho všeho dosáhl, tak nikde žádný zničený život nevidím.

A taky se mohl zbláznit z toho, že mu to vůbec Raúl Jiménez řekl, co mu kdysi provedl. Nejdřív mu nebylo jasné, proč s tím teď vyrukoval, ale jen do doby, než se dozvěděl, co se stalo s jeho rodinou. Že jeho žena spáchala sebevraždu, nejmladší syn je ztracený a nejspíš mrtvý, dcera v blázinci a starší syn se s ním nestýká. Tohle je katastrofa. To je podle mě zničený život. A v tu chvíli si váš otec uvědomil, že starý přítel je to poslední, po čem Raúl Jiménez touží. Potřeboval úplně nový život – bez Francisca Falcóna.”

„Předtím jste se zmínil, že otec vyřešil problém své osamělosti.”

„Jo. Řekl mně, že nepotřebuje žádné přátele, že mu jde jen o to, aby měl společnost.”

„A co Manuela?” zeptal se Falcón. „Copak ho nenavštěvovala?”

„Ale jo, ale on ji nikdy neměl moc rád. Chodila za ním, zastavila se na pár hodin týdně, ale to nebylo to, po čem toužil. Potřeboval, jen aby někdo vyplnil prázdný prostor v domě. A nejlíp, kdyby to byli mladí, nekomplikovaní a optimističtí lidé. Tak se dohodl se zdejší i s madridskou univerzitou, že k němu můžou občas poslat tak na měsíc nějakého studenta. To mu vyhovovalo. Zato mně ne.”

„O tom mi nikdy neřekl.”

„Možná to před vámi nechtěl přiznat,” řekl El Zurdo. „Anebo nechtěl měnit směr vašeho života “

Už se skoro setmělo, když se Falcón vydal na dlouhou cestu oklikou domů. Hned za dveřmi kopl do dvou plochých balíčků, které zřejmě někdo vhodil dovnitř přes schránku na dopisy. Byly bez adresy, pouze očíslované jako první a druhý.

Odnesl je do pracovny, kde měl gumové rukavice, a otevřel balíček číslo jedna. Byla v něm obálka nadepsaná Lekce vidění č. 4. a v ní kartička, na níž stálo: La muerte trágicia del genio. Tragická smrt opravdového génia.

V balíčku však bylo ještě něco. Falcón si prostřel na stůl arch papíru a vysypal na něj jakýsi kus skla – střep z rozbitého zrcadla. Hrotem kuličkového pera ho obrátil. Ve skvrně, která vypadala jako zaschlá krev, byly vyškrábané iniciály P. L.

Opřel se dozadu. Bylo mu jasné, o co se Sergio snaží. Využil spekulací médií a chce mu říct, že tímto střepem zrcadla vrhl záblesk Pepemu Lealovi do očí a v rozhodujícím okamžiku boje s býkem ho oslnil. Jenže Falcón tomu nevěřil, protože to nebylo možné. Přesto ho to zaujalo, neboť si uvědomil, že konečně vnutil Sergiovi svou vůli. V jeho arogantním a nepříliš chytrém manévru byla patrná stopa zoufalství.

Vzal do ruky kartičku, na níž byla napsána ona zvláštní slova – nápadně podobná těm, jež použila kdysi matka, když odpovídala Manuele na otázku, co je v té keramické umě. Cosi, jakýsi náznak se dotkl membrány jeho vědomí, ale nic přes ni neprošlo. Odložil kartičku a otevřel druhý balíček. Obsahoval svazek fotokopií. Už podle písma poznal, že je to další díl otcova deníku.

7. července 1962, Tanger

Od té doby, co jsme se vrátili z New Yorku, jsem úplně ztratil Salgadovu stopu. A právě když se mi tahle myšlenka mihla přes fádní klid mého obzoru, objevil se poslíček se vzkazem od něj. Byl psaný na dopisním papíru hotelu Rembrandt a stálo v něm, abych za ním okamžitě přišel do pokoje číslo 321. Nepřekvapilo mě, že mi to vzkazuje touhle cestou, protože nemám telefon. Teprve když jsem šel po Boulevardu Pasteur, sevřel mě náhle neklid. Co se mohlo stát, že se rozhodl vyrušovat mě v mém pracovním čase? Začalo mi to vrtat hlavou a zneklidněl jsem ještě víc. Hotelový výtah je rozhrkaná rachotina, a třebaže je jen pár let v provozu, mám vždy, když jím jedu, pocit, že se jeho lano každým okamžikem přetrhne. Došel jsem ke dveřím pokoje číslo 321 s pocitem, jako bych se blížil k osudové hrozbě. Mezi hlavními dveřmi apartmá a dveřmi do pokoje je krátká chodba – jeden z těch komplikujících prvků designu, který jako by byl navržen pouze pro příležitost tohoto druhu. V každém případě ta chodbička umožnila Salgadovi, aby mě zatáhl dovnitř a vysvětlil mi svou děsivou situaci, aniž by na mě přímo působila hrůza toho, co se stalo.

Krátce řečeno – v pokoji ležel mrtvý mladík.

Hned na začátku Salgado prohlásil, že k jeho smrti došlo nešťastnou náhodou.

„Nešťastnou náhodou?” zapochyboval jsem.

„Upadl a udeřil se do hlavy,” řekl Salgado. „Musel se udeřit do nějakého citlivého místa, ale v každém případě je mrtvý.” „A proč upadl?”

„Zakopl cestou do koupelny…, ale já jsem ho odtáhl zpátky na postel.” „Tak zavolejme policii a vysvětlíš jim, jak k tomu došlo.” Mlčel, ale k ničemu se neměl.

„Můžu se na něj jít podívat?” zeptal jsem se, a aniž jsem čekal na odpověď, vstoupil jsem do pokoje. Na posteli pod zmuchlanou přikrývkou ležel nahý mladík s rozhozenýma rukama. Oči měl vypoulené a z úst mu vyčníval jazyk. Na krku měl zřetelné modřiny.

„To nevypadá, že zemřel po pádu na zem, Ramóne,” řekl jsem.

„Byla to nešťastná náhoda.”

„Nechápu, jak můžeš někoho nešťastnou náhodou uškrtit.” „Snažím se to nějak…”

Chvíli jsme se na sebe dívali, pak se Ramón najednou otočil ke zdi, začal do ní tlouct hlavou a vykřikovat cosi, co znělo jako baskičtina. Přinutil jsem ho, aby si sedl do křesla a řekl mi, co se vlastně stalo. Tlačil si pěstmi do hlavy, jako by si ji chtěl rozmačkat, a pořád dokola opakoval, že to byla nešťastná náhoda. Znovu jsem mu navrhl, že zavolám policii a to, co říká mně, může říct jim. Vyskočil z křesla, začal zuřivě chodit po pokoji, rozhazoval rukama a cosi deklamoval tím divným jazykem. Udeřil jsem ho dlaní přes tvář, aby se vzpamatoval. Jako by v něm něco povolilo, v jediné vteřině se změnil v žalostnou figuru. Klesl na zem a dal se do usedavého pláče, až se mu jeho úzká ramena křečovitě chvěla. Dal jsem mu znovu políček. Obrátil se ke mně a civěl na mě.

„Tak mi, sakra, pověz, co se tu stalo,” houkl jsem. „Já nejsem tvůj soudce.”

„Zabil jsem ho, ” přiznal se konečně.

„Byls do něj zamilovaný?”

„No, no, no que no!” zvolal až příliš vehementně.

Díval jsem se na něj a viděl jsem jeho zkaženost – takovou, že ji nedokázal přiznat ani sám sobě. Vím, že Ramón Salgado zabil toho chlapce kvůli tomu, co od něj sám chtěl, kvůli ničemu jinému. Je to pytel plný ješitnosti, velký obletovatel žen. S M. se vzájemně zbožňují. Jeho milostné poměry nemají konce. Je bohatý a ve svém malém světě slavný a respektovaný, ale… občas podlehne svým pederastickým choutkám a to kazí představu zářivého zjevu, kterou si o sobě sám vytvořil. Alespoň tak to vidím já. Zabil toho chlapce, protože mu jako zrcadlo ukázal to, co v sobě nenávidí.

A pak řekl ta zlověstná slova:

„Nemůžu si dovolit skandál.”

Ani za to jím nepohrdám. Nechápu to. Co by ještě musel kdo udělat, abych jím pohrdal? Seděl jsem u chlapcových nohou. Zapálil jsem Ramónovi cigaretu.

„Pomůžeš mi? ” zeptal se.

Řekl jsem mu historku, kterou jsem vyslechl od jednoho přítele B. H. Odehrála se někdy ve čtyřicátých letech. Jakýsi bohatý homosexuál sebral v jednom teploušském baru na Manhattanu pár vojáků a přivedl si je do bytu své matky na 5th Avenue. Všichni byli opilí a jeden z vojáků upadl do opileckého bezvědomí. Ostatnímu stáhli kalhoty a v žertu mu začali holit chlupy kolem přirození. A přitom se stalo, že mu nešťastnou náhodou – nešťastnou náhodou! zdůraznil jsem – uřízli penis. A co teď udělali? Salgado na mě zíral jako Javier, když mu vyprávím před spaním pohádku, celý schoulený a s očima široce rozevřenýma. Zabalili ho do prostěradla, pokračoval jsem, vynesli ho ven a položili kdesi na mostě. Měl štěstí, že ho našel jakýsi policajt a dopravil ho do nemocnice dřív, než stačil vykrvácet.

„Co o tom soudíš, Ramóne?” zeptal jsem se.

Zamrkal, sevřený úzkostí, aby neodpověděl špatně a nepohřbil se.

„Jestli mi pomůžeš, Francisco, už to nikdy neudělám,” zakňoural.

„Co? Že už nikoho nezabiješ?”

„Ne, ne, myslel jsem…, že už nikdy nepůjdu s žádným chlapcem. Povedu vzorný život.”

„Pomůžu ti,” řekl jsem, „ale chci vědět, co si myslíš o té historce, kterou jsem ti vyprávěl.”

Mlčel. Byl příliš vyděšený, aby dokázal přemýšlet.

„Když se z toho dostal, zaplatili mu, aby na ně nepodal žalobu,” dodal jsem. „Kolik myslíš, že je to stálo?”

Zavrtěl hlavou.

„Dvě stě tisíc dolarů, a to bylo v čtyřicátém šestém,” řekl jsem. „Tenkrát se dalo vydělat víc na tom, že člověk přišel o pinďoura, než na malování obrazů.”

Najednou vyskočil, proběhl kolem mě do koupelny a zvracel tam. Po chvíli se vrátil a utíral si kapesníkem ústa.

„Nechápu, jak můžeš být při tom tady… tak klidný, Francisco.”

„Já jsem už zabil spousty lidí. A všichni byli stejně vinni nebo nevinni jako ty a já.”

„To bylo ve válce,” namítl.

„Chtěl jsem jen říct, že toho, kdo viděl tolik mrtvých a takové masakry jako já, nemůže mrtvý chlapec v hotelovém pokoji vyvést z míry. A teď mi pověz, co si myslíš o té historce. “

„Že se tam stalo něco hrozného,” řekl a vytáhl cigaretu.

„Hroznějšího, než je vražda mladého chlapce?”

„Vždyť ten voják mohl na tom mostě zemřít. “

„Ano, mohl. A co to vypovídá o lidech, na jejichž mínění ti tak moc záleží?” zeptal jsem se. „Mimochodem pachatel toho zločinu je stále na svobodě a pořád patří k přátelům Barbary Huttonové.”

Byl příliš zmatený a otupělý, aby si na to dokázal utvořit názor.

„Jsme něco jako jejich psí mazlíčci,” pokračoval jsem. „Ano, i já, Ramóne. Hladí nás, dávají nám pamlsky, škádlí nás, a když je začneme nudit, pošlou nás pryč. Pro tyhle zbohatlíky neznamenáme nic, absolutně nic. Jsme pro ně míň než hračka. Takže si vzpomeň, až budeš usrkávat jejich šampaňské, že kvůli nim, kvůli jejich mínění o tobě, jsi zabil tady toho chlapce.”

Viděl jsem, že ho má slova zasáhla jako kulka z pušky. Sesul se do křesla.

„Kvůli nim? ” opakoval, jako by si to nemohl srovnat v hlavě.

„Zabils ho, protože jsi nechtěl, aby se tihle lidé dozvěděli, cos s ním tady dělal. Zabils ho, protože to je jediná věc, za kterou se stydíš, a myslíš si, že by ji takhle vnímali i ostatní – že by tebou pohrdali. Ale v tom se náramně mýlíš.”

Začal vzlykat. Poklepal jsem ho po zádech.

„Co bych si bez tebe počal, Francisco,” povzdechl potom.

„Byl bys mnohem šťastnější,” odpověděl jsem.

Nebylo příliš těžké zbavit se mrtvého těla. Ve tři hodiny ráno jsme ho vynesli do zahrady za hotelem, přehodili ho přes zeď a naložili do auta. Pak jsme ho odvezli na pobřeží za městem a svrhli z útesu do moře. Celou cestu zpátky Ramón mlčel a jen tupě zíral předním sklem do tmy – muž, jenž se snaží vyrovnat změněnému světu, který kvůli jeho chvilkové slepotě už nikdy nebude takový, jaký býval. Když musíš zabít, když nelze jinak, vždycky zabíjej s očima široce otevřenýma.

Falcón položil papíry na klín a pak je nechal spadnout, až se rozlétly po zemi. Byl ohromený. Už nemohl pochybovat o tom, že se vrah dostal k otcovým deníkům. Zprvu nechápal, jak je to možné, ale když si vzpomněl, co mu říkal El Zurdo, uvědomil si, že to musí být jeden z těch studentů, které si sem otec bral, aby mu ulevili v jeho osamělosti.

Usoudil, že na univerzitě teď už nikdo nebude, a s El Zurdem neměl jak se spojit. Prolistoval otcův adresář a našel jméno jakéhosi člověka z univerzity, u něhož bylo jeho domácí číslo. Zavolal na ně, ale nikdo to nevzal.

