Krimipovídky 1 Kolektiv autorů

1

1. případ

ZLOČIN PODLE ROVNICE

Od nepaměti plynula od jihu k severu, netečná k lidské radosti i bolesti, její vlny odnášely vše, co pohltila, Vltava s hukotem přepadá přes koruny jezů a unáší s sebou i kořist nasbíranou při té dlouhé pouti od šumavských hor. Avšak někdy se přece něco z toho rozmanitého sběru před stěnou jezu zastaví a není to jen kmen urvaný kdesi proti proudu. Pojezný v Klecánkách, pár kilometrů po řece pod

Prahou, vylovil sedm dní před koncem dubna v jedenapadesátém roce odpoledne z řeky něco nezvyklého. Balík. Rozbalil ho. A běžel k telefonu.

V balíku bylo ryto tělo ženy, vtěsnané do papírové. krabice od rádia. Chyběla hlava a končetiny, ří

ká lakonicky kapitán Bohuslav Nerad. Krabici pachatel pečlivě převázal provázky a ještě zabalil do dvou pokrývek, sepnutých patentními špendlíky. No, nebyl to pohled, jaký by chtěl člověk vidět mockrát za život. Toť se ví, že se nám vynořil přízrak Vranské.

Ano Otýlie Vranská, neobjasněná vražda z třiatřicátého roku. Rozčtvrcená oběť, jejíž pozůstatky nalezli ve dvou zavazadlech v železničním vagónu v Bratislavě a v Košicích. Nikdy nebyl vrah Vranské postaven před soud, nikdy nebyl vypátrán . .

Tentokrát to ‚vyhlíželo poněkud jinak. Všechno svědčilo, že pachatel toho o anatomii lidského těla moc nevěděl. To byl také na začátku náš jediný poznatek. Neznali jsme ani místo vraždy, ani jméno oběti. Nikde žádné vodítko. Ale jedna možnost se přece nabízela: Na trupu zůstala jizva po chirurgickém zákroku, po operaci hrudníku, které se říká thorakoplastika. A lékaři nám řekli, že ženě bylo asi dvacet až třicet let.

Okamžitě jsme rozeslali pátrací oběžník a již druhý den tu byla nadějná zpráva: Mohla to být pětadvacetiletá Hana Čermáková, úřednice Čechoexportu, podezřelá ze zpronevěry. Vyzvedla dopoledne 17, dubna v Živnobance 67 000 korun na výplaty,, zaměstnancům a zmizela. Zavolali jsme manžela.

Bylo to kruté, ale podle té jizvy inženýr Čermák poznal docela bezpečně, že mrtvá byla jeho ženou.

Tak tedy žádná defraudace, ale surová vražda pro peníze.

Teď už jsme měli první podklady pro pátrání. Zoufalý muž uvedl, že 17. dubna jako obvykle šli spolu pěšky do práce a rozešli se .o půl osmé ráno v Opletalově ulici. To ji viděl naposled. Alibi in

ženýra Čermáka bylo neotřesitelné, prohlídka v jejich bytě i na pracovišti zavražděné bezvýsledná.

Ale to už tykadla kriminální služby prozkoumávala minulost Hany Čermákové, vyšetřovatelé vyhledávali všechny známé, aby se jednotlivé poznatky mohly porovnat s verzí, která vyhlížela nejpravdě

podobněji.

Manželství Čermákových bylo zřejmě ideální. Měli se rádi, chodili spolu denně do práce a pak zase domů. Neexistoval ani náznak nějakého trojúhelníku. Hana byla oblíbená i v zaměstnání, nikdo na ni nevěděl nic špatného.

Ale jak mohlo dojít ke zločinu? Čermáková odešla krátce před půl dvanáctou do Živnobanky pro peníze, říkala, že se brzy vrátí. Nepočítala proto zřejmě s žádnou další pochůzkou nebo zdržením, od banky k podniku je to slabých deset minut.

Bylo možné, aby ji někdo cestou zavraždil? Na té trase rozhodně ne. A že by ji násilím vtáhl v poledne do auta a odjel s ní někam na odlehlé místo? Nemožné. Nabízely se jen dvě eventuality.

Bud‘ Čermákovou kdosi pod nějakou záminkou vlákal do bytu v blízkostí mezi kanceláří a Živnobankou, nebo jí nabídl, že ji sveze autem. Jistě ne daleko, protože taková svědomitá úřednice , by; nenechala kolegy čekat na výplatu.

Pravděpodobnější se zdála druhá možnost. Vrah nemohl riskovat, že by ho s Čermákovou někdo zahlédl blízko jejího zaměstnání. Tak tedy asi autem. Ale je možné, aby žena jako ona, nasedla s tak velkým obnosem do vozu s neznámým? Vyloučeno. Mohl to být tedy jen někoho, koho alespoň běž

ně znala a kdo měl vlastní vůz nebo jen možnost sám auta použít.

Takový člověk mohl Čermákovou pod nějakou záminkou vylákat; aby s ním jela nedaleko do bytu a slíbit jí, že zase brzy přijedou zpátky. Opozdí se jen o pár minut. A v bytě ji zavraždil. Jak? O tom jsme již měli určitější představu, protože zatím přišel výsledek pitvy: Čermáková byla usmrcena pěti

2

bodnými ranami do levé horní části těla. Vražedný nástroj: po jedné straně broušený nůž, nebo spíš velké nůžky.

V úvahu mohlo přicházet několik desítek osob. Kriminalisty zvlášť zaujal třiatřicetiletý Miloš Šedivý z Čakovic, účetní z pobočky Čechoexportu. Zprávy o něm . byly dobré starostlivý otec dvou dětí a pozorný manžel. Měl dokonce osobní auto, ale to před několika měsíci prodal. Jenže auto si člověk také může vypůjčit.

Účetní Šedivý tvrdil, že toho dne, 17. dubna, jako obvykle jel do práce autobusem a tramvají. Dopoledne byl na nějaké pochůzce ve vnitřní Praze a vrátil se do kanceláře ve 13 hodin. Čermákovou znal, ale už dávno ji neviděl. Jestliže mluvil pravdu, nemohl být přímým pachatelem. Ale naši lidé zatím zjistili, že se vrátil ne ve třináct, ale až v šestnáct hodina dokonce v jiném obleku. Zadrželi jsme ho.

Tak jak to vlastně bylo? A on změnil výpověď, ale jen pokud se týkalo času a toho podivného převlečení. Prý ho v Lazarské ulici porazil motocyklista. Vzal si proto taxík a jel se domů převléknout.

Toho motocyklistu neznal, ani poznávací značku si nenapsal. Svědky neměl a nebyl tu nikdo, kdo by potvrdil, že tehdy jel Šedivý domů. Nenašel se ani taxikář. Ale účetní trval na svém.

To už jsme věděli, že to s tím jeho vzorným rodinným životem není tak úplně pravda, že se v Praze stýká s nějakou Věrou. Ale hledejte v miliónovém městě dívku s tak běžným křestním jménem. Čekali jsme a ona se ozvala sama. Zajímala se v podniku telefonicky, co je s panem Šedivým a představila se plným jménem. Věra Horynová. Ukázalo se, že je to rozvedená paní, která má se Šedivým poměr. Prý za ní chodil do bytu, i maminka o tom ví, protože se vezmou, jen co bude pan účetní rozveden.

Pochopitelně šli jsme si byt prohlédnout. Byla to garsoniéra s předsíní a koupelnou. Žily v ní jen dvě ženy, dcera s matkou, občas pan účetní. A ještě pes. Hrubosrstý foxteriér. Ten nás obzvlášť zají

mal, protože v pokrývkách, do nichž byl zabalen strašný nález, jsme objevili pár zvířecích chlupů.

Tak jsme psíka o pár chloupků připravili a poslali je na expertizu.

A ještě něco v pokoji jsme objevili stopy krve. Měla stejnou skupinu jako krev zavražděné. Sou

časně se potvrdilo, že v poslední době účetní Šedivý jezdil vypůjčeným vozem a vůbec utrácel mnohonásobně víc, než kolik může utratit z účetnického platu živitel čtyřčlenné rodiny. V laboratořích zjistili, že chlupy v pokrývce jsou stejné jako má foxteriér. Milimetr po milimetru snášeli jsme jeden důkaz za druhým. Šedivý vydržel zapírat čtyři dny.

Dřív byl zaměstnán v Kooperativě, kde za rok zdefraudoval ve staré měně přes tři milióny. Přivykl snadnému životu, ale na novém místě se mu podvody nedařily. Nakonec prodal auto a ohlížel se po jiném zdroji peněz.

Náhodou se tenkrát setkal s bývalou spolupracovnicí Čermákovou, která zrovna sháněla kupce na svůj psací stroj. Mám jednu známou, pozeptám se, slíbil. Věděl, že Čermáková chodí v určité dny do

.banky pro výplaty. Při nejbližší příležitosti na ni počkal. Mám tady vůz, můžete jet se mnou. Ta paní vám hned zaplatí a já vás zase odvezu zpátky, vůbec se nezdržíte. Ale zavezl ji jenom tam a zabil ji.

Nůžkami půjčenými z kanceláře. Mrtvou uložil zatím do vany v koupelně, převlékl se a šel zase do práce.

Večer mu obě ženy pomohly zabalit rozkouskované tělo zavražděné a autem odvézt k Vltavě .

Všechno měl dokonale promyšleno, všechno přesně propočítáno, jako ty podvody předtím. Prostě čistá účetnická práce podle kalkulačky, rovnice, která měla vyjít. Však také kdo ví, jak dlouho by to trvalo, než by se mu spravedlnost dostala na zoubek, nebýt toho, že balík plaval po.hladině až k jezu.

Nebýt toho, že tentokrát jako by ta věčná řeka ztratila svou netečnost a s trochou zlomyslnosti poslala na popraviště toho, kdo spoléhal na její mlčenlivou velkorysost.

3

2. případ

MUŽ S LOGIKOU

Logika je ohromná věc a veliká zbraň. Kdo myslí logicky, toho, jak se říká, nikdo rohlíkem neopije.

Nejen to. Prakticky k řešení jakéhokoli případu, ať‘ z oblasti analytické chemie, společenských vztahů, hospodářství či kriminalistiky, potřebujeme pořádný kus logiky.

Jenže logika, jako kdeco na světě, může sloužit také v záporném smyslu slova. Proto dneska s logikou nepracují na frontě kriminality pouze kriminalisté, ale i kriminálníci, zločinci, alespoň ta jejich „lepší“ sorta.

Někteří z těch, kteří si berou logiku na pomoc, promyslí sviti případ dopředu tak, jako mistr šachu příští tahy až k matu. Jenže on se i mistr utne. Svědčí b tom případ, jehož zákulisí mi odhalil nadporučík Ladislav Vytiska.

Ta zpráva z listopadu 1967 vzrušila tehdy celou Prahu: Na Smíchově byl přepaden účetní filmových ateliérů z Barrandova. Když nesl v aktovce výplatu pro zaměstnance bylo to přes sto tisíc dva neznámí lotři mu aktovku vytrhli a zmizeli.

Tehdy bylo to 27. listopadu volali krátce před polednem z Barrandova, že se jim ztratil muž s penězi. Neměl toho u sebe málo, asi 105 tisíc. Měl se vrátit bezmála před dvěma hodinami, nepřišel, není po něm vidu ani slechu, nestalo se mu něco? Nevíte, co s ním je?

Nevěděli jsme nic, ale okamžitě se rozjel na Barrandov jeden kolega, aby se mrkl, co se vlastně stalo a co by se dalo podniknout. Stručně řečeno šlo o toto:

Toho dne po osmé ráno odešla pro výplaty zaměstnanců do banky pokladní Helena Menšíková, kterou jako obvykle doprovázel účetní Josef Přibyl. Je jisté, že v pobočce banky ve Stroupežnického ulici na Smíchově peníze skutečně vyzvedli. Celou částku podle zvyklostí převzala páni pokladní, podepsala stvrzenku a účetní uložil peníze do aktovky. Pak oba odešli. Přibyl měl aktovku pochopitelně u sebe. Zpátky se však vrátila pouze Menšíková, účetní dočista zmizel.

Podle slov paní Menšíkové se po cestě z banky ještě zastavila v několika obchodech, aby vyřídila nějaké nákupy pro spoluzaměstnance. Poslední zastávkou byla samoobsluha poblíž stanice tramvaje v Lidické ulici. Účetní s aktovkou zůstal venku, pokladní vešla do obchodu, a když se vrátila, kde nic tu nic, účetní zmizel. Asi se mu nechtělo čekat, jel napřed, řekla si pokladní a klidně se vracela do svého království. Ale účetní Přibyl jako by se vypařil.

Je ještě zapotřebí dodat, že Přibyl byl znám jako naprosto poctivý a spolehlivý člověk, nikdy nikde žádný škraloup, devětačtyřicetiletý otec tří dětí, rodina se vzornou pověsti. Bydleli na vesnici za Prahou, a jak to známe, v takové obci se o každém všechno ví. O nich nikdo nikdy neslyšel. nic špatné

ho.

Pravděpodobnost, že by člověk, jako Přibyl, najednou s penězi zmizel, byla nepatrná i když ne zcela zanedbatelná. To už se staly případy, a bylo jich dost, že ze vzorného poctivce se najednou vyklubal podvodník, defraudant, zloděj. Snad nějaký životní zlom nebo co, snad se takový člověk pojednou změnil ale tyhle akademické úvahy sem nepatří. Fakt je, že jsme vycházeli z obou možností a udělali, co v daném případě se udělat mohlo.

Naši lidé se vydali na místo, kde pokladní viděla účetního naposledy, ale nic zvláštního nezjistili, nikdo se tam na takového muže nepamatoval. Úrazovka ani oddíl pro vyšetřování dopravních nehod neměly nic, co by nás v daném případě zajímalo až najednou se ozvali kolegové z Prahy 2. Že se k nim dostavil starší muž, účetní z Barrandova, a ohlásil loupež. Na Smíchově mu dva muži vytrhli aktovku s penězi a zmizeli.

Za chvíli byl Přibyl u nás. Vypovídal zcela shodně s Menšíkovou až k okamžiku, kdy zůstal stát před samoobsluhou. Tam k němu přistoupil jakýsi muž a ptal se ho na nějakou ulici, kterou Přibyl neznal. Jak si tak vzpomínal, vytrhl mu najednou někdo jiný z ruky aktovku, a než se překvapený účetní otočil, byl zloděj tentam. V davu se ztratil i ten člověk, co se ptal na cestu.

Zůstal jsem jako opařený, vykládal pan Přibyl, úplně zpitomělý, ale hned jsem pak utíkal směrem k Andělu, ani nevím proč. Tady jsem zůstal stát. Lidé do mne vráželi. Stál jsem a uvažoval. Bylo mi jasné, že mé příhodě nikdo neuvěří, budou mne podezřívat, že jsem peníze sám ukradl. Co teď? Nechtělo mi to myslet. Mechanicky jsem nastoupil do tramvaje a jel na Václavák, chodil jsem po ná

4

městí sem a tam. Pak jsem zašel do studentských kolejí ve Slavíkově ulici a zde jsem šel na klozet.

Pak zase zpátky na Václavák a na Perštýn. Pořád jsem chodil jako tělo bez duše, teď už si to uvědomuji. Na Národní jsem chvíli seděl v cukrárně, už ani nevím, co jsem si dal. Teprve potom jsem šel na policii na Karlově náměstí.

Přibyl však, podle svých slov, stále ještě neměl odvahu hlásit krádež, nejdříve se bavil s dozorčím o výměně občanského průkazu, a teprve když viděl, jak lidsky ten člověk jedná, dodal si odvahy a pří

pad oznámil. To je všechno. Já vím, co si budete myslet: Že jsem ty peníze ukradl. Ale co se dá dělat Účetní mluvil klidně, vyrovnaně, bylo patrno, že už se z toho šoku bylli tu jaký vzpamatoval.

Rozhodli jsme, že bude zadržen. Přibyl protestoval a také později ve vazbě, kterou na něho uvalil prokurátor, podával rozmanité stížnosti.

Když jsme toho člověka zadrželi, nalezli jsme u něho dvě vkladní knížky, na které téhož dne uložil ve dvou spořitelnách 25 tisíc korun a dále doklad o odeslání sedmi tisíc na konto MNV v obci u Prahy, kde dělal pokladníka. Když jsme se ho ptali, řekl, že peníze jsou jeho celoživotní úspory a že je uložil proto, aby o ně nepřišel. Došel totiž k názoru, že ho budeme podezřívat a peníze bychom mu zabavili.

Dali jsme si případ zhruba dohromady, shrnuli jsme vše, co jsme zatím věděli. Na jedné straně muž s nejlepší pověstí, na straně druhé přece jen některé podezřelé okolnosti. Jevily se dvě možnosti: Bud‘ byl Přibyl skutečně přepaden, ale v tom případě mohlo jít ještě o dvě eventuality. Podle jedné by se odehrálo všechno, tak, jak účetní vykládal. Utrpěl z toho šok a místo, aby křičel o pomoc a bě

žel za zlodějem, ztratil soudnost. To se někdy stává. Ti, kteří ho přepadli, mohli být ve styku se zaměstnanci z Barrandova, nebo jinak věděli, že ponese peníze, třeba ho sledovali už z banky. Anebo byl s těmi dvěma napřed domluven. Podle další možnosti peníze prostě zpronevěřil a někde ukryl a teď nám věší na nos bulíka.

To už byli naši chlapci znovu na místě zdánlivého či skutečného přepadení. Hledali někoho, kdo snad něco zahlédl. Ale zase všechno zbytečně. Nikdo si události, jak ji Přibyl popisoval, nepovšiml, nebo jsme na svědka prostě nenarazili. Je ovšem fakt, že v té době řídil provoz na křižovatce dopravák, byl pár kroků od Přibyla, proč k němu nepřiběhl, proč nekřikl? Šok? Možná.

Pátrali jsme po aktovce, ale také marně. Rekonstruovali jsme celou cestu na Václavské náměstí, na Vinohrady a tak dále, jak ji Přibyl sledoval, teď i s odbočkami na hlavní poštu a do spořitelen, které při prvním výslechu zamlčel, časově té souhlasilo. Vyptávali jsme se svědků, zda v té době neměl u sebe aktovku. A podívejme, jak ve studentské koleji, tak ve spořitelně na Vinohradech jsme nalezli svědky, kteří u něho popsanou aktovku viděli. Předestřeli jsme jejich výpověď účetnímu. Vysmál se nám a chtěl, aby svědci s ním byli konfrontováni.

Ke konfrontaci však nedošlo, aktovka se zatím našla, odevzdala ji před polednem toho dne řidiči tramvaje číslo 10 neznámá žena. Aktovka zapomenutá v tramvaji samozřejmě prázdná. Důležitý byl však čas. V době, kdy svědkové viděli v Přibylových rukou aktovku, byla aktovka již v rukou řidiče, svědkové se tedy mýlili, podlehli autosugesci, to se stává, i s tím musí vyšetřování počítat.

Tak co teď? Jeli jsme ještě po dalších stopách. V zápisníku účetního Přibyla bylo 400 jmen, všechny ty lidi jsme prověřovali, zda by někdo z nich nemohl hrát úlohu komplice, který by někde převzal peníze. A pak tu byly ty klíčky.

Při osobní prohlídce se našel svazek klíčů, na kroužku i dva, jaké se používají u malých trezorů, například na nádražích. Vyzkoušeli jsme je. Nikam se nehodily. Účetní tvrdil, že jsou od jeho stolu, ale nebyla to pravda. Tak upřesnil výpověď, že jsou prý od zámků ke stolu, které ještě nenasadil, zámky má ve svém bytě. Avšak nenalezly se tam. Přibyl jen krčil rameny.

Teď už jsme byli všichni přesvědčeni, že Přibyl si bajku o přepadení vymyslel a peníze někam uschoval. Kam? Na to se teď všechno zaměřilo.

Nakonec se na nás usmálo štěstí: Dozvěděli jsme se, že u známých v Libni má uschovaný kufr, a tak jsme se rozjeli k té rodině.

Paní vypovídala, že 27. listopadu o půl jedenácté k nim Přibyl přišel. Měl v ruce aktovku a že prý si musí do kufru něco uložit. Dal si to tam, zatímco mu paní vařila kávu. Pak zase odešel, ale kufr už tu není. Odnesl si ho před dvěma dny syn, který bydlí ve vysokoškolské koleji. A tam jsme ten kufr nalezli.

5

Kufr jsme před Přibylovým synem odemkli. Byla tam pokladnička, k níž se hodily klíče, nalezené u Přibyla. Otevřeli jsme ji. Konečně! Ležely tam peníze na výplaty, chybělo z nich 32 tisíc.

Mladý Přibyl neměl o věci ani potuchy. O kufru se dozvěděl doma, byl to pro něho dárek k vánocům. Pěkný dárek! Pro celou rodinu tragické překvapení, takový hodný, vzorný tatínek, vždyť to není možné, aby byl zloděj.

Případ se nám podařilo objasnit v hodinu dvanáctou, na druhý den už měl být Přibyl propuštěn z vazby, prokurátor nechtěl lhůtu dál prodloužit, naše přesvědčení mu bylo k ničemu, když chyběly důkazy.

Zbývalo už jen případ uzavřít. Motiv? Přibyl jako pokladník na MNV měl manko, čekal revizi, potřeboval peníze. A tak to udělal. Všechno si důkladně promyslel. Uvažoval logicky, však to byl specialista na logiku, měl doma :rukopis své knihy o logice, připravený už k tisku.

Tak vidíte. Specialista na logiku a přece mu to nevyšlo. Má teď dost času na logické úvahy o tom, co vlastně udělal, protože dostal sedm let ve druhé nápravné skupině.

6

3. případ

JEHO POSLEDNÍ ÚKOL

Abyste neznali nějaký ten příběh z krajů, které okouzlily Jacka Londona. Historky ze života silných mužů, opravdových chlapů, umístěné do divukrásné, avšak drsné přírody. Náplní takového příběhu často bývá snaha vytrvalého policisty, pronásledujícího zločince míle cesty daleko, i když ví, že za každým skaliskem, za každým stromem a keřem, z každé prohlubně může očekávat zákeřný výstřel.

Jde vpřed, protože tak mu káže zákon, protože je to chlap.

Také náš příběh jako by byl vystřižen ze zkazek a povídek z krajin na sever od Velkých jezer. Má své tradiční postavy i zápletku, nechybějí dramatické okamžiky se střelbou a muž zákona má i svého věrného čtyřnohého přítele. I když v tom našem případě nejde o koně, ale o psa.

Major František Štěrba z kriminální ústředny patří mezi ty, kteří mají rádi psy. Rozumí jim, chápe je. On totiž i každý pes má svou letoru, svou povahu, nejen lidé, i psi jsou různí. Ale jedna vlastnost, pro kterou se dostali do znaku Chodů, je jim společná věrnost. Pes svého pána nezradí a ti neju

šlechtilejší z nich dokáží za něho nejen nasadit, ale i obětovat život.

Poslušnost, která opět jen vyvěrá z věrnosti, ze snahy zavděčit se svému pánu, udělat pro něho vše, co si přeje, to je další vynikající vlastnost pradávného přítele člověka. Tyto předpoklady, k nimž se ještě druží statečnost, rychlost, síla, spolehlivost a inteligence, jež pomáhá v krizových situacích, když chybí povel, tvoří také to, co požadujeme od služebního psa.

Služební pes je ovšem široký pojem. V podstatě sem náleží takový pes, který je používán pro služ

by celé společnosti. Tedy třeba pes pro strážného hlídaného objekty i pro některé speciální úkoly, jako je například pes a máme jich v republice několik který vyhledá místa, kde uniká ze země svítiplyn.

Nejznámější a také nejpopulárnější je ovšem „policejní“ pes. Není divu, protože on se často nachomýtne k zajímavým případům, veřejnost může sledovat a ocenit jeho práci, a jsou to také tito psi, kteří rok co rok zachrání několik lidských životů.

Ovšem i mezi služebními psy jsou rozdíly. Někteří se jen snaží, a jiní vyniknou tak, že se stávají legendárními. O nich se pak mezi psovody i desítky let tradují pozoruhodné historky. Mnozí nakonec ve službách svého pána obětují i život. A to je také případ Urana, o němž vypráví major Štěrba.

Všechny ty detaily by mohl lépe vystihnout podpraporčík Kapusta, říká major. Nedávno jsme spolu seděli v Martině a při vzpomínkách na tu událost klouzaly naše oči po panorámatu, kde se dramatická příhoda odehrála. Hory a zase hory. Terén, který okouzlí náhodného turistu, ale kde také může číhat, a také číhá, mnohé nebezpečí. Pustina, do níž i v době dovolené zřídkakdy zabloudí lovec romantiky, to se spíše objeví jiný návštěvník, člověk nepřítel.

Tu a tam poruší lesní ticho výstřel. Pytlák. A zasažená laň. Polapit tady tu škodnou při činu? To je v pustých horách takřka nemožné. A střetnout se s pytlákem znamená jít hodně rychle pro zbraň, tihle lidé se někdy neštítí ani vraždy. Nejsou v těchto končinách pytláci ze starých kalendářových humoresek, ale zločinci v pravém slova smyslu. Jejich cestu za zvěří lemují často další delikty.

V květnu 1964 zazněl na Bezpečnosti v Martině telefon. Polesný Zamba z Kláštora pod Znievom hlásil, že hoří osmdesát hektarů lesa, požár se rozšiřuje zařiďte vyslání sborů. Za čtvrt hodiny vyrazili do ohrožené oblasti první zachránci, v okolí se rozezvučely sirény. Lidé vybíhali za stavení, rozhlíželi se, až jejich zrak spočinul na horách už se tam začíná valit kouř a za chvíli vyšlehnou plameny. ženy se křižují, muži zapřahají, chápou se krumpáčů a lopat, to je nejlepší prostředek proti lesnímu požáru.

Voda z horského potůčku ho nezastaví.

K ohni jedou i lidé od Bezpečnosti, hlídka s psovodem, podpraporčíkem Kapustou. Jejich úkolem je hlavně zjistit, jak k požáru v té odlehlé končině došlo, a jdeli o zaviněný oheň, vypátrat pachatele, motiv, co, kdo a jak a proč, prostě objasnit případ.

A les hoří. Oheň s praskotem přeskakuje ze stromu na strom a jako hlodavec se zakusuje do nových a nových obětí. Šlehají plameny, valí se oblaka dýmu, padají závoje sazí, chlapi, kteří tu se živlem bojují, jsou černí, jen stružky potu jim kreslí po tvářích světlou síťovinu. I naši lidé pomáhají, ale předně si hledí svého úkolu.

7

O vzniku požáru nikdo nic určitého neví, ale nakonec se objevuje nejistá zpráva, že tu měli být spatřeni nějací tři neznámí muži. Ano, někde v tom místě, kde se živel zrodil. Avšak žádný popis, žádný konkrétní údaj, žádná sebemenší stopa, ani náznak po tom, kterým směrem se ti tři kteří snad měli nebo neměli se vznikem ohně co společného odešli.

Naši chlapci jsou v rozpacích. Pak jejich oči spočinou na Kapustoví a jeho čtyřnohém kamarádu.

Uran stojí u nohy svého pána a zírá na všechen ten shon kolem sebe, na plameny, na chuchvalce dý

mu. Nic z toho se ho netýká do té doby, dokud pán neporučí. Podpraporčík a Uran mají už za sebou nejeden úspěch a pes několikrát vyřešil případ, na který nestačil ani lidský mozek ani moderní technika. Na Urana mají nepříjemné vzpomínky někteří darebáci, vždyť vypracoval stopy mnoho hodin staré a několik kilometrů dlouhé, dovedl svého pána až do bytu pachatele, nesmlouvavě ho označil a nahnal mu takovou hrůzu, že se chlap raději doznal.

Tak co? Podpraporčík krčí rameny, ví, že teď bude žádat na Uranoví téměř nemožné. Nemůže psovi dát očichat něco, co měl pachatel na sobě nebo v ruce, ba ani ukázat na místo, kde se ti tři pohybovali; svědectví je velmi neurčité. A navíc už moc lidí, kteří zápasí s požárem, zkřižovalo okolí sem a tam, štiplavý kouř dusí zachránce jak by v něm pes mohl zachytit stopu, i kdyby se znalo přesné místo?

Zbývá ovšem jedno. Spolehnout se na Vranovu inteligenci, spolehnout na to; že pochopí, co se po něm chce. Psovod rozhodl, že to zkusí. Pobízí Urana. Pes na něho vážně upírá oči, pochopí, začne v něm hrát každá žilka a vyrazí hned, jak slyší tichý povel: „Urane, hledej, stopa!“

A Uran hlavu u země pak nevidí, neslyší, hledá… Nevšímá si stop lidí; kteří přišli až po vypuknutí ohně a kteří tudy pobíhají, ví, že má hledat toho nebo ty, kteří tu byli nejdříve.

S napětím se naši mládenci dívají, jak Uran revíruje do několika stran, stále marně. Nic. Jejich tváře se prodlužují. No, co se dá dělat, chtít něco takového na psu je nemožné. Avšak Uran se nevzdává.

Jeho pán ho znovu pobízí, tichými, mazlivými, ale přece důraznými slovy. A pes“obchází místo velkým obloukem hledá stopu. A najednou najednou to není možné ale přece je to pravda najednou ji má. Zrychluje krok a nabírá kurs lesem, žene se dál do hor.

Mezi stromy, horským pralesem, přes mýtiny a přes rokle, kilometr, dva, už pět kilometrů, pátrací skupina sotva popadá dech, propocené uniformy se lepí mužům na tělo, neúnavný Uran je pořád žene dopředu.

A teď jim dokazuje, že je na správné stopě: Zastaví a štěkotem upozorňuje na předmět, zcela zapadlý v trávě. Je to pohozená krabička od zápalek, není provlhlá, ani stébla trávy pod ní zcela neklesla, někdo ji tady odhodil teprve nedávno.