Jeho myšlenky se stočily k Raúlu Jiménezovi a k přiznání, které ukončilo jeho dlouholeté přátelství s otcem. Připadalo mu krajně nepravděpodobné, že by otec nechal něco takového bez povšimnutí a nezaznamenal to. Ale stalo se to až v době po posledním zápisu z prosince 1972, v němž se otec vyznal z naprosté prázdnoty a omrzelosti.

Vstal, vyšel z pracovny a rozběhl se po schodech do prvního poschodí. Na galerii zpomalil a zastavil se před dveřmi do ateliéru. V hlavě se mu honil zmatek myšlenek. Chvíli hleděl dolů do černého oka kašny v patiu. Náhle ho napadlo něco zcela jiného. Jednou z nevyřešených otázek kolem smrti Raúla Jiméneze bylo, co Sergio své oběti promítal. A jak k tomu přišel. V případě Salgada bylo jasné, z čeho pocházela jeho hrůza. V podkroví jeho domu objevili kufr s kazetami a filmy. Ale u Raúla Jiméneze se jim nic takového najít nepodařilo. Přes všechno vyšetřování ve firmě Mudanzas Triana neexistoval důkaz, že by se kdy kdo dostal ke krabicím, které tam měl Jiménez dlouhodobě uložené.

Konečně se otočil zpátky ke dveřím a vešel do ateliéru. V boční místnosti našel poslední sešit otcova deníku. A tam to bylo – asi deset stránek následujících za zápisem, o němž si myslel, že je poslední.

13. května 1975, Sevilla

Cloumá mnou takový hněv, že se vracím ke své zpovědní knize, abych zapsal, co se mi stalo. Třeba mě to uklidní.

V zápisu otec líčil zhruba to, co Javier vyslechl od El Zurda. Konec byl následující:

Nechápu, co ho to najednou popadlo, že se mi to teď rozhodl říct. Řval jsem na něj, ještě když jsem vycházel z restaurace na ulici. A on zase řval na mě: „Nebýt mě, natíral bys ještě dnes v Trianě okna.” To je těžká a vykalkulovaná urážka, za kterou se mu pomstím, jak si zaslouží.

17. května 1975, Sevilla

Tohle je dovětek k mému poslednímu zápisu, který jsem psal bez sebe vztekem. Dozvěděl jsem se, že mého starého přítele R. už trest stihl. Vše nasvědčuje tomu, že ho zasáhly těžké rány. Jeho nejmladší syn byl zřejmě zabit v Almérii, jeho žena prý spáchala sebevraždu, když se vrhla do Guadalquiviru, dcera Marta skončila v psychiatrickém ústavu v Ciempozuelu a nejstarší syn, který žije v Madridu, s ním přerušil veškeré styky. Všechno, co jsem vymýšlel, je proti těmto katastrofám úplné nic. Teď však vím, že mi to tenkrát v hospodě řekl jen proto, aby se mě zbavil. Jsem pro něj další připomínka staré éry, na kterou chce zoufale zapomenout.

Prolistoval prázdné stránky zbývající do konce sešitu, pak se vrátil k poslednímu zápisu a znovu ho četl. Zarazil se u názvu Ciempozuelo. Z tohoto deníku se mohl Sergio dozvědět všechno, celou rodinnou tragédii. A zde mohl začít: u Marty v Ciempozuelu. Ale Marta mu nebyla schopná nic říct. Falcón si v mysli přehrál svou návštěvu v ústavu – to, jak ošetřovali Martino zranění, jak ji Ahmed odvážel zpátky do jejího pokoje, jak zvracela po šoku z pádu. A pak… Před očima se mu objevil kufr pod Martinou postelí. Viděl ho tak jasně, jako byla jasná myšlenka, která ho vzápětí napadla.

30.

Neděle 29. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

AHMED MU NEŘEKL, CO V tom kufru je. Falcón se podíval na hodinky. Bylo deset hodin večer. Sestoupil zpět do pracovny, vzal svůj poznámkový blok a našel v něm jméno Martiny ošetřující lékařky. Doktorka Azucena Cuevasová. Zavolal do psychiatrického ústavu v Ciempozuelu. Dozvěděl se, že doktorka Cuevasová se už vrátila z dovolené a nastoupí do služby ráno. Nechal si zavolat noční sestru na Martině oddělení a vysvětlil jí, co by potřeboval zjistit. Řekla mu, že jediná příležitost, kdy Marta dovolí, aby jí sundali řetízek s klíčem z krku, je sprchování, a slíbila, že o jeho žádosti promluví zítra s doktorkou Cuevasovou.

Po prášku na spaní zaspal, takže se mu podařilo stihnout až polední rychlík AVE do Madridu, který byl v pondělí plný. Zase už byl v obleku, přes ruku měl přehozený plášť a v pouzdru pod paží nabitý revolver. Z vlaku zavolal doktorce Cuevasové. Souhlasila s tím, že pozdrží Martino sprchování do odpoledne.

Před nádražím si vzal taxík, nechal se zavést přímo do Ciempozuelu a kolem půl čtvrté seděl v kanceláři doktorky Cuevasové a čekal, až mu uklízečka přinese Martin kufr.

„Co víte o tom ošetřovateli, o Ahmedovi?” zeptal se.

„O jeho osobním životě nic,” odpověděla doktorka. „Co se týká jeho práce, je skvělý. Člověk s nekonečnou trpělivostí. Nikdy na ty nešťastné lidi ani nezvýší hlas.”

Uklízečka přinesla kufr a o pár minut později přišla sestra s klíčem a medailonkem na Martině řetízku. Falcón kufr otevřel. Byl to malý Arturův relikviář. Víko bylo polepené jeho fotografiemi a mezi nimi se vyjímala kartička k narozeninám s neumělou kresbou ženy. Měla ježaté vlasy, oči jí vystupovaly z hlavy a pod ní bylo napsané rozházeným hůlkovým písmem slovo Marta. Samotný kufr obsahoval několik malých kovových autíček, šedou dětskou ponožku, starý školní sešit, pastelky s okousanými konci, ale také dva kotouče filmu šíře 8 mm, jaké našli v krabici uložené ve firmě

Mudanzas Triana. Falcón jeden film rozvinul a prohlédl si pár políček proti světlu. Byl na nich Arturo v náručí své sestry. Všechno uložil zpátky, zaklapl víko a kufr znovu zamkl. Nyní otevřel medailonek. Našel v něm kadeř hnědých vlasů. Vrátil řetízek sestře a uklízečka odnesla kufr zpátky na oddělení.

„Kde je teď Ahmed?” zeptal se.

„V zahradě. Na procházce s dvěma pacienty.”

„Nechci, aby se o mé návštěvě dozvěděl.”

„To se těžko utají,” řekla doktorka Cuevasová. „Lidé si tu povídají o všem, co je jen trochu neobvyklé. Pochopte, jsme tady dost uzavřená komunita.”

„Nebyl tu někdy nějaký student-výtvarník, který měl přístup na oddělení, kde je Marta?”

„Před časem jsme dělali takový terapeutický pokus a měli jsme tu tři studenty-výtvarníky,” odpověděla doktorka Cuevasová.

„Jak to probíhalo?” zeptal se Falcón. „A kdo ti studenti byli?”

„Pořádali jsme to o víkendech. Šlo o neplacenou činnost. Chtěli jsme vyzkoušet, jestli pacienti budou reagovat na výtvarné podněty, které by jim mohly připomenout dětství.”

„A odkud ti výtvarníci pocházeli?”

„Jeden z členů správní rady našeho ustavuje filmový režisér a získal pro náš pokus výtvarníky ze své společnosti. Všichni to byli mladí lidé.” „Máte někde zaznamenaná jejich jména?”

„Samozřejmě. To bylo nutné, protože jsme jim propláceli cestovné.” „Jakým způsobem?”

„Pokud vím, jednou měsíčně šekem,” odpověděla. „Ale pro podrobnosti si budete muset zajít do účtárny.”

„Vzpomínáte si aspoň na jména mužských účastníků, kteří vám v tom projektu pomáhali?”

„Jenom na křestní – Pedro, Antonio a Julio.”

„Nebyl mezi nimi nějaký Sergio?”

„Ne.”

„Zajdu si do účtárny.”

Doktorka Cuevasová měla pravdu. Pedro a Antonio měli příjmení čistě španělská. Falcóna však zaujal třetí z nich, neboť jeho plné jméno znělo Julio Menéndez Chefchaouni.

Krátce před devátou večer se vrátil do Calle Bailén, a sotva otevřel dveře, znovu zavadil nohou o balíček ležící na zemi. Byl opět bez adresy, označený pouze číslicí 3.

Pocítil únavu. Vzal balíček a odnesl ho do pracovny. Tam už na něho mrkal záznamník. Byl to vzkaz od komisaře Leona. Sděloval mu své domácí telefonní číslo a žádal ho, aby se mu ozval. Falcón k tomu neměl sílu a šel se místo toho osprchovat.

V kuchyni na něj čekal chléb a papriková uzenka. Najedl se, zapil jídlo červeným vínem, pak si dal do sklenice pár kostek ledu a v pracovně si nalil whisky. Než se posadil, dlouze se protáhl. Poprvé měl pocit, že se mu podařilo dostat se o krok před Sergia. Už ho nedoháněl, ale nadbíhal mu. Otevřel balíček. Byly v něm kopie dalších stránek otcova deníku.

7. července 1959, Tanger

Mám novou zábavu. Pořídil jsem si dalekohled. Sedím na verandě, dívám se na lidi na pláži a skicuju si je. Zjišťuju však, ze mě spíš než pružné postavy mladých přitahují zchátralá a životem poznamenaná těla starých lidí. Kreslím je jako krajinu – jako proplétající se údolí, horské hřebeny, pláně a taky bažiny. Když jsem se dnes posouval svýma prodlouženýma očima podél pobřeží, uviděl jsem náhle P. s dětmi. Pozoroval jsem svou rodinu při hrách. Paco a Manuela stavěli jakýsi hrad ve stylu Gaudího, zatímco Javier plně zaměstnával P. Ta ho vedla za ruku po kraji vody a Javier si v ní vykračoval jako čáp. Bylo zvláštní, jak mě pohled na ně uchvacoval – možná proto, že o mně nevěděli. Náhle se P. zastavila a Javier se rozběhl k jakémusi cizímu muži, který ho chytil do rukou, vyhodil ho vysoko do vzduchu a opět postavil na zem. Javier se však k němu natahoval a chtěl to zopakovat. Cizí muž ho tedy znovu zvedl a vyhodil do vzduchu. Byl to asi pětatřicetiletý Marokánec. P. k němu přišla blíž. Bylo zřejmé, že se znají. Chvíli spolu mluvili a Javier mezitím navršil kolem mužových nohou val z písku. Pak P. zamířila pryč a musela za sebou Javiera táhnout, neboť se pořád otáčel a mával na svého kamaráda. Vrátil jsem se k Marokánci. Stál a díval seza P, dokud se s Javierem neztratila v hemžení lidí na pláži. Na jeho tváři byl patrný výraz obdivu.

1. listopadu 1959, Tanger

Přišly první deště a pláže se vyprázdnily. Také ve městě je málo lidí a přístav je pustý. Minulý měsíc byl zrušen výnos Mohammeda V, jímž se uděloval Tangeru zvláštní status. I Café de Paris zeje prázdnotou, sedí tam jen pár hostů, a to jen proto, aby si mohli vzájemně postěžovat na nedávné kroky casablanské obchodní komunity, která závidí Tangeru jeho konkurenční výhody. Šel jsem do medíny, posadil se ke stolu pod balkonem Café Central a pozoroval, jak kolem mě kape voda. Teď už tu podávají jen čistou kávu a mátový čaj. Náhle jsem si uvědomil, že mě kdosi pozoruje. To bylo pro mě něco nového, protože obvykle jsem pozorovatelem já. Opatrně jsem se rozhlédl po postavách v turbanech, s burnusy upnutými až ke krku, a pohled mi utkvěl na tváři, v níž jsem poznal muže, který se před pár měsíci bavil na pláži s P. V ruce měl tužku. Naše pohledy se setkaly – bylo zřejmé, že ví, kdo jsem. Chvíli nato odešel. Zeptal jsem se číšníka, jestli ho nezná, ale prý ho tu nikdy neviděl.

R. mi dal vědět, že se opět stěhuje. Dopis Abdullaha Diouriho mu zřejmě nedopřává klidného spánku.

3. prosince 1959, Tanger

Napsala mi M. Prožívá krutou dobu. Ukázalo se, že bolesti břicha jejího muže jsou způsobeny rakovinou jater. Prý se to nedá operovat a zdá se, že během několika měsíců, ne-li týdnů, zemře. Velmi kM. G. přilnula a dovedu si představit, že je to pro ni těžká rána. Ptala se na Javiera, dalšího mužského tvora, který se jí vloudil do srdce. Její dopis ve mně vzbudil nostalgické vzpomínky na to, jací jsme s P. bývali. Tak mě to zneklidnilo, že jsem vstal a začal přecházet po místnosti. Do hlavy mi vnikl vetřelec. Hledám lež, které bych uvěřil, a nacházím místo ní tvář muže z pláže. Vím, že nebudu mít klid, dokud se nedozvím, kdo to je.

7. dubna 1960, Tanger

Už nějakou dobu nepracuju. Nemůžu. Nenacházím v mysli pevné místo, o něž bych se mohl opřít. Taky nemám v ateliéru stání. Chodím po medíně, sleduju tváře a čekám, kdy opět uvidím toho neznámého muže. Je to moje nová posedlost. Žiju jen ve své hlavě, která se řídí bizarní logikou medíny, ale jediné, na co narážím, jsou slepé konce.

10. května 1960, Tanger

Už jsem skoro ztratil naději, když jsem se při procházce po Boulevardu Pasteur zastavil u jednoho obchůdku s turistickými suvenýry. Prohlížel jsem si v jeho výkladu zajímavou sošku vyřezanou z kosti a pak jsem si náhle všiml, že v obchodě obsluhuje muž z pláže. Můj Marokánec! Nejdřív jsem si myslel, že je to jeho obchod, ale pak jsem uviděl, že u pokladny stojí starší muž. Vešel jsem dovnitř. Mladý prodavač právě obsluhoval nějaké turisty, a tak jsem se mohl obrátit na starého. Zeptal jsem se ho na sošku z kosti ve výkladu. Řekl, že ji vyřezal jeho syn. Pochválil jsem jeho práci a zeptal se, jak se jeho syn jmenuje. Odpověděl, že Tariq Chefchaouni, a dodal, že jeho syn má dílnu na kraji města u silnice do Asilahu. Během hovoru jsem si všiml, že vedle pokladny stojí malý košík s levnými prsteny. Čtyři z nich měly v obyčejném stříbrném kroužku vsazen achát přesně téhož tvaru, jaký měl prsten, který jsem dal P. k narozeninám. Teď už chápu její rozpaky. Nebo to byl strach?

Jakmile Falcón narazil očima na jméno Chefchaouni, vyskočil a chvíli přecházel se zaťatými pěstmi sem a tam. Zítra ráno bude mít vrahovo identifikační číslo a adresu. Dopil whisky a nalil si ještě jednu sklenku.

2. června 1960, Tanger

Dostal jsem další dopis od M. Sděluje mi v něm, že M. G. IV. zemřel. Přežil o dva měsíce déle, než se čekalo. Napsal jsem kondolenční dopis, v němž jsem jí radil, aby opustila prostředí, které jí bude připomínat poslední smutné měsíce, a přijela do Maroka. Je to ode mě sobecké. Potřebuju její společnost. S P. kolem sebe chodíme jako dva cizí lidé, nebo spíš jako dva cizí lidé s třetím cizincem mezi sebou. Měl bych se jí zeptat na Tariqa Chefchaouniho. Mám přece jako její manžel právo vědět, s kým se přátelí na pláži-Ale zatím jsem to neudělal. Proč? Uvažuju o tom, pátrám po důvodu, ale žádný nenacházím – snad jen ten, že se bojím toho, co by následovalo. Je to možné, že já, veterán od Krasniboru, mám strach z něčeho takového? Jenže to není fyzický strach. Bojím se odhalit svou zranitelnost. A taky jsem ohromen tím, že to všechno začalo loni v létě, takže už Žiju v mukách nejistoty celý rok.

3. června 1960, Tanger

Znovu jsem zašel na Boulevard Pasteur a čekal jsem před obchodem, až mladý prodavač odejde. Pak jsem vstoupil dovnitř a zeptal se jeho otce, kolik za tu kostěnou sošku ve výkladu chce. Řekl mi, že není na prodej (poznávám tu taktiku), a začali jsme smlouvat. Byl jsem špatný protihráč, neboť jsem neustále pokukoval, jestli se syn nevrací. Nakonec jsem přistoupil na třicet dolarů, i když se mi to zdálo jako zcela nepřiměřená cena. Teprve když jsem si sošku odnesl do ateliéru a prohlédl si ji pořádně, poznal jsem, že je to opravdu mistrovská práce. V jejích liniích a tvarech shledávám až ohromující krásu, která jako by byla v přímém protikladu k morbidnosti použitého materiálu. Začínám si myslet, že se stařík neprojevil jako mazaný obchodník, ale spíš se dopustil těžké chyby.

18. června 1960, Tanger

To jsem celý já. Místo abych dal P. k narozeninám nějaký běžný šperk, zabalil jsem jí kostěnou sošku. Pozval jsem ji zvečera do ateliéru a na verandě jsem otevřel láhev šampaňského. Bylo stále ještě světlo a od moře povíval teplý větřík. Mluvili jsme spolu o běžných věcech, popíjeli jsme a zdálo se, že si oba užíváme pohody pěkného večera. A pak jsem jí dal svůj dárek. Viděl jsem na ní, že je velmi vzrušená, když ho rozbalovala, protože jsem jí obvykle dával malou krabičku se šperkem. Soška však byla skoro čtyřicet centimetrů dlouhá. Rozvázala stuhu a roztrhla papír jako děvčátko u vánočního stromku. Sledoval jsem ji ostřížím pohledem a čekal na její reakci. Konečně sošku vybalila a na zlomek vteřiny se jí na tváři objevil výraz naprostého zmatku. Zírala na dárek vytřeštěnýma očima, ale po chvíli se ovládla, poděkovala a vrátili jsme se k šampaňskému. Večerní obloha postupně temněla. Opět jsme hovořili o všem možném, ale já jsem si stále uvědomoval, že se na mě P. dívá jako na neznámou šelmu, která na sebe vzala lidskou podobu, ale z nedbalosti si ponechala místo nohou chlupatá kopyta. Měl jsem, co jsem chtěl. Ona dostala, po čem toužila. Soška stojina jejím toaletním stolku.

V dalším dopise mi M. oznámila, že musí odjezd z New Yorku odložit kvůli nedořešeným dědickým otázkám. Podle všeho se děti M. G z prvního manželství nedomnívají, že si zaslouží polovinu jeho majetku.

3. srpna 1960, Tanger

Našel jsem dílnu T. Ch., ale sousedé mi řekli, že v ní během léta nebývá příliš často. Zdá se, že domek nemá víc než dvě místnosti a vzadu malou zahradu. Stojí osamoceně, takže není součástí žádného rodinného domu. Vrátil jsem se tam večer, čekal jsem a pozoroval, zda se uvnitř něco děje. Žádné světlo, nic se tam nehýbalo. Následující večer jsem přelezl zeď a spustil se do zahrady plné bujné zeleně a vůně vlhké hlíny. Uprostřed se nachází velká cihlová nádrž s vodou. Zámek u zadních dveří je chatrný a samotné dveře po letních vedrech rozeschlé, takže se mi celkem snadno podařilo je otevřít. Vstoupil jsem dovnitř. V první místnosti je dřevěný kavalec se slaměnou matrací a v rohu nádoba z tykve, to je všechno. Před dveřmi vedlejší místnosti jsem zaváhal, jako by mě neblahá předtucha varovala, že se můj život nenávratně změní, jestliže překročím její práh. Tam měl svou dílnu plnou všeho možného jako já ve svém ateliéru. Ve světle baterky jsem viděl výrobky z kovu, kamenné sošky a drobné předměty vyřezávané z rohoviny, až náhle zachytil kužel světla okraj obrazu.

Posvítil jsem na stěnu, a když jsem se k ní blížil, bylo mi, jako bych naléhal na vlastní meč. Visely tam tři obrazy – tři abstraktní akty. Zíral jsem na ně, a i když jsem je viděl pouze v kuželu slabého světla, okamžitě jsem poznal, že to jsou skvělá díla. Na dvou plátnech akt ležel a na jednom stál, a přestože šlo o abstraktní malby, ani na okamžik jsem nepochyboval, že zobrazují P. Pocítil jsem svíravá muka. Ty tři malby představovaly to, o co jsem se tak dlouho marně snažil – obdivuhodné rozvinutí mých kreseb uhlem, které jsem v náhlém výbuchu inspirace nakreslil před patnácti lety. Ano, tohle mělo být logickým dovršením mé práce, a když jsem si s hořkostí uvědomil, že k němu dospěl někdo jiný, spustily se mi po tváři horké slzy.

Pak jsem si všiml, že na stole leží skicák. Nedokázal jsem odolat a prolistoval ho. Byly v něm kresby nejvyšší kvality. Figurální detaily. Ruka, kotník, hrdlo, velká těžká ňadra, zadek, pas a břicho. Všechno úchvatné věci. Pak jsem uviděl svou vlastní tvář, brilantně načrtnutou, a na stejném archu její rozpracování. Karikatury. Stále ošklivější a ošklivější, až se nakonec v pravém dolním rohu šklebil surový, tupý výraz s mými rysy. Ruce se mi chvěly hněvem. Jeho vize mi poskytla oprávnění. Teď už jsem schopen všeho.

30. října 1960, Tanger

Léto je pryč. Turisté odjeli. Odešel jsem z domu a počkal si na P. na tržnici. Šla přes Petit Soco ke stanovišti taxíků na Grand Socu a nastoupila do starého peugeotu. Vydal jsem se za ní v jiném taxíku, jehož řidiči jsem zaplatil tak, že mě poslouchal na slovo. Peugeot zastavil a P. vystoupila před dílnou T. Ch. U dveří ji přivítal a uvedl dovnitř. Řekl jsem svému řidiči, aby na mě počkal, a pak jsem přelezl vzadu zeď a vnikl do zahrady. Dveře ložnice byly dokořán. Z dílny ke mně dolehl hlas T. Ch, a smích P. Náhle jsem ji otevřenými dveřmi spatřil. Právě svlékla poslední kus spodního prádla, nahá vstoupila na prostěradlo rozprostřené na zemi a zády k Ch, poklekla. Vystouplé místo na jeho hábitu vpředu prozrazovalo, že už teď je vzrušený. Nejdřív začal pracovat tužkou. Kreslil zvláštním způsobem, jako by do každého tahu zapojoval celé tělo. Působilo to jako baletní figury, jako by si pomáhal tancem, aby ze sebe dostal všechnu inspiraci a vložil ji na papír. Pokreslil tři archy a pak požádal P., aby změnila pozici. Přistoupil k ní zezadu, shrnul jí vlasy, stočil jí je nahoru a sepnul je štětcem jako velkým špendlíkem. Pak ji obešel a postavil se před ní. P. uviděla jeho ztopoření a instinktivním pohybem mu zvedla hábit a sáhla pod něj. T. Ch, se zachvěl rozkoší. Takhle, vkleče před ním, mu objala rukama zadek, přitáhla si ho k sobě a pomalu sklonila hlavu jako při modlitbě. Jeho ruce na jejích ramenou se chvěly. Náhle ze sebe vyrazil výkřik, jako když se v noci probudí dítě. Nemusel jsem vidět, abych věděl. Odešel jsem.

Vrátil jsem se taxíkem do ateliéru a poprvé po měsících jsem vzal do ruky štětec. Napnul jsem pět prázdných pláten. Připravil jsem si černou barvu, pak jsem vzal tužku. Moje mysl byla tvrdá a chladná jako ocel a myšlenky nesmiřitelné jako kulky. Během několika okamžiků jsem načrtl tu největší obscénnost, jakou jsem si dovedl představit – oplzlou scénu, obraz bezuzdné neřesti a zkaženosti, na němž P. obcuje s dvěma chlípnými satyry. Celý výjev jsem rozvrhl tak, že když jsem plátna sejmul, nemohl v nich nezasvěcený divák vidět víc než chaotickou černobílou malbu. Moje pomsta nabyla tvaru teprve tehdy, když se všechny díly složily ve správné konfiguraci.

3. prosince 1960, Tanger

Nepracuju, pouze se dívám. Mé oči vidí jen dvě propletená, spojená lidská těla. Jsem studený jako led. Má mysl pracuje jasně jako výkřik letící po tiché zasněžené pláni. Zjistil jsem, jakým denním režimem se T. Ch, řídí v zimě. Vstává pozdě, vždy až po poledni, pak si dá v malé kavárně snídani s čajem a vykouří tři nebo čtyři cigarety. Odpoledne se zřídkakdy vrací do dílny, obvykle jde do svého rodinného domu. Má ženu a tři děti – dva chlapce a děvče ve věku mezi pěti a osmi lety. Jindy jde zase na pobřeží. Má rád špatné počasí. Pozoruju ho ze svého ateliéru, jak stojí ve větru a dešti s rozpřaženými pažemi, jako by vzýval očistné síly živlů. V noci pracuje. Pořád ho vidím. Je tak soustředěný, že si ničeho nevšímá. Někdy pracuje nahý, dokonce i v chladu. Občas klesne — doslova – vyčerpáním na podlahu. Dokončil čtvrtý akt klečící P. Je to skvělé dílo, zázrak až mystické jednoduchosti formy, ale vytvořené týmiž prvky, které charakterizují i tři jeho předchozí akty – rozkoší i nebezpečím zakázaného ovoce.

28. prosince 1960, Tanger

Je studená noc, možná nejstudenější, jakou jsem kdy v Tangeru zažil. Severozápadní vítr přináší chlad Atlantiku. Prošel jsem pěšky ztichlým městem. Ani psi nejsou venku. K dílně T. Ch, je to dlouhá cesta a trvala mi déle než hodinu. Bez uvažování jsem na vyhlédnutém místě přelezl zeď (našel jsem si takové, abych seskočil přímo na cestu a nezanechal v měkké půdě stopy). Vnikl jsem do ložnice. Slyšel jsem, jak se pohybuje po dílně, a věděl jsem, že pracuje. Vstoupil jsem do světla dílny. Je v ní teplo od kamínek na dřevo v rohu. Stále pracoval, zaujatý jen sám sebou a svými představami. Přiblížil jsem se k němu zezadu a zastavil se těsně za ním. Pořád o mně nevěděl. Nanášel na plátno barvy v silných vrstvách. Dýchl jsem mu na krk a on strnul jako socha. Neotočil se. Nedokázal to.

„To jsem já,” řekl jsem.

Až teď se otočil. Ve zlomku vteřiny našel pohledem mé oči, aby z nich vyčetl důvod a možná i slitování. Marně. Necítil jsem potřebu ani touhu po verbálním zadostiučinění. Mé ruce vyletěly k jeho hrdlu a sevřely ho s tak brutální silou, že mu s hlasitým křupnutím praskl hrtan. Štětec i paleta mu vypadly z rukou. Klesl na kolena. Slyšel jsem, jak se zoufale snaží dýchat rozdrceným hrtanem. Přikročil jsem za něj, zacpal mu ústa dlaní a druhou rukou mu sevřel nos. Skoro se nebránil. Všechny síly mu vzal můj první divoký útok. Teprve když mu začala obestírat mysl smrt, probudily se v něm sebezáchovné reflexy a napjal proti mně paže. Ale to už bylo pozdě. Držel jsem ho pevně a pomalu zhášel poslední blikající plaménky jeho života, až jsem ho mohl pustit. Padl tváří na podlahu. Vzal jsem všechny čtyři akty, sundal plátna z napínacích rámů, sroloval je a položil na zem ke dveřím. Pak jsem vzal pětilitrový kanystr ředidla na barvy a vylil jeho obsah na podlahu a na nehybné tělo. Přidal jsem k tomu ještě terpentýn a veškerý alkohol, který jsem našel. Potom jsem vzal plátna, hodil na zem rozškrtnutou zápalku a vyběhl ven. Vrátil jsem se do ateliéru. Ukryl jsem obrazy a lehl si. Má práce byla skončená. Usnul jsem lehce jako dítě.