A zase dál tím pekelným terénem. Uran se žene vpřed, už mu stačí pouze jeho pán, ostatní zůstali kdesi vzadu, za chvíli se ztratily i jejích hlasy. Ti dva však nepovolují, a když podpraporčík ztrácí sí

ly, Uran se na něho ohlédne a tiše, povzbudivě zaštěkne. Tak se pes a policista ženou za škodnou, Kapusta už ví, že má před sebou lidi, kteří požár ,zavinili, protože proč by jinak odtud utíkali?

Už museli zdolat hodně přes 10 kilometrů, podpraporčík ztratil orientaci, neví, kde je, kolem jen divoké hory, strže, srázy, houštiny, úplná divočina. Už dál nemůže, ale nyní má také Uran dost. Padne na zem, jazyk ven z tlamy, těžce trhaně oddychuje, s lítostí a prosbou se dívá na pána, promiň, je to nad moje síly, až si chvilku odpočinu.

Dvě tři minuty sedí psovod na vyvráceném kmenu; pak vstane, nohy se pod ním třesou a podlamují, ale přece jen jde na obhlídku po okolí. Nic. Ale co to? Uran mu štěkotem dává znamení. Psovod se rychle vrací. Uran zlobně určí a upírá oči do nedaleké houštiny. Podpraporčík zaostří zrak. Ano. Tam ve skrytu leží tři postavy. Zřejmě se připlížily chtějí zaútočit.

Jeden proti třem. To by byla bláhovost. Ti tři ho mají na mušce. Jenže není sám. Má s sebou spolehlivého přítele, kamaráda. A má také povinnost.

Připravil si pistoli a pak se sklání ke čtyřnohému kamarádovi, pohladí ho po hlavě a zašeptá:

„Vpřed, Urane, zadrž!“

S Urana okamžitě spadla strašlivá únava, pes vyrazil a několika skoky se ocitl u těch tří. Prvního přitiskl k zemi dřív, než se chlap zmohl na odpor. Druzí dva se dávají na útěk. To už spěchá, s pistolí v ruce, také podpraporčík. Ale v tom okamžiku šlehne z houští rána, Uran bolestně zavyje, pouští svou kořist a klesá, jeho zajatec se vztyčuje a také mizí.

8

Kapusta se sklání nad psem, jejich zraky se setkávají, oči psa se kalí, ale také z očí psovoda se řinou slzy. Ještě podkládá dlaň psovi pod hlavu, trochu ji zvedá a Uran umírá v náručí svého pána.

Podpraporčík se zvedl. Setřel slzy. Rysy jeho obličeje ztvrdly. Dostanu vás! Přisámbůh! S pistolí se rozběhl za těmi třemi, ozbrojenými puškami, za pytláky, kteří se neštítí ničeho. Dva utekli. Prozatím.

Ale třetího, Uran ho pořádně poznamenal, podpraporčík Kapusta přece jen dopadl, odzbrojil a ozdobil náramky. Lotr pak prozradil společníky, byli také později zatčeni. Trojice nebezpečných pytláků v čele s Jozefem Bericou měla za sebou i pět případů žhářství zapalovali les proto, aby si nahnali zvěř, kam potřebovali.

Při rekonstrukci se ukázalo; že Uran vedl svého pána po stopě darebáků fantasticky divokým teré

nem 15 kilometrů daleko a při tom ještě překonali výškový rozdíl 1000 metrů. To všechno dokázal Uran, kterého pohřbili tam nahoře v klínu romantické přírody.

Škoda, že medaile in memoriam se neudělují také zvířatům. Já bych ji Uranoví určitě doporučil.

Zasloužil by si ji. A až někdy uvidíte ty divoké hory nad Martinem, vzpomeňte si, že tam skončila cesta statečného, chytrého a věrného Urana, služebního psa číslo 2613.

9

4. případ

ŠANCE PRO VRAHA

Myslím, že tento případ by si měli přečíst ti mládenci, kteří nad prací „policajtů“ rádi mávnou rukou. To aby poznali, co je to ve skutečnosti boj proti zločinu, kolik nezměrné energie a houževnatosti si mnohdy vyžádá odhalení a usvědčení pachatele. Aby věděli, že Bezpečnost nikdy nekapituluje a že její muži přímo s buldočí vytrvalostí řeší každý vážný případ.

Vrah v tomto příběhu měl všechny šance pro sebe, i náhoda mu hrála do ruky, a zůstal by nepochybně nevypátrán, kdyby na straně zákona nebyli lidé, kterým prosté vědomí, že taková šelma je na svobodě, nedává spát.

Tak tedy sedím na okresním oddělení Veřejné bezpečnosti v Teplicích a kolem skupina kriminalistů, kteří hovoří o své práci na případu vraždy mlékařky Čapkove.

Ano, je to ten případ, který dlouho vzrušoval veřejnost a který mají čtenáři v paměti z kusých zpráv v denním tisku. Těch zpráv bylo ovšem stále méně, až nakonec se zdálo, že vrah z roku 1967 navždy unikne. Nestalo se tak.

Případ se začal odvíjet 8. prosince 1967 uprostřed odpoledne, kdy na frekventované Leninově třídě v Teplicích čekal .hlouček netrpělivých žen na otevření mlékárny. čekaly marně. Už byly čtyři hodiny a vedoucí, řečná, společenská a jim všem dobře známá ochotná paní Čapková nikde: Vchod z ulice byl uzamčen, rolety z třetiny zataženy.

Mlékárna měla však ještě jeden zadní vchod z činžovního domu, a tak kohosi napadlo, aby se tam šel podívat. Dveře byly nezamčené; klíč zůstal v zámku. Ten člověk zaklepal, nic. Vzal za kliku, otevřel a nahlédl do malé kanceláře za mlékárnou. Na obrat, který uviděl, nezapomene. V tratolišti krve obličejem k zemi, ležela nehybná vedoucí. V minutě byla vzbouřena Bezpečnost.

Muž se stálé služby vyslal na místo vraždy ihned skupinu kriminalistů, krátce poté přijíždí do Teplic „mordparta“, tedy tým odborníků pro vyšetřování vražd v čele s kapitánem Markem a poručíkem Mikšem. Na místě vraždy se setkávají specialisté z krajské správy a kriminalisté z Teplic, nadporučík Oldřich Novotný i nadporučík Svášek. Vyšetřování se rozjíždí na plné obrátky.

Tak nejdřív jeviště zločinu: Vlastní prodejní místnost, krám, má vchod z ulice, druhý z kanceláře vzadu, odkud vedou dveře do chodby v přízemí činžovního domu. Zboží v regálech není přeházeno.

Všude pořádek, na pultě dokonce leží drobné mince a srovnány jsou i nože na krájení chleba a másla.

Také v kanceláři nic nápadného ovšem až na zavražděnou.

Vedoucí a jediná prodavačka mlékárny Lýdie Čapková leží na zemi v kanceláři hlavou k dveřím příručního skladiště, kolem hlavy kalužina krve, levou ruku má zkroucenu pod tělem. Ruka spočívá na plstěném dámském klobouku, potřísněném krví a proseknutém ve tvaru skoby velikostí 3 × 3 centimetry. Pravá zakrvácená ruka svírá pramen vlasů je na první pohled patrno, ze to nejsou vlasy vraha, ale jeho oběti.

Čtyřiapadesátiletou vdovu ubil pachatel jedenácti ranami do hlavy. Každá z nich byla zřejmě smrtelná, všechny údery od téhož předmětu. Je půl páté a přivolaný lékař odhaduje, že smrt nastala před čtyřmi až pěti hodinami. Víc řekne pitva.

Žena má na sobě sukni, dva svetříky a přes ně dlouhý dámský hnědý kožený kabát stažený páskem, na nohou černé kozačky, v kapse 26 korun a 80 haléřů. Černá nákupní taška paní Čapkové stojí v kanceláři na starém regále, obsah je vyházen a kriminalisté brzy zjistí, že se ztratila příruční kabelka s tržbou a klíče.

Podrobná prohlídka přinesla ještě další fakta: Na šroubení starého litinového plynového vařiče se nalezly čerstvé stopy po hasáku, jako by někdo závit přitahoval. Podařilo se také sejmout daktyloskopické stopy, a to na třech místech: Na hlavních dveřích prodejny v blízkostí zámku částečný otisk dlaně, který tam ovšem mohl zanechat kdokoliv, další stopa dlaně na obložení rámu dveří mezi kanceláří a prodejnou jako by se někdo díval z kanceláře do prodejny a přitom se opřel rukou.

A konečně na dveřích z kanceláře do chodbičky objevili dobrý otisk prstu. To je všechno, až na ně

kolik drobností: Na kamnech stály dva šálky od černé kávy, zřejmě uvařené před nedávnem, jistě ješ

tě kritického dne. V popelníku bylo několik nedopalků cigaret. Putovaly k zjištění krevní skupiny ku

řáka.

10

Mnoho tedy těch stop nebylo, ale přece jen umožňovaly učinit si určitější obraz o zločinu. Paní Čapková měla na sobě plášť, a to znamená, že vrah ji zabil před jejím odchodem. Vedoucí v jedenáct zavírala a pak nosila na poštu tržbu v té kabelce, která zmizela. To tedy napovídalo loupežnou vraž

du. Z oněch dvou šálků kávy se dalo usuzovat, že zavražděná musela pachatele osobně znát, zřejmě mu nabídla kávu. Koneckonců jistě by nezůstala v uzavřeném obchodě sama s docela cizím člově

kem. A co jinak tu ten neznámý dělal? O tom zase cosi napovídaly stopy po hasáku na plynovém va

řiči: Opravoval uvolněný přívod plynu.

To všechno sice dovolilo učinit si hrubou představu o průběhu zločinu, dalo se soudit i na motiv, ale bylo to žalostně málo pro verzi, která by vedla přímo k pachateli. V tomto smyslu jedinou nadějnou stopou byl otisk prstu, avšak brzy se ukázalo, že v ústřední kartotéce zločinců otisk není registrován.

Vyšetřování mezitím pokračovalo. Jedna skupina důkladně zajišťovala stopy na místě, jiná se zabývala výslechem lidí z okolí a návštěvníků prodejny, kteří by mohli případně podat nějaká svědectví, a současně byla vyhlášena rozsáhlá razie na podezřelé živly. Další detektivové hledali vražednou zbraň. Pátrání trvalo až do půl páté ráno a pokračovalo zase v osm: To už byli kriminalisté opět na místě.

První noc, plná namáhavé práce, ušák nepřinesla. nic, oč by se mohlo vyšetřování opřít. Druhý den byl přece jen nadějnější. Po výslechu mnoha desítek lidí narazila kriminálka na řididičku Dopravního podniku Boženu Kloudovou. V den vraždy byla kolem jedenácté v prodejně a zapamatovala si všechny kupující. Ale nejen to. Byla v obchodě již den předtím a povšimla si tam neznámého muže, osamělého mezi ženami s nákupními brašnami.

Ten člověk měl asi 160 cm, tmavovlasý, pichlavých očí, asi třicetiletý, měl na sobě zelenou pracovní bundu a koženou brašnu z vepřovice, jakou nosí opraváři. Pak se ještě další ženy rozpomněly na toho neznámého muže; který prohodil pár slov s paní Čapkovou a nakonec řekl, že tedy zítra na to přijde.

Tohle svědectví bylo cenné a jeho význam stoupl poté, kdy Bezpečnost vyzvala místním rozhlasem i plakáty, aby se přihlásil každý, kdo byl 8. prosince mezi desátou a jedenáctou v mlékárně.

Neznámý muž se nepřihlásil. Zato přišla paní Rajchová a vypověděla, že v den vraždy zaskočila do prodejny už po zavření, bylo to 13 minut po jedenácté, paní Čapková jí ze známosti otevřela a prodala nějaké pečivo. Paní Rajchová je tedy kromě vraha poslední osobou; která viděla vedoucí mlékárny naživu. Zda tehdy už byl někdo v kanceláři vzadu za krámem, to ovšem nevěděla. Ale že tam v té době, nebo krátce poté čekal vrah, to bylo jisté. A že to byl muž v zelené bundě a s brašnou přes‘ rameno, bylo velmi pravděpodobné.

Rozvinulo se široké pátrání mezi údržbáři a ze 692 mužů jich spolehlivě vyloučili 510. To byli ti, jejichž popis neodpovídal nebo měli naprosto spolehlivé alibi. Pak prověřovali zbytek, porovnávali daktyloskopické otisky.

Bezvýsledně. Podobné úporné a rozsáhlé šetření probíhalo i v okruhu známých paní Čapkové. Byla to žena velmi společenská a detektivové museli hovořit se 129 lidmi. Zase všechno bez výsledku.

Pátralo se samozřejmě i mezi závozníky a řidiči, kteří přiváželi do obchodu zboží, tipovalo se mezi recidivisty a násilníky, několik jich uvízlo v sítu prověrek; ale ani jedna stopa nevedla k cíli.

Kriminalisté ovšem neustrnuli na vyšetřovacím klišé a ověřovali i jiné verze a domněnky. Byla mezi nimi i možnost, že jde o čin choromyslného člověka, jak tomu nasvědčovalo jedenáct smrtelných ran. Nebo o člověka, který vraždil ze msty. Loupežný vrah by se spokojil s jednou, se dvěma takovými ranami. A co ten muž s koženou brašnou? Třeba ani neví, že ho hledají, mohl to být montér, náhodně se zdržel ve městě. Ano: Ale přece se i tato verze vytrvale sledovala.

Marně. A dny, týdny, měsíce plynuly. Už skončil rok 1968. Až dosud hovořili kriminalisté s více než pěti tisíci lidmi a sepsali přes tisíc protokolů. Případ vraždy Lýdie Čapkové zabírá už 15 fasciklů, má vlastní kartotéku, a ty spisy váží asi přes půl centu.

Muži ze zvláštní skupiny, která má odhalit vraha, se zatím nedopracovali k cíli: Až na jaře 1969 jako bomba přišla zpráva o dalším přepadení teplické mlékařky.

Sotva pět minut od mlékárny na Leninově ulici se vloudí dva lupiči ‚do obchodu, zaskočenou mlé

kařku uhodí železnou tyčí do hlavy, ovšem nevyjde jim to. Než mohou sebrat tržbu, zasáhne manžel přepadené. Osmnáctiletí, výrostci se zachraňují panickým útěkem ale už za chvíli sedí na kriminál

11

ce. Hned první vyšetřování se orientuje na neobjasněnou vraždu. Nabízí se totiž až příliš nápadná analogie. Nakonec se ukáže, že tihle dva výtečníci absolutně nepřipadají v úvahu jako vrazi Lýdie Čapkové.

A čas zase plyne, vrahova šance na uniknutí roste. Zdánlivě. Zdánlivě proto, že s houževnatou vytrvalostí pracují na případu v Teplicích dál čtyři kriminalisté. A ještě jeden muž v pozadí. Je to kapitán‘

Diviš z Kriminalistického ústavu v Praze.

Hned po vraždě dostali v Praze daktyloskopické stopy; nalezené v mlékárně, aby byly porovnány s otisky v ústřední evidenci. V monodaktyloskopické sbírce Kriminalistického ústavu vyčerpali maximum možností. Ale vrahův „podpis“ se nevyskytoval na žádné evidenční kartě, registrující otisky nejtěžších zločinců.

Kapitánu Divišovi však ten případ nedává spát. Začal ve volných chvílích s „prací pro vraha“

otisk pachatelova levého prostředníku porovnával kartu po kartě v druhé části daktyloskopické sbírky, v takzvané dekaregistraci. Pro identifikační účely jsou v téhle sbírce založeny otisky pachatelů nejrůznějších trestných činů, i méně závažných. Diviš prohlédl na 13 000 těchto karet a přitom porovnal 130 000 otisků prstů tedy fantastický výkon, mravenčí práce, která si vyžádala stovky hodin.

Vypadalo to téměř beznadějné, asi jako pátrání po jehle v kupě sena. A přece kriminalistovu hou

ževnatost korunoval zdar: Otisk levého prostředníku, sejmutý před půl druhým rokem v kanceláři teplické mlékárny náleží Jaroslavu Šimůnkovi. Chlapík se kdysi na Moravě pokusil o ilegální přechod hranic.

Zpráva z Prahy znamenala zvrat a opravdovou naději v dopadení a usvědčení vraha. Tepličtí detektivové se teď opatrně začnou zajímat o sedmadvacetiletého Šimůnka. Jméno samo o sobě nic nenapovídá. Nefiguruje mezi podezřelými, nevyskytuje se v širokém okruhu známých Lýdie Čapkové, ani v seznamu prověřovaných údržbářů. Šimůnek je sklářský dělník z Teplic, poklidný otec rodiny. Vyu

čený zámečník si občas přivydělává na melouchu.

Několik týdnů se kriminalisté Šimůnkem zabývali, a ten člověk o tom neměl nejmenší potuchy.

Nakonec se podařilo zjistit i to, co dělal v den vraždy. Tehdy byl ve stavu nemocných, v devět ráno odešel od lékaře. Nosíval v té době zelenou bundu a někdy brašnu, s níž chodil na melouchy.

Kruh se uzavíral, až konečně jednou v pět hodin ráno vyjela zatýkací skupina za Šimůnkem. Na kriminálce mu rovnou řekli, z čeho je podezřelý a Šimůnek se po půlhodině zhroutil. Vražda proběhla, jak kriminalisté předpokládali. Šimůnek se seznámil s paní Čapkovou náhodně v mlékárně, když si stěžovala na porouchaný vařič. Nabídl se, že na druhý den přijde a opravu provede. Přišel.

Paní mu uvařila kávu, sobě také, kávu vypili, Šimůnek zatím opravil vařič a oba se chystali k odchodu. Paní Lapkové si dávala do kabelky tržbu, obrátila se k Šimůnkovi zády a ten sáhl po kladivu. Byla to prostě surová vražda pro tisíc korun. U soudu dostal 14 let.

Zločin netrval ani tři minuty. Ale na jeho rozluštění a na dopadení pachatele obětovali kriminalisté tisíce hodin.

12

5.případ

ČERNÝ IMÁM S OTAZNÍKEM

Někdy se někde muselo něco stát, něco, co natrvalo vychýlilo cestu tehdy ještě mladého člověka.

Chlapce. Snad ještě dítěte. Nějaký zážitek v první desítce let jeho života v něm vzbudil odpor ke společnosti a vytvořil z něho vzpurného, ironizujícího a nakonec snad i nebezpečného vlka samotáře.

Škůdce lidské společnosti. Je nutné takového chlapíka dopadnout a postavit před soud, který by spravedlivě zvážil jeho činy.

Já se však domnívám a snad i vy budete se mnou souhlasit že neméně důležité by bylo zjistit, co to vlastně bylo, jaká příhoda, jaký zážitek, který vykolejil v raném mládí člověka, jehož život se mohl stát přínosem a třeba i značným pro společnost, kterou opovržlivě nenávidí.

Přece nejde jen o dopadení a potrestání pachatelů, ale ještě ve větší míře o jejich nápravu a zejména o prevenci. Odklidit ze života lidí všechno, co je může vrhnout na šikmou rovinu, ozřejmit a poznat všechny ty deformující prvky. Jeden z nich je ukryt v mládí chlapce, o němž vám nyní bude vyprávět major Josef Samek z Trutnova.

Řádil od poloviny. dubna do listopadu roku 1969 v Krkonoších, Orlických horách, v Jizerských horách i v Jeseníkách, Beskydách, v Nízkých a Vysokých Tatrách, Jeho kořistí se stávají víkendové chaty. Jde od jedné ke druhé, šlape, stovky kilometrů, bezohledně vniká do rekreačních chalup a domků; zanechává po sobě vyvrácené dveře, rozštípané okenice, zdemolované zařízení, až těch ví

kendových chat je přes tři stovky.

Nesnaží se po sobě zahlazovat stopy. Naopak. Majitelům chat zanechává psané pozdravy, jindy kresbu tygra, ale vždy také podpis: „Černý Imám„ Tuto cigaretu vykuřte na uklidnění, poněvadž budete nervózní, až to zde uvidíte. Černý Imám.“ Jindy píše, co si vzal, v kolik přišel, jak dlouho se zdržel, děkuje nepřítomným za pohoštění: „Vážení majitelé! Byl jsem byl nucen znovu vás navštívit.

Vzal jsem si suchou obuv a najedl se. Nemusíte mít obav, víc vás nenavštívím. Příchod 11,30, odchod 12,15. Černý Imám.“

A nám od Bezpečnosti nechává v několika chatách vzkaz, že vykrade celé Krkonoše. Zprvu se o něm mezi chataři mluví jako o lupičidžentlmenovi, který bere jen to, co sní a vypije. Pak však problesknou zprávy, že se v chatách zmocnil i zbraní a chodí ozbrojen, Také se tvrdilo, že kdesi surově napadl starou ženu, na kterou v chatě narazil.

Tak jako tak jde o nevšední případ. Není to lupič v pravém tradičním slova smyslu, nekrade věci, aby je někde prodával. Bere jídlo a šatstvo jen pro sebe. Někdy se v chatě pár dní skrývá. Pak jde, dál. A stále sám a sám. Vždy sám vlk samotář.

Samozřejmě, že víme, s kým máme tu čest. Totožnost Černého Imáma je známá, svědčí o ní i daktyloskopické stopy. Černý Imám není nikdo jiný než mladý Jiří Srbek, který vychodil pouze 6 tříd zá

kladní školy a pochází z rodiny, o které se dříve říkalo, že náleží mezi střední vrstvy, Otec úředník, matka zaměstnaná na dráze. Chlapec však od 12 let soustavně utíká z domova, zcela se vymkl rodi

čům, pak se dostane do dětských domovů, ale i odtamtud uteče. Krátce je doma, ale otec s matkou na něho nestačí a tak v roce 1964 utíká natrvalo. Rodičům zanechává dopis: „Už mne neuvidíte, leda u soudu, Prosím Vás, nejezděte k soudu, já nechci vidět Vás, a Vy nechtějte vidět mne!“

To znamená, že záměrně se vydává na cestu zločinu, a že také napřed ví, jak ta cesta skončí. A přece jde Proč? Co ho k tomu vede? Na tyto otázky nikdo nedal odpověď.

Ke sklonku téhož roku má za sebou sedmnáctiletý Jiří Srbek 125 vyloupených chat. Tyto jeho činy tehdy okresní soud v České Lípě zhodnotil sazbou tři a půl let vězení. Už rok předtím stál před soudem v Liberci pro obdobné delikty.

Sotva je Srbek 10. dubna 1969 propuštěn z vězení, míří k první víkendové chalupě na Děčínsku a pak už následuje jedna chata za druhou, až jsou jich tři stovky.

Černý Imám je škodná, o jakou není v revíru co stát. Dopadněte takového člověka! Krkonoše zná dopodrobna, vyhýbá se městům i vesnicím, nechodí po cestách, dokonce ani po pěšinách, prodírá se vždy pouze lesem jako šelma, jako ten vlk samotář. V žádné chatě se dlouho nezdržel, ale zprávu o vyloupení jsme zpravidla dostali s takovým zpožděním, že na pronásledování i s pomocí psa bylo pozdě.

13

Podnikli jsme se semilskými kolegy řadu pátracích akcí, všechny nadarmo. Pak odešel do jiných horských oblastí, ale zase se vrátil k nám. Pátralo se po něm po celé republice, několikrát jsme se prostřednictvím tisku obrátili na veřejnost, upozorňovali na něho rozhlasem, zveřejnil se i jeho popis: 160 cm vysoký, podlouhlý bledý obličej, tmavohnědé dlouhé vlasy, šedomodré oči, zvláštní znamení

tetován po celém těle.

Při druhé, podzimní návštěvě Krkonoš nám zde udělal šňůru sedmdesáti chat. Na hřebenech se objevil první sníh, očekávali jsme, že zima vyžene Černého Imáma z hor, sníh nebyl jeho přítelem.

Vylupování víkendových chat v krkonošské oblasti skutečně ustalo. Černý Imám přesídlil. Hory byly ideálním terénem, jinde už nebude mít takové možnosti a jeho dopadení se stane jen otázkou času.

A opravdu. V listopadu začala z Českolipska docházet hlášení o vyloupených chatách. Tentokrát nezůstaly na místě navštívenky černého Imáma, ale bylo naprosto jasné, že jde o jeho práci. Bezpeč

nost nasadila k jeho dopadení všechny síly, akce trvala celý týden a v neděli se případ dostal do fini

še.

Jeden z členů pátrací skupiny postřehl mihnout se za okenici zdánlivě opuštěného domku světlo.

Někdo uvnitř je! Rojnice pátračů obklíčila celé stavení, a pak jeden z mládenců zahlédl v okně tvář.

Srbek. Konečně!

Černý Imám přehlédl situaci a poznal, že dohrál. „Vzdejte se a odhoďte zbraně!“ Z okna nejdříve vyletěl opasek se dvěma pouzdry. V jednom ostře nabitá pistole ráže 7,65 mm, v druhém bubínkový revolver.

Pak ještě dopadly do trávy pokryté jinovatkou tři poplašné pistole a dvě dýky. Tak tedy Černý Imám zbraně nepoužil, jak v jednom dopise vyhrožoval. Tehdy psal, že touží po krvi a že někoho oddělá. Pokřivená romantika? Strach? Nebo něco jiného? To už kriminalista posoudit nemůže. Nakonec Černý Imám otevřel dveře. Tak jste mne přece našli. Ano. A odtud už vede cesta pouze k soudu.

Já bych ale řekl, že ani není tak důležité, kolik Srbek dostal, jako objasnění pozadí celého jeho pří

padu. Obávám se však, že k tomu nedojde, že za Černým. Imámem.zůstane nadále otazník. Bude to však škoda, protože komplexní objasnění by se mohlo stát jednou z kostiček ve stavbě preventivních opatření proti kriminalitě.

Jenže úkolem kriminalistů je objasnit trestný čin, dopadnout a usvědčit pachatele, prvořadým úkolem justice zaručit spravedlivý rozsudek. A ten třetí ve hře chybí. Ten, který by řekl, proč z hezkého, příjemného, veselého chlapce se stal nepřítel společnosti, v čem vlastně tkví kořeny té změny, zakryté dnes už dlouhou řadou let. Odpověď na otázku „proč“ by se možná stala vodítkem k tomu, aby řada mladých lidí byla zachráněna před pádem po nakloněné rovině.

Ale tohle všechno už je teorie, domněnky a náměty člověka z policejní praxe. Jejich řešení nechme jiným řešit by se však, podle. mého soudu, měly. Já chtěl pouze vyprávět příběh černého Imáma.

14

6. případ

KLASIK PRO BERNARDA

Docela dobře si z hovoru majora Zahrádky dovedu představit prostředí, obklopující pana Bernarda.

Napřed bych měl ještě podotknout, že major Jaroslav Zahrádka je nejstarším členem „mordparty“ na pražské kriminálce. A myslím, že neexistuje žádný větší zločin v hlavním městě, aby u jeho vyšetřování nebyl tento bystrý a úspěšný pražský detektiv. Takže už můžete tušit, čeho se asi týká historka, kterou mi tady vypráví. Ale abych se vrátil ke své představě onoho prostředí, že ano.

Tak tedy pan František Bernard všelicos v životě prožil, o leccos se snažil, pracoval, spekuloval, vymýšlel plány, činil se celý život, aby to ve stáří dotáhl na majitele malého,zatuchlého žižkovského krámku s radiosoučástkami na Kalininově třídě. Vlastně bylo to už na okraji Žižkova, v dohledu ná

draží, nedaleko viaduktu, krátce u Bulhara. Tam byl ten krámek s firmou F. V. BERNARD, radiosoučástky.

A byt pana Bernarda? V žižkovském činžáku, v solidním domě solidní byt, ale žádný luxus. O tom svědčí fakt, že pan Bernard, sám obchodník radiosoučástkami, nemá doma ani kloudné rádio. Takhle večer, když syn čte detektivku a Bernard dává do pořádku účetnictví, odloží někdy pero a zaposlouchá se do programu. Ale aparát kvílí, kňučí, prská, praská, kšeft je stejně před likvidací, musím si obstarat alespoň slušné rádio, pár tisícovek stranou mám, tak co. Pak ve stáří budou dlouhé dny a leště delší večery, co bez rádia. Jsem to také obchodník s radiopotřebami, který si nedokázal ani pro sebe opatřit pořádný přístroj. Tak, tak. Vzdechne si a zase sáhne po peru.

Nebylo však psáno ve hvězdách, že se představy pana Bernarda vyplní. Hned po poledni 4. listopadu ve dvaapadesátém nás volali. Je tady případ. Stalo se to u Bulhara, v jednom z těch obchůdků v nízkých přízemních domcích, nalepených na okraj Kalininovy třídy.

Mezi krámky byla , i prodejna radiosoučástek F. V. Bernarda. Toho dne jej jako obvykle čekala k obědu rodina, manželka s dvacetiletým synem. Když táta nepřicházel, chlapec se rozběhl ke krámku, není to daleko, sotva pět minut. Mladík přišel k obchodu, vzal za kliku, zamčeno. To je nějak divné, přece by musel otce potkat! Vystoupl na špičky a nahlédl výkladní skříní dovnitř. Na ten pohled do nejdelší smrti nezapomene. Za pultem na zemi spatřil hlavu svého táty, tu ustaranou hlavu s bílými vlasy a kolem tratoliště krve. Ještě zalomcoval klikou a pak se rozběhl k telefonní budce.

Přijeli jsme sotva za deset minut. Já, můj kolega a fotograf. Za chvíli po nás dorazil vůz s lékařem a další detektivové. Násilím jsme otevřeli obchůdek, kolem se už samozřejmě začal kupit dav lidí.

Já ten obraz přejdu. Nebylo to nic hezkého. Starý pán ležel mrtev, hlavu roztříštěnu poloosou z minora, ta se tu, také zakrvácená, pod pultem povalovala.