Falcón dopil sklenku. Měl pocit, že obludnost toho, co četl, vyráží ze stránek papíru a jako zhoubný nádor naplňuje celou místnost děsem. Nalil si znovu a pil dál, až se zcela opil. Pocit triumfu, s nímž se vrátil domů, byl pryč. Seděl a u nohou se mu válely poházené listy kopií deníku, které mu vypadly z ochablých rukou. Hlava se mu kývala a padala na stranu a opět se vzpřímovala, jako by se tělo i zmučená mysl bezděčně snažily bránit se spánku a tomu, co by mu přinesl, avšak nedokázaly odolávat novým náporům ochablosti.

Zdálo se mu, že spí, ale ne jako dospělý muž. Jako dítě. Cítil se pod sítí proti moskytům v teple a v bezpečí. Byl to jen polospánek, v němž si uvědomoval, že ho do zad hřeje slunce a štěrbinkami očí vnímá známé věci kolem sebe. A z žaludku se mu do celého těla rozlévaly vlny dětského štěstí, které v něm vyvolal matčin hlas.

„Javier! Javier! Despiértate ahora, Javiér!”

Teď se už probudil, neboť věděl, že za chvíli uvidí matku u své postele a bude šťastný a zahrnutý láskou.

Ale ona nepřišla. Náhle neviděl ani svůj dětský pokoj. Ne, byl ve své pracovně, dospělý, nenávratně připraven o dětské štěstí. A neseděl v křesle, ale na židli. Podivně vzpřímený. Na jedné z těch židlí od stolu v jídelně – těžkých, s vysokým opěradlem. Nemohl se pohnout, protože se mu cosi zarývalo do hrdla, do zápěstí a do nohou nad kotníky. A pod bosýma nohama cítil studené dlaždice.

31.

Pondělí 30. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

NA STOLE před ním nic nebylo. Na zdi nevisel jediný obraz. „Už jste vzhůru, Javiere?” zeptal se hlas za ním. „Jsem vzhůru.”

„Jestli se pokusíte křičet, budu vám muset zacpat ústa vašimi ponožkami. Tak buďte, prosím, rozumný.” „Nemám chuť křičet,” odpověděl.

„Opravdu?” řekl hlas. „Vidím, že jste četl. Už jste skončil?” „Ano, skončil.”

„A co si teď myslíte o velkém Franciscu Falcónovi a o jeho věrném příteli Ramónu Salgadovi?”

„Co čekáte, že bych si měl myslet?” „To mi povězte vy. Rád bych to slyšel.”

„Právě si začínám myslet, že můj otec byl netvor… Našel jsem v jeho ateliéru těch pět děsivých pláten… A teď… Teď už vím… Ale nevěděl jsem, že byl navíc podvodník. To k jeho konečnému obrazu přidává…, nebo z něj spíš ubírá. Už je jen netvor. Nic jiného nezbylo.”

„Ke géniům jsou lidé shovívaví,” řekl hlas za ním. „Váš otec to věděl. Pokud je člověk génius, může znásilňovat a vraždit a bude mu to tolerováno. Ale proč myslíte, že tolerujeme zlo u lidí s nadáním od Boha? Proč se smiřujeme s arogancí a neomaleností fotbalistů jen proto, že se jim občas podaří dát pěkný gól? Proč přehlížíme opilství a nevěry spisovatelů, pokud pro nás něco napíší? Proč jsme ochotni znásilňovat, mrzačit a vraždit kvůli někomu, kdo je schopen dát nám iluzi víry v sama sebe? Proč dovolujeme géniům, aby jim to procházelo?”

„Protože se topíme v nudě,” odpověděl Falcón.

„Váš otec měl pravdu,” řekl hlas. „Opravdu vidíte věci jinak.”

Jak to víte?”

„Je to někde v jeho deníku.”

„Vždycky mi říkal, že mě Bůh obdařil štěstím normálnosti.” „Protože měl z něčeho strach.”

„Z čeho?”

„To teď nebudeme řešit,” odpověděl hlas. „Tak mi řekněte, co budeme řešit.”

„To, jaký byl váš otec netvor,” řekl hlas. „Co si o tom myslíte? Zatím víme, že byl vrah, pirát, zkažený požitkář, podvodník a zloděj. Ale takových lidí je svět plný. To jsou, řekl bych, docela normální netvoři. Co však dělá někoho výjimečným netvorem?”

„Otec byl charismatický. Dovedl okouzlit, byl vtipný a inteligentní…”

„Člověk nemůže chodit do společnosti, když mu ze rtů kape krev,” řekl hlas. „Musí mít dvě tváře, pak ho lidé bez výhrad přijmou.”

„Otec věděl, že každý máme dvojí tvář, že v nás všech sídlí dobro i zlo…”

„To je výmluva, Javiere,” řekl hlas. „To ho nedělalo výjimečným.”

Falcón se pokusil vzepřít proti poutům, ale výsledkem byl jen pocit marnosti.

„Byl znesvětitel nevinnosti,” řekl. „To je normální.” „Zneužívatel důvěry.”

„Taky normální, ale už se blížíte,” řekl hlas. „Zkuste přemýšlet o tom nejneobvyklejším, nejnepochopitelnějším…”

„Nemůžu. Takhle můj mozek nefunguje. Možná váš ano. Vy jste zvyklý slídit po lidech a pak jim ukazovat jejich nejtajnější hrůzy. Mimochodem to je podle mě nejneobvyklejší.”

„Považujete za zrůdné, co jsem udělal?”

„Zabil jste tři lidi tím nejbrutálnějším…”

„Nezabil.”

„Pak jste šílenec a nemá smysl s vámi mluvit.”

„Ramón Salgado se raději oběsil, než by přijal odpovědnost za své činy.” „Takže to, že jste mu k jeho sebevraždě jenom pomohl, vás dělá nevinným?” „I Raúl Jiménez si způsobil smrt sám. Kdyby seděl klidně…” „A co nevinná Eloisa?”

„Ach, v jejím případě se uchýlím k popírání faktů…, jako to děláte vy,” odpověděl.

„Viníkem je společnost, že?” řekl Falcón pohrdavě.

„Nebuďte banální. Nepřišel jsem, abych poslouchal vaše kázání.”

„Tak mi budete muset pomoct.”

„Kdo myslíte, že vás miluje nebo miloval?”

„Moje matka mě milovala.”

„To je pravda.”

„A taky moje nevlastní matka mě milovala.”

„Jak dojemné, že jste ji nenazval macechou.”

„A ať se vám to líbí nebo ne, taky můj otec mě miloval. Měli jsme se rádi navzájem. Byli jsme si blízcí.” „Opravdu?”

„Řekl mi to. Dokonce mi to napsal v dopise, který přiložil k deníkům.” Nastalo ticho. Falcón horečně uvažoval, co to může znamenat. „Povězte mi o tom dopisu,” řekl hlas. „Neviděl jsem ho.” Falcón mu ho slovo od slova odříkal.

„Zajímavé,” poznamenal hlas, když skončil. „A co jste si z toho dopisu vzal, Javiere?”

„Že mi otec věřil. Víc než mému staršímu bratrovi a sestře.”

„Je zvláštní, že vás ustanovil opatrovníkem svého odkazu a zároveň tím, kdo ho měl zničit,” řekl hlas. „Na co asi myslel, když si představil, jak čtete jeho dopis v tom malém skladu, obklopený podřadnými pokusy o napodobení práce mého dědečka?”

„Vašeho dědečka?” opakoval Falcón, aby získal čas a mohl se vzpamatovat z šoku. Na čele mu vyrazil pot a začal mu stékat po obličeji.

„Neřekl jste, jaké datum na tom dopise bylo,” pokračoval hlas. „Kdy ho napsal?”

„Den před smrtí.”

„Pozoruhodné načasování.”

„Předtím měl už jeden srdeční záchvat.”

„A co jeho poslední vůle? Kdy tu napsal?” zeptal se hlas.

„Tři dny před smrtí.”

„Shoda okolností… To není nic tak mimořádného.” „Co tím naznačujete?”

„Kde našli vašeho otce po tom druhém srdečním záchvatu?” „Pod schodištěm.”

„V tu dobu už zřejmě věděl, že se jeden z jeho deníků ztratil a že se tak ocitl na pokraji odhalení a konci svého světa,” řekl hlas. „Takže pro něj nebylo tak těžké vrhnout se na tvrdý mramor a nechat všechno v rukou milovaného syna.”

To bylo další, co vyrazilo Falcónovi dech. Cítil, že mu v hlavě narůstá tlak, a jeho mysl úpěla pod tíží dávných událostí.

„Takhle funguje vědomí,” pokračoval hlas. „Pomalu. Překonávat ostře střežené zdi popírání toho, co bylo, vyžaduje velké úsilí a pečlivost. Ale na to my nemáme čas. Povězte mi, proč myslíte, že váš otec chtěl, abyste si ty deníky přečetl?”

„Nechtěl to. V tom dopise je to jasně řečeno.”

„Co je jasně řečeno?” namítl hlas ostře. „Opravdu si myslíte, že předpokládal, že vy, detektiv, jeho dopis odložíte a budete žít dál, jako byste nikdy o žádných denících nevěděl?” „Proč ne?”

„Poslyšte, Javiere, chcete, abych věřil, že jste naivnější, než jsem si myslel? V tom dopise váš otec říká, abyste si ty deníky přečetl. A proč myslíte, že chtěl, abyste to udělal?”

„Abych… s ním sdílel bolest, kterou mu přinesl jeho pohnutý život?”

„A hrome… Není to citát z nějakého filmu?” zeptal se hlas ironicky. „Z nějaké krásné a sentimentální slátaniny z Hollywoodu? Tyhle řečičky neberu, Javiere. Tak znovu. Povězte mi, proč – teď mluvím jako váš otec tehdy se Salgadem – chtěl, abyste si ty deníky přečetl.”

„Abych se ho naučil nenávidět?”

„Bože, vy jste dojemný, Javiere,” řekl hlas. „Proč, když si tak vysoko cenil vašich detektivních schopností, vám naznačil, že vám ty deníky budou užitečné při hledání toho chybějícího sešitu?”

Falcón se usilovně bránil myšlence, která se mu vtírala do hlavy. Dokonce i teď na tom lpěl – na těch třiatřiceti letech otcovy lásky. Nic jiného mu nezbývalo. Byla to jedna z mála věcí, které ho držely nad vodou. I lásky netvora se člověk těžko vzdává.

„Trochu vám pomůžu, Javiere,” řekl hlas. „Nebudu to číst celé. Omezím se jen na ty části, které se týkají našeho problému. Jste připraven?”

7. dubna 1963, New York

Cestou do N. Y. mi Salgado navrhl, abych ještě před prezentací posledních Falcónových aktů uveřejnil své deníky. Vzal jsem to jako dobrý vtip a smál jsem se, až jsem Skytal. Navedla ho k tomu M. Viděl jsem je, jak spolu vymýšlejí plány, a M. při nesčetných příležitostech zkoušela mé nervy tím, že se kolem mě motala, když jsem přidával ke svým nechutným pamětem další kapitolu. (Má velmi měkké a tiché opánky. Budu muset poházet po zemi skořápky od ořechů, abych jí to překazil.) Jakmile jsem se uklidnil, řekl jsem Salgadovi, že to nepřipadá v úvahu.

31. prosince 1963, Tanger

Byl jsem lehkomyslný a tato trestuhodná chyba všechno změnila. Včera jsme seděli s M. v mé pracovně. Děti si hrály venku na ulici. Honily se. Javier chtěl Manuele a Pacovi stačit, ale ve své nemotornosti zakopl a při pádu se poranil na hlavě. Křičel a po tváři mu tekla krev. Vyběhl jsem ven, strčil ho do auta a odvezl do nemocnice, kde mu ránu sešili několika stehy. Když jsem se vrátil, bylo už všechno jinak.

Co se vlastně změnilo? Jsme pořád manželé, stále spolu žijeme v jednom domě a dnes budeme s našimi hosty slavit příchod Nového roku.

Po návratu z nemocnice jsem našel M. na verandě. Pohlédla na mě a já jsem viděl, že se na mě dívá jako na zločince. Vůbec se nezeptala na Javiera, kterého mezitím převzala služka. Okamžitě jsem poznal, že k něčemu došlo. Začal jsem jí říkat, že se Javierovi nestalo nic vážného. Neposlouchala mě. Otočila se ke mně zády a vrátila se dovnitř. Šel jsem za ní a znovu jsem se jí snažil říct, že Javier je doma a ptá se po ní. Doslova přede mnou utekla. Odešla nahoru a já jsem zůstal v pracovně.

Uplynulo čtyřiadvacet hodin a já jsem pořád tady. Pozoruju její stín na stropě Javierova pokoje. Už je tma. Za pár hodin začnou přicházet naši hosté na večeři. Později chceme jít na loď a pozorovat z ní ohňostroj, který chystají Britové v přístavu. Nemám chuť na žádné oslavy, protože mě svírá smutek.

Sleduju její stín, nahoře rozšířený, protože drží v náruči Javiera. Přistoupila s ním k oknu a dívají se do tmy patia, v němž se černá fíkovník. Mám v očích slzy, neboť vím, že se M. s Javierem loučí-že ještě na dnešní oslavě bude mou ženou, a pak už ne. Odejde ode mě a tím mě zradí. A to bych teď měl jít a obléknout si bílé večerní sako.