Obchodník se stal zřejmě obětí loupežné vraždy. Chyběla jeho náprsní taška s občanskou legitimací a pěti tisíci, které si ráno vzal v bytě. Na nákup rádia Klasik, jež mu kdosi nabídl. Pan Bernard o tom doma hovořil, ten prodávající říkal, že rádio je světlé barvy, bude se hodit k nábytku do jejich trochu tmavého bytu, a budeli v pořádku, není drahé.

V tomto případě jsme na stopu vraha přišli hned, smůla byla jen v tom, že stopa nikam nevedla.

Naproti obchodu pod viaduktem si totiž trafikant vzpomněl, že o půl dvanácté viděl vycházet z krámku pana Bernarda muže, kterého si dobře povšiml. Měl k tomu důvod. Ten člověk totiž za sebou krámek zamkl. A to bylo něco nezvyklého.

Jak ten chlápek vypadal? Takový ošuntělý, na světlešedivém svrchníku mu visela utažená pravá kapsa, černý klobouk vražený do čela. Mohlo mu být, no počkejme, snad třicet, nanejvýš pětatřicet let. Víc by třeba věděl pošťák, chvíli předtím z obchůdku vycházel:

Sehnat listonoše, tedy poštovního doručovatele, jak se mu oficiálně, třebas ne moc šťastně říká, nebyl zvláštní problém..Pamatoval si toho muže a popsal ho dost důkladně. Asi ke třicítce, měl zlý vý

raz v obličeji, kudrnaté tmavé vlasy, vysoký tak 170 cm. Jo, abych nezapomněl, snědý v obličeji, o něčem s panem Bernardem jednal, o čem, to neví, hovor při pošťákově příchodu přerušili.

Pátrali jsme po takovém člověku v okruhu Bernardových známých i v okolí krámku. Za několik dní jsme však dostali do rukou občanský průkaz zavražděného, odevzdal ho na stanici SNB zaměstnanec Karlových lázní. Legitimaci pana Bernarda nalezl pohozenou v místech, kam ji mohl odhodit jak ně

který zaměstnanec, tak i návštěvník lázní. Mezi personálem člověk našeho popisu nebyl. Tak tedy

15

návštěvník? Ano, takový sem občas chodívá. Domluvili jsme se, že nám brnknou, kdyby se ten chlapík opět ukázal.

Volali nás za pár dní, prý je dole v lázních. Ale než tam naši dorazili, neznámý byl už v čudu. Promiňte. Prostě byl pryč. Tak, tomu se ale říká smůla. Mrzelo nás to a jen jsme se utěšovali, že příště budeme mít víc štěstí. A teď mu půjdeme pro jistotu trochu naproti. Lázeňský si přece na něco vzpomněl. Že totiž ten člověk se zlou tváří několikrát hovořil s jejich stálým návštěvníkem, panem Richtrem z Dlouhé třídy.

„Blíž ho teda neznám, ale vo co jako de, pánové,“ ptal se zvědavě pan Richter. „Vím jen, že je ně

jaký radioopravář, říkal mi to, když jsem se tehdy zajímal, kdo by mi spravil aparát. Pak už jsem to nepotřeboval, lampu mi vyměnil domovník. Ten člověk mi tehdy říkal, že se jmenuje Veis, nebo Heis, myslím, že přece Veis, no asi Veis anebo Heis, to tedy nevím, a že pracoval nebo snad pocházel odkudsi z Liberecka.“

Kolegové z Liberce nám nahráli sedm tipů a nejvíc se nám zamlouval dvaatřicetiletý Josef Veis, třikrát už trestaný za podvody a krádeže. Před půl druhým rokem odešel s rodinou z Liberce do Prahy. Vypravili jsme se do jeho bytu v Podolí, který podle evidenční karty měl sdílet s manželkou a dcerami. Nesdílel. Zmizel. A paní Veisová o něm nehovořila v superlativech. Prostě kvítko.

Vypadalo to dost nadějně. Nadějně pro nás, myslím. Tím spíš, že jsme teď měli i fotografii hledaného muže. Snímek dostali v Praze všichni policisté. Věděli jsme už, že jde skutečně o vraha od Bulhara. „

Když se totiž zjišťovalo, co Veis vlastně dělal potom, kdy zmizel z domova, jedna stopa nás zavedla do Všeobecné nemocnice na Karlově náměstí. Ano, nějaký čas zde dělal řidiče, měl nějaké neshody v garážích, tak odešel. Občas se ale objevuje, ráno jej několikrát zahlédli, zřejmě tady musí nocovat.

Ukázalo se, že přespával ve starém skladišti autosoučástek. Přiléhalo k toaletám a z nich se tam dalo přelézt. Podívali jsme se do skladiště. Ne, že by to zde měl komfortně zařízeno; ale parádní nemocniční lůžko tam bylo. Nebyl tam však Veis.

To nám zatím těžkou hlavu nedělalo. Důležité bylo, že skladník poznal poloosu od minora. No tu, jak s ní vrah ubil pana Bernarda. Zmizela odtud, ze skladu autosoučástek.

Druhý den ráno jsme chtěli Veise překvapit. Jestli mu někdo naznačil, že jsme se v nemocnici po něm sháněli, nebo sám něco zmerčil, nevím prostě čekalo se marně. A neobjevil se ani v dalších dnech. Jenže to už pátrání po Veisovi jelo naplno.

O čtyřiadvacet hodin později jej podle podobenky poznal a zadržel dopravák na stanovišti u Hlávkova mostu v Holešovicích. Bývalý radioopravář ani nezapíral. Já vím, o co jde, povídal, když jej přivezli do Bartolomějské, to je pro tu vraždu u Bulhara. A jak to bylo. Veis bloumal po Praze a uva

žoval, jak přijít k penězům. Obhlížel fleky. Až se dostal k Bernardovi. Když se dozvěděl, že se zajímá o rádio značky Klasik, namluvil starému pánovi, že tenhle přístroj má doma, zítra jej přinese, ale jo, jen za pět tisícovek, ovšem prachy na dlaň.

Bernard peníze přinesl a proto zemřel. Zemřel také Veis. Dostal absolutní trest.

16

7. případ

AKCE PERUNIT

Já nevím, jak kdo, ale myslím si, že by podobná událost leckoho alespoň překvapila. Představte si, že spíte, ano, v ložnici ve vlastním pěkně zařízeném bytě, v poklidném městečku, kde se nic vzrušují

cího neděje, v solidním domě, v němž je dokonce spořitelna. Kolem mír, bezpečí, jistota. A najednou uprostřed noci se domek otřese explozí, výbuch vrhne vyražené dveře až ke gauči, prostě budíček naprosto důkladný.

Tohle se nedávno opravdu stalo. V Novém Veselí na Vysočině. Nebylo to žádné neštěstí, žádná ná

hoda, ale záležitost, která souvisela se spořitelnou v tom domě.

Ano uhodli jste, šlo o pokus loupeže a tak se vyšetřování celé věci ujali specialisté. Ukázalo se, že jde o případ kriminalisticky ojedinělý, a proto si poslechněme, co o něm vypráví major Karel Vedral z kriminální ústředny.

No, jak povídám, šlo tady o vloupání. Dům s pobočkou Státní spořitelny leží uprostřed obce, kolem vede hlavní silnice ze Žďáru na Brno a na druhou stranu ku Praze, právě před domem je autobusová zastávka. Něco jako centrum obce. Výbuch tím domem otřásl ve tři čtvrti na dvě v noci z pondělka na úterý koncem července 1969.

Tak co se vlastně stalo? Spořitelna zabírá dvě místnosti a v jedné z nich stála vysoká pancéřová pokladna, teď škaredě zdemolovaná výbuchem. Vytržení dveří nezabránilo ani čtrnáct zabezpečovacích kolíků. Ocelově dveře ležely na podlaze a na nich ještě nějaké krabice dnem vzhůru. Nahoře v pokladně byl trezor se vzpříčenými dvířky, tam dovnitř už pachatelé nevnikli, ač se o to snažili, svědčily o tom neklamně stopy, nedostali se tam. A i kdyby se dostali, nic . by se nestalo. Peníze le

žely a bylo to přes třiadvacet tisíc v jedné z těch krabic na podlaze. Pachatelé je zřejmě v rozrušení přehlédli.

Bylo jasné, že tu nemáme co dělat s nějakým zkušeným kasařem, ten by nikdy nic podobného nepodnikl. Tohle byl náramně hazardní kousek.

Lupiči podle stop byli zřejmě dva vtlačili trhavinu do klíčových otvorů i ke dveřím pokladny, a potom ji odpálili elektrickou rozbuškou z vedlejší místnosti. To jim zachránilo život, i tak to byl podnik krajně riskantní. A potom vždyť hned vedle bydlí rodina s dětmi, mohlo je to zranit á když ne, pak přece noční návštěvníci spořitelny museli předpokládat, že ihned.spustí alarm. A ze třeba exploze probudí i sousedy v okolí ale to se nestalo, lidé jsou tu zvyklí na detonace zvukových vln od letadel, a prosím vás, koho by napadlo, že akorát někdo vyhazuje do povětří pokladnu.

Už způsob činu ukazoval na nezkušené hazardéry, zkrátka a dobře na mladé pachatele. To bylo zpočátku naše jediné vodítko, protože ti dva pracovali v rukavicích a žádné „daktylky“ nezanechali.

Nikdo také v okolí nic podezřelého nezahlédl, prostě nic. Ale přece jen se naskytlo jedno vodítko.

Naši experti zjistili, že jde o trhavinu Perunit 20 a v době od 11. do 14. července kdosi se vloupal do skladiště trhavin v Dolních Borech a ukradl 86 kg Perunitu. K tomu šestnáct set rozbušek, na tři sta elektrických. A také rozbušky, použité ve spořitelně, byly stejné jako ty, které zmizely ze skladu vý

bušnin keramických závodů. Z toho plynulo, že téměř určitě jde o tytéž pachatele. Když dopadneme lupiče z Nového Veselí, máme i ty z Dolních Borů a naopak.

To se rozumí, že v takovém případě se šance kriminálky na dopadení pachatele zdvojnásobuje, ale zatím to nic kloudného nepřineslo, protože ani po zlodějích z Dolních Borů nebylo stopy. A nešlo o nějakou maličkost, 86 kilogramů takového prevítu je už něco, k tomu ty rozbušky, věc vyvolala rozruch, případ jel naplno, ale stále nic, až jsme se najednou s Perunitem 20 setkali ve spořitelně.

Pátrání také ztěžovala doba. Polovina července, to se v tomhle kraji hemží výletníky a turisty.

Ovšem zdálo se, že v těch případech mají prsty domácí. Někdo, kdo to tady hodně dobře znal. Někdo, kdo věděl, kde skladiště trhavin leží, a že je to tam nehlídané od pátku do neděle v noci. Ještě abych snad dodal, že tehdy, jak se vyšetřovala krádež trhavin, zjistilo se, že .šlo pravděpodobně o tři pachatele. S trochou fantazie se tedy dalo předpokládat, že oba případy má na svědomí trojice mládenců z nejbližšího okolí: Na příkaz k zadržení to bylo ovšem zatraceně málo.

Říká se do třetice a také se říkává, že se tak dlouho chodí se džbánem, až se ucho utrhne. Takt tomu bylo i tady. Do třetice došlo k vyloupení kanceláře MNV v Ostrově nad Oslavou, tak tedy ty tři pří

17

pady neměly k sobě na kilometry moc daleko, ani časově ne, pobertové navštívili národní výbor 23.

srpna.

Jak to bylo v Ostrově. Nezvaní návštěvníci se dostali do budovy MNV vedlejšími nezamčenými dveřmi a pak šli přímo do kanceláře. A tady vypáčili zásuvku jednoho stolu, vzali klíče od ohnivzdorné pokladny a odcizili z ní 1400 Kčs. Z vedlejší místnosti, kterou pachatelé procházeli, zmizela ze skříně Svazarmu malorážka a 150 kusů nábojů ale tahle krádež se musela stát dříve, než vyloupení pokladny. Proč? Protože před skříní stály narovnané židle a prach dokazoval, že alespoň tři dny jimi nikdo nehnul.

To tedy znamenalo, že zloději tu byli dvakrát. Museli znát výborně zdejší poměry zase to ukazovalo na místní lidi. Ale jestliže šlo o lidi z obce, nebo alespoň o ty, kteří to tady důkladně znali, pak museli přece vědět, že v pokladně obvykle peníze v hotovosti nejsou; jen zcela výjimečně, jako právě tu noc, kdy se stala loupež.

Kdo tedy věděl, že tady peníze jsou? Pokladník, předseda a tajemník MNV, pravděpodobnost, že oni s tím mají co společného, rovnala se nule. Jenže pak si pokladník vzpomněl, že den před vloupá

ním přišli dva chlapci z obce, aby jim prý vyplatil odměnu za brigádu, že je ve vedlejší vesnici pouť.

Peníze jim patřily, tak je vyplatil: Přitom chlapci viděli, že jsou v pokladně peníze, a také si mohli povšimnout, že klíč od kasy ukládá do zásuvky ve stole.

Už to vyhlíželo nadějněji. Některé okolnosti ukazovaly, že tady ti mládenci by mohli mít na svě

domí i případ s Perunitem 20. Tak jsme se o ty dva blíže zajímali.

No, podívejme! Oba byli členy party „Vlků“, která soutěžila s osadou ,Zálesáci“. Jak jsme shromažďovali informace, začalo se to kolem těch dvou zatahovat. Blízko jejich tábořiště bylo po vyloupení skladiště výbušnin slyšet jakési detonace, ostatní osadníci však nic bližšího nevěděli. A také se objevil případ řádné pitky na oslavu narozenin jednoho mládence, třiadvacet lahví vína se vypilo, a to víno jeden z těch dvou ukradl za sokolovny v Ostrově. Dneska ukradne basu vína, zítra třeba prachy z kasy národního výboru. A ten, kdo vykradl obecní pokladnu, má pravděpodobně na svědomí í práci s Perunitem.

Ostatek už byla rutinérská kriminalistická práce. Nemýlili jsme se, byli to oni, dva „Vlci“, k nimž se přidal ještě kamarád. Tři učňové malíř, natěrač a automechanik z Ostrova nad Oslavou. Nejstar

šímu bylo šestnáct let, nejmladšímu ještě čtrnáct v době, kdy se tak pochybně vyznamenali s Perunitem.

Případ jsme měli u konce už 26. srpna a gratulovali jsme si. Ona to není žádná legrace, když víte, že někde, neznámo kde, leží v neodpovědných rukou přes půl centu Perunitu 20. Mohlo se stát ještě ně

co mnohem horšího, než byl ten noční ohňostroj s kasou v Novém Veselí.

18

8. případ

PYTEL PLNÝ PENĚZ

Zlodějská cháska měla spadeno na pošty už dávno v době, kdy po kostrbatých cestách jezdily dostavníky. Bandité v Apeninách, na Dalekém západě, v Bretani i v Čechách odstřelovali muže s poštovskou troubou na cestách, jiní přepadali nebo za noci vylupovali pošty. Na tomhle podstatě nezměnila nic ani moderní doba, kdy bachraté dostavníky Vystřídaly skříňové poštovní vozy.

Krátce a dobře, na poštách se krade stále, a někdy takový lup stojí za to. Ovšem ne vždy pracují pobertové se zbraněmi v rukou. Mnohem více je docela obyčejných zlodějen, jednou větších, jindy menších, mezi které patří i vykrádání dopisů a všelijaké podfuky. Ono je to totiž tak, že do početné armády poctivých pošťáků se při nedostatku pracovních sil přece jen vloudí poměrně dost zlodějů a zlodějíčků. A na poště víc než kde jinde může dojít k uplatnění přísloví, že příležitost dělá zloděje. To zvláště tehdy, když z lajdáctví nebo shodou náhod nejsou dodrženy předpisy. Pak se objeví i případ, o němž hovoří nadporučík Jan Adam. Je specialistou na kriminální záležitosti, které souvisejí s poštou: Tak, jak to tehdy před rokem bylo. Ve středu 12. března ve čtyři ráno mi volali do bytu. Podivný případ, hned přijeď! Na poštu do Jindřišské. Byl jsem tam za půl hodiny. V největší pražské poštovní budově to vypadalo, jako když fouknete do vosího hnízda. Rozruch, nervozita, i trochu zmatku, otazníky v očích. Tak co je?

Ztratil se peněžní pytel s 378 300 korunami. Zásilka měla být odeslána z téhle pošty drahou do Černošic. Na poště naložili pytel do auta, pak prý ho ještě viděli na nádraží, a tím to zhaslo. Peníze jsou pryč, a nikdo neví, jak se to mohlo stát …

Jsou tady už také referenti bezpečnosti poštovního provozu, připravili mi všechny doklady. Doví

dám se, že pohřešovaná zásilka měla být převezena z pošty Praha 1 v Jindřišské ulici na poštu Praha 022 na hlavním nádraží, a odtamtud odeslána do těch Černošic. A mezi tmi dvěma poštami zmizela.

Jako by se vypařila.

Jak to vypadalo, šlo tu o dvě možnosti: Buď jde o závlek, to se někdy stává, že se taková zásilka chybnou manipulací dostane do jiného kursu a naleznou ji pak až bůhví kde anebo jde o krádež. cosi mi nepříjemně našeptávalo, že budeme mít co dělat s tou druhou variantou a už to tak vypadalo.

Všechno horečné pátrání celého aparátu spojů nikam nevedlo. Poštovní pytel s 378 300 korunami se nenašel.

Tedy krádež. V tom případě bylo nutné zjistit všechny lidi, kteří přišli se zásilkou do styku, a také se podrobně podívat na trasu, kudy vůz projížděl. Trasa byla jednoduchá, jako vždy vedla z Jindřišské ulice na nádraží Prahastřed, a pak už na poštu hlavní nádraží, kde končila. A teď ještě otázka nenastala tentokrát nějaká změna? Ano, nastala, ale nikoli v trase: Jel však jiný vůz než obvykle.

Rekapitulace celého případu vypadala asi takhle:

Ve 22.45 hod. Věra Šíchová převzala na poště v Jindřišské ulici od kartistky peněžní i listovní zá

silky pro poštu Prahastřed a poštu hlavní nádraží. Mezi nimi byl i pytel s penězi. Příjem potvrdila podpisem.

Jenže pak se ukázalo, že jak řidič, tak závozník; s nimiž měla jet, do služby nepřišli. Sháněla se tedy náhrada a našla se ve voze řidiče Karla Jíry, který měl stejnou cestu, tedy přes Prahustřed na hlavní nádraží s jinými zásilkami. Šíchová naložila do vozu své zásilky, poštovní Robur uzamkli a všichni tři usedli dopředu. Tedy Šíchová, Jíra a jeho závozník Marek, sedmnáctiletý mládenec, který vůbec nebyl zaměstnancem pošty, ale jezdil s Jírou z ochoty.

Všichni dojeli na poštu Prahastřed a vyložili zásilky. Když uzavírali znovu dveře, Šíchová si dobře povšimla, že pytel s penězi, označený malou červenou vlaječkou, je dosud na svém místě.

Na hlavním nádraží byli asi ve 23.15 hodin. Tady Šíchová odevzdala své zásilky a převzala od kartisty závěry pro Prahu 1. Přitom jí pomáhal závozník Marek a řidič si zatím nakládal zásilky, s nimiž pak jel na Smíchov. V té době dorazil na hlavní nádraží také řidič Janoušek, s nímž měla původně jet, ale opozdil se pro poruchu na voze. Šíchová mu řekla, že jí už pomohl Jíra, ať se tedy vrátí a pak s ním bude dál jezdit.

Uzamkli vůz a vrátili se na poštu v Jindřišské ulici. Šíchová vyložila s pomocí Jíry, který pak se svým závozníkem jel dál na Smíchov. Na poště předávala zásilky kartistce a najednou vidí, že jí pře

19

bývají doklady na jeden závěr. Na ten pytel s penězi. To znamená, že měla doprovodné papíry, ale neměla pytel a nevěděla vůbec, kde je. Nejdřív se všichni domnívali, že zásilka zůstala v autě, a tak volali na Smíchov, ale tam jim řekli, že už vyložili a vůz odjel zpátky, ale žádná zásilka nezbyla. Bylo jasné, že je zle, a vznikl poplach.

A teď jsme tady byli a pošťáci čekali, že jim ztracený pytel vypátráme. To se také muselo stát, skoro čtyřikrát sto tisíc není žádný pakatel. Všichni zaměstnanci; kteří měli co dělat s těmi zásilkami; zů

stali na poště. Když neukradl pytel někdo z padesáti lidí na dvoře hlavního nádraží, kde se vykládalo, mohl být pachatel nejspíš mezi těmi, kteří tu teď s námi zůstali. Byli to řidič Jíra, závozník Marek, samotná Věra Šíchová, dále kartista na hlavním nádraží a konečně řidič Janoušek a jeho závozník Fencl.

Nové výslechy nic nepřinesly, tak jsme se znovu vrhli na časový grafikon jízdy vozu, kterým se ztracený pytel dopravoval. Tak ještě jednou: Jindřišská naložení zásilek, pošta Prahastřed vyložení zásilek pro tuto poštu, Praha hlavní nádraží vyložení všech zbývajících zásilek z vozu a naložení zásilek nových, znovu Jindřišská ulice vyložení zásilek Věry Šíchové, Smíchov a konečně Gorké

ho náměstí. Tam trasa Jírova vozu končila.

Pohrávali jsme si s časy, a tu se nám zdálo, že cesta vozu ze Smíchova na Gorkého náměstí trvala dlouho. Moc dlouho, i kdyby se řidič se závozníkem stavili někde na párek.

O tenhle čas jsme se začali zajímat. Vyslýchali jsme zvlášť řidiče i závozníka. Oba shodně tvrdili, že na voze byla nějaká menší porucha, a proto cestou ze Smíchova odbočil ke Stromovce, kde Jíra měl stát vlastní dodávkový vůz, s nimž chtěl jezdit jako taxikář. Tam měl nářadí a tím poruchu opravil. Jeli trochu oklikou přes Hanspaulku.

Jaksi se nám to nezdálo. Tak daleko zajíždět pro opravu malé poruchy, na to si mohli vypůjčit ná

stroje kdekoliv blíž, třeba od kolegů na poště.

Vyptávali jsme se na podrobnosti. A teď se začaly výpovědi řidiče a závozníka lišit. Až nakonec vznikly takové rozpory, že už nevěděli kudy kam. No, co bych dál vykládal, nejdřív závozník a pak i řidič se přiznali. Bylo to takhle:

Šíchová prostě na pytel zapomněla a neuvědomila si to ani na hlavním nádraží. Dalším opomenutím nedostal službu konající úředník telefonické avízo o zásilce. Kdyby byl toto avízo „kartista“ na hlavním nádraží obdržel, dodání pytle by energicky urgoval. Ale o ničem nevěděl, Šíchová na pytel zapomněla a objevili ho až ti dva na Smíchově. Páni! Najednou pytel plný peněz.

Být to skuteční pošťáci, tak zásilku vrátili, a hotovo. Ale opravdoví lidé od pošty to nebyli a lákadlo příliš velké. Váhali, váhali, ale pak podlehli svůdné náhodě. Pytel odvezli ke Stromovce, kde ho uschovali do schránky na nářadí v Jírově voze. Provedli na autě skutečně malou opravu to mělo být alibi a pak uháněli na Gorkého náměstí. Cestou se dohodli na všech detailech, co budou vyprávět, a počítali s tím, že je nikdo v noci s pytlem neviděl, tak se mezi podezřelými ztratí. A jestli peníze dů

myslně ukryjí, kdo jim pak co dokáže.

Přepočítali se. Šestadvacetiletý Jíra dostal 3 a sedmnáctiletý Marek 1 rok, ale prokurátor se odvolal a oba ještě vyfasovali rok navíc.

20

9. případ

OSAMĚLÝ PODVAZKÁŘ

Básníci tvrdí, alespoň někteří, že hlubiny duše lidské jsou nevyzpytatelné. Řekl bych, že mají pravdu, už z toho jednoduchého důvodu, že dosud nikdo s absolutní platností nevyzpytoval, co duše nebo psýcha vlastně je. Rozhodně existují duše, které v sobě tají tak podivné libůstky, že majitelé ostatních, méně postižených duší, nad tím vrtí nedůvěřivě hlavou. Pokud ovšem dojde k tomu, že žárlivě skrytá libůstka vypluje na povrch.

Leckdy se stane, že takové vyplouvání vzbudí živou pozornost široké veřejnosti a někdy uvede i v horečnou činnost bezpečnostní aparát. To tehdy, když přísně utajená libůstka je onoho druhu, jenž náleží do skupiny asociálních činů. V praxi jde obvykle o úchylky sexuálního rázu.

Nemusí to být vždy londýnský „Jack Rozparovač“, nebo „Bratislavský fantóm“, bohatě stačil k rozruchu a šíření hrůzy i pražský „Ferda Žiletkář“, či karlovarský „kabátník“, také rozparovač na

štěstí jen dámských kabátů. Takových nadělení nemáme u nás mnoho, ale přece jen nejde o zjev ojedinělý. V každém kraji, v každém větším městě nalezneme vzpomínky či pamětníky příhod, které kdysi nebo docela nedávno vzrušovaly tisíce lidí, zvlášť ženy, á daly řádně zabrat kriminalistům.

Totéž platí pro Kladno. Alespoň o tom svědčí případ nadporučíka Karla Kocourka, jemuž sudičky určily, že čtvrt století práce v kriminální službě oslaví současně s jubileem 25 let Bezpečnosti.

Případ, s nímž vás nyní seznámí, je zvláštní zejména tím, že jeho motiv je pro běžného člověka nepochopitelný. Příběh sám má v sobě tragické i komické prvky. Je to legrace, když si představíte pachatele, jeho touhu a riziko na jedné straně ale byla to tragédie pro ty, které jeho podivná mánie postihla. A kdo ví, kam až mohla nakonec rozrůst, kam se mohla vrtnout. U lidí se silnou sexuální úchylkou si nikdy nikdo nemůže být zcela jist, kde jsou její hranice, tvrdí nadporučík Kocourek.

Avšak poslyšme už jeho vyprávění o lovci, specializovaném na trofeje mezi nimrody přece jen neobvyklé.

Konec února v třiašedesátém roce přinesl teplé a slunné počasí, i večery byly poměrně příjemné, před vrátky domů tu a tam postávaly párky milenců. Ale devatenáctiletá studentka Jana Bohatová se za takového večera vracela domů bez doprovodu. Po pravdě řečeno, bylo už hodně pozdě, vlastně před půlnocí a v hlavě mladé dívky ještě doznívaly melodie charlestonu ze studentského večírku v Kladně. Snad byly také trochu podbarveny tím, co na večírku vypila, nepořádala ho přece žádná odbočka abstinentního svazu.

Několik minut před půlnocí se ocitla před domkem rodičů v Kročehlavech, tedy vlastně na předměstí Kladna: Zalovila v kabelce pro klíč, ale v tom okamžiku vykřikla hrůzou. Zezadu ji sevřely chladné ruce, které vzápětí ucítila na stehně. Než se vzpamatovala a než si vůbec uvědomila, oč jde, urvala jí ruka násilníka podvazek. Děvče jen zahlédlo, jak stín muže s podivnou kořistí v ruce mizí ve tmě.

Začala křičet, přiběhl otec, nastal zmatek, vyprávění dcery připadalo rodičům fantastické, nesmyslné, dívka ještě pod vlivem hrůzného zážitku a také alkoholu mluvila zmateně nakonec nabručený tatík nad vším mávl rukou, kdo ví, co vlastně bylo, a šlo se spát.

Rodiče ani studentka nic nehlásili, o půlnoční scéně jsme se dozvěděli až oklikou. Případ by nepochybně zapadl, kdyby druhý březnový týden s plným dechem jara nepřinesl hned najednou dvě reprí

zy půlnočního dobrodružství mladé studentky.

Tehdy k osmé večer se vracela domů do Kročehlav osmnáctiletá servírka Magda Havlíčková: Zastavila u branky, otevřela kabelku a teď se to stalo. Neznámý muž, kde se vzal, tu sevzal, srazil dívku k zemi a nachýlil se nad ní s nožem v ruce. Nic ti neudělám neboj se ale ani muk! Děvče stejně oněmělo hrůzou. Nůž se zableskl, mihl se dolů a šmik! Chlap jí uřízl podvazek a uháněl s trofejí pryč.

Teprve teď přepadená začala vřískat. Přiběhli rodiče, nastal poplach, volali nás, neznámý násilník s nožem přepadl dceru. Sotva pohotovostní skupina vyjela, už tu byl další telefonát: Navlas podobný případ: také v Kročehlavech. Obětí se stala třiadvacetiletá dělnice, která však začala křičet a urputně se bránila. Pachatel ji potrhal prádlo; ale jinak neuspěl křik děvčete přivolal otce a násilník uprchl bez podvazku.

21

Teď už se nedalo pochybovat o tom, že v Kladně řádí podivné, zřejmě nebezpečné individuum. Na

ši mládenci pročesávali předměstí, moc naděje na úspěch však neměli, popis byl velmi neurčitý, snad asi třicetiletý muž a šmytec. Takových mužů v Kladně je!

Samozřejmě nerezignovali jsme, dirigovali jsme i v příštích dnech do Kročehlav zesílené hlídky a navíc probíhalo skryté pátrání, o němž veřejnost neměla ani potuchy. Štěstí se k nám ale obrátilo zá

dy. Zato „podvazkář“, jak jsme mu říkali, se znovu objevil, tentokrát na opačném konci města.

Před pátou ráno přepadl mladičkou uklízečku z oceláren. V postranní uličce srazil dívku k zemi, zakryl jí dlaní ústa a jako nepříčetný z ní rval prádlo. Přece jen ukořistil obvyklou trofej a dal se na zběsilý útěk.

Čtvrtý případ rozvířil hladinu kladenského života jaksepatří, vypadalo to zle, ale nám přinesl nadějné vodítko k pátrání. Přepadená dívka byla první, která byla s to podat pachatelův popis. Hlas by asi nepoznala, vychrlil na ní pár vulgárních slov, ale popis jsme měli celkem slušný. Asi 30 let, štíhlý, obličej nevýrazný, tak 175 cm, brunet, kučeravé vlasy, v životě ho neviděla.

Znovu jsme‘ probírali naše evidence, už jsme zkontrolovali na padesát firem, zajímali jsme se také o lidi, kteří se do Kladna přistěhovali v poslední době.

Podvazkář byl stále troufalejší. Za týden přepadl sedmnáctiletou kadeřnici přímo u divadla. Potrhal na ní šaty i prádlo, ale dívka se bránila ze všech sil. Sice přišla o krásné modré podvazky, ale násilník nevyvázl jen tak: Právě nejmladší z jeho obětí ho poznamenala děvče mu v zoufalství prokouslo tvář.

Tohle vypadalo nadějně. Dali jsme se do urputného hledaní třicetiletého štíhlého bruneta se zraně

nou tváří, ale chlap měl zřejmě z pekla štěstí. Už 10. dubna přepadl mladou železničářku na silnici do Švermova. Když se večer vracela od, příbuzných, vrhl se na ni přesto, že s ní šla její osmiletá dcera.

Další obětí se stala dvacetiletá prodavačka: Omráčil ji cihlou poblíž autobusového nádraží jen proto, aby jí mohl z těla stáhnout podvazkový pás. V době, kdy atmosféra vyvolaná podvazkářem, už bublala na bodu varu a ženy se bály samy do ulic, objevil se konečně svědek, kterého jsme uvítali jako hlavní trefu ve Sportce.

Třiadvacetiletá zdravotní sestra Hanka měla také svou zkušenost s podvazkářem, ale případ nehlásila, nechtěla mít v rodině nepříjemnosti a s násilníkem si to vyřídila po svém. Pak si však uvědomila, že jde o bezpečnost jiných žen, tak je tady.

Když se tehdy v jedenáct večer zastavila u domovních dveří a sahala do kabelky pro klíč, vynořil se podvazkář a skočil po ní. Uchopil ji ze zadu za ňadro, a druhou rukou jel po stehně. Avšak stalo se něco, co chlap nečekal. Dívka místo hrůzy nebo ohromení ho sjela cynickou poznámkou. Řekla mu něco, co musí deprimovat každého muže. Chlápek se zarazil a Hanka dokončila triumf. Sama. si utrhla podvazek. Tumáš, píďalko, jdi se vyspat s podvazkem, když ženská o tebe nezavadí. Podvazkář schlíple sáhl po podvazku a odklusal jako spráskaný pes.

Ošetřovatelka se smála, když na případ vzpomínala, no jak by ne, také byste nezadrželi úsměv, kdybyste ji byli slyšeli. Důležité bylo, že Hanka už chlápka předtím viděla. Po několika dnech si vzpomněla, kdy a kde to bylo na tancovačce v Lidovém domě. Skládal prý tam tehdy láhvové pivo, jedna basa se mu vysmekla a rozbila.

Najít toho človíčka už byla celkem hračka. A tak jsme se konečně vypravili skoro najisto za kladenským postrachem, za obávaným a málem legendárním podvazkářem. Byl to sedmadvacetiletý závozník František Kudrna, člověk jinak bez nejmenšího škraloupu, svým způsobem však podivín: Samotář bez kamaráda, bez přítelkyně.

Já vím, proč jdete, uvítal nás. Nemohu za to. Musel jsem. Při prohlídce Kudrnova bytu jsme zjistili, že osamělý podvazkář měl přece jen něco, co mu nahrazovalo kamarády a přítelkyně, měl přece jen svou velkou lásku: Byla to velká dřevěná bonboniéra plná dámských podvazků.Měl na svědomí ne osm, ale jak přiznal celkem čtrnáct případů, některé dívky a provdané ženy noční dobrodružství z těch či. oněch důvodů neohlásily. Byla to chyba, která jen prodloužila pátrání. Kudrna do protokolu uvedl, jak jedině servání podvazku z mladé ženy mu přinášelo sexuální vzrušení.To si pak znovu vyvolával, když se probíral svou unikátní sbírkou diskrétních elastických výrobků. Nikdy nezapomenu na jeho žalný a zoufalý pohled, jakým provázel bonboniéru naplněnou podvazky, když jsme ji naposled a natrvalo odnesli z jeho dohledu.

22

Měli jsme za sebou nejen zvláštní případ, ale i ojedinělý pohled do temné hloubí jedné lidské duše.

Neměli jsme z toho radost. Tragičnost i komičnost případu odešla. Zůstal jen smutek.

23

10. případ

SMRT BLUDIČKY

Už je taková vžitá představa, že v křivolakých uličkách starých čtvrtí světových metropolí sídlí neřest. No, já nevím. Myslím, že sídlí přibližně stejnoměrně všude, ale tam, v té spleti uliček, je víc vidět, a to proto, že sama se staví na odiv.

Řekl bych, že nejinak je tomu v Praze. V tomhle ohledu měla Praha už od nepaměti dvě taková centra. Jedno méně populární a skutečně také dovolte mi ten výraz provozem menší byla a je Malá Strana. Další, to hlavní, smutně proslulé, zabírá podstatnou část Starého Města.

Ale ani na Starém Městě to nebylo všude stejné. Prodavačky pochybné vlásky, pasáci, kuplířky, zloději a podobné existence na periférii společnosti se shromažďovali ve dvou okrscích.

Jeden z nich tvořilo bludiště za Perštýnem, a druhé, daleko proslulejší, změť uliček za Prašnou brá

nou. Odtud právě povstalo rčení o slečnách od Prašné brány. Prašná brána, Celetná, Staroměstský rynk a Dlouhá, to byly hranice světa, jehož noční život lákal nejen vyvrhele, ale i romantiky a jehož historky příjemně dráždily fantazii lidí z druhého břehu.

Ještě ledacos z té dřívější tváře tu zbylo, ale, to se ví, každá doba má svoje, mnohé už ustoupilo do historie. Jako ty slavné zapadáky U staré paní či U Vocílků, špeluňky plné neřestí a hříchu; nijak si nezadaly s podobnými brlohy v hamburské Sankt Pauli, s neapolské Mergellině, v londýnském Soho, či v marseillské přístavní čtvrti, dnes už definitivně smetené s povrchu. To, co se dělo v těchto a podobných podnicích, není nic, co by se hodilo do hodiny společenského chování v klášterní škole.

Příznačným zjevem v tomto světě kolem Ungeltu byly i slečny, které šlapaly dlažbu. To nebylo jako dneska, kdy na vás taková pochybná krasavice jen tak významně zamrká. Tehdy tady těch bludi

ček táhly celé zástupy, vždy tři čtyři měly svůj flek na nějakých dvaceti metrech ulice. Na nárožích svítily cigarety jejich ochránců, kteří dávali bedlivý pozor, zda slečně někdo neleze do rajónu a hlavně počítali kunšafty, aby je pak při ranním účtování nevzala holubčíka na hůl. V takovém případě bral pak pasák hůl na holubičku.

Tak to je tedy ten svět, do kterého mne uvádí historka, kterou vypráví kriminální inspektor Jaroslav Samek. Ručičky času se otáčejí o třiadvacet let zpátky:

Ve dvě ráno mne probudil telefon. Volal kolega ze stálé služby. Hoď na sebe kalhoty, kamaráde, vůz už ti tam jede, je to pokus vraždy, ale oběť‘ asi nevydrží, už ji vezou na kliniku k Jiráskovi. Jde o Marcelu Bočkovou, asi ji znáš.

Ovšem, Marcelu jsem znal. Jedna z těch povětrných dívek, pilná každodenní prodavačka lásky, kolegové z mravnostního s ní měli nejednou co činit.

Za pár minut jsem byl na místě. Tam, kde se to stalo, kde Marcela bydlela a kde také provozovala živnost, Týnská 12. Několikaposchoďový, starý, oprýskaný, páchnoucí barák s rozvrzanými schody, dole vinárna s pověstí tak špatnou, že horší už být nemohla. Pavlačový dům obývaly ze dvou třetin lehké dívky, sem si vodily své náhodné hosty z vináren a z ulice, barák se pochopitelně na noc vůbec nezamykal, provoz byl ohromný.

Jak jsem přišel, koukám, dámy jsou už v plné pohotovosti, vrhly se na mne jako vosy a jedna přes druhou vykládala, co se vlastně stalo. Teď jim byla policie dobrá, musíte toho pacholka dostat na šibenici, něco takového udělat! Kdyby zabil nějakou poctivou ženu, tak šly raději od toho, aby neměly žádné popotahovačky, ale teď šlo o ně: O jejich zájem. O jejích bezpečnost: O provoz jejich živnosti.

Moc mi toho ale neřekly, cenu mělo jedině svědectví Lidušky tedy, abych se správně vyjádřil dří

vější Lidušky, tak jí říkávali, když ještě za něco stála a nemusela čekat na kunšafty jen ve stínu. Nyní byla známa jako Dlouhá Lída. Kostnatá, vyžilá ženská, zlá, hádavá, nepříjemná až běda.

Dlouhá Lída měla rajón vedle Marcely mezi Masnou a Rybnou ulicí, byla to dost dobrá štace, tam se dali nachytat chlapi, co šli z hospod na tramvaj. Marcela si už ten den odbyla několik hostů z barů, toho posledního zřejmě splašila na ulici, ale tam ho Dlouhá Lída neviděla. A přece ho spatřila. Ale to bylo až v domě.

Marcela a Lída měly totiž své kutlochy na stejné pavlači hned vedle sebe. Právě jsem byla v práci, vyprávěla Dlouhá Lída, ale přece jen jsem zahlédla oknem, jak se kolem mihla Marcela se svým frajerem. Sichr to byli oni, vždyť jsem je slyšela z vedlejší místnosti, z Marcelina bytu. Co bylo dál ne

24

vím; musela jsem se věnovat zákazníkovi, však jsem mu říkala, aby se činil, že mám ještě něco v pácu. Vtom ale slyším nějaké dunivé rány, výkřik, no jistě to byla Marcela. Vyskočila jsem a jak jsem byla nahá; tak jsem běžela na pavlač a k Marcele a koukám‘ jalo tumpachová, holka tam ležela potlučená v krvi, jinak nikde nikdo, ale po schodech dolů někdo utíkal, to bylo slyšet. Tak jsem spustila randál pak nastal zmatek, víc nevím.

Víc nikdo nevěděl. A po vrahovi v bytě prostitutky zůstal jako jediný svědek černý kocour. Marcelin miláček, teď celý zpitomělý, kdyby byla měla psa, mohlo to dopadnout líp, ale zase pes. do takového prostředí, to dá rozum, se nehodí, to by se mohlo stát všelicos.

Tak jediný svědek k ničemu a žádná stopa. Leda snad ty noviny. V kamrlíku jsem totiž našel zmač

kané pohozené noviny, Mladou frontu z předchozího dne. Marcela ty noviny neodebírala; zřejmě je tu zanechal některý zákazník. Ale kdo? Byl to právě vrah? A když ano jak ho podle těch novin zjistit? Je pravda, že noviny měly nahoře přilepený štítek se zbytkem adresy. Jak někdo štítek strhl, tak tam zbyla jen část aha Holešovice: Tedy PrahaHolešovice.

I kdybych připustil, že noviny tam nechal právě vrah, ták co mi o něm ta adresa říká? Má cenu jít po té stopě? Ale šlo se po ní, protože nebylo čeho se chytit. Holky jen fantazírovaly, pachatele žádná neviděla: Cestou do administrace Mladé fronty jsem se stavil na klinice, ale také to bylo nanicovaté.

Marcela měla na hlavě jedenáct tržných ran, všechny zasazené nějakým tupým, přibližně čtyřhranným předmětem. A všechny rány šly zezadu. To nám trochu pomohlo v rekonstrukci, ale jinak nic.

Marcela° byla v bezvědomí. Nemluvila. A už asi v životě nepromluví, říkal lékař.

Tak jsem vlastně začal prakticky až v administraci Mladé fronty. Říkali, že může jít buď o noviny, které zasílají přímo na předplatitele, anebo o hromadné zásilky pro trafiky a prodejní stánky.

V takovém případě se totiž nalepila adresa na vrchní číslo novin, to, které si pak koupil první zákazník. Vzal jsem si všechny adresy do Holešovic a řekl jsem si, že bychom se měli nejdříve podívat po těch trafikách. Na novinách totiž nebylo poštovní razítko a tehdy, kdy ještě neexistovala PNS, doru

čovala jednotlivé výtisky pošta, ale hromadné zásilky po .trafikách rozvážely administrace svými vozy. Zkoušeli jsme to tedy po trafikách a dotazovali .jsme se po prvních zákaznících. Ono to nebylo ve skutečnosti tak fantastické, jak to vypadá, protože jednotlivé prodejny novin mají své zákazníky a prodavači mnohé z nich znají; zvláště ty, kdo přicházejí pravidelně hned časně ráno. A tady muselo jít jestli jsme šli po správné stopě o prvního zákazníka.

To se ví, dalo to fušku, ale nakonec jsme měli seznam asi 70 lidí, kteří si jako první chodívali v Holešovicích ráno pro noviny. Nejdříve jsme z nich vybrali známé firmy, ale ti všichni měli dokonalé alibi. Pak jsme odškrtávali další a další, až nám nakonec zůstalo deset jmen. Deset jmen, z nichž jedno mohlo být, ale nemuselo být, jménem vraha. Alibi těch deseti bylo problematické a proto jsme na ně soustředili pozornost.

Mezi desítkou byl i mladý student pražské techniky Roman Hlaváč, který si v té době přivydělával na ranních směnách v jedné holešovické fabrice. Měl zcela bezvadnou pověst, dobré vystupování, nedalo se předpokládat, že takový příjemný, hezký mládenec by si platil lásku u nějaké prostitutky třetí kategorie. To všechno byl fakt, ale vždyť my nevěděli nic o motivu. Co když šlo o pomstu, o čin ze skryté úchylky ne, zcela jsem ho nemohl vyškrtnout, zvlášť‘ ne proto, že jeho alibi bylo nejen neurčité, ale přímo, abych tak řekl, podezřelé. To už člověk naší profese jaksi vycítí.

Tak jsem se vypravil za Hlaváčem ještě jednou. Do jeho bytu. Jak jsem řekl, že jdu z kriminálky, začal být nervózni. Znovu jsem se ho začal vyptávat, co tu noc dělal, a najednou jako mimoděk jsem vytáhl to číslo Mladé fronty. Noviny byly od krve, Hlaváč zahlédl štítek s adresou. Zbledl a najednou na mne upřel zoufalé oči. Nemá to cenu, řekl chraptivým hlasem, tu ženskou na Starém Městě jsem praštil já. To už mne v tom okamžiku nepřekvapilo. Ale motiv ten motiv!

Dvacetiletý vysokoškolák Roman Hlaváč měl vážnou známosť se sportovně založenou dívkou z dobré rodiny, také studentkou, měli se rádi. Kreslili si šťastnou budoucnost, jeden druhému chtěl vždy udělat radost.

Někdy v polovině ledna měla studentka Jiřina narozeniny Roman přemítal; co by jí koupil, až poznal, že se jí zalíbila kabelka, kterou spatřila za výlohou na Národní třídě. Tak tedy kabelku. Ano.

Smůla byla však v tom, že Roman neměl dost peněz.

25

Když se s dívkou rozešel, přemítal, jak by to udělal, aby získal peníze., Vypůjčit si to už nebylo kde, co měl v kapse, stačilo sotva z poloviny. Zastavil se večer v Celetné ulici u kamaráda, jestli by mu nepůjčil, ale také to bylo marné.

Jak tak potom bloumal „ulicemi; zastavila ho pojednou bludička, v kožichu, nafintěná, ta musí mít prachy, napadlo ho a šel s ní. Nejhorší bylo překonat ten hnus; vyprávěl, s takovou ženskou jsem v životě nebyl, štítily se mi. No, ale šel. Vyhodila po cestě taxu za řeč za vraty dvacet korun, oble

čená v bytě padesát a jen tak za stovku. Měl jen sedmdesát, ale nakonec se domluvili, dal jí peníze, poletuška se do něho zavěsila a vedla si ho do Týnské uličky.

A tam, v tom zapáchajícím bytě, v tom odporném kamrlíku; se to stalo. Když už ležela, spatřil pojednou kladivo. Zvedl ho a začal bít: Pak se rychle vrhl na kabelku, vyrval z ní několik stokorun, mimoděk otřel zakrvácené kladivo o noviny, které měl v kapse, vražednou zbraň vzal s sebou a utíkal pryč. Tak to bylo. Takový motiv.

26

11. případ

ZAPOMENUTÝ PŘÍPAD

Města jsou tak trochu jako lidé. Některá veselá, bujná, i v noci kypí rušným životem; neznají klidu a odpočinku. A jiná zase působí na první pohled tichým, uklidňujícím dojmem, jé hned zřejmé, že lidé tu jdou spát až k půlnoci jedině tehdy; když je bolí zuby. Prostě slušné město, v němž se obyvatelé starají o parčíky, muzeum, počasí. a tak trochu jeden o druhého. Pokojnou hladinu zvíří bouře ‚tak jednou za generaci. A to už musí být pořádný skandál nebo .nezvyklý zločin.

Český Brod, město na státní silnici z Prahy do Kolína, patří určitě mezi ta klidná, nenápadná. Život tu plyne pomalu a rozvážně jako nedaleké vody Labe. Zdánlivě nic ho neruší v denním rytmu ani v hlubokém tichu noci.

A přece. Hodiny na věži ukazovaly v ono páteční ráno chladného října 1952 teprve tři, když se na náměstí ozvala série výstřelů. Tohle tu nikdo neslyšel od konce války. Okna se otvírají, rozespalí lidé se opatrně rozhlížejí po okolí. Na chodníku leží muž v uniformě SNB. Vedle něho samopal. Náhodní diváci by přísahali, že viděli zahýbat za roh tmavé auto.

Deset minut před půl čtvrtou už jsme měli zprávu; co se v Českém Brodě stalo vypráví kapitán Bohumil Novák. V takovém případě záleží často na zlomcích minut. A naši specialisté vyjeli z Prahy okamžitě. Nalezli městečko dokonale probuzené a ve varu vzrušení. Lidé z místní Bezpečnosti byli už v plné práci, silnice obsadily hlídky, kontroly na nádražích zjišťovaly neznámé osoby, ale zatím to nikam nevedlo:

Nebylo pochyb, že tomu našemu chlapci by nemohl pomoci ani zázračný doktor. Jediná střela pronikla do: levé strany hrudníku a uvízla uvnitř. I kdyby vtom okamžiku ležel přímo na operačním stole, nestačili bychom ho zachránit, vykrvácel by nám „pod rukama“, tvrdil lékař.

Na zemi jsme napočítali pětadvacet nábojnic ze samopalu: O kus dál drobné kostičky skla. Toho speciálního, netříštivého, jakého se používá u oken automobilů. Na sloupku dopravní značky, na kmeni stromu i na soše na náměstíjsme nalezli .zástřely, tedy stopy po kulkách ze samopalu. To dokazovalo, že vrchní strážmistr Peterka střílel tím směrem, kam podle svědků ujíždělo tmavé auto.

Pitva potvrdila, že Peterka skutečně zemřel po vnitřním krvácení; zpod lopatky mu vyjmuli střelu ráže 6,35 mm. Téměř současně jsme dostali další zprávu: na silnici z Čáslavi do Chrudimi u Podho

řan stojí opuštěné černé auto tatraplán. Podle poznávací značky patřil jednomu podniku z Hradce Králové. V nádrži nebyla už ani kapka benzínu, zato ve voze se našlo dost zajímavých věcí. Ležely tu písemnosti z toho hradeckého podniku, na zadním sedadle pět radiopřijímačů, láhve s likérem a v čalounění několik zásahů.

Nebylo pochyb o tom, že vrah přijel v tatraplánu. Ale kdo to byl? A co se vlastně odehrálo mezi ním a mrtvým policistou z Českého Brodu?

Než jsme si stačili ujasnit odpovědi, přišlo další hlášení, že tu nos nikdo vyloupil tři prodejny v Kutné Hoře. Při poslední byl lupič vyrušen vedoucím, který bydlel v prvním patře nad krámem.

Zahlédl pachatele, prý asi dvacetiletého muže, vskočil do tmavého tatraplánu a odjel. Moc nás zají

mal bližší popis toho člověka. Vedoucí byl naštěstí dobrý pozorovatel. Tak tedy mladý, vyšší, štíhlý, tmavovlasý, v tmavém hubertusu.

Výsledek podrobné prohlídky tatraplánu nenechal nikoho na pochybách. Sedm průstřelů, vesměs vzadu, kde bylo zasaženo i okénko, muselo být způsobeno střelbou z toho samopalu, který patřil mrtvému příslušníku SNB. Střepiny z vozu byly stejné, jako ty na dlažbě českobrodského náměstí. Pod sedadlem auta se válela stará malorážka německé výroby a o kus dál nábojnice ráže 6,35 milimetru.

Tedy. z pistole. A zatím už v Praze měli hlášení, že se tam tohle auto ztratilo během noci. Někdo s ním odjel od hotelu na Vinohradech, kde řidič tatraplán zaparkoval. Ještě o půl jedné v noci se díval z okna vůz stál dole. Ráno v šest byl pryč nejen s aktovkou, ale i s pistolí ráže 6,35 značky DUO, kterou ve voze jedem ze zaměstnanců hradeckého podniku lehkomyslně zapomněl.

V noci v Praze pršelo. Déšť ustal ve dvě hodiny. Vozovka tam, kde parkoval tatraplán, zůstala suchá. To znamenalo, že auto muselo být odcizeno mezi druhou á šestou ráno. Vlastně těsně po druhé, protože už před třetí z něho neznámý zastřelil v Českém Brodě našeho chlapce. Pak odjel do Kutné Hory, kde za jedinou čtvrthodinu, od půl čtvrté do tří čtvrtí vyloupil dva obchody a při třetím pokusu

27

byl vyrušen. Zatímco vyšetřovací skupina vyjížděla z Prahy, vrah zřejmě klidně raboval. A pak odjel k Podhořanům, došel mu benzín a vůz se stal zbytečnou přítěží. Ale kdo byl vrah?

Pachatelem případně spolupachatelem musel být mladík starý asi dvacet let, vyšší štíhlé postavy, tmavovlasý. Člověk, který se dokonale vyzná v řízení motorových vozidel a asi má praxi z krádeží aut. Je zřejmě specialistou na vylupování výkladních skříní, má u sebe střelnou zbraň a je to patrně už zkušený zločinec, neštítící se ničeho.

Od soboty se hromadila hlášení, až v neděli došla informace, která nás obzvlášť zaujala: před 14

dny byl propuštěn z věznice osmnáctiletý Karel Řeřábek, štíhlý, tmavovlasý, asi 180 cm vysoký. Měl černý hubertus, A tenhle Řeřábek si odpykával trest za krádeže osobních vozů. Jenže domů se nevrá

til a jeho otec oznámil, že syn je nezvěstný.

Už předtím jsme našli otisky prstů v autě. Jedny souhlasily s otisky Karla Řeřábka. Vrah byl znám.

Ale neměli jsme ho. Okamžitě bylo vyhlášeno celostátní pátrání. Řeřábek neměl žádné vyhlídky.

Už v pondělí dva detektivové zahlédli v restaurací na pražském hlavním nádraží chlapíka, na něhož se hodil Řeřábkův popis. Bylo riskantní ho zatknout jen tak, sáhne jistě hned po pistoli. Přisedli k jeho stolu a jeden ho mezi řečí požádal o zápalky. A jak Řeřábek natahoval ruku, aby mu připálil, cvakla pouta. ‚V té restauraci snad ani nikdo nezpozoroval, co se děje. Opatrnost našich lidí nebyla zbytečná—vrah a zloděj měl v kapse odjištěnou, ostře nabitou pistoli DUO 6,35 mm.

Ze začátku zapíral. Pochopitelně. Pak vyklopil verzi, která se nám moc nezdála. Prý projížděl Českým Brodem, kde se chtěl zeptat příslušníka SNB na cestu. Ale esenbák, líčil Řeřábek, uviděl pistoli a namířil na mne samopal. Než jsem si uvědomil, co dělám, vystřelil jsem.

Když se tohle vyprávění rekonstruovalo, ukázalo se, že je vymyšlené. A tak Řeřábek kápl božskou.

Ve vězení se seznámil s dvěma kumpány a domluvili se, že jakmile se dostane ven, násilím je vysvobodí. Vypracovali si romantický plán. Ukradnou letadlo na svazarmovském letišti a uprchnou za hranice. Ten jeden z nich totiž tvrdil, že umí pilotovat. Proto Řeřábek někde ukradl na cestu malorážku.

A štěstí mu přálo v odcizeném voze našel nabitou pistoli. „To už je malý arzenál,“ pochvaloval si.

„takhle ho ještě doplnit“.

Do oka mu padla na náměstí v .Českém Brodě hlídka se samopalem. To je ono, řekl si. Samopalem je určitě z kriminálu dostanu! Zastavil, vyptával se na cestu a pak namířil pistoli: „Obrať se a odhoď zbraň!“ Protože byl sám zbabělec, čekal to i od druhého. Ale náš chlapec riskoval život. Těžce zraně

ný stačil ještě vypálit několik ran za prchajícím ničemou.

Řeřábek neměl žádné polehčující okolnosti a před trestem smrti ho zachránilo jen to, že mu bylo sotva osmnáct let. Mohl si gratulovat: Sám by sotva v sobě nalezl špetku milosrdenství. A život v Českém Brodě plyne od té noci zase svým klidným tempem dal. Prostě slušné město, v němá se lidé starají o parčíky, muzeum, počasí a tak trochu jeden o druhého. Málokdo si už připomene, jak tam před lety skončil život mladého strážmistra.

28

12 případ

PEKLO V DLHÉ

„Požár. Vyvalí se kouř, vyšlehnou plameny, přijedou požárníci, proudy vody zasyčí v ohni, vysunují se žebříky, muži v přilbách zmizí za clonou dýmu. často se podaří živel zvládnout v zárodku, ale někdy také ne … Pak zůstane spáleniště a desetitisícové, někdy i miliónové škody. A rok co rok pohltí plameny, i desítky lidských životů. Takový je vnější obraz, takové jsou důsledky požáru. Avšak co bylo předtím? Jak vznikl, co ho způsobilo?“ To hovoří a sám si hned odpovídá major Vlastimil Šedý z centrály bezpečnostní služby, specialista na požáry. „I to je práce pro kriminalisty, a není to práce snadná.“

Kdo způsobil požár? Nedbalost, lajdáctví, nešťastná náhoda, nebo zlý úmysl? Najdi pachatele podle stop na místě, jímž se přehnal běsnící živel. Však tady kriminalisté kromě obvyklých znalostí z denní praxe musejí uplatňovat i prvky z řady vědních oborů, jako je elektrotechnika, chemie, fyzika a další. Stopy na spáleništi neničí jen oheň, ale také lidé někdy se ty stopy snaží zamést záměrně. To tehdy, když hrozí nebezpečí, že bude odhalen úmyslný; nebo třeba i neúmyslný žhář.

„Případ z mé praxe“, vzpomíná major Šedý, „největší, nu, řekl bych spíše nejdrastičtější, ten z 27.

srpna 1962. To jsem se vrátil z dovolené na skok do Prahy, ale právě v pět odpoledne zvonil telefon.

„Děžurný“ z kriminální centrály. A to jsem rád, že jsem tě načapal. V sedm, to máš ještě dvě hodiny času, startuje zvláštní letadlo na Slovensko. Mimořádný případ. Hoří celá vesnice. S kolegou z Kriminalistického ústavu, vyšetřovatelem a s několika lidmi z hlavní inspekce požární ochrany jsme přiletěli o půl deváté do Sliače. A tady už čekaly rychlé vozy, které se hnaly do Dlhé nad Oravou, je to v okrese Dolný Kubín.

Už z dálky bylo vidět světelnou zář a cítit pach kouře. Oheň dohoříval, plameny spoře osvětlovaly to, co ještě dopoledne bylo velkou vesnicí o 192 číslech, proťatou silnicí.

Za pětadvacet let, co dělám u Bezpečnosti, jsem viděl nejednu otřásající tragédii, neštěstí, lidské hoře objasňoval jsem desítky případů, nejeden přímo hrůzný, ale co jsem spatřil, bylo jedním slovem strašné. Nemyslím ty desítky ohořelých a zřícených domů … ale ti lidé tady, bezmocní a zoufali, kteří tu tupě stáli nebo lomili rukama, lidé, kteří zachránili pouze to, co měli na sobě.

V těchto místech dlouho sídlila krutá bída a teď přišli o všechno naráz. Dřevěná vesnice, v níž bylo vedle pošty, školy a obchodu sotva půl tuctu zděných domků, hořela jako fagule. To byl tehdy takový krásný slunný žňový den, kdo mohl, šel na pole, v dědině zbyly babičky a pár starců. Takový idylický den. V poledne se zvedl vítr, hnal po silnici prach a smetí, brzy odpoledne vyšlehly plameny. Nejdří

ve ze stodoly Ondreje Ťapáka na okraji vesnice, ale za dvacet minut byla větší část obce v ohni.

Sloupy dýmu se valily k modré obloze, zděšení lidé běželi z polí. Když vznikl alarm, volala úřednice z pošty o pomoc, ale než skončila hovor, skočil červený kohout i na poštu; jen taktak, že zachránila život.

Co naplat, že se dostavilo čtyřiadvacet požárních sborů, to už rozdivočelý živel bitvu vyhrál. Padlo mu za oběť na osmdesát domů, ještě víc hospodářských stavení, všechny čtyři obchody, škola i ta pošta. Uhořelo 35 kusů hovězího, 132 vepřů, několik koní, spousta drobného zvířectva.