5. ledna 1964, Tanger

Jsem zcela zdeptaný únavou, ale musím se přinutit k tomu, abych zapsal, k čemu došlo, do své zpovědní knihy. Ano, tím se můj deník stal. Vyvrhuju do něj všechno své svinstvo a tak si ulevím od trýznivé nevolnosti své existence. Večer před příchodem hostů jsem se oblékal a M. šla přímo do koupelny, jako by se tam chtěla přede mnou schovat. Čekala, až odejdu, a teprve pak se začala připravovat. Zkontroloval jsem děti. Sešla dolů, teprve až přicházeli první hosté. Stále jsem ji sledoval, jak se mezi nimi pohybuje. Občas jsme o sebe zavadili pohledy, ale oba jsme okamžitě uhnuli. Večeře byla hlučná a veselá, jak se sluší na oslavu konce roku, ale já jsem si připadal jako dítě sedící pod stolem. Po večeři jsme se shromáždili v hale, a zatímco si ženy oblékaly pláště, objevil se náhle nahoře na schodech Javier. M. ho vzala do náruče a odnesla zpátky do postele. Pak jsme společně vyšli ven, M. zavěšená do Salgada. Přišli jsme na jachtu a začaly bouchat zátky šampaňského. Ohňostroj proběhl a skončil, hosté se začali rozcházet.

Řekl jsem Ramónovi, že chci vyplout na moře, a požádal jsem ho, aby o tom přesvědčil i M. „Pro tebe udělá všechno, ale mě by to snadno vymluvila, ” prohlásil jsem. Podařilo se mu to, a tak jsme všichni tři o hodinu později vypluli. Bylo klidné počasí a chladno, k němuž jako by přispíval

měsíc. Seděli jsme v kormidelní budce a pili šampaňské. M. byla zabalená do pláště z polární lišky. Kolem nás panovalo neskutečné ticho a klid. Náhle se zvedl vítr a Ramón, už dost opilý, odešel do kajuty. Obrátil jsem loď zpátky k Tangeru.

Konečně M. promluvila. „Odcházím od tebe,” řekla. „Ale ty to už víš, že?” Zeptal jsem se jí, jak mé deníky našla. Odpověděla, že jí o nich řekl Javier. „Ale zůstane to mezi námi,” dodala. Uvažoval jsem o tom, dokonce jsem si chvíli myslel, že to tak můžu nechat, ale nakonec jsem se s tím nedokázal smířit. Udeřil jsem ji pěstí do břicha, a když se zhroutila, přehodil jsem si ji přes rameno, došel s ní k pažení a svrhl ji dolů do tmy. Moře už bylo vzbouřené a pád těla do vody nebylo vůbec slyšet. Ani jsem se za ní nepodíval. Když jsme vplouvali do přístavu, zuřila už na moři bouře. Začal jsem volat na M. a Salgada, aby vyšli na palubu. Objevil se Salgado. Řekl jsem mu, aby vzbudil M., protože já mám plné ruce práce s lodí. Za chvíli se vrátil s tím, že ve své kajutě není. Začali jsme ji horečně hledat, a když jsme prohledali celou loď, museli jsme připustit krutou skutečnost, že někde na moři spadla do vody. Oznámil jsem to pobřežní stráži. Nenašli ji. Druhý den jsem řekl Javierovi, co se stalo. Plakal a nebyl k utišení.

Hlas pokračoval, ale doléhal jakoby z dálky, neboť Javier byl opět tam, v té chvíli, a mířil do někdejšího otcova ateliéru. Otec ho zavolal, aby mu sdělil hroznou zprávu, ale on ji už tušil… Její zlověstnost k němu pronikala přes tlusté zdi od chvíle, kdy se probudil. V šeru a pochmurném tichu, které naplňovalo dům, slyšel, jak mu buší srdce. Otevřel dveře ateliéru. Otec ho zavolal, ať jde k němu, a on si myslel, že ho chce přivinout k sobě a políbit na hlavu. Místo toho ho však otec vzal za paži a stiskl mu ji, až to zabolelo. Pak se k němu sklonil a zvedl prst, jako by se ho chystal napomenout.

„Ty víš, proč se k nám M. už nevrátí, že, Javiere?”

Mlčel, jako by byl němý, ale já jsem věděl, co se v něm děje. Věděl jsem, že cítí řítící se prázdnotu toho, čeho se nejvíc bál.

„A teď mě poslouchej, je to důležité,” pokračoval jsem a přitáhl si ho blíž, až jsem měl jeho tvář přímo před očima. „Nikdy nesmíš nikomu říct, kde mám své deníky. To je moje tajemství. Chci, aby sis to pamatoval… Od téhle chvíle, Javiere, o žádných denících nic nevíš.”

Vyšel z ateliéru a podíval se na paži, kterou mu svíral otec. Z očí se mu hrnuly slzy a stékaly mu po tvářích. Teď už to věděl jistě, že se Mercedes nevrátí. Ze se už nikdy neskloní nad jeho lůžkem, že neucítí její vůni a jeho prsty si nebudou hrát s jejíma ušima. A že to všechno se stalo jeho vinou.

Teď už věděl, že jí to neměl říkat. Rozběhl se chodbou, vyběhl po schodech, vrazil do svého pokoje a vrhl se na postel. Ale černá prázdnota toho, co pochopil, zůstávala s ním, stejně jako bolest v paži po otcově stisku.

„Tak co, ujasnil jste si názor?” zeptal se hlas a Falcón měl pocit, že slyší hluk a shon jako na rušné ulici. Konečně se vrátil zpět do reality, i když se stále díval na paži, jako by hledal modřinu, kterou mu tam před léty zanechaly otcovy prsty.

„Ale přesto mě měl rád,” vyhrkl. „Jenom mě varoval, ale pořád mě měl rád. Celé ty roky, co jsme nežili spolu…”

„Vidím, že tomu stále nechcete uvěřit. Ale já to chápu, Javiere. Je těžké vzdát se naděje…, stejně jako života… Až se to nakonec stane zcela nesnesitelným. Až se něčí činy stanou…”

„Kdo vlastně jste?” zeptal se Falcón.

„Vaše oči,” odpověděl hlas. „Prostřednictvím mě se naučíte vidět. Jak jste statečný, Javiere?”

Zavrtěl hlavou. Žádnou statečnost v sobě necítil. Stále ho drtila tíha Mercedesinu smrti a přitom se bál, že přijdou další rány, nové hrůzy – ty, o nichž věděl, že je ještě nezná.

„Máte strach, že, Javiere? Strach z toho, co uvidíte.”

Falcónova tvář se pod šňůrou, která ho poutala k židli, zachvěla.

„Co jste jim ukazoval…, Raúlovi a Ramónovi?” zeptal se v zoufalství, aby tu chvíli oddálil. „Co jste objevil, že to pro ně představovalo takovou hrůzu?”

„To už teď musíte vědět,” odpověděl hlas. „Neukázal jsem jim nic hrůzného. Žádné opuštěné děti nebo mrtvá nemluvňata. Ani znásilněné dívky nebo chlapce uškrcené pederastem. Jenom věci, které lze běžně vidět v televizi, v kině, v časopisech, na internetu… Jsme přece navyklí na krutost lidského stavu. Nic nás nemůže naplnit hrůzou. Viděl jste, co měl Ramón Salgado v počítači? A viděl jste, na co se díval Raúl Jiménez, když obcoval s tou svou prostitutkou? To byli muži zběhlí ve sledování hrůz. Z tohoto oboru jsem jim už nic lepšího nabídnout nemohl.”

„Tak co jste jim ukázal?”

„Štěstí, kterého se vzdali.”

„Štěstí? “

„Ano. Třeba jak si Arturo hraje na pláži s Martou. Jak ho sestra lechtá a on se zalyká smíchy. A je to se zvukem. Dělala vám to Manuela taky, že vás lechtala, až to přestávala být hra a začínala muka? Lidská mysl je schopná takových zvratů vnímání, Javiere – po všem tom popírání, po desetiletích úporné snahy zapomenout.”

„A Ramón? Co jste ukázal Ramónovi? Jeho šťastnou ženu…?” „Mám dojem, že jim tu nahrávku dal jako svatební dar Raúl. Šťastní novomanželé, Ramón a Carmen. Slyšel jste ji?” Falcón přikývl.

„Existuje ještě další, ale tu jsem si odnesl. Na konci Carmen zpívá. Nebyla žádná skvělá zpěvačka, ale zpívala pro Ramóna… píseň lásky. Když skončila, Ramón jí zatleskal a v jeho hlase je slyšet pohnutí. Ale já jsem to trochu změnil. Místo potlesku jsem tam připojil ty tři zoufalé výkřiky – Ramóne! Ramóne! Ramóne!”

Falcón se zachvěl. Ten člověk byl neskutečně rafinovaný trýznitel. Vystavil svou oběť dvojnásobným mukám – hrůze z neodvolatelného zohavení a k té přidal připomínku poslední chvíle jejího opravdového štěstí, zmrzačené připojeným zvukovým záznamem závěrečné tragédie.

„A co já?” zeptal se Falcón. „Co ukážete mně?” Vzpomínal, kdy byl naposledy šťastný, a přestože ho svíral strach, pocítil nával hněvu. „Jakého štěstí jsem se já vzdal?”

„Teď vám na chvíli nasadím masku na spaní, abyste neviděl. Až vám ji sejmu, uvidíte sám,” řekl hlas.

Navlékl mu na hlavu měkkou, černou látku. Obestřela ho uklidňující sametová tma. Napadlo ho, že by nebylo špatné zůstat jí zahalen navždy. Muž něco položil na stůl. Pak posunul židlí dopředu. Falcón cítil, že se chvěje. Panika mu sevřela tělo chladem. Ruce muže mu sejmuly masku, ale on se nechtěl vzdát tmy a držel víčka pevně semknutá.

„Otevřete oči, Javiere,” řekl hlas. „Víte líp, než kdo jiný, co se stane, jestliže je neotevřete. Opravdu to není nic hrůzného.”

„Otevřu je. Jen mi dopřejte trochu času.”

„Vídával jste to každý den svého života.”

, J3okonce víte, že to není to, co je na stole, ale co mám v hlavě,” řekl Falcón.

„Otevřete oči.”

„Otevřu.”

„Času není nazbyt.” „Udělám to.”

„Přinutím vás k tomu. Vy víte, že to dokážu. A víte jak.”

Muž ho sevřel paží pod bradou a zaklonil mu hlavu, až měl napjatý krk, že nemohl křičet. A pak ucítil dotek na víčku. Studený jako led. Chladné žhnutí bezcitné čepele. Po tváři mu začalo stékat teplo, hustší než pot nebo slzy. Pak mu muž znovu naklonil hlavu dopředu. A teď už viděl.

Na stole stála sklenice naplněná bílým mlékem. Trhl hlavou stranou, ale pozdě. Obraz mu zůstal v mysli, jako by se mu tam vypálil. Neměl tušení, proč ho zachvátila taková panika – tak krutý strach, který se v něm šířil od jednoho nervu ke druhému, až v prudké křeči otřásl celým jeho tělem.

Milosrdná maska spadla přes oči a absurdní realita sklenice mléka zmizela. Ruka muže mu sevřela vlasy, tělo za ním se natáhlo dopředu.

„Nadechněte se,” řekl hlas.

Falcón se nadechl a ucítil pach, který v něm vyvolal prudkou odmítavou reakci. Zvedl se mu žaludek, ústa mu naplnila hořkost síry a po celém těle mu vyrazil pot. Vzepjal se proti poutům a křečovitě dávil.

Pach zmizel. Muž postavil sklenici na stůl a opět se stáhl za něj.

„Vím, že budete statečný,” řekl.

„Žádnou statečnost… necítím,” zamumlal Falcón přerývaně, protože se ještě nestačil uklidnit po záchvatu nevolnosti. „Co to bylo za pach?”

„Mandle a mléko,” odpověděl Falcón. „Jak víte, že nesnáším mandle a mléko?”

„Kdo pil každý večer před spaním mandlové mléko?” „Myslím, že moje matka.”

„Vy víte, že vaše matka,” řekl hlas. „A kdo jí nosil každý večer sklenici mandlového mléka?” „Asi služka…”

„Ne, taji pro ni připravovala. Já se ptám, kdo jí ji nosil.” „Já ne,” vyhrkl jako dítě, které instinktivně lže. „Já jsem jí ji nenosil. To Manuela.”

„Víte, proč vás otec nenáviděl?”

Falcón svěsil v zoufalství hlavu a zavrtěl jí, jako by odmítal vše, co mu přicházelo na mysl.

„Proč se snažil působit na vás, abyste ho miloval?” „Přestávám vám rozumět.”

„Jen klid, Javiere. Přečtu vám pohádku, jako vám to dělal otec před spaním. Tak co to bude dnes? Třeba malý příběh o bolesti, která se stala vaší.”

3. ledna 1961, Tanger

Šest dní sedím před P. a pozoruju, jak jí šedne tvář v popel. Ani děti jí nedokáží vrátit chuť k životu. Ptám se, co s ní je, ale ona pokaždé odpovídá: „Dada, dada.” Byl jsem se podívat na dílnu T Ch. Zdi stojí, ale dveře a střecha lehly popelem. V krčmě, kde T. Ch, znali, jsem se dozvěděl, že žádné policejní vyšetřování se konat nebude. Bylo to tragické neštěstí. P. začala pravidelně chodit na mše. Já sedím a dívám se dalekohledem na moře. Jeho hladina je matná a šedá jako zašlá ocel. Pláž je prázdná. Pozoruju racky, jak se vrhají dolů a loví ryby.

12. ledna 1961, Tanger

Javierovi je pět roků. Uspořádali jsme k jeho narozeninám menší oslavu. Zdálo se mi, že P. je po celou dobu v dobré náladě. Žasnu nad tím, co dokáže. Byl jsem hvězdou celého odpoledne. Hrál jsem netvora z mořských hlubin a houf dětí přede mnou s křikem prchal. Vždycky jsem někoho z nich chytil a pochutnával si na něm, zatímco moje oběť sebou mrskala a zalykala se smíchem. Pak se jedna malá holčička počurala a to byl konec hry na mořského netvora. Děti šly spát a já a P. jsme absolvovali večeři v obvyklém mlčení. Dokonce i služebnictvo jako by se bálo promluvit. Večeře skončila, nádobí bylo uklizeno a zůstali jsme sami. Usrkával jsem brandy, kouřil jsem a jako obvykle v poslední době jsem pozoroval, jak se P. chová. Náhle bouchla oběma pěstmi do stolu. Bylo to jako výstřel. Naklonila se nad stůl a dívala se na mě přimhouřenýma očima.

P: Vím, žes to byl ty.

Já: Co jsem byl?

P: Žes to udělal.

Já: Ale co?

P: Zabils ho.

Já: Koho?

P: Jsi studený jako ty krajiny, které maluješ. Ty zmrzlé pustiny. Nemáš srdce, Francisco Falcóne. Jsi prázdný a studený, a navíc jsi vrah. Já: Svou minulost jsem ti přiznal.

P: Bože, odpusť mi, ale měla jsem to poslouchat pozorněji. Proč jsem jen nedala na to, co říkal otec? Nikdy jsem neměla dovolit, abys na mě sáhl svou studenou rukou. Jsi bestie. Mrazilo mě, když jsem tě dnes viděla s dětmi. Vůbec jsi toho netvora nemusel hrát. Ty jím jsi.

Já: O čem to mluvíš, Pilař?

P: Řeknu ti to do očí, jestli chceš.

Já: Tak řekni.

P: Zabils Tariqa Chefchaouniho. Já: Koho?

Bylo hrozné, vidět, s jakým opovržením na mě pohlíží.

P: Víš dobře, že nejsem hloupá. Když jsi mi dal ten prsten a pak tu kostěnou sošku… Myslíš, že jsem nepoznala, co to znamená? Ale to mě nemohlo odradil, Francisco. Nikdy mě to nemohlo odradit od toho, abych prožívala opravdový vášnivý cit s mužem, který měl v jediném vlasu víc geniality než ty v celé své vyprázdněné duši.

Její slova na mě dopadala jako rány holí a každé zasahovalo to nejcitlivější místo.

P.: Tak mi pověz, Francisco, proč jsi ho zabil. Nechce se mi věřit, ze jen kvůli tomu, že se… se mnou miloval. Nebo ano? Zabils ho za to, že uměl poskytnout tvé ženě rozkoš, zatímco tys koketoval s tou bohatou děvkou nebo jsi se svými starými kamarády z La Mar Chicy páchal zvrácenosti s marockými mladíky? Kdy jsme se naposledy milovali…, jestli jsme se vůbec kdy milovali?

Já: Zacházíš příliš daleko, Pilař.

P: Myslíš? Uvědom si, že s tebou mluví matka tvých dětí. A říká ti, že jsi nevěrník a pederast. Popři to! Já: Takhle se mnou nemluv!

P.: Budu s tebou tak mluvit. Říkám ti pravdu, Francisco. Všechno jednou vyjde najevo. Všechno…, včetně toho, že ses v naši svatební noc kurvil s mladíky – spolu s tím odporným chlapem, jehož jméno se mi příčí vyslovit.

Já: Kdo ti to řekl?

P: Všechno jsem se dozvěděla. Vrátilo se to ke mně. Vím o všech tvých nechutnostech. A vím dokonce i to, proč ses se mnou oženil, ty nemilosrdný netvore.

Já: Proč?

P: Protože sis myslel, že ti pomůžu uvolnit tvou genialitu, že se mnou se staneš slavným. Ale genialita, Francisco, je daná Bohem. A on ti ji nabídl. Tys ji uviděl a zachytils ji. A cos s ní udělal? Prodals ji. Proto se od tebe Bůh odvrátil a odebral ti ten dar. Poznal, co jsi zač. Poznal v tobě prodejnou děvku.

Já: Mlč! Už ani slovo!

P: No, no, no que no! Tohle je konec, Francisco Falcóne. Poslechneš si to všechno. Byl ti dán dar vidění. Mimořádného vidění. Dokázal jsi nahlédnout podstatu věcí a tys s tímto darem naložil jako se zbožím. Bože, jak jsi byl dojemný, když jsem se k tobě vrátila. Dojemný a vděčný. Tvoje múza byla opět s tebou. A chtěl jsi znovu vidět, ale kvůli tomu, jaký člověk v tobě převládl, jsi už nedokázal nahlédnout dovnitř. Viděls jen povrch. A nikdo nemůže malovat povrch. V medíně se bílí zdi každý den.

Já: Říkám ti, mlč…

P.: Alespoň si to přiznej sám sobě, když to nedokážeš přiznat přede mnou, co bylo pravým důvodem k tomu, žes zavraždil Tariqa Chefchaouniho a zničil jeho práci.

Já: Mlč, Pilař, nebo…

P.: Že to byla závist. Závist, že nějaký ubohý Arab, chlapec z Rifu, byl úspěšný tam, kde tys selhal. Byl vztekem bez sebe, když se dozvěděl, že jeho otec prodal jeho kostěnou sošku. Smířil se s tím jen proto, že skončila u mě. Jeho práce nebyla na prodej. Bylo to něco mezi ním a jeho Stvořitelem. Byla to jeho podstata, jeho všechno. Člověk neprodává své vidění tomu, kdo nabídne nejvíc.

Vstal jsem, ale cítil jsem, jak se mi chvějí nohy. Všechnu sílu ze mě odčerpával hněv. Byl jsem jako vulkán těsně před erupcí. Musel jsem se oběma rukama opřít o stůl, abych se udržel na nohou. P. se naklonila ke mně, až se naše tváře ocitly blízko sebe. Viděl jsem tvrdou, ostrou bělost jejích zubů. Viděl jsem její oči, kterými mě spalovala jako žhnoucími zelenými plameny.

Já: Co tedy ta socha – ta jeho podstata, jeho všechno – dělala ve výkladu jejich obchodu?

P: Nikdo z nás není ušetřen marnivosti, ale jen někteří jí podlehnou tak, že je zničí.

Udeřil jsem ji. Udeřil jsem ji hřbetem ruky přes tvář tak silně, že odletěla přes celou místnost, narazila na zeď a zhroutila se k zemi jako podťatá. Pak se zmateně doplazila do rohu, posadila se a snažila se vzpamatovat. Byl to úder vedený takovou silou, že mi při něm praskla kůstka v ruce. Byl jsem v tu chvíli zuřivostí bez sebe a možná bych dokázal zabít, ale něco mě zadrželo. P. se podařilo vstát. Stála opřená o zeď, ztěžka dýchala a vrtěla hlavou. Byla rozhodnutá.

P: A ještě něco mám, čím můžu nakrmit tvou běsnící bestii. Měl bys vědět, žes zavraždil otce mého posledního dítěte, a to ti nebude nikdy odpuštěno.

Odešla. Zůstal jsem sám. Ve stavu nepříčetné zuřivosti, v jakém jsem se nacházel, jsem jen stěží chápal smysl jejích slov. A přesto se mně každé z nich zdálo ostré jako ostnatý drát, který obtáčí mou hruď a stahuje se kolem ní. Musel jsem si sednout, abych neklesl na zem jako P. po mém úderu. Ostnatý drát mě dál svíral a drásal mi hruď. Měl jsem pocit, že se mi srdce stahuje křečí. Přes otupující hluk a kvílení, které se mi ozývalo v hlavě, jsem zaslechl ostrý klapot jejích podpatků po dlaždicích na chodbě. Pak bouchly dveře. Chtěl jsem ji zavolat, aby mě zachránila, ale byl jsem sám s čímsi hrozným, co se ve mně dávalo do pohybu a o čem jsem si nebyl jistý, zda to můj hrudní koš udrží uvnitř v sobě. Začal jsem vzlykat a pak ze mě vyšlo hlasité říhnutí, které naplnilo místnost nakyslým pachem paprikové uzenky. To mi přineslo úlevu. Smrt odešla. Vrátil jsem se na noc do ateliéru. Ráno jsem se probudil s čistou hlavou a píšu tyto řádky, jako by to byl nepříjemný sen. Nevěřím tomu, co řekla o Javierovi. Bylo to plivnutí, jediné, čím mohla odpovědět na mou fyzickou hrubost.

13. ledna 1961, Tanger

Odpoledne jsem se vrátil domů. Jakmile jsem otevřel dveře, ucítil jsem pach spáleniny a kouře z vyhaslého ohně. Uprostřed patia se černalo vypálené kolo a větřík z něj rozvíval černé vločky spáleného papíru, které vířily jako mračno hmyzu, jez nemá kam uniknout. Vstoupil jsem do toho světa můr a na chladné, i když zpocené tváři mi naskakovaly černé skvrny. Neměl jsem tušení, co tu kdo pálil, až jsem uviděl kousek papíru, který byl pouze ohořelý. Vzal jsem ho a otočil ho. Byla na něm čára uhlem. Zamířil jsem do svého starého ateliéru a otevřel spodní zásuvku komody. Sedm zbývajících kreseb, k nimž mi P. stála modelem, bylo pryč.

Zatmělo se mi před očima. Hněvem bez sebe jsem zamířil chodbou ke dveřím její ložnice. Byly zamknuté. Rozběhl jsem se proti nim a vyrazil je ramenem. Místnost byla prázdná. Vzal jsem kostěnou sošku a vrátil se s ní do ateliéru na pobřeží. Tam jsem našel kladivo a rozbil jím dílo milence své ženy na kusy. Ale ani to mi nestačilo. Posbíral jsem je a silou, kterou člověku propůjčuje zuřivá posedlost, jsem je roztloukl paličkou v moždíři. Pak jsem zašel do levného obchodu pro turisty, koupil obyčejnou hliněnou vázu, nasypal do ní kostěnou drť a odnesl ji domů. Tam jsem ji postavil na její toaletní stolek.

18. ledna 1961, Tanger

Nepromluvili jsme spolu jediné slovo. Černé kolo v patiu zmizelo. Nevím, kam se poděla ta váza. Několik dní zůstávala na jejím toaletním stolku a pak i ona zmizela. Chodíme kolem sebe jako císař a císařovna hroutící se říše, kteří už stojí proti sobě a kalkulují, jak pro sebe uprostřed chaosu rozpadu získat každý co nejvíc. Už víme, co bude následovat. Chodbami domu se plíží podezření. Přestože nás stravuje vzájemná zášť, jakási síla nás přitahuje k sobě, abychom viděli, co dělá ten druhý. P. přijímá pouze jídlo a pití, které jí připravuje její rífská služka. Já zase předstírám, že mě domácí kuchyně nezajímá, a chodím jíst do restaurace grandhotelu Villa de France. Vracím se však domů, sleduju P. a čekám. Z dob starého Říma se traduje historka o manželích v podobné situaci, jako je naše. Manželka si všimla, že manžel jí fíky z určitého stromu. Napustila je tedy jedem a čekala, až zemře. Jenže v této roční době fíky nedozrávají.

25. ledna 1961, Tanger

Sedím v ateliéru. Trvalo mi celý den, než jsem našel kousek papíru, který mám před sebou. Dlouho jsem kouřil a uhlazoval ho. Pak jsem vzal dvě skleněné kapsle kyanidu, které mi dal jeden legionář, jehož jsem zachránil před vězením. Čichl jsem k nim. Nic jsem necítil. Říká se, že kyanid páchne po hořkých mandlích.

2. února 1961, Tanger

P. teď chodí spát velmi brzy a rif ská služka vždycky zavolá na děti, aby jí někdo donesl teplé mandlové mléko. Paco a Manuela obvykle posílají Javiera, který se toho úkolu ujímá rád, protože se cítí důležitý. Pozoruju to celé z patia. P. si postaví sklenici na noční stolek, políbí Javiera a pošle ho do postele. Pak se napije a zhasne lampičku.

Uvažuju, jestli je tohle to, co chci – stát se vrahem své manželky. Copak nemám žádné svědomí? Zdá se, že to není relevantní otázka. Cítím tlak z jiného směru. Noci jsou delší a delší a moje myšlenky se rodí především v osamělé temnotě. Ležím uprostřed ateliéru, nad sebou mám síť proti moskytům a před očima mi plynou obrazy z prvních dní v Rusku. Vidím ženu, která zradila Pablita. Její dmoucí se ňadra. Přesunuju mušku, a když zazní rozkaz, střílím ji do úst. Tvář se jí zalévá krví. Mám svou odpověď.

5. února 1961, Tanger

Seděl jsem v patiu pod fíkovníkem. Obě kapsle kyanidu jsem měl u sebe. Svíral jsem je v dlani. Neměl jsem pocit, že to dělám z nenávisti. Věděl jsem, že mě vede nevyhnutelnost. Stáli jsme před neřešitelným problémem. Existuje jen jediné východisko. Nelze to změnit.

Zaslechl jsem, že rífská služka volá na děti. Za chvíli budou Javierovy bosé nohy pleskat po terakotových dlaždicích. Ukryl jsem se v jedné z místností, kolem nichž vede chodba do ložnice P. Nechal jsem dveře pootevřené. Pak jsem zaslechl šustot Javierova pyžama.

Slova na něj nemilosrdně dopadala jako řítící se kameny, které dal někdo do pohybu. A hlas za ním opět jako by ustoupil a vzdálil se. Ucítil chlad dlaždic pod bosýma nohama. V obou rukou nesl sklenici mandlového mléka. Byl na svůj úkol soustředěný, aby ani kapku nerozlil, a proto se lekl, když se před ním objevil otec. Vynořil se ze tmy tak náhle a Javier málem sklenici upustil. Naštěstí mu ji otec z rozechvělých rukou vzal.

„To jsem jen já,” uklidnil ho. Udělal nad sklenicí pohyb rukou, řekl „abrakadabra” a vrátil mu ji.

„Teď je to v pořádku,” prohlásil a políbil ho na temeno hlavy. „Zanes to mamince. A nerozlij to.”