Musely to být otřesné scény. Jak nám svědci vyprávěli, lidé s ranci na zádech prchali ze stavení, ale ty rance na nich už hořely. Byly i případy, že požárníci museli násilím vyvést několik lidí z plamenů

když viděli, že je celý majetek zničen, propadli zoufalství. Dvě ženy se pomátly na rozumu. Bylo hodně zraněných, popálených, ty už odvezly sanitky. Nás teď zajímala otázka: Jak oheň vznikl, kde je kriminalistické ohnisko požáru.

Zatím bylo jisté pouze to, že požár se zrodil ve stodole osmdesátiletého Ťapáka, kdysi dávno starosty obce, Ťapák byl ten den doma sám, ženy odešly na pole. Také on se odpoledne sebral a rozběhl se k synovi na druhý konec vsi. Vypovídal, že si od něho potřeboval vypůjčit prkno na podložení elektrického motoru k mlátičce. Ale zdržel se, až najednou slyšel poplach. Dívá se a vidí hoří. Spěchal k svému domu. Jeho výpověď potvrdilo několik žen, viděly ho utíkat k požáru.

Jak oheň vznikl, to Ťapák nedovedl říci. Ve stodole prý od rána nebyl, přes den si pěnovku ani v bytě nezapálil kouří jen ráno a večer prostě nic neví.

29

Sledovali jsme i jiné stopy, zda tu nebyl někdo cizí, jak to bylo s. dětmi, a tak podobně, ale ani tady to nikam nevedlo. Nezávisle na tomto vyšetřování pátrala jiná skupina po zdroji požáru přímo ve stodole. Minulý den zde řezali slámu a narovnali, jí až ke stropu, nezpůsobila oheň rozžhavená žárovka?

Ťapákova snacha však tvrdila, že světlo zhasli

Znovu jsme se vraceli k Ťapákově výpovědi. Nějak se nám to nezdálo. Šel si k synovi pro prkno na podložení elektromotoru. Nemanipuloval nějak s elektrickou instalací? Ťapák to popřel. ;,Ako je Pánbůh nade mnou.“ Mezitím však specialisté zjistili, že v celé Ťapákově usedlosti byly závady na elektrické instalaci a mladý Ťapák tři dny před požárem při opravě předimenzoval pojistky až na 140 ampér. To už mohla pojistka vydržet nějaký ten zkrat; a elektrická jiskra je dosti obvyklý palič.

Jenže stařík stále popíral, že by s motorem manipuloval nebo vůbec zapínal proud. Nezdálo se nám to všechno a tak jsme e znovu podívali na jeho alibi: A ono se rozsypalo:“

Nalezly se dvě skupiny svědků. Jedni ho viděli jít od syna domů s prknem, a druzí bez něho. Jak to?

Inu Ťapák šel dvakrát, však se nakonec přiznal.

Odešel skutečně k synovi pro ono prkno, ale když se vracel do stodoly, vyšlehly plameny, vyvalil se. dým. Starý Ťapák místo aby způsobil poplach, vylekal se a utekl. Napadlo ho, že požár zavinil vlastní nedbalostí; a že by měl z toho nepříjemnosti. Ve skutečnosti stačilo udělat poplach, oheň se mohl ještě snadno zvládnout. Stařík však utíkal přes humna k synovi, a pak znovu přes vesnici k požáru.

Na osmdesát let a na člověka bez vzdělání to nebylo špatně nastrojené alibi jenže ono i sebelepší, pokud není pravdivé, nakonec neobstojí.

Vlastní příčina požáru také nezůstala utajena: Když Ťapák to dopoledne manipuloval s mlátičkou, vytáhl před odchodem k synovi sice zástrčku z elektromotoru, ale ne z rozvodné desky. Kabel zůstal pod proudem, na poškozeném místě vznikl zkrat, vyšlehly plamínky a za chvíli se hnal opuštěnou vesnicí červený kohout.

Dvě třetiny Dlhé proměnil ve spáleniště sedm miliónů škody lidé v nemocnicích a to všechno proto, že u Ťapáků špatně opravili pojistky a že stařík nechal oheň ohněm a utekl za humna. Případ tragický, ale také varovný. Aby ovšem to varování mohl přinést, muselo být napřed odhaleno kriminalistické ohnisko požáru.

Ne všichni lidé se však poučí, a tak červený kohout hoduje někde každý den. A ve fasciklu majora Šedého přibývá případ za případem.

30

13 případ

PŮLNOČNÍ VÝSTŘEL

Toto je podivný, mohlo by se říci, mysteriózní příběh o ženě, která zůstala naživu po průstřelu hlavy, ale nevěděla, jak k jejímu zranění došlo. Vůbec nikdo nic nevěděl, a už se zdálo, že se nikdo nic nedoví, Jenže lidé z kriminálky si na taková tajemství nepotrpí a snaží se rozlousknout kdejaký sebetvrdší oříšek. Jak se nakonec podařilo plně objasnit i tento případ; o tom vyprávěl kapitán František Kadlec.

Je tomu patnáct let, kdy mně přidělili k vyšetření neobyčejně zajímavý případ. Jednou z ústředních postav tohoto příběhu byl Karel Tománek, muž středních let, příjemný, sebevědomý, vyrovnaný, který o sobě tvrdíval, že má štěstí v lásce i ve hře a že vůbec Štěstěna stojí po jeho boku. A přece ho štěstí jednou opustilo. Stalo se to za mrazivé lednové noci.

Vstupní děj se odehrál v malém městečku uprostřed Polabské roviny na Nymbursku. Kolem půlnoci procházel ztichlým zasněženým náměstím hlídkový příslušník VB. Až na pár pouličních lamp byla všude tma, proti temné obloze se neurčitě rýsovaly siluety štítů solidních měšťanských domů, nikde ani človíčka. Hodiny na kostele odbyly čtyři a pak dvanáct úderů. A zase se městečko ponořilo do tichého klidu. Pojednou však ticho prořízl výstřel.

Policista pohlédl směrem, odkud výstřel zazněl, a spatřil osvětlené okno. Rozběhl se k domku, stiskl kliku. Bylo odemčeno. Prošel předsíní a dostal se až do ložnice bytu Karla Tománka. Spatřil podivný obraz:

Tománek jen tak v trenýrkách pobíhal zmateně po ložnici, na lůžku sténala jeho žena se zakrváceným obličejem, polštář i kus prostěradla se barvily doruda. Krev stékala i na podlahu vedle postele, a tam také ležela automatická pistole.

Co je? Co se stalo?

Tománek se zastavil. Zamrkal na muže v uniformě.

Co neštěstí nebo nevím. Žena se mi postřelila, už jsem spal, no podívejte, to je moje pistole, měl jsem ji v šuplíku v nočním stolku, jak jen se to mohlo dělejte něco!

Pan Tománek nemusel naléhat, jeho ženu co nejdříve převezli do nemocnice a Bezpečnost zahájila vyšetřování. Přijel i prokurátor. Byla zajištěna pistole a také nábojnice, která zůstala na koberci. Nepodařilo se nalézt střelu, ačkoliv by tam měla být, protože paní Tománková utrpěla průstřel lebky pod jařmovými oblouky ve výši čelistních dutin. Kulka tedy z hlavy opět vyšla, avšak nikdo ji neobjevil.

Při podrobnějším výslechu Tománek uvedl, že toho večera nejdříve usnula manželka a pak on sám, mohlo být asi deset hodin. Spal, nic ho nerušilo, až ho probudil výstřel. Rozsvítil stolní lampu a hned uviděl zraněnou manželku, krvácela z obličeje, levou tvář měla opuchlou. Na podlaze ležela pistole a hned ho napadlo, že se paní sama postřelila. Věděla, že má pistoli v nočním stolku, zřejmě si ji tam vzala.

Ale proč? Šlo o pokus sebevraždy? Nebo o náhodu? Tománek naznačil možnost sebevraždy. Říkal, že si manželka v poslední době stěžovala na nervovou chorobu. Snad se za jejím činem i tajilo. podezření z Tománkovy nevěry, vsugerovala si, že má poměr s její přítelkyní Kateřinou Jiskrovou, i když na tom nic nebylo, s tou ženou se stýkal pouze jako s kolegyní, nic víc.

Ale prosím vás zdůrazňoval vyšetřete všechno důkladné, to víte, byl jsem s ní tady sám, známe to, jak se dělají řeči; aby se nakonec neroztrušovalo, že jsem ji postřelil. Možná také dodal nakonec, že ani nevěděla, co dělá, ona byla totiž náměsíčná. Když byl měsíc v úplňku, to někdy šla ve spánku ven, zase se vrátila a ani o ničem nevěděla.

Samozřejmě že se také uvažovalo o pokusu vraždy, ale nepodařilo se zjistit nic, co by takovou verzi potvrzovalo. Nic se neobjasnilo ani výslechem paní Tománkové v nemocnici, a tak okresní prokuratura dostala oficiální zprávu, že šlo o pokus sebevraždy. V tomto stadiu se ocitl případ u mne na krajské kriminálce.

To už byla paní Tománková z nemocnice doma a jel jsem si s ní pohovořit. Krčila rameny, říkala, že neví, jak k jejímu zranění mohlo dojít, rozhodně popřela, že by chtěla spáchat sebevraždu. Neměla jsem k ní žádný důvod, tvrdila, ani nevím, jak se to stalo, probrala jsem se až v nemocnici. A vůbec, vždyť‘ já v životě pistoli v ruce neměla.

31

Podal jsem jí tedy zbraň a žádal, aby ji nabila. Už z toho, Tak ji vzala do ruky, bylo patrno, že opravdu nemá o manipulaci se střelnou zbraní ani ponětí.

Nyní jsem mohl vyloučit řadu možností. Nešlo o pokus sebevraždy, ani o náhodné zranění při manipulaci s pistolí a nedalo se ani předpokládat, že paní Tománková jednala v mrákotném stavu. Zbý

valy alternativy jen dvě: Jde o náhodné zranění, které nechtěně způsobil Tománek a teď všechno vykládá jinak, aby unikl odpovědnosti: Anebo tady máme co dělat s pokusem vraždy. Motiv by byl: Odstranit žárlivou manželku a pokračovat ve známosti s Jiskrovou.

Vyslechl jsem znovu Tománka a řekl jsem mu na rovinu, že jeho paní si to udělat, nemohla, protože neumí s pistolí manipulovat: Chvíli váhal a pak dosavadní výpověď změnil. Že prý šlo o nešťastnou náhodu. Když už manželka spala, přendával si pistoli do zásuvky ve svém nočním stolku. Přitom vy

šla rána, která zasáhla manželku do tváře. Lekl jsem se, že budu podezříván z vraždy, tak jsem plnou pravdu neřekl. Ale takhle to bylo doopravdy.

Jenže já si myslel; že to takhle doopravdy. přece nebylo. Měl jsem pro to své důvody. Tománek ve změněné výpovědi tvrdil, že manželka v kritický okamžik ležela v posteli naznak a jak on stál u postele, tak vyšla rána a zasáhla ji do pravé tváře. Avšak lékařský nález udával, že vstřel byl zjištěn v levé tváři a výstřel v pravé. Byl jsem nyní přesvědčen, že šlo skutečně o pokus vraždy. Jenže něco jiného je přesvědčení a něco jiného důkazy. Ty zatím nebyly. Tak jsme jim museli jít naproti, a proto jsem navrhl rekonstrukci.

Tománek předváděl vše tak, jak uváděl a všechny jeho pohyby byly fotografovány. Snímky pak dostali k posouzení znalci, a ti potvrdili názor vyšetřovatelů. Zranění nemohlo vzniknout tak, jak předváděla rekonstrukce. Ve skutečnosti Tománek musel vystřelit na svou manželku u pravé postranice její postele, přičemž žena ležela na pravém boku, s pravou tváří položenou na polštáři. Zamířil na její levou tvář a vystřelila Střela musela projít hlavou a pravděpodobně uvízla uvnitř polštáře.

A kde je polštář? Nebyl. Ukázalo se, že jej měla paní Tománková při převozu do nemocnice. Tam nám řekli, že když Tománkovou odvezli, vyhodili zakrvácený polštář na smetiště.

Bylo to mrzuté, polštář mohl uzavřít kruh našich důkazů. Moc mi ten polštář dělal starosti a tak jsem také při jednom rozhovoru paní Tománkovou na něj zavedl řeč. A vida. Paní říkala, že když tehdy po návratu z nemocnice pohřešila polštář, sháněla se po něm u sousedky. Paní jí řekla, že musí být v okresní nemocnici, kam Tománkovou tehdy převezli, ale odkud ji pak hned zase dopravili do fakultní nemocnice v Praze. Jela později na kontrolu do okresní nemocnice a vzpomněla si na polštář.

A skutečně, ještě se povaloval na smetišti. Tady je. Už vypraný a vyspravený.

Ukázalo se, že na jedné části povlaku a na obou částech sýpku jsou nyní zacelené trhliny, způsobené střelou. Však ji také Tománková v polštáři, obalenou zakrváceným peřím, nalezla a hodila do kamen.

K dovršení našich důkazů však polštář stačil. Teď bylo jasné, že Tománek lže a že vystřelil na manželku, když stál u pravé postranice její postele, zatímco ona ležela na pravém boku slevou tváří k němu vzhůru obrácenou.

Teď už byl Tománek na konci hry. Dál zapírat nemohl. Ano. Je to tak. Chtěl ji zastřelit, ale když zamířil na její spánek, zachvěla se mu ruka. Mohl být rád, že se mu zachvěla. Místo konopné oprátky dostal tehdy třináct let.

32

14 případ

DŮKLADNÍ ZLATOKOPOVÉ

Ten kraj znám. Ten kraj, o němž vypráví poručík Vladimír Juza. Kraj nejzápadnější slovanské vý

spy, které se říká Ašský výběžek. Jenže já tam byl až po padesátém roce, to už se zde natrvalo usídlil zákon, lidé od Bezpečnosti nabyli vrchu; zlodějská čeládka vyklidila revír, výtečníci zmizeli za kopečky nebo se stáhli do průmyslových center, kde chutě začínali nanovo.

Dobu, o níž Juza hovoří, znám tedy pouze z doslechu. Ale řeknu vám, že tehdy se tam zrodily stovky zajímavých historek různého žánru. Už se děly všelijaké literární pokusy, ale ještě se. nenašel český O‘Henry, který by naše pohraničí z let 1945 až 1947 zachytil v patřičném zrcadle.

To, nač Juza vzpomíná, je vlastně malý detail, jedna z kostiček, v tomto případě kostička černá, z nichž se skládá historie kraje z těch dob. Příhoda má něco společného s poručíkovou profesí. Začala v době, kdy Juza jako mladičký adept kriminalistiky přišel z Prahy do Aše.

V té době probíhal odsun Němců, osídlovalo se pohraničí, nebyl přehled, chyběla evidence, zlatá doba pro všelijaké chmatáky, ideální kraj pro lidi, skrývající se před zákonem.

Kradlo se všechno a na všech stranách, nebyly vzácné případy, připomínající spíš Divoký západ než kraj ve střední Evropě. Když se objevila loupež, a bylo to takřka na denním pořádku, ani jsme nevěděli, jestli jde o domácího člověka, nebo o zahraničního specialistu, protože ty některé vyloupené podniky ležely sotva pár desítek metrů od hranic. A přejít tehdy hraniční čáru nebyl vůbec problém.

Na začátku tohoto případu byla obyčejná krádež auta před domem, pak vloupání do ševcárny ve stejné ulici a téměř současně vyloupené železářství na ašském náměstí. Ze železářství se ztratila i vrtačka, důlčík a také jiné nářadí, které mohlo doplnit kasařskou výbavičku: To cosi signalizovalo.

Rozjela se nám tak v červenci 1947 série důkladných vloupaček, většinou do skladů textilních tová

ren. Textil tady z těch fabrik, to byl při tehdejším nedostatku látek báječný artikl. Kdekdo by prodavači utrhl ruku, o cenu se moc nesmlouvalo, a natož aby se někdo ptal, odkud zboží pochází.

Vedle textilek udělala banda hned na začátku kasu v jednom výrobním družstvu. Říkám banda, protože už jsme věděli, že nemáme co dělat jen s nějakou osamělou škodnou. Tihle v tom uměli chodit.

Pracovali v noci, a pracovali vydatně i odvážně. Bylo pro ně hračkou dostat se po hromosvodu nebo po okapových rourách třeba až do třetího poschodí, přecházeli za temných nocí po střechách tak bezpečně jako po chodníku, a snad vzhledem k tehdejšímu stavu ašských ulic ještě bezpečněji.

Měli také to, čemu se říká drzost. Klidně udělali fabriku, střeženou nočním hlídačem s ohromným revolverem. Jenže k čemu byla zbraň a k čemu byl hlídač, když místo aby si hleděl továrny, zabýval se ve vrátnici slečnou, jakých v oněch bohem opuštěných končinách a časech bylo habaděj. Klidně si odnesli patnáct rolí hedvábí a udělali pokladnu, z níž vzali štosy potravinových lístků pro těžce pracující. Nu, po pravdě řečeno, oni těžce pracovali.

Celá ašská kriminálka byla na nohou, hlídali jsme, pátrali tam i onde, ale právě tak dobře jsme mohli mazat mariáš, banda měla z pekla štěstí, nikdy nešli tam, kde jsme je právě čekali.

Řekne se stopy. No, pravda, po sobě nějaké ty stopy zanechali, stopy po nástrojích a také skoro vždycky jsme na místě nalezli otisk gumové podrážky od tenisek, už to vypadalo jako navštívenka bandy, co mi upíjela krev.

V podstatě to bylo jediné, co jsme věděli, že totiž jeden její člen s oblibou chodí v teniskách. Tak tedy stopy byly, ale mohli jsme si je dát za klobouk, protože co se stopou, kterou nemůžeš identifikovat. Já vím, jednou se dá vylovit z taktické evidence a bude se hodit, jenže my jsme vy chlapy chtěli chytit teď a ne až někdy v kmetském .věku.

Snažili jsme se. Oni také. A tak rána k ráně a už tu bylo pětatřicet vyloupených fabrik. Kontrolovali jsme všechna vozidla, z Aše do vnitrozemí vede prakticky jediná silnice, někam uloupené zboží dopravovat museli, ale také to byl ztracený čas. Šli jsme po těch textilkách, ovšem blamáž za blamáží.

Drapli jsme drogistu, měl nové kalhoty z ukradené speciální látky. Ale ono se ukázalo, že mu je ušil krejčí, který látku vyšetřil na jiném zákazníkovi. A ten zákazník byl zaměstnancem textilky a látku si v závodě podle tehdejší praxe legálně koupil. Načapali jsme ve vlaku manželku primáře, natřásala se v nových šatech, jejichž vzorek figuroval v našich evidencích. Avšak vyšlo najevo, že primář dostal

33

látku od ředitele továrny. Neboť i taková praxe v těch junáckých dobách byla. Pátralo se všude, nadarmo.

Avizovali jsme i tehdejší policejní rozhlas a tenkrát jsme konečně zabrali. Z Karlových Varů, od jednoho posluchače, přišla hláška, že krejčí Toninger používá podšívky, jaká zmizela z Aše. Hned jsem tam jel a hurá za krejčím. No, jakpak ne. Byla to ona podšívková látka. Od karlovarského krej

čího vedla stopa k jeho kolegovi z Aše, k nějakému Žemličkovi. Nejdříve se nám vykrucoval, ale pak řekl, že látku mu přenechal jakýsi pan Schwarz.

A jářku, kdo to byl pan Václav Schwarz? Invalida, šestapadesátiletý reemigrant z Rakouska.

Vzpomněl si na starou vlast, když mu, nositeli sedmnácti trestů, hořela v alpské zemi koudel. Tak se vrátil i se ‚svými dvěma syny, kteří podle relace vídeňské policie potvrzovali přísloví, že jablko nepadne daleko od stromu. Výtečný pan Schwarz se svou ctihodnou rodinou se usadil v Aši, kde se před ním usídlil i jeho strýc Maglič, také prima firma, evidovaný kasař z Bratislavy.

Pomalu ale jistě jsme zatahovali kruh, až jednoho dne jsme na tlupu vletěli. Dostali jsme je všechny i s jejich ženami a milenkami, u nichž ukrývali zboží. V síti se bezmocně třepotal í mistr kasař Maglič, „nádobíčko“ se u něho nalezlo za trámy na půdě. Všechny jsme je tedy měli pod zámkem, všechny až na mladého Petra Schwarze, který včas zmizel. Kam se ztratil, nikdo nevěděl, a nevěděli to ani příbuzní.

Celá historie dozrála na Prvního máje. Tehdy jsem se vrátil z průvodu, ale slavnostní náladu svá

tečního dne mi kalila vzpomínka na Petra, byl totiž hlavním kápem, ten, který zanechával na místě otisk tenisky. Liboval si v té obuvi.

Abych tedy pánu bohu nekradl čas; nechal jsem si z basy přivést nejmladšího ze Schwarzů, Josefa.

Hovořili jsme o všeličems, až jsme se dostali na slečny, to je vždycky pro chlapy vděčné téma. Tak jsem se dozvěděl, že vedle nám dosud známých slečen, měl Petr v Aši ještě jednu extrovní milenku, rozhodně prý apartní kousek. Nějaká Jana, modistka, děva k pohledání.

Řekl jsem si, že První máj je lásky čas, kdoví, zda to Petra nepřitáhne k Janě, a vydal jsem se na návštěvu. Modistka se moc neměla k tomu, aby mi otevřela; ale nakonec jsem se přece dostal do bytu.

Slečna Jana nebyla sama, pýřil se tam u ní jeden pohledný mládenec. Povídám, že jsem od kriminálky, aby se pochlubil legitimací. Občanku mi dal, vidím, že je to nějaký Emil Novák, tak listuji v průkazu a ptám se ho kontrolně na data. Všechno sedělo, fotka také. Mohla být ta legitimace faleš

ná? Mohla. Všechno může být falešné, i váš přítel, kterého necháte s manželkou, aby chuděrce nebylo smutno. Naproti tomu však nic nesvědilo, že bych měl v ruce falzifikát, popis Petra Schwarze jsme měli hodně neurčitý, mohl a nemusel to být on.

Jenže ten mládenec i dívka byli jaksi nervózní, na stole v parádním pokoji ležel balík látky. Nedalo mi to a vzal jsem ty dva k nám. A pak jsem ho náhle konfrontoval s mladším Schwarzem. Vyšlo to.

Chlapci se zakoktali a kápli božskou. Byl to Petr, občanskou legitimaci si padělal na Slovensku. Vyloupil dva matriční úřady, a tak získal nevyplněný průkaz i razítko.

Konečně jsme mohli udělat puntík za činností bandy, která toho nakradla za milión a vodila nás přes rok za nos. Petr dostal dvacet let, jeho bratříček a tatíček poloviční dávku, soud nezapomněl ani na jejich manželky, milenky a další pomocníky. To už jsme ovšem měli rozpracované další případy, protože v Ašském výběžku nebyl nikdy klid.

34

15 případ

OSUDNÁ SMLOUVA

Sex je hnacím motorem člověka, jako každého jiného tvora. Podle učených mužů je tomu tak proto, že pud rozmnožování je u člověka hned na druhém místě za pudem sebezáchovy. Konec konců co bychom si vykládali všelijaké teorie a poznatky ze sexuologie a sexuální psychologie. Stačí přece podívat se kolem sebe do života. Avšak ještě dnes, v poslední třetině dvacátého věku,. se o těchto vě

cech V běžné společnosti hovoří šeptem, nebo v narážkách.

Jenomže skutečný život je jinačí. Faktické hranice sexuální éry se posunují oběma směry: a hodně daleko, jak .dokazuje i případ, který mi vyprávěl kriminální inspektor František Froněk.

Dostali jsme se k oné události právě při rozhovoru o problémech, které jsem naznačil. Mluvili jsme o falešné morálce, předstíraném studu, ale také o faktech, která dokazují skutečný podíl sexu na soukromém i veřejném životě člověka a nezřídka i na jeho smrtí.

Inspektor Froněk operoval zjištěním švýcarského psychologa, který pomocí samočinného počítače došel k: poznatku; že nejméně 52 procent sebevražd má pozadí sexuální: Detektiv se však domnívá, že toto procento je ve skutečnosti ještě o hodně vyšší, neboť někdy skutečný sexuální. motiv zakrývá druhotná příčina. Jako příklad mi uvedl sebevraždu defraudanta. Podle výsledků šetření si sáhl na život, aby se vyhnul ostudě a trestu. Pravá příčina však byla jiná. Defraudací se dopustil proto, aby si udržel přízeň ženy, která ho eroticky zcela zotročila.

A kolik vražd má sexuální pozadí? ptá se inspektor. To by byla zajímavá statistika; kdyby se za tímto problémem šlo důkladněji. Vzpomínám si na jeden takový případ.

Stalo se to v Praze, někdy v roce 1945. Ve Smečkách, v té úzké ulici, která nahoře vybíhá z Václavského náměstí, bydlela penzionovaná učitelka. Už svým vystupováním seriózní, spíš upjatá dáma, můžeme říci starší dáma, jen necelý rok jí chyběl do šedesátky. Jednoho dne však přišla hláška, že tahle žena se pohřešuje.

Listonoš jí nemohl doručit už třetí penzi a v takovém případě je pošta povinna hlásit věc policii.

Tak nám to koncem srpna oznámili a my jsme měli zbrusu nový případ.

Předběžné šetření ukázalo, že dřívější dvě penze byly poslány na adresu. za učitelkou na venkov, kde měla být na dovolené. Avšak oba poukazy přišly zpět s poznámkou „Adresát neznámý“. Šlo o adresu, kterou listonoši sdělil podnájemník učitelky Klosové. Smůla byla však v tom, že podnájemník se zatím odstěhoval neznámo kam a nemohl nám tedy povědět nic bližšího. Nějak se to začalo zamotávat. Kriminální mašina se rozběhla.

Tak sedy ten podnájemník. Zjistilo se, že jde o Vladimíra Sedláčka, jinak člověka, který byl Pražanům dost na ráně. Sedláček se zabýval prodejem novin, krátce a dobře kolportér, svůj stánek míval právě na nároží Smeček a Václavského náměstí. Taková dost nápadná figurka nápadná tím, že měl jen jednu ruku. Invalida. Ale v kolportáži mu to nevadilo, byl to šikovný chlapík. A také pohledný, člověk v nejlepších letech. Nu a najednou ten jeho flek zůstal opuštěn, jednoruký kolportér nikde.

Marně jsme se po něm pídili. Tak jsme se šli samozřejmě nejdřív podívat do toho bytu. Nejenom ze.

zvědavosti, ale na důkladnou prohlídku, rozumí se.Uvažovali jsme, že by tam mohlo být něco, co by třeba napovědělo; kam penzionovaná učitelka odjela. Na tohle jsme ovšem nenarazili. Ale našlo se něco jiného. Dokument, po jehož přečtení jsme se užasle posadili.

Byla to řádně a podle všech náležitostí zhotovená smlouva mezi uvedenou výhradní majitelkou bytu slečnou Jarmilou Klosovou, učitelkou v. v., na jedné straně, a panem Vladimírem Sedláčkem, povoláním kolportér, na straně druhé, podle níž …“

No krátce: Majitelka bytu se zavazovala vlastnoručním podpisem, že nechá kolportéra v bytě zdarma, v podnájmu, poskytne mu stravu a měsíčně 300 korun kapesného, „za což se strana druhá, tedy shora uvedený Vladimír Sedláček zavazuje, že jmenovanou dvakrát týdně pohlavně uspokojí“.

Něco podobného jsme ještě v praxi nezažili. Ale nešlo jen o to. Už nám ta neobvyklá smlouva cosi signalizovala. Musíme si se Sedláčkem promluvit děj se co děj.

Zatahovali jsme po Praze sítě a za chvíli se v nich rybka zatřepotala. Nemuseli jsme sítě roztahovat moc zeširoka, Sedláček bydlel hned na druhé straně Václaváku u nějaké povětrné slečny. Samozřejmě jsme ho vzali na čtyřku a chlapíka roztáčeli.

35

Zpočátku se držel své původní verze, že učitelka odjela na letní byt. Mluvil sebevědomě. Tu adresu mi dala, co já vím víc, řekl jsem ji lisťákovi a hotovo. A že jsem se přestěhoval? Co na tom? Co bych dělal v tom opuštěném bytě, když mě chtěla k sobě moje nová známá? Ale pak se začal, jak povídám, zaplétat. A nakonec to přiznal. Páni, já ji zabil, ale hrozně nerad.

Bylo to tak. Zpočátku měl podnájem ve Smečkách náramný, Sedláček smlouvu plnil a svým povinnostem se nevyhýbal. Ale postupem času se mu smluvní povinnosti začaly protivit, on v nejlepších letech, smluvní strana k šedesátce, dejte pokoj. A navíc se na něho slibně usmívaly slečny daleko mladší i docela mladinké, vyzývavé a ochotné, neboť Sedláček až na tu ruku byl pohledný muž.

Stalo se, že stále častěji podléhal svodům na cizích luzích a ve Smečkách počal plnit smlouvu ledabyle, poskrovnu, už k menší spokojenosti strany druhé. I vznikaly nesváry, které vyvrcholily, když se majitelka bytu domnívala, že Sedláček zanechal svůj smluvní závazek kdesi jinde.

Jednou při takové příležitosti po něm roztrpčená slečna učitelka v. v. hodila žehličku a Sedláček vzkřikl: Ještě tohle! A ve vzteku po ní skočil. V prchlivosti ji tou svou jedinou rukou chytil za krk a bylo zle. Tu ruku si za léta nějak vypracoval, svaly na ní jen hrály, nu byl rozzlobený a když pustil, Klosová padla bez ducha k zemi.