Znovu sklenici pevně uchopil oběma rukama, a když ho otec lehce poplácal po rameni, vykročil po terakotových dlaždicích, jejichž nerovnosti a spoje se mu otiskovaly do bosých chodidel. Došel ke dveřím matčiny ložnice a postavil sklenici na zem, protože potřeboval obě ruce, aby otevřel. Pak sklenici znovu vzal a vešel s ní dovnitř. Matka zvedla oči od knihy. Opřel se zády do dveří, až zaslechl, že zacvakl zámek, a došel k nočnímu stolku. Postavil na něj sklenici a potom udělal to, na co se nejvíc těšil – vylezl na postel a matka ho k sobě přitiskla, až se ztratil v měkkosti její noční košile. Cítil ruku, kterou ho svírala, její dech a její rty za uchem, kam ho líbala tak, že ho to vždycky šimralo. Cítil její teplo a její vůni i to, jak si ho znovu přitáhla a vtiskla mu poslední polibek na čelo – polibek, jímž ho navždy poznamenala svou láskou.

Vrátil se do temné reality spací masky a strnul. Šňůry, kterými byl připoután, se mu zařezávaly do těla, okraj víčka ho stále pálil, samet masky byl nasáklý jeho slzami. A hlas za ním odříkával poslední slova otcova deníku.

O chvíli později se Javier vracel. Jakmile prošel kolem a zmizel ve svém pokoji, přistoupil jsem opatrně k oknu ložnice P. a škvírou v okenici se podíval dovnitř. Držela sklenici mléka. Foukla do ní a napila se. Pak ji postavila na noční stolek. Než se však stačila obrátit, zasáhl kyanid její organismus. Šokovalo mě, jak rychle k tomu došlo. Křečovitě se zachvěla, ruka jí vylétla k hrdlu, pak klesla na polštář. Rífská služka šla do dětské ložnice a za chvíli tam zhaslo světlo. Potom služka odešla do svého pokoje. Vplížil jsem se k P. Vzal jsem sklenici, pečlivě ji v kuchyni vymyl a znovu do ní nalil mandlové mléko, které jsem si připravil v ateliéru. Pak jsem sklenici zanesl zpátky k lůžku P, zhasl světlo a vrátil se do ateliéru, abych to vše zapsal. Teď musím spát, protože zítra ráno budu muset vstát brzy.

Hlas zmlkl a v domě nastalo ticho. Falcónovy slzy, které už promočily spací masku, se mísily s krví z naříznutého víčka a stékaly mu po tváři. Byl zbrocený potem. Poznal, že muž za ním něco dělá. Pak mu na nos a na ústa přitiskl hadr a ostrý chemický pach, odporný jako čpavek, poslal Falcónův mozek do jiné, bezhlučné galaxie.

Pondělí 30. dubna 2001, Falcónův dům, Calle Bailén, Sevilla

ODKLAD POPRAVY. Jeho mozek se tiše potácel prostorem. Do reality se vracel postupně – nejdřív k němu dolehly útržky zvuků, až potom střípky viditelného světa. Zvedl hlavu. Místnost se naklonila. Do oka mu pronikl výsek světla, ale pak už ho prudce probral k plnému vědomí strach. Děs z toho, že mu ten člověk udělal něco hrozného.

Stále však viděl a mohl zavírat a otvírat oči. Pocítil úlevu. Odkašlal si. Už ho také neškrtila žádná šňůra, dokonce i nohy měl volné. Jen ruce zůstávaly připoutané za zápěstí k opěrkám židle. Rozhlédl se po místnosti. Byl otočený ke stolu zády. Naklonil se dopředu a snažil se potlačit vřavu zmatku, která mu narůstala v hrudi a tlačila se do hrdla. Několikrát vzlykl, jak se vzpíral vzpomínkám, jistotám rozbitým na padrť… Je možné se z něčeho takového vyléčit?

Zaslechl hluk. Drhnutí koleček nábytku po dlaždicích. Někdo něco někam táhl. Těsně za ním. Ten člověk – Sergio, nebo teď už Julio? – projel v židli na kolečkách kolem něj k vzdálené zdi.

„Už jste se probral?” zeptal se. Odstrčil se nohama od zdi a dojel na židli před Falcóna.

Julio Menéndez Chefchaouni v ní seděl téměř ležérně. První Falcónův dojem byl, že je to hezký mladík téměř dívčí vizáže. Měl dlouhé černé vlasy, měkké hnědé oči, dlouhé řasy, výrazné lícní kosti a čistou hladkou pleť. Byla to tvář jako dělaná pro kameru, ale jen na krátký záběr.

„Teď ji vidíte před sebou, vrchní inspektore,” řekl. „Tvář čistého zla.”

„Stále jste neskončil?” zeptal se Falcón. „Co ještě máte v zásobě, Julio?”

„Nemůžu úplně skončit. Můj projekt s tím nepočítá…, protože já nevěřím v konce – ani v začátky nebo prostředky, když na to přijde. Ale musím ozřejmit jeho účel.”

„Váš projekt? Jaký?”

„Jestli si dobře vzpomínám,” řekl Menéndez, „váš otec napsal: Nikdo už nemaluje. Patlání barev na plátno se tak moc neliší od toho, co dělával jeskynní člověk. Znáte přece Ceci n’est pas une pipe a podobné výroky, ne? V umění nejde o nic jiného než o vývoj. Nelze zůstat stát na místě. Musíme neustále ukazovat lidem nové věci, nebo alespoň nahlížet na ty staré nově. Vezměte si Ekvivalent VIII Carla Andrése, naložené žraloky Damiana Hirsta nebo plastinovaná mrtvá lidská těla na výstavě Body Worlds Gunthera von Hagense… A teď je tu Julio Menéndez.” „A jak se váš projekt jmenuje?”

„I to je pojato nově. Název se neustále vyvíjí. Je tvořen třemi slovy, která lze uvádět v jakémkoliv pořadí. Jsou to: umění, opravdové a zabíjení. Takže název může znít třeba Opravdové umění zabíjení nebo taky Zabíjení opravdového umění.”

„Nebo Umění opravdového zabíjení,” dodal Falcón.

„Vidím, že jste to pochopil.”

„A kde tenhle projekt předvedete?”

„To není v mých rukou,” řekl Menéndez. „Samozřejmě ho budou prezentovat všechna média. Jestliže chtěl někdo dříve povědět příběh, napsal román. Tohle je rozšíření možností literatury, její nástavba.”

„Vezměme to od začátku,” řekl Falcón. „Já jsem konvenční člověk.”

„Teď už zřejmě víte, že Tariq Chefchaouni byl můj dědeček. Moje matka – jeho jediná dcera – si vzala Španěla z Ceuty. Dědečkovy umělecké geny se na jednu generaci odmlčely, až se znovu probudily ve mně. Po prvním roce na zdejší akademii jsem jel s matkou navštívit rodinu v Tangeru. Chtěl jsem se podívat na práce svého dědečka, ale řekli mi, že všechno lehlo popelem při požáru, při němž zahynul i on – všechno kromě pár svršků a nějakých knih. Asi o dva roky později mi z Tangeru zavolali, že při přestavbě domu našli pod podlahou jeho pokoje jakousi malou cínovou skříňku.

Já jsem byl pořád tady v Seville, studoval jsem na výtvarné akademii a samozřejmě jsem věděl všechno o Falcónových aktech, protože jsem o nich ve druhém a třetím ročníku psal práci. Vlastně mě tyhle obrazy zaujaly ještě před tím, než jsem přišel do Sevilly, a když jsem zjistil, že tady váš otec pořád žije, několikrát jsem se s ním setkal, abych si vyjasnil jisté technické aspekty, kterým jsem nerozuměl. On mě samozřejmě znal jen jako Julia Menéndeze. Byl ke mně velmi laskavý. Měli jsme jeden druhého rádi. Řekl mi, že mu můžu kdykoliv zavolat, kdybych ještě potřeboval něco vědět. Proto jsem naprosto užasl, když jsem později v Tangeru otevřel tu cínovou skříňku a zjistil jsem, že můj dědeček byl stejně posedlý, Falcónovými akty’ jako já. Jenže vzápětí jsem si uvědomil, že to není možné. Vždyť už byl mrtvý, když se ve světě umění objevily.”

Menéndez otevřel skříňku a vytáhl čtyři obrázky na plátně velikosti pohlednice. Podržel každý z nich Falcónovi před očima. Byly to kopie slavných Falcónových aktů.

„Bez zvětšovacího skla a dobrého osvětlení toho na nich moc nevidíte, ale ujišťuju vás, že to jsou dokonalé kopie. Každý tah štětce je na nich perfektně zopakován ve zmenšené podobě.

A teď se podívejte na zadní strany.”

Všechny čtyři obrázky obrátil. Byly připsány Pilař s daty věnování květen 1955, červen 1956, leden 1958 a srpen 1959.

„Ve skříňce bylo ještě něco, ale o to jsem už přišel.”

„Vím co,” řekl Falcón. „Stříbrný prsten se safírem. Prsten mé matky.”

„Když jsem ty miniatury uviděl, v prvním okamžiku mě napadlo, že je musím ukázat vašemu otci. Myslel jsem, že se mu ztratily a nějakým způsobem se dostaly do vlastnictví mého dědečka. Ale pak jsem si vzpomněl, že váš otec namaloval své slavné akty během jednoho roku, což samozřejmě neodpovídalo datům věnování na zadní straně. Nevěděl jsem, jak si to vysvětlit.”

„Kdy to bylo?”

„Někdy na přelomu devadesátého osmého a devadesátého devátého roku.” „A kdy jste začal tušit, že celá věc je mnohem… podezřelejší? A temnější?”

„V době, kdy jsem byl v Tangeru, měl váš otec srdeční záchvat a ve zprávě o tom otiskly v novinách jeho starou fotografii z šedesátých let. Když ji uviděl jeden z mých starších příbuzných, prohlásil, že to je muž, který k nim přišel po dědečkově smrti a skoupil všechny jeho zbylé kresby.

Vrátil jsem se do Sevilly a na akademii jsem se dozvěděl, že stále ještě čas od času přijímá na několik týdnů studenty. Vzpomněl si na mě, a tak jsem se dobrovolně stal jeho společníkem. Byl po srdečním záchvatu slabý a musel jsem se mu starat o ateliér. Ten malý sklad měl zamknutý, ale brzy se mi podařilo do něj dostat. A tam se mé podezření potvrdilo. Tam jsem našel všechny důkazy, které jsem potřeboval – nejdřív v podobě neuvěřitelně průměrných pokusů o napodobení prací mého dědečka a pak definitivně v jeho denících. Přečetl jsem je všechny, a když jsem skončil, ukradl jsem ten nejdůležitější a odešel jsem od něj. Už jsem se nikdy nevrátil. Nikdy jsem s ním už nepromluvil. Byl jsem šílený hněvem. Chtěl jsem ten deník publikovat, ukázat světu, kdo je Francisco Falcón, ale… než jsem se k tomu odhodlal, zemřel.”

„Proč jste ho nepublikoval bez ohledu na to?”

„Uvědomil jsem si, že se mi celá věc vymkla z rukou,” odpověděl. „Chtěl jsem nad tím mít kontrolu.” „Ale pak se muselo něco stát.” „Proč myslíte?”

„Protože jste se rozhodl udělat z toho projekt.”

„Nic se nestalo,” řekl. „To je podstata tvůrčího procesu. Jednoho dne se prostě rozhodnete, že by bylo zajímavé dozvědět se všechno o Raúlu Jiménezovi a Ramónu Salgadovi. O tom, jací jsou dnes. Takže jsem začal točit La Familia Jiménez. Z toho to vzniklo.”

„A jak to bylo s Martou?”

„Jakmile začnete na něčem pracovat, dojde k tomu, že si vás jisté věci najdou samy. To je úžasné. Věděl jsem z deníků vašeho otce, že Marta je v Ciempozuelu. Chtěl jsem ji vidět, lákalo mě něco se o ní dozvědět, ale nevěděl jsem, jak to udělat, abych tím na sebe příliš neupozornil. A pak se mi naskytla příležitost. Pracoval jsem na zakázce pro jednu filmovou společnost v Madridu – dělal jsem pro ně počítačové efekty – a jeden z jejich režisérů se mě zeptal, jestli bych se nechtěl zúčastnit pokusu s pacienty psychiatrického ústavu v Ciempozuelu. Pokusu o jejich terapii pomocí výtvarných aktivit. Samozřejmě jsem souhlasil, jenže Marta mezi vybranými pacienty nebyla. Pořád jsem ji tedy musel hledat.”

„Proto jste se spřátelil s Ahmedem?”

„Jednou jsem uviděl ten kovový kufr pod její postelí a věděl jsem, že se do něj musím dostat. A Ahmed byl jediný, kdo mi v tom mohl pomoct. Nedělá mi problémy navazovat s lidmi přátelství, zvlášť s takovými, jako je Ahmed – víte, co tím myslím, s forasteros…, jako jsem já.”

„A jako byla Eloisa.”

„Ano,” přikývl klidně. „Ahmed mi ukázal Martinu dokumentaci, a jakmile jsem si přečetl dopis od psychoanalytika, na kterého se obrátil José Manuel Jiménez, bylo mi jasné, že mám projekt.”

„A kdy vás napadlo začít zabíjet lidi?”

„Ve chvíli, kdy jsem zjistil, že jste vrchní inspektor oddělení vražd sevillské policie,” řekl. „Představa, že ty případy bude vyšetřovat syn velkého Francisca Falcóna, byla příliš lákavá, než abych se ji nepokusil uskutečnit. To dalo celé myšlence smysl.”

„Možná…, ale nebylo to rozumné rozhodnutí.”

„Umělci nemívají racionální mysl, jednají intuitivně. Jak bych mohl působit na city jiných, kdybych kalkuloval jako účetní?” „Zabíjení není umění.”

„Vynechal jste slovo, opravdové’,” řekl Menéndez a vstal. Oči mu náhle svítily. Byly velké a vypoulené – takové, které se nedívají, ale vtahují do sebe, pohlcují. „Měl jste říct opravdové zabíjení není umění nebo… nebo… zabíjení není opravdové umění.”

„Posaďte se,” řekl Falcón.,, Na chvíli. Ještě jsme neskončili.”

„Víte, problém je v tom, že teď už to všechno vidím příliš jasně,” řekl Menéndez. „Asi už nejsem schopen slevit ze své vizuální škály. Jakmile jednou někoho zabijete, začne být všechno intenzivně skutečné – tak, že to lze těžko snést. Věděl jste to, strýčku? Věděl jste tohle?”