Zděšený Sedláček uprchl z bytu, ale druhý den se vrátil. Něco musí udělat. Hlodala v něm známá otázka: Co s mrtvolou? Kam s ní? Musel jednat … ani nechtěl domyslet. Nakonec na to přišel.

Smluvní stranu rozřezal a po kouscích spálil v plotně. Trvalo mu to noc, den a zase celou noc. Hlavu odnesl v balíku a vhodil do Vltavy.

V bytě to vydržel ještě celé dva měsíce, ale když přicházely ty peníze, už tušil, že to praskne. A tak zmizel. Neutekl daleko a neutekl ani spravedlnosti. Takové byly následky smlouvy, o níž by právník řekl, že byla sepsána proti dobrým mravům. Ale kdyby nedošlo k tragédii napadlo by někoho, jaký dokument víže ty dva obyvatele tichého domu ve Smečkách?

36

16 případ

POSLEDNÍ POCHŮZKA

Znám ty lidi. A obdivuji je. Spočítal bych na prstech jedné ruky a ještě by mi nějaké zbyly na dr

žení cigarety kolikrát jsem slyšel ocenit jejich práci. Spíš se jim dostane neoprávněných výtek nebo ledového pohledu šviháka z naleštěného bouráku. Ale oni dál trpělivě a za pár korun den co den, v létě v zimě, za tropického vedra i za třeskutého mrazu, za deště i v husté vánici nastupují ke své práci. Nosí nám dobré i zlé, jak to posílá život: Jsou to venkovští listonoši.

Žádni poštovní doručovatelé nebo tak. Listonoši. Za umně vyspekulovaný titul si houby koupí, jim je milejší, když už, ocenění jejich práce, bodrý pozdrav hospodáře, mávnuti šátkem děvčete, líbezný úsměv dítěte.

Jak říkám, listonoš na venkově to nemá lehké. Pěšky nebo na kole, tu po silnici a tam zase po pěšině, a známe ty naše silnice a pěšiny, když namokne nebo když padne deset čísel sněhu. Od vesnice k vesnici, od domu k domu, od samoty k samotě. Takových třicet kilometrů denně, no, to ještě nic není.

A což takhle na Vysočině, v Jizerských nebo Orlických horách, na Šumavě, v Podkrkonoší, kopce a kopce, den co den, týden co týden a rok co rok, z toho koukají právě tak křečové žily. A někdy třeba ještě něco mnohem horšího.

Také Otakar Junek býval takovým listonošem, a právě v Podkrkonoší. V zimě v létě se vydával na svou pochůzku, až nastal červnový den 1967. Tehdy vyjel na svém rozviklaném kole na svou poslední cestu. Co bylo dál; o tom vypráví šéf trutnovské kriminálky kapitán Bohuslav Mervart.

Den končil, bylo asi 19 hodin, když přišla zpráva, že mezi obcemi Ždírnice a Kalná leží mrtvý člověk. Muž. Nějaký Otakar Junek. Prý ho nalezl jeho syn a vypadá to na škaredou věc. Naši z obvodního oddělení v Hostinném jsou už na místě a čekají.

Vyjeli jsme. To už jsme věděli, že jde o poštovního doručovatele, a že ho opravdu objevil jeho syn.

Když syn nalezne takto otce … Ale lidé tu a tam stále ještě umírají pod brutální rukou. Bohužel.

Na místě čekal také doktor, mrtvý spočíval stále tam, kde ho syn nalezl: v hlubokém příkopu při okraji silnice. Tady na odbočce státní silnice Nová Paka Trutnov a ta odbočka konči v obci Ždírnice. Dál už dávají jen Lišky dobrou noc. A to místo leželo pod vrcholem stoupání směrem na Ždírnici.

Provoz naši lidé zastavili, měli jsme k práci klid.

Že to byla vražda, to jsme viděli hned, dřív než fotograf sbalil nádobíčko. Na první pohled bylo patrno, že tu nejde o žádnou oběť silničního piráta, který by přejetého odklidil do příkopu. Ne. Tady šlo o surovou vraždu. Ten člověk ležel na zádech,, obličej k obloze, na které začaly vyskakovat hvězdy, několik bodných ran v hrudníku, velká bodná rána v krajině břišní, další šla na krk.

Stál tady jeho syn. Bílá tvář, zarudlé oči. Tak jak to bylo? Odpoledne ho čekali doma, měl jít na pohřeb, ale otec stále nikde. Tak vzal syn kolo a jel do Ždírnice, ale tátu nepotkal a ve vsi mu řekli, že tam ten den vůbec nebyl, měl převzít tržbu z obchodu, ale ne, dosud nepřišel.

Tohle se mladému Junkovi už vůbec nelíbilo. Co se stalo s tátou? Kolo nazpátek jen vedl, všímal si cesty i okolí a najednou spatřil na okraji silnice několik krvavých stop. Pohlédl pozorněji do přikopu. Táta tam ležel bez známek života v krvi, ledabyle přikrytý travou. Spustil poplach a tak ne, nikoho neviděl, nic zvláštního už nám povědět nemůže.

Kriminalisté se rozdělili na několik skupin, samozřejmě až když pes ztratil stopu. Hledali jsme sami. Pošťákovo kolo se našlo o kus dál v žitě, brašna zmizela. Padala noc, teď už se nedalo nic dělat.

Tělo zavražděného jsme nechali odvézt na prosekturu, zajistili místo a ve tři ráno. se pokračovalo.

Vysekali jsme v příkopu trávu, a ne nadarmo. Nalezli jsme tam sekyrku. S vraždou sice zřejmě bezprostředně nesouvisela; protože útočným nástrojem musel být nějaký nůž, ale ta sekyrka tam dlouho ležet nemohla. Co když si ji pachatel připravil do zálohy?

Již večer a dlouho do noci, a časně ráno znovu, jsme se vyptávali lidi, zajímalo nás, zda se tady ně

kdo cizí neobjevil; jestli někdo něco neviděl nebo neslyšela Ano, jeden místní člověk ze Ždírnice sly

šel nějak kolem poledne, mohlo to být nejspíš čtvrt hodiny před dvanáctou, jakýsi křik, znělo to jako voláni o pomoc, ale nevěnoval tomu pozornost.

37

Zjišťovali jsme cestu listonoše. Mezi 11. a 12. hodinou měl dorazit na místo, kde jsme ho teď nalezli. Tak to by souhlasilo. K činu došlo pravděpodobně ve tři čtvrti na dvanáct. Vražda v pravé poledne. Na silnici nedaleko vesnice.

V té době se potulovalo ve Ždírnici několik světských, byli to brusiči nožů a mrtvý měl bodné rá

ny nožem. Samozřejmě, že jsme se o ty lidi bliž zajímali a brzy jsme je objevili. Dva brusiči a dva flekaři z Hradce. Kroutili se, zatloukali, švindlovali čas, vypadalo to hodně podezřele. Ale nakonec za tím udělalo konec svědectví řidiče autobusu. Ti čtyři odjeli z vesnice dřív, než k vraždě došlo. Proč tedy lhali? To se ovšem zjistilo. Měli na svědomí nějaké menší krádeže a podvůdky.

Ten den ráno, kdy už mizela rosa, přišli jsme na další nález. V lánu na opačné straně silnice zůstala listonošova brašna a čepice. Brašna vybraná, peníze chyběly, nalezené věci okamžitě putovaly na daktyloskopii.

Ráno jsme také nasadili do akce maximální počet lidi; přijeli krajské kriminálky, měli jsme dvě zá

kladní verze: Loupežnou vraždu spáchal někdo z místních lidi nebo člověk, který se pošťákem ná

hodně setkal.

Klonili jsme se k první možnosti, že totiž zločin má na svědomí někdo, kdo je tu doma. Někdo, kdo věděl, jak to tady chodí, kdo znal listonošovu trasu a zjistil si, že právě ten den pan Junek roznáší dů

chody.

Tipovali jsme mezi místními lidmi, a mezi jmény, která nás zaujala, se objevil i nějaký Jaroslav Lukáš. Byl prý na návštěvě u matky, ale už zase odjel. Jeho matka, namouduši, byla poctivá ženská, všechny děti řádně vychovala, ale Jaroslav se jaksi nepovedl, třiadvacetiletý mládenec a už měl za sebou čtyři tresty.

Jenže to s ním vypadalo na levotu, dva dny před vraždou se vracel zpátky na Slovensko, sama matka ho vyprovázela na autobus. A dala mu na cestu dvě stě korun, protože neměl, jako obyčejně, pení

ze.

Tohle by nám tedy mělo stačit. Ale kdepak; něco takového se musí ověřit. Ve skutečnosti se nikdo z cestujících ani řidič neupamatovali, že by tehdy mladý Lukáš skutečně odjel. To ovšem ještě nic neznamená, pamatovat se nikdo nemusí. Ale objevil se další, pozitivní svědek: Muž, který zahlédl Lukáše ten den, kdy se stala vražda. Bylo to asi tři kilometry od místa činu, u potoka, kde si Lukáš omýval ruce.

Teď už toho bylo dost pro vážné podezření, ale ještě moc málo pro prokurátora. Dali jsme se do podrobné prohlídky terénu od místa vraždy k potoku, kde byl Lukáš tehdy spatřen. A vyplatila se ta mravenčí práce, namouvěru. Jeden kolega našel kus látky z hnědé mikiny asi půl druhého kilometru od silnice, ale útržek byl bez krve. Jenomže potom jsme našli celou mikinu, byla zakrvácená a právě ten kousek na ní chyběl. A co víc, právě takovou mikinu měl podle našeho svědka Lukáš na sobě. Nu a tu sekyrku z příkopu poznala paní Lukášová jako svůj majetek.

Ostatek už byla práce kolegů na Slovensku. Šli po Lukášovi až k jeho milence, ale tam už nebyl, dopadli ho za týden v Ružomberku. Našli u něho v nových šatech ještě osm tisíc a dýku.

Plánem na přepadení pošťáka se zabýval už dávno a tehdy odjel jen do Dvora Králové, kde si koupil dýku. Měl s sebou ještě sekyrku, kterou si vzal doma. Vrátil se a přespal v lese a pak číhal na listonoše. Čekal na něho u cesty, aby mu prý připálil cigaretu, ale Junek že nekouří a chtěl skočit na kolo, když se po něm Lukáš rozmáchl sekerou; zasáhl jen kolo a topůrko přerazil. Pošťák začal volat o pomoc a utíkal, ale mladý Lukáš ho dohonil a ubodal k smrti.

Všechno nám to při rekonstrukci předvedl, v jeho hlase nebyla stopa lítosti. Dostal po právu patnáct let.

38

17 případ

KLOBOUK OBYČEJNÉHO ČLOVĚKA

Znám jednoho muže, kterého, jak pochopíte, nemohu jmenovat. Je to docela obyčejný člověk s dobrou pověstí, ale jeho průzračný život je fádní, bez zvláštních událostí a vzrušení. Ráno odejde do práce, odpoledne se vrátí, poklábosí s manželkou, někdy něco opraví, zryje záhonek, pohraje si s dětmi, večer je zkouší nebo se dívá na televizi kromě středy. To chodí na partičku mariáše. Odejde za deset,minut sedm a pět minut po jedenácté se vrací. V sobotu dlouho spí, na neděli, pokud dá po

časí, jezdi s rodinou na výlet.

Jedinou nepravidelnost do jeho života přinášejí drobné melouchy. Občas přijde někdo že sousedství, jestli by se nešel podívat na vodovod, na karmu, na splachovací zařízeni. A to je všechno. Ne

ještě něco: Dvakrát nebo třikrát za rok odjede na krátkou služební cestu.

Lidé toho prostého člověka mají rádi a leckterá roztrpčená manželka ho dává za vzor muži, který se třeba rád ohlédne za jinou, nebo jednou za čas přebere. Ale mužští se na něho dívají s jistou dávkou pohrdání: Takový pecivál, jakživ si ani z kopýtka nevyhodí, jen se šmrdolí kolem rodiny, nic si neu

žije, prostě nekňuba.

Páni! Já vám tedy něco řeknu: Tenhle člověk v tom vyhazování z kopýtka všechny své známé strčí do kapsy. Služební cesty jsou pláštíkem. Odjíždí tehdy, když už má z melouchů něco pod cihlou. Pak vyrazí třeba do Brna nebo do podobného živého města a tam to roztočí. A jak! Kdybych chtěl popsat, co tam dělá, musel bych to vydat jedině jako soukromý tisk. Stačí?

Je to člověk dvou existencí. A ono takových fiškulínů bude asi víc, alespoň mi to napadá při vyprá

vění kapitána Jaroslava Šnábla z pražské kriminálky. Kapitán Šnábl za těch dvacet let praxe u Bezpečnosti pamatuje už něco případů, ale tenhle vytahuje ze vzpomínek zřejmě pro jeho pointu.

Napřed bych však ještě seznámil čtenáře s hlavním jevištěm příběhu: Je to co byste kamenem dohodili od Fidlovačky. Ano, od toho místa v Nuselském údolí, tak dobře známého z populární divadelní hry, kde teď stojí divadlo Na Fidlovačce. Před hlavním vchodem se rozkládá nevelký park, po jedné straně budovy je ulice s tramvajemi a hned za ni dlážděné koryto Botiče, z druhé na stráni vede málo frekventovaná ulice, kdysi dávno však důležitá cesta na Pankráckou pláň a pak dál k Benešovu.

Avšak už koncem století začala cesta pustnout, frekvenci přebírala nová silnice přes Palouček okolo nové trestnice. Starou cestu z jedné strany lemovaly chátrající chalupy a dobu slávy už připomínal pouze jediný honosný tedy kdysi dávno honosný šlechtický dům s renesančním portálem a balkó

nem. V padesátých letech začaly stráň nad tou kdysi slavnou ulicí pohlcovat nové činžovní domy a za deset let byla celá kdysi slavná a dnes už zapomenuta ulice v jejich stínu. Jen pár ubohých chalup bez přívodu plynu a vodovodu zde čekalo na dozrání svého osudu. A právě v té době se udála příhoda, o které kapitán vypráví.

Bylo to v červenci 1.960, kdy k nám přišla ustrašená paní ze starého domku v Nuslích nad divadlem, a že se tam prý stalo v noci něco strašného. U sousedů měli nějakého chlapa, bylo slyšet křik i rány, nakonec sténání a pak ticho. Stařenka neodolala a podívala se kukátkem na chodbu přízemního domku. A co spatřila? Jak ti její sousedé vynášejí někam do noci bezvládné tělo cizího muže. A k ránu zahlédla sousedku, jak stírala z dlaždiček na chodbě krev.

V chalupě kromě stařenky bydlela ještě Vilma Stoklasová a její druh Ladislav Postl. Říkámli druh, není to tak docela správné. Byl to spíše ochránce, nebo lépe, pasák Vilmy Stoklasové, která sebe i Postla živila prostitucí. Postl, jak je u těch chlápků zvykem, byl známý násilník. Není divu, že babka přišla celá vyjukaná, jen aby ti dva se nedozvěděli, že nám něco řekla, měla strach, že by se jí pomstili.

Věc vyhlížela vážné; nebyl čas na dlouhé rozmýšlení a šli jsme, jak bylo nutné, naostro. Za půl hodiny jsme zvonili u bytu toho povedeného pářu. Abychom kryli starou paní, říkali jsme, že nám zmizel jistý muž a poslední stopa konči v jejich bytě. Dívali se rozpačitě, nevěděli, na čem jsou a co víme my.

V bytě to vypadalo! No; hrůza! Prostě takový kutloch plný nepořádku. Vilma nebyla žádná tuzexová princezna, ale bludička druhé kategorie. Jak se tak po bytě dívám, vidím pod gaučem zakrvácené prostěradlo a pod umyvadlem šedivý klobouk, také se stopami krve. Tak co? Uhodili jsme na ty dva.

39

Jejich odpovědi neslané nemastné, blekotali něco o tom, že tu měli v noci známého, ale vlastně neznámého, ani nevědí, jak se jmenuje, trochu se pohádali a nakonec ho vyprovodili ven. Bylo vidět, že s námi chtějí hrát betla, času nebylo nazbyt, tak jsme si je odvezli na kriminálku, kde jme vyslýchali každého zvlášť Vilma vyprávěla, že byla večer na zábavě ve vinohradském podniku Na Zvonařce nad Nuselskými schody tehdy se Zvonařka se svou lidovkou dostala na vrchol slávy a byl tam také Postl. Každý ovšem seděl zvlášť, je také nabíledni, proč. Vilma lovila známost. A skutečně zanedlouho zabral starší už pán, vypadal náramně usedle, ale vysílal na Vilmu jeden žhavý pohled za druhým.

Chvíli spolu popíjeli a pak šlo všechno podle obvyklého scénáře, který nám Vilma ovšem trochu upravovala.

Prý Postl, když viděl, že Vilma s tím neznámým odchází, zvedl kotvu a jel domů, byl tam dřív než ona se svým nápadníkem. Sotva se Vilma začala svlékat, ten starý muž brutálně a úplně zdivočele se na ni vrhl (jako na nějakou lehkou holku a já jsem pořádná ženská, říkala nám s drzostí, vlastní všem povětrným děvám, ona se polekala a začala křičet. Tak zakročil Láďa, oba muži se dostali do křížku a pak nezbylo, než žhavého a násilného milovníka vyprovodit. Co bylo dál s tím pánem, Vilma neví.

Postl nám věšel na nos v podstatě stejného bulíka, zdálo se, že oba se napřed domluvili, kdyby něco prasklo.

Ve skutečnosti to vyhlíželo dost zle, podobných případů jsme už zažili víc a leckdy měl s postiženým co dělat prorektor. Otázka číslo jedna zněla: Kam se poděl ten muž?

Mohl být buď zraněn, či někde v bezvědomí nebo mrtev. Objeli jsme zdravotní střediska, zda někde nehledal ošetření 55 až 60letý muž, ale nic, zklamaly i nemocnice. Prohlédli jsme pečlivě park a okolí a samozřejmě také Botič s kanály, které do něho ústi.

Pátralo se i Na Zvonařce. Tam se číšník na postaršího nápadníka Vilmy Stoklasové opravdu upamatoval, ale to bylo všechno, prý toho člověka viděl poprvé, nikdo ho tady neznal. Kam se tedy poděl?

Jediné, co nám po něm zbylo, byl klobouk. Ano, ten šedivý klobouk pod umývadlem, o němž jsme předpokládali, že patřil neznámému muži. Laboratoř potvrdila, že krev na něm je stejné skupiny jako skvrny na prostěradle a na dlaždičkách. Tak tedy klobouk se stal naší jedinou stopou. Ale najděte mi v Praze člověka, jemuž patří někde pohozený klobouk? Občas se i taková věc podaří.

Uvnitř lemovky toho klobouku jsme objevili číslo a vedle rok 1959. Vypadalo to na číslo opravny.

Chytili jsme se této možnosti a vydali se po opravnách v Praze. Až jsme ji našli v Dejvicích, tedy v Praze 6. Ano, byla to jejich značka a tak nahlédli do záznamů z roku 1959. Ukázalo se, že klobouk sem tehdy přinesl nějaký pan Kryštof, ale nic víc, ani křestní jméno, ani adresa.

Protože Na Zvonařce onoho muže nikdo neznal, řekli jsme; že si sem třeba zajel vyhodit z kopýtka z opačné strany Prahy. A opačná strana je Praha 6. V Dejvicích měl také v opravě klobouk. Nemůže být z této čtvrti?

Vytipovali jsme tady všechny Kryštofy ve věku od 55 do 60 let. Bylo jich 16 a objížděli jsme jednoho po druhém, až zbývali už jen dva. Když jsme u toho předposledního zazvonili, bylo všechno jasné. Přišel nám otevřít starší, usedle, poklidně a důvěryhodně vyhlížející muž, v náručí s dvouletou vnučkou a s obvázanou hlavou.

Když uslyšel, že jsme od kriminálky, tak jen pokýval ofačovanou hlavou a řekl: Já vím, o co jde, tak pojďte dál! A bylo mu moc divné, jak jsme na něho přišli. Nijak se netajil, že ho to mrzí, obával se ostudy (zbytečně, ani Kryštof není pravé jméno, pravdu se nikdo z jeho známých nedozvěděl), měl tady výbornou pověst, takový člověk, který si hledí jen práce, rodiny a vilky na Hanspaulce, naskrz důvěrně známý všem sousedům.

Jenže tenhle pan Kryštof říkejme mu tak dál čas od času, když přišel k penězům navíc, někam se ztratil a pak to roztočil na plné pecky. Tentokrát se mu to však pořádně nevyplatilo. A vyprávěl, jak to bylo doopravdy.

Když ho Vilma dovedla do bytu, zinkasovala nejdříve obvyklou taxu, dvě stovky nu, a když byli v nejlepším, objevil se náhle Láďa. Spustil pokřik a ztropil děsný randál, že mu je manželka nevěrná, vyhrožoval, ohlížel se po nějaké zbrani. Zabije tě! křičela Vilma na milence, dej mu raději prachy, je to alkoholik, zachraň sebe a mne, prosím tě!

Jenže postarší milenec měl jako zudělání už jen poslední stovku, a to se zdálo Láďovi málo, myslel, že víc dát nechce, a tak ho za vydatné pomoci Vilmy zbil do bezvědomí. Co bylo dál, pan Kryštof

40

neví. Probudil se až k ránu ve křoví v parku, potlučený, zkrvavený, bez peněz, občanské legitimace a bez klobouku.

Naštěstí jel kolem taxikář, který chtěl zraněného převézt do nemocnice, ale pan Kryštof mu to cestou rozmluvil a nechal se zavést na Hanspaulku, kde taxikářovi zvýšil odměnu za mlčeni. Manželce řekl, že ho přepadli chuligáni a že se zdržel na policii, než ty darebáky dopadli. Pak zavolal známému lékaři, aby ho přišel ošetřit.

Už to, že se něco takového panu Kryštofovi stalo, že ho přepadli chuligáni, Kryštofa, kolem něhož se nikdy nic neděje, byla pro sousedy velká událost. A co kdyby věděli, jak to bylo doopravdy!

Pan Kryštof tedy dostal lekci, Láďa Postl čtyři roky a Vilma Stoklasová dva. Ale nevím, nevím, jak by byl případ skončil, nebýt toho klobouku docela obyčejného .člověka. ,

41

18 případ

SUPÍM LETEM

Bylo to den před Štědrým večerem v roce 1953. Rovinou pod Pálavskými vrchy mezi Brnem a Bratislavou uháněl rychlík. Nechával za sebou chvost jisker, každou minutu polkl půldruhého kilometru, spěchal, vezl stovky lidi, jejichž mysl i srdce již okouzlil nastávající poetický svátek. Viděli v duchu vánoční stromek těšili se na shledání se svými drahými, na radost v dětských očích, na polibek pod jmelím, hovor plný nadějí klouzal sem tam, někteří klímali v koutku kupé, spřádali sny a najednou do toho všeho zasáhla hrůza. Zakvílení brzd, ohromující náraz, srážka, při níž se expresní vlak složil do beztvarých trosek jako dětský vláček, do něhož vzpurný chlapec vší silou kopne.

Následky bylystrašlivé. Sto pět mrtvých, stovky zraněných, ten den před Štědrým večerem zapsal do análů železniční dopravy jedno z největších neštěstí. Celý rozsáhlý aparát se rozjel k horečné zá

chraně těžce zraněných, srdce se svírala úzkostí i žalem ale současně se začali slétávat supi. O tom však ještě nikdo nic nevěděl.

Tenhleten případ navazuje na událost daleko tragičtější myslím na to železniční neštěstí u Šakvic, tehdy v třiapadesátém, vypráví major Zdeněk Bažant. Kriminalista hovoří pomalu, rozvážně, jako by každé slovo ukrajoval. Být stenografem, chtěl bych mít takového šéfa. Však ona taková uvážlivá řeč má i jinak něco do sebe: Co se jednou poví, to platí; a je to jasné ve všech obrysech. Pomalý v řeči, rychlý v činech, myslím si ale ono nakonec není nejdůležitější, co si reportér myslí. Na to čtenář není zvědav, na to ne, ale na fakta. Tak prosím.

Tehdy totiž pár výtečníků ze správy Bratislavské dráhy v čele s přednostou právního oddělení přišlo na myšlenku, jak na tragickém neštěstí vytřískat hromadu peněz. A už se jelo ve velkém. Podvody, vydírání, úplatky, krátce kořistění na odškodném po usmrcených, procenta z přiznaného bolestného a invalidity. Nejen to, Ti lidé si dokázali i oběti vymyslet, no, dalo jim to přes milión korun, než jsme jim to zatrhli. Ale mně nejde teď o tento případ, chtěl bych začít z jiného konce …

A ten je pár set kilometrů dál od Šakvic, až u České Lípy, kde se Vlasta Zámrská, dělnice v místní továrně, seznámila s Jiřím Chroustem a pojala ho za chotě. I bylo to pár měsíců šťastné manželství

pár měsíců. Do té doby, než Chroust odešel na vojnu. Nu, a pak jak to někdy bývá, Vlastička ukázala, že jí čerti šijí tělem. Střídala milence, práce jí nevoněla, až jí dočista nechala. A pak to všechno pokračovalo, jako podle recepisu: Rozvod, další milenci, flákárna, první podvůdky. Všechny se zdařily, protože povedená Vlastička v sobě objevila vlastnost, která je pro takové Vlastičky zlatým dolem

vzbuzovala důvěru. Ne, nebyla nijak zvlášť‘ hezká tahle sedmadvacetiletá žena, ale lidé jí věřili.

Kdekdo jí naletěl. A nejen lidé prosti, ale i světem protřelí, zkušeni doktoři, důstojnici . Její výřeč

nost nahrazovala všechny doklady a legitimace. To byl ovšem pouze začátek. V roce 1954 Chroustovou v Praze zranilo auto, byl to těžký úraz, fraktura páteře a tak. Dali ji do pořádku na Jiráskově klinice, ale jedna noha jí už zůstala trochu kratší a po propuštění nosila od pasu po krk korzet a chodila o berlích. A pak jí náhoda ukázala, jak by mohla z těchto následků těžit.

Ta náhoda se přihodila v restauraci, kde Chroustovou porazil podnapilý muž. Ženu odvezla sanitka do nemocnice, kde lékaři nic podstatného nezjistili, avšak Chroustová na lůžku přišla na myšlenku, jak těžit ze zdravotnictví.

Dělala to tak, že se třeba na ulici nebo někde v lokále složila, nechala se odvézt do nemocnice a tam si pár týdnů pobyla odešla na revers dřív, než lékaři dospěli k shodnému závěru. Nikdy se nestalo, že by na ní někdo vymáhal doklady, třeba jen občanský průkaz, k tomu všemu stačila výmluvnost, a to se ví, trocha hereckého umění, s jakým Chroustová dokázala vzbudit soucit. Někdy se vychloubala strýčkem kdesi na vysokém místě, jindy tajemně naznačovala, jaká ona je vlastně důležitá osobnost a nakonec se soustavně vydávala za inženýrku a kapitánku armády. Tak jí také titulovali, tak jí také vystavovali potvrzení o léčeni, a najednou měla Chroustová fůru nových dokladů i když je nepotřebovala.

Prošla při té své svobodné živnosti na třicet nemocnic a nikde nikdo nezapochyboval o její pravdomluvnosti. A procestovala tak celou republiku. Nebyl to špatný život …

42

To zaopatření v nemocnicích Chroustové však nestačilo, vždycky si drobnými podvody dovedla obstarat pro sebe pár korun, na několik dní života zase někde venku. I když už dávno mohla normálně chodit, přece jen se ploužila o berlích, budila lítost a důvěru.“

A Chroustovou jako by něco táhlo za dvojím suknem. Již se docela vžila do hodnosti kapitána. Vyhledávala mladé vojáky i důstojníky, seznamovala se s nimi a na takové známosti se zase odvolávala jinde. A vždycky jí to něco vyneslo. Někdy půjčku na, věčnou oplátku, jindy třeba peněženku, hodinky, nebo . tak něco.

V táborské nemocnici například poznala ředitele jednoho závodu, samozřejmě představila se jako kapitánka armády. Soucitný muž jí dokonce nabídl manželství. Domluvili, že spolu pojedou do Čelá

kovic, kde prý má Chroustová vlastní dům a osobní auto. A tak nastávající novomanželé odjeli na veselku. Při přestupování v Praze odešli do nádražní restaurace na večeři.

V té době vstoupil do jídelny skutečný kapitán od armády. Jakmile ho Chroustová uviděla, vstala od stolu a důvěrně se k němu naklonila: „Jak je to možné, ty tak mladý a jsi už kapitánem a já slou

žím tolik let a jsem taky kapitán. Ty jsi mě už dohnal.“ Pak se dorozumívali, kde kdo slouží, koho tam má známého, a po večeři odjeli všichni tři do Čelákovic. Až kdesi před Mstěticemi se důstojník zeptal Chroustové, co je vlastně zač. A to jí stačilo. Omluvila se, že je jí nevolno, a odešla.

Když vlak dojížděl do Čelákovic, měl už ředitel strach, že se jí něco stalo, že asi vypadla z vozu. A tak se hned pátralo po celé trati. To už podvodnice vysedávala kdesi v Praze a nastávajícímu novomanželu zůstal na památku kromě prázdné peněženky jen kufřík se špinavým prádlem.

Jindy se cestou do Bratislavy seznámila s jedenácti vojáky v čele s rotným; jeli do Vyškova přejí

mat tři speciální auta s vysílačkami. Představila se jim jako inženýrkapitán. Za jízdy si vypůjčila khaki košili, vázanku a lodičku, aby nebyla nápadná v civilním obleku při transportování vojenských vozidel. S kolonou aut jela z Vyškova až do Trnavy. Před Bratislavou požádal rotný Chroustovou, zda by převzala velení transportu, aby mohl ve městě navštívit svou ženu. Chroustová mu napsala povolení k opuštění transportu a sama velela vojákům až do Trnavy kde čekali na příjezd rotného.

Podvodnice mezitím prozřetelně zmizela.

V té době se však už schylovalo k vyvrcholení. bariery Vlastičky Chroustové, která se tentokrát zakousla do statisícového sousta. A zase ji na velkolepou myšlenku přivedla náhoda: když ležela s předstíranými obtížemi znovu v nemocnicí, byli kolem ní i zranění ze železničního neštěstí u Šakvic. Hodiny a hodiny poslouchala podrobnosti o té hrůze, až znala všechno tak dokonale, jako by sama byla jednou z obětí. A co bych nemohla být? řekla si. A tak v dalších nemocnicích se už hlásila jako postižená od Šakvic.

Vžila se do této úlohy tak dokonale, že jednou hovořila o svém bědném údělu i s neznámou ženou, s níž se setkala na obědě v pražském slovanském domě. Ale, ale, řekla se zaujetím ta neznámá á představila se jako advokátka, to byste měla nárok na odškodné. Chroustové najednou viděla ,místo těch pakatelů velkou rybu a vrhla udici. Advokátka podle jejích údajů všechno spočítala, vyšlo to na 218 280 Kčs a podali žalobu. Byl z toho soud a k tomu soudu přišli jako experti podaření ptáčkové v supím hávu z bratislavské dráhy. Odhalili kolegyni, ale museli mlčet a táhnout s ní za jeden provaz.

Jenže zatím někdo jiný z jiného provazu upletl léč, do níž se nejen supi, ale také Vlastička Chroustová. U soudu pak žena, která jen svou výřečností a schopností vzbuzovat důvěru, napálila několik set lidí, marně uplatňovala vrozené vlohy, marně apelovala na své zranění, marně pokulhávala, marně vzbuzovala soucit. Spravedlnost zůstala. neoblomná a naměřila jí čtyři roky.

43

19 případ

PŘÍPAD S LEVÁKEM

Nadporučík Stanislav Ptáček z gottwaldovské (nyní zlínské) kriminálky mi tady v tom městě bot, chemického průmyslu a filmových laboratoří vlastně vypráví klasickou detektivku: Případ, k jehož rozuzlení vede taktika, vtip í trpělivost kriminalistů. Příliš se tady neuplatnila vě

decká kriminologie, šlo spíš o fortel. Předejme však slovo nadporučíka Ptáčkovi, aby nám nejdřív sdělil základní fakta.

Tak tedy koncem máje před deseti lety našim mládencům v Hodoníně oznámili, že se pohřešuje od 25. května Pavel Štěrba, padesátiletý havíř z Bohatce.

Den předtím navštívil v sousední vesnici příbuzné a večer pak popíjel v místní hospodě. Po půlnoci se vracel domů s tchánem, ale na dvoře se rozhlédl po noční obloze a povídá: „Ach, to Je škoda jít spát, je tak krásně!“ A odešel. A od té chvíle ho nikdo nespatřil.

Ne že by ho nehledali. Paní Štěrbová věděla, že manžel má oblíbené místo u přívozu, asi pět minut od domku. Tady u řeky rád v noci sedával, pokuřoval; broukal si písničku.

Za hodinu ho tam šla hledat, ale Pavel nikde. Nenašli ho ani sousedé, a tak se obávali, že v podnapilosti spadl do řeky a utonul. Až čtvrtý den objevil Štěrbu jeho tchán. Utonulého. To „utonulého“ však platilo jen pro první okamžiky. Lékař zjistil, že Štěrba má na hlavě pět ran, všechny nad levým boltcem a v levém zátylí, dvě hluboké podélné rány prorazily kost, každá z nich mohla být smrtelná. Pitva prozradila, že Štěrba nemá v plicích vodu. Krátce a dobře, do řeky byl vhozen už mrtvý. Tak tedy vražda.

Teď se vynořila série obvyklých otázek, které jsme soustředili nakonec do dvou hlavních: Proč? a Kdo? Ptát se kde, jsme už nemusili, místo jsme objevili sami. Desítky našich lidí prohledávaly okolí, zejména terén kolem přívozu. A tady jsme to našli.

Při detailní prohlídce pravého břehu Moravy jsme v místech, kde jsou uvázány loďky, narazili na roztroušené, sotva postřehnutelné stopy krve směřující k řece. Také na jednom z několika topolů hned nad řekou objevil náš technik dvě větší zahnědlé skvrny. Krev jako by stékala po kmenu. Vypadalo to ještě nadějněji, když jsme na kůře toho stromu našli i chomáček vlasů.

A ještě něco. U sousedního topolu byla upevněna stará loďka, již vytažená na břeh. Jedno očko řetězu někdo nařízl pilkou na železo a to zcela nedávno. Samozřejmě že všechny nálezy šly hned do kriminalistického ústavu na expertizu.

Je to taková stará finta, že když se někde něco stane, člověk se snaží hned zjistit; zda se v téže době v blízkém okolí neudálo ještě něco zvláštního. Často spolu takové věci souvisejí. A tady proražené dno.

Kdo to provedl a proč? Souvisí opravdu tahle krádež s vyšetřovanou vraždou?

Zatím jsmetu měli podrobnější hlášku o Štěrbovi. Vyučil se zámečníkem a pracoval nejprve ve Vídni, po okupaci v Hodoníně a pak dělal v Praze taxikáře. Dost si tam tehdy vydělal, ale hodně pil, žena mu to vytýkala, docházelo k různicím, nakonec přesídlili znovu do Rohatce a Štěrba si našel místo havíře. Měl slušné příjmy, ale zase tu byl ten nešťastný alkohol, který ho už předtím připravil o místo, šoféra.

Samozřejmě že jsme se museli zabývat i verzi, podle niž smrt Pavla Štěrby mohla pramenit z rodinných nesvárů. Ale nakonec jsme tuhle možnost zavrhli. Tak to znamená, že vrahem byl někdo docela cizí, snad nějaký pytlák, pro něhož se Štěrba ptal nepohodlným svědkem, nebo, nedej Pánbůh, náhodný člověk, hledej ho teď !

Tím se pátrání značně rozšířilo, neměli jsme skutečně žádný důkaz, který by ukazoval na určitého pachatele. Tak tedy začalo úmorné tipováni a prověřování lidi z Rohatce a širokého okolí. Věřili jsme však na šťastnou hvězdu, a nakonec jsme měli seznam více než třiceti lidi podezřelých z pytláctví, z drobných krádeží, tuláctví a podobně. A mezi nimi jsme hledali vraha. Dobře. Ale jak? Podle jakých známek? No, vodítko jsme měli.

Podle krevních stop na kůře stromu (potvrdilo se, že jsou shodné s krevní skupinou mrtvého) jsme usoudili, že Štěrba seděl před vražedným útokem u kořene topolu. Všechny rány na Štěrbovu hlavu padly z levé strany. Tak tedy pachatel byl nepochybně levák.

44

Takového leváka jsme mezi podezřelými objevili. Byl to jednatřicetiletý František Andrš, horník z Rohatce. Štěrbův blízký spolupracovník a známý. Znamenitě se vyznal v přírodě, měl fantastický pytlácký čich, věčně byl po lesích, u vody. A ještě jedna zajímavost kolem tohoto leváka. Človíček na pohled slabé postavy, lehce a s úsměvem zvedal metráková břemena.

Začali jsme si Andrše oťukávat. Pak jsme si ho už vzali k výslechu, protože jsme na něho něco vě

děli. Ne něco, co by souviselo přímo se Štěrbou, ale. prasklo na něho vyloupeni dřevěné boudy geologů.

Při téhle příležitosti jsme si ověřovali jeho alibi na noc vraždy. Bylo víc než chatrné. Tvrdil, že byl hodinu před půlnocí u řeky, asi dvě stě kroků od přívozu, připravoval si tam instrumenty na chytání ryb, vrátil se domů asi ve tři.

No, dalo to ještě dost práce, než se přiznal. A jak to bylo? Takhle: Tu noc si šel Andrš pro dvě loď

ky. Chtěl je rozmontovat a postavit si pramici pro sebe. Vzal pilku na železo a vypravil se k přívozu.

Ale tam už seděl Štěrba a kouřil. Když Andrea zpozoroval, šel k němu a povídal: „Nedívej se na mne, koukej, mazat, nebo ti dám do rypáku!“

Opilý Štěrba pák chytil Andrše za blůzu, ale prchlivý pytlák se už rozpřáhl a udeřil kamaráda několikrát klackem po hlavě. Pak nehybného člověka hodil do řeky.

Tak tedy vražda v hádce, vlastně náhodná? Ne, to se nám nezdálo, protože levák udeřil oběť do levé strany hlavy. To znamená že stál za Štěrbou a ne před ním. Neudeřil ho také klackem, ale něčím kovovým, ostřejším, asi pilkou. Výslech pokračoval. Teprve zadlouho přiznal Andrš všechno.

Ty loďky už ukradl. Prorazil v nich díry, aby zůstaly někde po proudu u dna, jen řetězy si ukryl; chtěl z nich udělat dětem houpačku. Pak při svitu měsíce zahlédl někoho u stromu, seděl tam Štěrba a něco si pobrukoval. Andrše napadlo, že ho Štěrba viděl a že by ho mohl prozradit. Proto se k němu nepozorovaně přiblížil a několikrát ho kovovým obloukem pilky uhodil zezadu do hlavy. Pak ho hodil do řeky a za ním i Štěrbovo pouzdro na cigarety a baret.

Jen tak na okraj tohoto případu: Při kompletním vyšetřování jsme Andrše usvědčili z dalších jedenadvaceti loupeží, krádeží a podobných činů. Byl to sice člověk, který neuměl číst a nedokázal se ani pořádně podepsat, ale jinak to byl práskaný chlápek.

45

20 případ

ČLOVĚK V KOZELCI

Kozelec. To je přece slovo … V kozelci do kozelce z kozelce… Je to ovšem podle Pravidel českého pravopisu, to se nedá nic dělat a není naším cílem uvažovat, jak vlastně vzniklo. li aktem ovšem je, že v následující historii má kozelec své místo, ovšem ještě v souvislosti s podnikem, jemuž se říká

„lidovka“: ~ No znáte to nebo lépe řečeno znali jste to. Kdysi.

Lidovky byly podniky, kde se majitel či nájemce a také zaměstnanci dokázali točit. Vedle toho hostinský musel mít výborného kuchaře, zkušeného výčepního a dobré sklepy. Pak to letělo. Dobré jídlo, dobré pití, levné ceny, na ubrusy se už příliš nehledělo, ale spokojenost byla na všech stranách u štamgastů, u personálu i u šéfa, který korunku ke korunce a tisícovku k tisícovce si dával pod cihlu.

Když už jich tam měl hodně, pak často pojal velké plány, zařídil si noblesní podnik a obyčejně, zkrachnul.

Ale tohle sem už nepatří: Chtěl jsem jen podniknout malou exkurzi do lidovek blahé paměti. Jedna taková lidovka v roce 1946 „letěla“ v Praze Na Poříčí ve dvorním traktu jednoho domu. Těšila se velké přízni hostí a majitel pan Josef Stuchlý si mnul ruce. Počítal, že avšak nechme stranou životní perspektivy i skutečné osudy pana Stuchlého a předejme slovo kapitánu Františku Kadlecovi.

V téhle dobře prosperující restauraci se točilo třicet zaměstnanců. Pět z nich, samozřejmě svobodných, bydlelo ve velké ubytovně, kterou pan Stuchlý při podniku zařídil. Kromě těch pěti spal zde i bratr hostinského Jan Stuchlý ženatý muž, manželku „ měl na jižní Moravě, kde si. právě stavěl rodinný domek. V restauraci u bratra byl normálně zaměstnán a navíc pověřen jakýmsi dozorem nad personálem: Tak to v tom podniku chodilo.

Ale jednou časné ráno někdy uprostřed července volali do Bartolomějské, že Jan Stuchlý. se stál obětí nočního přepadení. Tři lupiči ho vyřídili a ukradli 110 000 korun. Měl jsem právě službu, padlo to na mne.

Na místě jsme zjistili, že večer asi k deváté po uzavření podniku všichni odešla a ze zaměstnanců .

zůstal pouze Jan Stuchlý. Trochu se osprchoval ve společné koupelně a když se pak vracel na ubytovnu, tak se to stalo: Vyskočili proti němu tři muži s pistolemi, a aby koukal otevřít kasu. Co mohl dělat? Měl strach, rozumí se, šel do kanceláře, ze zásuvky psacího stolu vzal klíče od pokladny, kasu otevřel a jen se díval, jak se tihle tři pakují. Ty chlapíky nezná, nikdy předtím je neviděl, jen si pamatuje, že mluvili špatnou češt n

i ou.

Když vybrali pokladnu, lupiči si ještě vyžádali prádelní. šňůru a ručník. Odvedli Stuchlého do kumbálku vedle koupelny, tam ho spoutali na rukou a nohou, přivázali ke kovovému kruhu na zdi a do úst mu vstrčili roubík a obličej převázali ručníkem. Pak mu popřáli dobrou noc a zmizeli.

Nějak k půlnoci se vrátili tři z těch pěti zaměstnanců, jak si vyrazili na toulku noční Prahou. Šli se před spánkem omýt do koupelny a tam uslyšeli sténání z kumbálku. Otevřeli dveře, a podívejme se, na kruhu zpola visel spoutaný šéfův bratr, už dočista v bezvědomí, zrudlý v obličeji, jen sténal. Zavolali lékaře, ale než přijel, podařilo se jim přivést Stuchlého k vědomí.

Takhle vypadal stručně ten případ, který nám doplnilo ještě několik faktů.

Ukázalo se například, že když večer odcházeli za zábavou, nikdo v cizí v podniku nebyl, alespoň nikoho neviděli. Dveře za sebou, jak bylo zvykem, uzamkli, ale při návratu je našli odemčené. Nepřišlo jim to divné, mysleli, že ti dva, jak se od nich večer trhli, jsou už doma, a zapomněli za sebou zamknout, to se někdy stávalo. Ve .skutečnosti se však ti dva zbývající noční tuláci vrátili až mnohem později. ‚

Tohle pro nás ještě moc neznamenalo. Ale když jsem prohlížel rozřezanou šňůru, zjistil jsem, že na ní nejsou žádné uzly. Ani jeden. Ptal jsem se těch lidí, kteří našli šéfova bratra: Ne, nikdo si nepamatoval, že by na šňůře zůstaly nějaké uzly, Ovšem, spoutejte člověka tak; aby na šňůře nebyl žádný uzel. Teď‘ to vypadalo, že Stuchlý přepadení předstírá ale jak to dokázat?

Hodně jsem se o té věci napřemýšlel a několik dní jsem zkoušel spoutat se prádelní šňůrou tak, jako byl Stuchlý. Až konečně se mi to podařilo!

46

Připravil jsem si kapesník jako roubík do úst, ručník na převázání a samozřejmě šňůru na prádlo.

Podobný kovový kruh, k němuž byl připoután Stuchlý, jsem si zavěsil na kliku u dveří. A teď‘ do toho:

Na jednom konci šňůry jsem udělal smyčku, kterou jsem provlékl druhý volný konec šňůry a spoutal jsem si nohy nad kotníky, pouto jsem utáhl a ještě je obtočil volným koncem provazu Pak jsem ten volný konec provlékl kovovým kruhem, do úst jsem si vecpal kapesník a převázal ručníkem. Pomalu jsem přeložil ruce přes sebe a v zápěstí je ovinul šňůrou, sklonil jsem hlavu ke kolenům a konec provazu ještě obtočil kolem svázaných nohou. A teď jsem jen upravil polohu těla tak, aby to vypadalo jako spoutání do kozelce.

A bylo to. Ještě jedna zajímavost. Když jsem tak chvíli zůstal, pocítil jsem velký nával krve do hlavy, měl jsem co dělat, abych se z té pozice rychle dostal.

Tenhle pokus mi stačil, abych promluvil se Stuchlým na rovinu. Samozřejmě, že se vykrucoval, jak bych se mohl tak spoutat, namítal; co to vykládáte. Tak jsem mu tedy ten kousek předvedl a Jan Stuchlý kapituloval. Jo, řekl, bylo to právě tak.

Bylo to právě tak ‚až na to, že Stuchlý se kapánek přepočítal. Všechno si připravil, a když slyšel, že se zaměstnanci vracejí, tak tu habaďúru dokončil. Jenže si myslel, že půjdou hned do koupelny; on začne Vedle fňukat a oni ho tak naleznou: Jenže spoluzaměstnanci šli napřed na ubytovnu a pak teprve do koupelny. Během té doby se však Stuchlému nahrnula krev do hlavy a pak nepotřeboval už nic předstírat, opravdu upadl do bezvědomí. Tak dostal jeho trik zdání naprosté věrohodnosti, ale stejně to nepomohlo.Hotovost odcizenou z pokladny si uschoval ve sklepě a tam jsme ji také našli.

Hostinský měl radost nad vrácenými penězi, ale smutek nad nepodařeným bráškou, který samozřejmě putoval před soud.

47

21 případ

SATYR Z JIZERSKÝCH HOR

Příběh se odehrává v oblasti, která je z několika důvodů mimořádná. Rozvíjel se a také až na epilog skončil na Jablonecku. Tenhle okres má tři priority. Je to za prvé výroba světoznámé bižutérie, za druhé jeho první místo v bilanci zahraničního obchodu, a za třetí fakt, že tu nejvíce počet žen převyšuje počet mužů. Tedy kraj, kde jen vyložený ťulpas by nenalezl příležitost k důvěrnějšímu seznámení.

A přece se právě tento kout romantických, ale přitom trochu zádumčivých Jizerských hor stal jeviš

těm příhod, jaké by člověk očekával spíš začátkem tohoto století na Aljašce či, v Austrálii, nebo v podobné končině, kde žena je vzácným zjevem. .

Konec konců posuďte sami, zdali mám pravdu. Úsudek si můžete udělat z vyprávění nadporučíka Zdeňka Jeništy z kriminální služby v Jablonci nad Nisou.

Bylo to v září 1958, když k nám přiběhla učitelka Rezková a hlásila, že byla přepadena. Vyprávěla, jak asi v sedm večer šla kolem vrkoslavických rybníků nad pivovarem, když proti ní vystoupil ze stí

nu muž a snažil se jí vytrhnout kabelku. Mladá učitelka však začala křičet o pomoc, v okolí se rychlé rozsvěcela světla a lupič se dal na útěk.

Samozřejmě že na místo hned vyjela skupina kriminalistů se psem. Zachytili pachatelovu stopu a sledovali ji až na státní silnici. Tam zmizela. Co teď? Popis, který udávala učitelka, byl velmi neurčitý, chudičký jako portmonka penzisty. Chlapíkovi prý mohlo být asi pětadvacet a na hlavě měl baret.

Toť se ví, pátralo se dál, ovšem marně.

Ale už 2. října jsme měli další případ. Tentokrát se odehrál na silniční zkratce z Nové Vsi na Horní Černou Studnici to je taková cesta, která se vine serpentinami většinou mezi lesem. Tady si násilník vyčíhal Boženu Hnátkovou. Bylo sice teprve 17 hodin, ale tohle místo, v létě plné turistů, je na podzim opuštěné, zřídkakdy tudy někdo projde.

Babka nesla z bižutérky asi deset kilo korálků k navlékání, a když se na ni chlap obořil, myslela nejspíš, že ji chce okrást. Ale ukázalo se něco docela jiného. Ten člověk ji chytil za ruce a odtáhl do lesa; kde se chtěl se čtyřiasedmdesátiletou stařenkou pomilovat. Tahle žena, nejdříve z toho trochu šokovaná, si však vymyslela dobrou taktiku. Začala chlapa uklidňovat, hladit po ruce, prosím tě, vždyť bych mohla být tvou babičkou, měj přece rozum, takový jako jsi ty; si snadno najde jinou, mladou a hezkou, slečinku k nakousnutí. Rabiák se trochu‘uklidnil a nakonec sám pomohl babce z lesa na silnici a odpochodoval.

O případu jsme se dozvěděli ještě večer, ale nás hned nenapadlo, spojovat ho s přepadením učitelky Rezkové. Tam šlo přece o loupež a tady o násilí na ženě, tedy pohnutky různé. A pak popis pachatele byl velmi neurčitý.

Avšak co čert nechtěl, už na druhý den jsme měli reprízu u vrkoslavických rybníků, právě v těch místech, kde byla přepadena učitelka. Jenže tentokrát nešlo pachatelovi o peníze, ale snažil se čtyřicetiletou paní Václavkovou znásilnit. Vracela se po 19. hodině ze schůze, když ji neznámý muž na silnici uchopil a odtáhl přes stráň k lesu. Křičela o pomoc, ale rozběsněný násilník ji tloukl a zle na ni dorážel. Naštěstí právě jela dole tramvaj, paní začala křičet ze všech sil, chlap se ulekl a utekl.

A zase všechno nachlup jako v prvním případě. Pes sledoval stopu až na silnici. Ničemovi prý mohlo být takových 25 let a měl na hlavě baret. Jediné, co jsme tentokrát získali, byl knoflík od svrchní

ku, ten v zápase utrhla zuřivci přepadená. Zatím však i tato stopa byla k ničemu.

Pětadvacátý říjen nám nadělil další případ: Asi kilometr od Jablonce v Rádelském lese se o půl sedmé večer stala obětí násilníka uklízečka ze školy, Marie Hubáčková. Ten den jí ujel autobus a vracela se domů na kole. Když projížděla lesem, rozběhl se k ní.divoce vyhlížející člověk, strhl ženu z bicyklu a odvlekl ji asi deset metrů do lesa. Přepadená paní se zoufale bránila, ale lotr ,byl silnější.

Strhl z ní oděv a nakonec znásilnil..Potom ženu odvedl zpátky k silnici a to už spolu hovořili, uklí

zečka se ho ptala, zda není pacientem z nedalekého plicního sanatoria, a on že ano. To nám všechno řekla i s popisem muže: Kolem pětadvaceti let, na hlavě měl zase baret. Ani teď‘ jsme se však nedostali dál, neznámý satyr neměl s pacienty ze sanatoria nic společného. Jak se pak při vyšetřování uká

zalo, týž den došlo, asi o deset minut dříve k dalšímu, v pořadí už pátému případu: Na stejném místě

48

si násilník vyčíhal nějakou paní Mrázkovou. Začal ji obtěžovat, ale naštěstí jel kolem traktorista.

Mrázkovou vzal do kabiny, a tak zřejmě unikla osudu uklízečky ze školy.

Ted‘ už, abych tak řekl, míra únosnosti přetekla. Pět přepadených žen v tak krátké době, zřejmě stejný pachatel, a my.měli akorát ubohoučký, nic neříkající popis. Případy se rozkřikly po okrese a můžete si myslet, jaká vznikla atmosféra. Ženy se bály samy do práce, některé odmítaly noční směny.

Přijeli i kolegové z krajské kriminálky, vytipovali jsme už předtím řadu lidí, prověřili alibi známých recividistů, i těch, co už měli na kontě nějaké mravnostní delikty, ale pořád to nikam nevedlo.

Zato pachatel se stal drzejší a tak došlo k šestému případu, tentokrát dopoledne. Bylo to 8. listopadu, v rekreační oblasti pod chatou Severák, už tam ležel první sníh, ale ten vášeň darebáka neochladil.

čtyřiapadesátiletá Evžena Dvořáková nám vyprávěla, že už když se k ní neznámý blížil, zachvátil ji strach, měl ten člověk takové divné oči. Nejdříve se jí vyptával na cestu, pak se na bezbrannou vrhl, zatáhl ji do lesa, kde vystrašenou oběť surově zbil. Pak ji ohmatával a začal svlékat, ale pojednou utekl. Paní Dvořáková musela do nemocnice, týden se léčila z pohmožděnin. Ale my jsme tentokrát získali dobrý popis: Vždyť‘ se to stalo v deset dopoledne a přepadená si ho dobře prohlédla a zapamatovala. Stáří zase kolem pětadvaceti, asi 168 cm vysoký, nevýrazný obličej, málo mluvil, ale hodně vulgárně. Zřejmě to byl hledaný muž.

A jak plynuly dny, přinesly další takové případy, až jsme jich měli devět. Zařadili jsme tam i přepadení učitelky Rezkové, protože ta při novém výslechu změnila výpověď. Přiznala, že muž se ji také snažil znásilnit, ale ona se tehdy styděla o tom mluvit.

Protože stopy nikam nevedly a všechno pátrání, vyznělo naprázdno, pokusili jsme se satyra lapit jiným způsobem. Naši mládenci se převlékli za ženy a za šera procházeli místy, kde by se snad násilník mohl objevit. Ale nic se nestalo. Něco se. ovšem stát muselo a také se stalo.

Byl to desátý případ. Odehrál se 17. prosince a stal se nejhorším ze všech. Nad Novou Vsí směrem k Černé Studnici je oblast, kde se říká v Jelením koutě. Tři čtyři tucty po stráních rozhozených chalup, kolem nichž se proplétají dvě cesty. Tudy se třiapadesátiletá Olga Šilhanová vracela odpoledne z Jablonce, na zádech batoh s patnácti kilogramy návleků, jsou to ty barevné skleněné korálky pro domácí práci.

Asi padesát metrů před křižovatkou ji zastavil chlapík a ptal se, kde najde nějakého, pana Havelku, který prý bydlí v Jelením koutě. Paní mu vysvětlovala cestu a zatím došli ke křižovatce. Tam se to stalo. Muž po ní skočil; začal z ní rvát šaty, a když se bránila, srazil ji k zemi. Měl na nohou těžké okované boty a v zuřivosti jí začal šlapat po obličeji. Žena zoufale volala, lotr se toho snad zalekl a zmizel. Zraněná se doplazila k nejbližšímu stavení a prosila o pomoc.

Na místě přepadení jsme, ještě nalezli kaluž krve, v nemocnici nám paní Šilhanová řekla všechny podrobnosti a také popsala neurvalce. Zaujalo nás jméno pana Havelky = on skutečně v Jelením koutě bydlel. Tak jsme se za ním vypravili. Ukázalo se, že pracuje jako dělník v bižutérce. Zajímali jsme se, jestli nezná člověka, jehož jsme podle údajů Šilhanové podrobně popsali. Ano, znal dva, na které se popis hodil, oba pracují také v bižutérce Rostislav Malecha á František Sadek. Ukázalo se, že Malecha byl v kritické době v práci, ale Sadek měl volno., A co tu bylo ještě zajímavé, Sadek chodil neustále, v létě, v zimě v baretu: Konečně jsme měli uzavřený kruh. V Sadkově bytě jsme nalezli těž

ké okované boty, ještě od krve, a poslali jsme je na expertizu do Kriminalistického ústavu. Ještě v noci jsme měli z Prahy odpověď: Krevní skupina paní Šilhanové je totožná se stopami krve na botách. Sadek, to se ví, zapíral ale nakonec ho usvědčily samy přepadené ženy.

Tak tedy sedmadvacetiletý dělník František Sadek byl tím satyrem, kdo by to do něho řekl, klidný, uzavřený člověk, takový ťunťa. Měl za sebou sice čtyři tresty, ale za zcela jiné delikty, přistěhoval se k nám z Karlovarska, neměli jsme hov evidenci. A prosím ženatý člověk, otec dvou synů ve !věku do deseti let.

Pane Sadku, jak jste mohl něco takového … Když se konečně rozhovořil, vykládal, ‚že od mládí neměl ani kamarády, ani děvče, s manželkou se seznámil na vojně prostřednictvím jednoho chlapce z kasáren. Ale v lásce ho neuspokojovala, toužil po jiných a takhle to dopadlo.

Dostal 11 let. Později jsem se doslechl, že někdy v sedmašedesátém byl propuštěn a odstěhoval se

dávno už rozvedený, zdrcená žena od něho odešla někam na Příbramsko: Ale tam během pěti měsí

ců měl šest dalších podobných případů a tak šel do kriminálu znova.

49

22 případ

VRAŽDA PRO POŘÁDEK

Toto je případ z archivu „mordparty“, však také vyšetřovatel pražské Bezpečnosti major Jaroslav Zahrádka listuje ve starých spisech, aby si trochu osvěžil paměť. Muselo to být tehdy nějak na podzim, začínaly už‘ plískanice, ale ty šlápoty na rámu okna, ano, tady to je: 3. listopadu 19‘53. Případ z Piskáčkovy ulice na Žižkově, případ z toho starého nevlídného domu, který tak trochu připomíná prostředí Vachkova Bidýlka.

Tehdy dopoledne přiběhla k sousedům celá vyjevená Marie Králová, že prý od včerejška neviděla pana Rezka, klepe, on se neozývá, aby se mu tak něco stalo. To bylo sousto pro sousedky. Tak se hrnuly k oknu pokoje pana Rezka; vystouply si na špičky a vidí škaredý obraz. Na zemi, v tratolišti krve, nehybné tělo. Lidičky, skočte pro policii! Někdo utíká k telefonu … a za chvíli jsem přijel se skupinou kolegů z „mordparty„.

Nejdřív snad abych popsal situaci. Rezek bydlel ve stejném bytě jako paní Králová, ti dva měli k sobě hodně blízko, prostě druh a družka. Ale každý měl jiný pokoj. Vešlo se do předsíně, vlevo byly dveře do pokoje paní Králové, vpravo do pokoje pana Rezka. A ty dveře k Rezkovi jsme nalezli zamčeny. Paní Králová říká, že nemá klíč, nezbývá, než dveře vypáčit.

Uprostřed místnosti, zčásti přikrytý peřinou, leží mrtvý pan Rezek; není to hezký pohled. Rozbitá hlava. Umlácen nějakým tupým předmětem, říká pohotovostní lékař. Ale hned zjišťuje, že zavraždě

ný,má v hrudi a na krku ještě několik bodných ran.

Jak to podle krvavých stop vypadá, Rezek byl nejdříve zraněn na posteli a pobodán až na zemi. To je tak všechno, co se dá zjistit na první pohled. Teď‘ nás čeká práce v bytě, ale druhá skupina je už v akci v domě a okolí, shání svědky i povšechné informace. Za hodinu si všechny poznatky dáváme dohromady.