„Máte pravdu, jsem váš strýc,” řekl Falcón ve snaze zachovat si nad mladíkem vládu. „A věděl jsem to.”

„Proto jsem vás nezabil. Jen jsem se snažil vám prospět, zachránit vás před slepotou.”

„Ano, už jsem prohlédl a jsem vám za to vděčný,” řekl Falcón. „Aleje tu ještě jedna věc, kterou bych se od vás rád dozvěděl.”

„Všechno už bylo řečeno, uděláno, napsáno a nafilmováno,” prohlásil Menéndez. „Zbývá jediné…”

Obešel Falcóna a otočil židli. Na stole stála sklenice s mandlovým mlékem, deník vázaný v kůži a Falcónův služební revolver. Menéndez vzal nůž a přeřezal šňůru, která poutala pravou Falcónovu ruku.

„Už budu muset jít,” řekl a hodil nůž na stůl. „Víte, co musíte udělat. Jen tak uniknete ještě větší porci utrpení, než jakému jste byl vystaven dosud.”

Jejich pohledy se na okamžik setkaly. Pak se oba podívali na revolver, který ležel na deníku vedle sklenky mléka – připomínce všeho, čím Falcón prošel a co ztratil.

„To je vaše řešení,” řekl Menéndez. „Jediný způsob, jak všechno uzavřít a nechat navždy za sebou.”

Falcón cítil, že mu z vlasů stéká do čela pot. Také dlaně měl zalité potem. Kde se ho v něm tolik bere? Uchopil revolver, odklopil hlaveň a přesvědčil se, že všechny nábojové komory jsou plné. Přepnul bezpečnostní pojistku. Pohlédl na zbraň a pomalu ji chvějící se rukou zvedl ke spánku. Sebevražda… Alternativa, která ho v tuto chvíli lákala stejně jako skok do hlubiny. Nejjednodušší řešení tváří v tvář náhlé prázdnotě, která se před ním otevřela. Jeho minulost je mrtvá a budoucnost chatrná a nejistá. Už s ním nebude otcova láska. Nikdy. Zůstane jen nenávist, kterou bude živit už jen… svým životem. A kdo vlastně nyní je? Je vůbec ještě Javier Falcón? Pohromadě ho drží pouze vlákna utkaná z pocitů viny a smutku. Stačí za ně škubnout a rozpadne se. A tohle všechno lze vyřešit v jediném šíleném okamžiku. Nepatrným pohybem prstu na spoušti může vypustit moře bolesti, jež se v něm nashromáždilo.

Bariéra v jeho paměti náhle povolila a spíš než další utrpení, které by zaplavilo jeho zmatenou mysl, z ní vyvstala vzpomínka na matčin polibek – ten poslední, jímž ho navždy poznamenala svou láskou. A pod dojmem dotyku jejích rtů si uvědomil, kdo je. Vzpomněl si na malého chlapce, kterým byl pro ni. To v něm cosi uvolnilo, rozpletenou část obrovského uzlu, a náhle byl schopen vidět jasné obrysy myšlenky. Nebyla jednoduchá, ale aspoň o ní mohl uvažovat.

Od jednoho tlaku, jenž ho drtil, se mu tedy podařilo osvobodit. Už nepatřil k tomu člověku, kterého znal jako svého otce. A přesto… přesto mezi nimi vždy něco bylo. Vždy je k sobě poutalo…, co vlastně? Je to tak jednoduché, jak řekl Menéndez? Ze sloužil otci jako neustálá připomínka všech jeho slabostí a selhání? Symbol nenávisti? Anebo byl spíš otcovým závěrečným aktem, stejně záhadným, jako jsou záhadné existence nás všech? Naše neustávající potřeby nás vyčerpávají. Osud nás často vede po zrádných cestách do hlubin nemorálnosti a směřuje nás k páchání zavrženíhodných činů, a přesto… přesto jsme stále v moci původních pout, která nás táhnou k sobě. Raúla k Arturovi. Ramóna ke Carmen. Francisca Falcóna k Javierovi.

Tím, že ho otec přinutil přečíst si jeho deníky, jako by říkal: „Teď už víš, co jsem byl za člověka, a nic ti nebrání nenávidět mě a tak se osvobodit.”

Otočil se. Julio Menéndez stál ve dveřích a čekal. Falcón natáhl třesoucí se ruku a namířil zbraň na mladíkovu tvář, jejíž povrchní krása zmizela a zůstaly jen rysy poznamenané šílenstvím.

„Pojďte ke mně,” řekl Falcón téměř laskavě a Julio poslechl.

Přistoupil k němu tak blízko, že se ústí hlavně dotklo jeho čela.

„Nezastřelím vás,” řekl Falcón, jehož druhá ruka byla stále připoutaná k opěrce židle.

Stalo se to tak rychle, že ani nestačil domyslet, zda jeho slova pronikla do mladíkovy nepříčetné mysli. Menéndezovy ruce vylétly vzhůru, jedna ho chytila a druhá mu stiskla prst na spoušti. Místnost naplnila ohlušující rána, jejíž dunivý zvuk vyrazil otevřenými dveřmi do patia a rozletěl se po domě.

Menéndez zavrávoral dozadu. Jeho tělo, už bez života, se zvrátilo do dveří, hlava udeřila o mramorové dlaždice a vzápětí se od ní začala směrem ke kamennému kruhu kašny rozlévat stružka rudé krve.

jedenáct hodin večer podepsal vyšetřující soudce, jímž však už nebyl Esteban Calderón, povolení, aby odvezli mrtvolu, a odešel. Také Ramírez už skončil předběžný Falcónův výslech, při němž mu asistoval komisař Lobo, a všechny relevantní důkazy byly sebrány a zajištěny.

půl dvanácté pak Lobo odvezl Falcóna do nemocnice, aby mu sešili víčko. Cestou mu řekl, jakým způsobem dosáhl rezignace komisaře Leona. Falcón na to mlčel.

„Víte,” poznamenal Lobo, když vjížděli do nemocničního areálu, „dá se čekat, že média projeví o tenhle případ velký zájem. Zvlášť až vyjde najevo, jakou neobvyklou roli v něm hrál váš otec.”

„Právě to bylo Menéndezovým úmyslem,” řekl Falcón. „Bral to jako umělecký projekt, jakýsi happening. Chtěl jím dosáhnout maximálního odhalení všech zúčastněných způsobem, který by co nejvíc šokoval. Teď už s tím nemůžu nic dělat. Zbývá mi jen…”

, Jím… Možná bych vám mohl pomoct, abyste to zase dostal pod kontrolu.”

Falcón na něj pohlédl a zvedl obočí.

„Tak, že bychom to omezili jen na jednoho novináře,” upřesnil Lobo., Jak byste mohl prezentovat svou verzi všech těch událostí. Bylo by to lepší, než když vám to vyrvou z rukou a udělají z toho nechutnou senzaci.”

„Já z toho strach nemám, komisaři. Pochybuju, že by nějaký novinář dokázal vymyslet ještě něco nechutnějšího, než že můj otec byl netvor, pirát, zloděj, hochštapler, vrah obou svých manželek a podvodník.”

„Ale aspoň byste dosáhl toho, že by se první verze celé té historie co možná nejvíc blížila pravdě. Podle mě je vždycky lepší, aby první dojem…”

„Mluvíte, jako byste se už s tím jedním vybraným novinářem dohodl, komisaři,” přerušil ho Falcón.

Komisař Lobo neodpověděl. Později se mu ještě nabídl, že ho na chirurgickou ambulanci doprovodí, ale Falcón to odmítl.

Vstoupil na sál a pak seděl pod jasným neonovým světlem svého nového života, zatímco mu dvěma hedvábnými stehy sešívali ranku na víčku. Uvažoval, co bude dál. Přemýšlel, jak budou Manuela a Paco reagovat, až média spustí své supí hody. Co jim řekne? Ze jejich otec – ale ne jeho! – byl netvor? Manuela se přes to dostane, dokonce to možná hodí za hlavu. Nebude z toho mít trauma. Ale Paco…? Otec ho zachránil, když býk ukončil jeho kariéru toreadora. Dal mu farmu, nasměroval ho do nového života. Paco může otce těžko zavrhnout. A pro něj, Javiera, je nejdůležitější, že oba, Manuela i Paco, zůstanou jeho sourozenci, že v tom se nic nezmění.

„Bolí vás to?” zeptal se doktor.

„Ne,” odpověděl.

„Sestro, utřete mu ty slzy.”

Kolem půlnoci ho propustili. Vrátil se domů taxíkem – pořád ještě v zakrvácené košili. Vešel do patia, zastavil se před kašnou a chvíli se díval na bronzového chlapce. Stále vyskakoval z vody, pořád v pohybu. Pak zamířil po schodech do ateliéru. Černé oko kašny ho sledovalo po celou cestu galerií. Vešel do skladu vedle ateliéru, naházel na zem všechny otcovy pokusy napodobit Chefchaouniho práci, přidal k nim pět obscénních pláten se satyry, skříňku s penězi a haldu pornografie a celé to nakupení marností, zvráceností a zlých vášní pak naházel dolů do patia, navršil na hromadu, polil lihem a zapálil. V tichu nádvoří vzplála zlověstná žlutavá zář.

Vrátil se do pracovny, kde na stole pořád ještě ležela cínová skříňka. Vytáhl z ní drahocenné miniatury. Díla jeho otce. Jeho pravého otce. A na chvíli byl opět ve vzduchu, kopal nožkama a díval se dolů na tvář, kterou si nikdy nedovedl vybavit. Až teď. Teď ji viděl – poprvé.

Osprchoval se a vzal si čistou košili. Nechtělo se mu spát ani zůstat v domě. Náhle ho ovládla touha být s lidmi, dokonce s cizími…, zvlášť s cizími.

Vyšel ven. Jako noční můru ho to vábilo ke světlům, která se táhla podél temného toku řeky a pak přes ni na Plaza de Cuba. Tam se ho zmocnil dav a unášel ho dál po Calle Asunción směrem k místu konání férie.

Skončil před Edificio Presidente, kde všechno před celými věky začalo. Na mysl mu přišla Consuela Jiménezová se svýma troufalýma očima. Musel obdivovat její sílu. Navzdory neustávajícímu tlaku, který na ni vyvíjeli, ani jednou nezakolísala. Calderón měl pravdu, držela je všechny pohromadě. Vzpomněl si na její návrh, že by spolu mohli zajít na večeři, a na smyslný klapot jejích podpatků na mramorových dlaždicích. Zavrtěl hlavou. Na to je příliš brzy.

Otočil se a vstoupil mohutnými, křiklavě osvětlenými portály hlavní brány do prostoru Ferie de Abril a pak kráčel neskutečným světem, v němž jsou všichni krásní a šťastní. V němž se dívky kroutí, trhají sebou a zmítají v přiléhavých trajes de flamenca s květinami a hřebeny z želvoviny ve vlasech, zatímco muži se vypínají do hrdých póz v šedých bolero vestách a kloboucích s širokou střechou. Šel, rozhlížel se kolem sebe, díval se s dětským nadšením po papírových lampičkách a vlaječkách, míjel nesčetné plátěné stany plné lidí, kteří jedli, popíjeli fino a tančili. Ve vzduchu se vznášela omamná vůně radosti ze života živená hudbou, jídlem, pitím a tabákem. Pod stropy z plachtoviny se vlnily a ve složitých figurách prolamovaly ruce žen a proti nim tančili muži, vypjatí, brady zdvižené, ramena vytažená nahoru ve stylu torerů.

Procházel mezi lidmi a všichni se usmívali nebo smáli jako pod vlivem drog. Jak je možné, že jich je tolik a jsou tak šťastní? Dokonce se zdálo, že je snad jediný v celém tom lidském hemžení, kdo ví, co je trápení a mizérie, kdo má paměť a zná pocity viny, zoufalství a strachu. Napadlo ho, zda bude někdy schopen zařadit se mezi tyto lidi, vrátit se do plného života ze svého živoření.

Salva bouřlivého potlesku ho vrátila zpět do fantastického světa férie. Všude kolem něj zněl rytmus sevillany, všude se tančilo. Náhle se zastavil a ohlédl se. Z jednoho z nesčetných stanů zaslechl uprostřed ruchu a změti rytmů své jméno.

„Javiere! Haló, Javiere!”

Uviděl menší silnější ženu v bílém traje de flamenca. Zdálo se, že ho zná. Stále tančila obrácená k němu a její ruce kouzlily nad hlavou složité figury, jako by ho povzbuzovala, aby také podlehl rytmu.

„Copak mě nepoznáváte?” zavolala na něj. „To jsem já, Encarnación. Vítám vás, cizince. Nezatančíte si se mnou sevillanu? Dnes je první noc Ferie de Abril.”

Jeho hospodyně – zcela cizí žena, jedna z davu lidí kolem něj, které vnímal jako symboly všeho nekomplikovaného v tomto světě – konečně nabyla fyzické podoby. Vstoupil do stanu a protlačil se k ní. Trvala na tom, že si spolu musejí zatančit a vypít sklenku fina. A zatímco si potom dvakrát usrkla světlého Tio Pepe, on do sebe obrátil celou sklenici na ex. Pak zvedl hlavu, srazil paty a začali svou první sevillanu.

Encarnación se okamžitě proměnila. Z tiché pětašedesátileté hospodyně se rázem stala elegantní, koketní, troufalá žena s ohněm v očích. Tančili spolu tři nebo čtyři sevillany, jednu za druhou. Potom koupil další fíno, snědli talíř paelly a kalmarů a Javier si s překvapením vzpomněl, jak chutná dobré jídlo. A pak znovu tančili. Javier cítil, jak se uvolňuje. Jeho úzkost ustupovala, svíravé trápení odplývalo. Zapomněl na všechno a soustředil se jen na náladu a rytmus sevillany – své sevillany. Tančil a každým tancem, každým pohybem se víc blížil k ideálu dokonalého výrazu. A přitom si uvědomoval, že znovu nalezl lék na mizérii, sevillský lék – la fiestu -, a tančil, až všechny své problémy setřásl z hlavy i těla k nohám a tam je zadupal do země.