Gustav Rezek, čtyřiačtyřicetiletý invalida žil z důchodu, o šest let starší paní Králová jé kontrolorkou v pekařských závodech. Včera večer, kdy podle vyjádření lékaře byl Rezek zavražděn, spatřili lidé v domě dva neznámé mladíky; zřejmě šli k panu Rezkovi. To nebylo nic mimořádného, invalida měl rád veselou společnost, často se u něho ,pilo a dlouho do noci k malé radosti sousedů se ozýval zpěv a tahací harmonika.

Ti dva mládenci šli asi opravdu k Rezkovi, souhlasí to s tím, co vypráví paní Králová. Viděla svého souseda naposledy asi ve 20 hodin na chodbě, to už byl ve vedlejším pokoji rambajs. Před tím se vrá

tila od známých a tak nám nemůže povědět, kdo byl u Rezka na návštěvě. Potom si vzala prášek na spaní a šla si lehnout. Víc neví až dneska.

A ho se zjistilo v pokoji? V staromládeneckém kamrlíku byl dost velký nepořádek, ale ne zase takový, jako kdyby se tu strhla nějaká rvačka. Kolem postele několik lahví od vina, na stole čtyři číšky a jedna nedopitá láhev. Zda se něco ztratilo, to nemůžeme zatím vědět, mrtvý má u sebe několik desetikorun.Tedy nic zvláštního. Avšak něco přece. Ty krvavé šlápoty. Vedly od mrtvého k pootevřenému oknu a tam se dokonce rýsovaly i na rámu. Šlápoty po obuvi číslo 42 se mi jaksi nezdály. Měl jsem dojem, že příliš bijí do očí. Ukazovaly také na zvláštní, nepravidelnou chůzi, jako by tudy šel někdo nejistě. Prostě se mi nelíbily.

Druhá věc bylo to okno, pootevřené z pokoje ven, ale přivřené z druhé strany. To bylo podivné.

Vrah vyskočí ven, uhání pryč, ale okno za sebou pečlivě přivře. A proč vlastně vyskakoval oknem?

Mohl vyjít dveřmi. Že dveře z předsíně byly zamčeny, nemuselo mu vadit, protože s sebou odnesl klíče. To jsme věděli docela určité, protože klíče pana Rezka nikde v pokoji nebyly.

Tedy sumasumárum dost podivností na jednu vraždu, k níž chyběl motiv. Náš daktyloskop měl štěstí. V pokoji se nalezla spousta otisků, a jeden jsme už měli v záznamu. Patřil známé firmě, panu Žehourkovi. Vypravili jsme se za ním, ale Josef Žehourek měl neotřesitelné alibi. Jo, chodíval jsem k Rezkovi, byl to fajn chlap, přicházeli tam také jiní. Vyjmenoval nám je a tak jsme se konečně konečně, ale ono to vlastně tak moc dlouho netrvalo dostali na stopu těch dvou mládenců. Byli to nějací montéři, říkali že ten večer se u Rezka veselili, ale odešli v deset hodin, to byl Rezek ještě naživu a chlapík. Pak se zastavili v hospodě, zůstali tam do půlnoci. Všechno jim hrálo, mohli jsme předpo

50

kládat, že pan Rezek byl v deset večer ještě naživu a že za návštěvníky uzamkl dveře předsíně. Zda bylo také zavřené okno, to ovšem nikdo nevěděl.

Stále mi vrtal v hlavě motiv. Někdo tak důkladně někoho ubije pro nic za nic. Nějaký popud, a dost závažný tady musel být, to mi nikdo nevymluví. Tak jsme se vydali na cestu po motivu. Chtělo to posvítit si více na osobní život zavražděného.

Ukázalo se, že byt patřil panu Rezkovi, a že se k němu v minulém roce paní Králová přistěhovala.

Pak spolu žili, jak se v baráku říkalo, na hromádce, ale před čtvrt rokem se nějak rozkmotřili a každý se odstěhoval do jiného pokoje.

Ale ano, paní Králová o tom hovořívala se sousedkami, jak by ne, tvrdila, že prostě nesnáší jeho způsob života. Kumpáni, pitky, vysedávání do noci, a hlavně ten nepořádek, to jí šlo na nervy.

Paní Králová byla totiž opakem pana Rezka. Tichá, spíš uzavřená žena, pečlivá, která si až fanaticky potrpěla na pořádek, všechno na svém místě, čisté, nablyštěné, prostě byt jako klícka.

Vypadalo to, že by se tady mohl rýsovat motiv, i když dost fantastický, ale ani taková možnost se nedá přehlédnout. Šli jsme po tom. Vyslýchali jsme podrobně paní Královou. Začala projevovat jakousi nervozitu. Když jsem si dal všechno dohromady způsob vraždy, okno, stopy, ztracené klíče, výpověď montérů i sousedů, všechny ty souvislosti, tak jsme požádali prokurátora o souhlas k domovní prohlídce u paní Králové.

A bylo to. V potřebách na šití jsme nalezli Rezkovy klíče. Králové nezbylo než se přiznat.

V podstatě smutný případ.

Nakonec už způsob života pana Rezka nesnesla, jeho nepořádek jí drásal nervy, nemohla to vydr

žet, poslední kapká trpělivosti přetekla onen večer. Po odchodu montérů přišla k Rezkovi, začala se hádat, on byl hrubý, Králové se zatmělo před očima … Rozbila mu hlavu kladivem, a když se pokusil vstát, chytila nůžky a několikrát ho bodla.

Co teď? Chvíli uvažovala. Ještě se z toho může dostat. Budou si myslet, že Rezka zabil někdo cizí.

Smočila mužské boty v tratolišti krve a obtiskla několik šlápot až k oknu, boty měla přitom navlečené na rukou. Kladivo, nůžky i boty zahodila, šetrnost a smysl pro pořádek jí nedovolil zahodit také klíče.

Budou se jí hodit. Ale už se jí nehodily. Dostala tehdy dvanáct let.

51

23 případ

MŮJ NEJMLADŠÍ PACHATEL

Již před hodinami zchladl šálek černé kávy a major Václav Rozum ze západočeské bezpečnostní služby vypráví., Vzpomíná. Z údobí posledních pětadvaceti let vyskakují postavy a postavičky, lidé na straně zákona i proti, kriminalisté, staří členové SNB, . kamarádi majora Rozuma a také ti druzí: zlodějíčkové šíbři, lupiči a vrahové. Hrdinové většinou smutných, tu a tam také veselých příhod, lidské osudy jak,se promítají na nakloněné ploše. Někdo se nahoře zachytne, někdo se během. pádu uchopí ochotné ruky a jiný klesne až někam docela dolů.

Major Rozum má výtečnou paměť. Postřeh a smysl pro detail. Neřekne vám, ten chlapík vypadal tak a tak, ale přece jako byste ho viděli před sebou. Viděli—a znali. Major neilustruje pouze vnější podobu. Vždy se rád. lidem, divá do duše.

„Tam je vidět zajímavější věci, než na povrchu“, říká.

„A co zločinecká duše. Existuje?“

„Nu „ major rozvažuje. Otáčí v.prstech zapalovačem: Odráží se od něho světlo skomírajícího dne.

;,To nelze tak jednoznačně říci. Nikdo nemůže tvrdit, že. nejsou lidé se získanou nebo i vrozenou psychickou deformací. Ale nemohu se zbavit dojmu, že tady výchovný prvek hraje dokonce větší úlohu, než dnes, připouštíme. Tak jako tak, jsou to většinou lidé, myslím ty; s nimiž máme co dělat, tedy zločinci—ani se mi nechce použít tohoto slova kteří se krátce stali pachateli trestného činu ví

ceméně shodou okolností. Náhodou. Ovlivněním. Souhrou situací. Morálním tlakem; strachem,.prostě o nikom z nich nemůžeš prohlásit, že je to rozený zločinec. Na šikmou plochu se dostali kvůli milence, z rodinných nesnází, z hlouposti, nebo z přílišné vychytralosti. A vidíš. Alespoň někte

ří nalezli správnou cestu. Ovšem, vedle nich jsou zde ještě druzí. Někdy se jim říká notoričtí zločinci.

Já pro ně nemám výraz, pojmenování. Prostě jsou nenapravitelní. Mohu to ukázat na příkladě. Na mém pachateli. Ano, můj pachatel, tak jsem mu říkal.“

Snad minutu, snad dvě hledí major. do neurčita. „Tak tedy můj pachatel se jmenuje Miroslav Trochta. A když jsem se s ním poprvé seznámil, bylo mu patnáct let.

Trochta byl už, ve škole pěkné kvítko ale ne v tom smyslu, který v nás vždy vzbuzuje alespoň ně

co sympatie, ne takový Pepánek Nezdara, Hucky Finn ne. Trochta už ve škole kradl. A také ne tak, jak to někdy bývá jé, to by se mí líbilo na chvilku si to vypůjčím, nikdo to neviděl; že bych si to nechal.

Ne. Trochta. kradl věci jak ve škole, tak jinde. Na koupalištích, v nezamčených bytech prostě mladý zloděj.

Pro takové krádeže školáka Trochtu už vyšetřovali, no ještě dítě odbylo se to kázeňsky ve škole, u maminky. Tatínka Miroslav Trochta neměl.

Jednou přišel patnáctiletýTrochta na plovárnu, a podívejme, byl tu i jeden z těch, co ho vyšetřovali.

Něco blesklo Mirkovi hlavou. Snad v tom byl i kousek humoru snad ale přece ne, celý jeho další život říká, že ne. Krátce a dobře ukradl z kapsy toho kriminalisty služební odznak, takovou tu plechovou placku, jak se to tehdy nosívalo.

Ted‘ měl Trochta něco! Samozřejmě že vystupoval jako kriminalista, on, patnáctiletý kluk, a lidé mu na to skočili. V Plzni dokonce v bytě jedné ženy dělal domovní prohlídku, samozřejmě jen proto, aby při ni ukradl tři sta korun.

Nakonec ho dopadli, dokázalo se mu deset případů, a to už nevypadalo, že se vrátí zpět do školy.

Šel před soud, ale matka s přispěním lékařů se postarala, že byl dán na pozorování do ústavu pro du

ševně choré, protože prý vykazuje některé známky kleptomanie. Psychiatři nic nezjistili a matka si vzala jedináčka po třech měsících bez vědomí soudu zpátky. A pak byl jen doma.

Paní Trochtová se v synovi jen viděla. Nu, ani se jí lidé nemohli divit. Chlapec byl hezký, napohled inteligentní, bystrý. Nikdo by neřekl, jaký vlastně Trochta je.

„Podruhé jsem se s ním setkal už jako s lupičem.“ Tehdy přidělili majoru Rozumovi případ loupeže v kostele sv. Bartoloměje v Plzni. Kdosi se tam v noci dostal dost akrobatickou cestou a mezi jiným ukradl i dva historicky cenné kalichy. Pátralo se, pátralo, ale nic, pouze se zjistilo, že v kostele pozdě v noci hořelo světlo. Z toho usoudili, že pachatel mohl mít ke kostelu. nějaký vztah. Kostelník si

52

vzpomněl, že před časem se ucházel nějaký mladík o místo ministranta. Byl odmítnut, ale toho chlapce před několika dny kostelník viděl samotného v kostele. Vypodobnil ho, hned jsem v něm poznal mého pachatele“.

U mladého Trochty nalezli nejen zmizelé kalichy, ale ještě jiné ‚věci, které ho usvědčily z mnoha krádeží. Poprvé se vloupal do obchodu s knihami, aby neměl dlouhou chvíli, už třetí den návratu z ústavu. Ted‘ trestu neušel. Tři a půl roku si odpykával v Jáchymovských dolech. Choval se tam vzorně, dokonce vyhlásil pracovní soutěž; krátce slevili mu polovinu trestu a Trochta nastoupil jako řádný horník v Příbrami.

Moc dlouho vzorně nepracoval a jedné noci vyloupil starou nedobytnou pokladnu v kanceláři důlního závodu.

„Věděli jsme hned, kdo to byl, ale nevěděli kde je.“

Jak se později ukázalo, Trochta byl v té době v Bratislavě, kde si vyhazoval z kopýtka. Pak přesídlil do Prahy a zapadl mezi galerku. Nakonec odjel s jedním zaměstnancem statistického úřadu, který si ho oblíbil; na Sázavu: Tam důvěřivce okradl a vracel se do Prahy. Hned na nádraží padl do tenat Bezpečnosti, Převezli ho do vyšetřovací věznice ve Stříbře a od tohoto okamžiku se zase choval vzorně, zkoušel znovu co se mu osvědčilo. Zkoušel to se zdarem. Mohl se volně pohybovat po věznici, uklízel, ochotně, ale jen proto; aby si všechno obhlédl a mohl zmizet. Zjistil, kde je uložena ostře nabitá pistole: Pak čekal.

Až přišla jeho chvíle. Jeden ze stráže služebně odešel, druhý pracoval u stolu, kdepak by ho napadlo, že od toho příjemného, úslužného mladíka se naděje něčeho zlého. Trochta vzal pistoli a stráž

ného zezadu střelil. Pak ho zavřel do skříně, navlékl na sebe jeho uniformu a takhle vystrojen a vyzbrojen klidně opustil vězení. Byl to poplach, to si lze představit. Vrah měl dvě pistole a byl zcela ur

čitě odhodlán jich použít. A tady.se nám osvědčila spolupráce s občany. Někdy pozdě odpoledne přiběhl železničář ze Stříbra; že asi ve čtyři hodiny viděl na nádraží podezřelého mládence v. uniformě.

Odjeli jsme hned na nádraží. Tady jsme pak telefonem zjistili; že ve stanici Nový Dvůr je nějaký člen od SNB v khaki uniformě. ‚Do Nových Dvorů se však nikdo nemohl dostat, silnici zavál sníh.

Štěstí nám přálo, Do Stříbra právě vjížděl osobní vlak na Plzeň. Krátce jsme vyrozuměli kolegy ve Stříbře; že odjíždíme vlakem: Ještě jsme stačili požádat strojvedoucího, aby v Nových Dvorech zajel hodně dopředu mimo staniční budovu,

Sotva za půl hodiny jsme přijeli do Nových Dvoru: Byl jsem v posledním‘ vagóně; a když jsme vjeli do stanice, zpozoroval jsem, jak muž v uniformě SNB rychle utíká za vlakem. Bezpečně jsem ho poznal; byl to můj pachatel: Seskočil jsem a volám na něho. Mezi námi byly asi tři metry: Můj pachatel reagoval tak, že rychle sjel rukama do kapes ven už je nevytáhl. Přiskočil jsem, stočil mu ruce, připravených pistolí už nemohl použít. To se ví, cestující byli jako vyjevení, když viděli, že dva civilisté přepadli a spoutali příslušníka SNB: Naštěstí výpravčí zvedl plácačku a vlak odjížděl. Zůstali jsme ve stanici jen my sami.“

Za své činy dostal Miroslav Trochta trest smrti. Protože mu bylo teprve devatenáct, změnili mu jej v dlouholetý žalář. Ještě jednou se pokusil o útěk. Uštědřili mu dva roky navíc.

Tak skončil pád mladého člověka; který sklouzl na nakloněnou plochu. Tak skončil jeho pád za pouhé čtyři roky! Od patnácti do devatenácti let.“

53

24 případ

UPROSTŘED SLUNNÉHO DNE

Dne.24 září: od 13:45hod. byla pohřešována Jaroslava Burdová nar. 23:10.1948,, bytem v Moravské Třebové. .,.Naposledy byla uvedeného dne spatřena svou matkou, která ji poslala k autobusu ČSAD,.jímž měla přijet teta z .Brna. Podle dosavadního šetření školačka Burdová k tomuto autobusu nedošla. ,Je nebezpečí, že se mohla stát obětí trestného činu: Místní ,pátrání^ bylo vyhlášeno, žádáme o vyhlášení v celokrajském, případně v celostátním měřítku. VB Svitavy.Toho dne, kdy se Jaruška Burdová ztratila a kdy z okresního oddělení VB Svitavy došel na krajskou kriminálku citovaný dálnopis, byla sobota: Krásný . den babího . léta; v Brně právě končil veletrh.

Major Jiří Peterka .z východočeské kriminální služby se odmlčí a chvíli hledí nehnutě oknem, za, nímž se kaštany chystají k trochu opožděnému vyšňoření. Po obloze letí načechraná oblaka a s nimi snad i vzpomínky muže, který má za sebou čtvrt století služby v SNB. Nositel medailí Za obranu vlasti a Za službu vlasti, začal svou kariéru na žhavém. místě na západní hranici jako člen Pohotovostního pluku 1NB. Přes funkci velitele stanice a náčelníka obvodního oddělení přešel v roce 1953

ke kriminální službě. A v době kdy kriminálka ze Svitav odeslala na kraj dálnopis ohledně Jaroslavy 8urdové, pracoval už jako vedoucí oddělení pro násilné a mravnostní trestné činy tady ve. východních Čechách.

Vzpomínky majora Peterky. se. vracejí o deset let zpátky.

K tomu dálnopisu jsme ještě dostali přesný popis děvčátka a také sdělení, že zmizení desetileté školačky vyvolalo v místě a celém okolí velký rozruch. Ani neděle nepřinesla nějakou změnu, a tak hned v pondělí odjela do Moravské Třebové osmičlenná skupina nejzkušenějších detektivů z kraje: ‚

Vedeni přejímá major Peterka s úkolem pátrat tak dlouho, dokud děvčátko nenaleznou. Zatím ovšem visel nad případem otazník.

Náčelník okresního oddělení nás informuje o všem, co podnikli, a udělali skutečně všechno, co bylo v jejich možnostech. K spolupráci při pátrání byla vyzvána i veřejnost, ale stále není čeho se chytit.

Lidé se kupí před výkladními skříněmi několika obchodů, kde je vyvěšena zvětšená fotografie Jarky a kladou si stále tutéž otázku jako my: Kam mohla zmizet?

Desetiletou Jarku zná téměř celé městečko. Její matka pracuje jako servírkav místní restauraci Slavia; kam za ní Jaruška téměř denně při návratu ze školy docházela. Samostatné, bystré děvčátko, vý

borná pianistka, však už vystupovala na několika škol nich koncertech, její otec, náčelník svazarmovského letiště; byl na ni právem hrdý. A teď jen otázky, které nikdo nedokáže zodpovědět, jen úzkost a beznaděj.

Cítím s rodiči dvojnásob náhoda tomu chtěla, že mám dcerku na den právě tak starou jako Jaruš

ka, dovedu se vžít do jejich žalu. Jenže cit a srdce plné bolu případ nerozřeší.

Zatím víme jen to, že stopa po Jarušce končí v hotelu Slavia. Dívenka sem přišla za maminkou při cestě ze školy jako každý jiný den a chovala se jako jindy, veselá, rozmarná, rozdychtěná očekává

ním, co sobotní odpoledne a neděle přinese.

Hodiny v lokále ukazovaly právě 13.45; když ji matka poslala k autobusu, kde měla počkat na ná

vrat tety z Brna.

Autobusová zastávka je od hotelu vzdálena pouhých sto metrů, ale teď už spolehlivě víme, že malá Jarka na ni nedošla: Podařilo se zjistit lidi, kteří tam tehdy čekali; někteří Jarku znali; jistě by si jí povšimli, ne, nikdo ji ani okem nespatřil. A také jsme nenalezli nikoho, kdo by ji viděl alespoň poblíž zastávky.

Ten den bylo krásné slunné počasí, nedalo se předpokládat, že by dívka změnila směr cesty, schovala se před sprškou nebo tak. Nemohla jít také do bytu rodičů, protože ten je právě u zastávky. Když tenhle případ rekonstruujeme, docházíme k přesvědčení, že musela zmizet během šedesáti metrů od hotelu. Ušla tedy nanejvýš sto kroků, sto drobných krůčků. Ale jak při té krátké vzdálenosti, a tady, na rušném náměstí uprostřed slunného dne, se mohla beze stopy ztratit? Jak?

Podle toho, co jsme o Jarušce věděli, vylučujeme její útěk z domova a navíc jsme se informovali u příbuzných. Zbývaly tedy pouze tři verze:

1.školačka se stala obětí sexuálního zločinu.

54

2.děvčátko někdo vylákal a unesl a konečně

3, došlo k dopravní nehodě, která se odehrála beze svědků, a pachatel těžce zraněné nebo usmrcené děvčátko někam odvezl.

Ta poslední verze byla ovšem velmi nepravděpodobná. Na náměstí, ani na okolních živých ulicích nemohlo k nepozorované nehodě dojít, a proč by šla Jarka někam do odlehlých míst? Sledovali jsme ovšem všechny tři možnosti, i když nejpravděpodobnější byla ta první a nejhroznější.

Sešlo se nám šestaosmdesát informací od dětí i dospělých od lidí, kteří Jarku velmi dobře znali. Bylo mezi nimi nemálo těch, kteří tvrdili, že dívku viděli ještě v sobotu odpoledne a dokonce v neděli, ale to byly všechno mylné údaje, podnícené fantazií nebo splýváním domů z předchozích dnů. Zatím se rozvinula rozsáhlá pátrací akce v terénu. S.pomocí místních lidí a vojáků jsme pročesali okolní lesy potápěči prohledali řeku i rybník. Všechno bez výsledku ale právě tehdy jsme narazili na nadějnou stopu.

Přihlásil se automobilista, který 24 září, tedy v sobotu odpoledne asi dva kilometry od města viděl na Jawě 250 motocyklistu, na tandemu měl děvčátko, popis odpovídal podobě Jaroslavy Burdové.

Pracné jsme se .k neznámému motocyklistovi dostali a naše podezření jen zesílilo. Třicetiletý hornický brigádník Karel Kadeřábek tvrdil, že ten den byl v Ostravě, ale ve skutečnosti se ukázalo; že čtyři dny se již v dolech neukázal a zdržoval se v Moravské Třebové. Když poznal, že jde do tuhého, kápl božskou: Měl být v Ostravě, ale ulil se a přijel do Třebové načerno. Ano, vezl na tandemu hol

čičku, ale to byla mladší sestra jeho děvčete: Všechno jsme si ověřili a byli zase tam, kde předtím.

Začalo se znovu. Zdálo se neuvěřitelné, že by byl tehdy na živém náměstí nikdo Jarušku při cestě k autobusové zastávce nespatřil. Vyslechli jsme proto všechny nájemníky, kteří měli byty na náměstí, a vidíte; nedostali jsme se ani o krůček dopředu. Když jsme tak uvažovali, dospělo se k názoru, že Jaruška zmizela nebo se něco muselo stát v okruhu šedesáti‘ až sto metrů okolo hotelu Slavia.

Dům, v němž byl hotel, jsme už předtím prohledali od sklepa po půdu, a teď, jsme se rozhodli propátrat podrobné všechny domy v tom kritickém okruhu. Nejdřív sklepy na náměstí a pak v přilehlých ulicích; staré; většinou nepoužívané, některé už dávno zatopené; ztuchlé, tmavé sklepy.

Zbytečně jsme o celé akci nehovořili a poslali jsme do terénu zaměstnance komunálních služeb s našimi dvěma mládenci v montérkách. Systematicky a nenápadně prohledávali sklep po sklepu, dům po domu. Akce skončila ve sklepě domu na náměstí, kde je pošta. Tam jsme ji odpoledne objevili.

Ve sklepě. jehož léta nikdo nepoužíval, leželo tělo malé mrtvé Jarušky. Na první pohled bylo patrno, že dívku někdo pohlavně zneužil a surově zavraždil.

Večer přijeli specialisté se soudním lékařem a začalo podrobné šetření. Šlo především o to, zda místo nálezu mrtvého děvčátka je také dějištěm hnusného činu a vraždy. Vražedný nástroj však nebyl v tom strašidelném sklepě nalezen a nikde krevní stopy, i když hlavičku oběti rozpoltilo několik silných úderů. Tak tedy sklep místem vraždy nebyl. Tělo před několika dny ještě hravého, usměvavého děvčátka odvezli na soudní pitvu ale to už se točilo poslední kolo případu.

Mládenci, kteří prohlíželi sklepy a nakonec, učinili ten Hrůzný nález, hlásili, že se kolem nenápadně ochomýtá podezřelý muž. Nechali jsme si toho‘ chlapíka předvést a ukázalo se, že jde o čtyřiadvacetiletého Petra Fidlera, rozvedeného, otce ročního chlapečka. A Fidler bydlel v domě hned vedle pošty.

Zjistili jsme si, že kritického dne, tedy v sobotu, seděl Fidler v restauraci Slavia a, před 14. hodinou odešel. Večer měl schůzku s kamarády ve vinárně Morava, ale když se pro něho známý stavil v bytě, Fidler neotevřel. Jen říkal, že má uvnitř strašný nepořádek, ať jde kamarád do vinárny napřed, že on přijde za chvilku. Kamarád logicky usoudil, že Fidler má v bytě dámskou návštěvu a odporoučel se: Fidler skutečně později do vinárny přišel a vesele se tam bavil, dokonce ve společnosti příbuzných Jarušky Burdové. Nikdo na něm nic zvláštního nepozoroval, odešel z vinárny, až když zavírali.

Pochopitelně následovala domovní prohlídka. Ve Fidlerové bytě na stěně nad kobercem ve výši asi 30 cm jsme našli drobné kapky krve a právě tak na boku gauče. V komoře jsme objevili sekeru a na ní po sejmuti čepele ve dřevě uschlou krev. A konečně v kamnech mezi popelem ležela jedna přezka ze spálených botiček malé Jarušky.

Fidlerovi nezbylo než pod tíhou důkazů všechno přiznat: Tehdy v sobotu, když Jarka odešla z restaurace, vyšel také Fidler. S Jarkou, kterou dobře znal, se dal do řeči; vykládal jí o jakési zajíma

55

vé knížce. Dívce řekl, aby k němu šla. že jí knížku půjčí, pak to ještě na autobus snadno stihne. A Jaruška se známým šla …

V bytě Fidler nenápadně zamkl, rozevřel před Jaruškou knížku, ale současně ji začal obtěžovat.

Dívka se bránila a když se Fidler stal brutálnější, začala křičet, chtěla utéct. „Tak jsem ji stiskl pod krkem, až najednou byla bez sebe. Ale za chvíli se probrala a zase křičela. Stiskl jsem znovu. A víc .

.“

Ted‘ si Fidler uvědomil, že je zle. Popadl sekeru, několika ranami ostřím rozbil dítěti hlavu, a pak ještě děvčátko zneužil.

Co dál? Uvažuje. Nejdříve ho napadá oběť rozčtvrtit a spálit, ale . to se mu nezdá. Rozhoduje se odklidit mrtvou do některého opuštěného sklepa, musí však počkat až se setmí. Pak ho překvapí kamarád, který tluče na dveře a Fidler ho odbývá výmluvou.‘

Po setmění tělíčko zabalil, v náručí snesl dolů a přes dvůr do sklepa sousedního domu; kde mrtvolku přikryl ztrouchnivělými prkny: A pak se šel veselit do vinárny. Druhý den udělal v bytě pořádek a bláhově se domníval, že zahladil všechny stopy. Počítal, že později odstraní tělo Jarušky ze sklepa jinam, dál od svého bytu, ale k tomu už nenalezl odvahu ani příležitost.

Těmi slovy je také uzavřen protokol o zločinu muže, který skončil na šibenici.

56

25 případ

V ZÁŘI METEORU

Jsou .to oázy malých lidských radosti, útočiště z běsnění nové doby plné mašin, superrychlostí a superčísel, třeba jako pro někoho jiného ,rybářský prut to jsou zahrádky. Navlečete staré kalhoty, bagančata,.vyhrnete rukávy u košile, popadnete motyčku a jak ji zaboříte do provoněné kypré prsti; spadnou z vás starosti všedního dne. Mámeli věřit statistice, je tohle spolehlivý recept pro každého třetího z nás.

Jenže, povězte mi, kdopak dneska může mít vlastní zahrádku? Na vesnici skoro každý, ale kdepak ji seberu, když bydlím někde v činžáku uprostřed velkoměsta, kde jedinou svěží zelení je voděnka, která mi visí ze zdi?

Z těch rozpačitých otázek a trablů vznikly zahrádky na periférii městeček a měst celé zahrádkářské kolonie, jak je vidíte rozsety všude po vlastech českých. Jsou to zahrádky obyčejně sotva větší než rozloha kloudného obýváku a zpravidla k. nim náleží také chatička s primitivním lůžkem, většinou spíš kolna pro zahradnické náčiní: Slouží k odpočinku zahrádkáře~amatéra a , mámeli věřit nedolo

ženým pověstem někdy též k jiným radovánkám.

To byste se podivili, kolik lidí , ve městě touží po takové zahrádce, kde můžete pěstovat podle libosti kapustu nebo tulipány, mít vlastni pařeniště a třeba i bazén, velký jako umyvadlo. Leč málokomu se tužba splní, protože zahrádkářských kolonií spíš ubývá, požírají je kvapem novostavby fabrik a někdy také činžáků. Do těch mnohapatrových paneláků se nastěhují lidé a mnozí z nich také sní o vlastní zahrádce, alespoň tak dvacet minut, půl hodiny cesty od bytu. To by bylo něco! ‚

A tahle touha, zalíbení ve vlastní zahrádce, nám nedávno nadělila případ, který znovu ukazuje; jak koumák může nalézt mezeru i v důmyslně vyspekulovaných předpisech, usmívá se nadstrážmistr Emil Vachal z pražské kriminálky. Poslechněme si tedy vyprávění ze života lidí, lačných zahrádek.

Předloni takhle v dubnu k nám přišli dva zaměstnanci podniku Potrubí v Praze, a že se jim jaksi nezdají věci, související s jejich zahrádkářskou odbočkou. Chtěl bych říci napřed, že je to historka k smíchu, ale také k pláči. Představte si, že byste byl třeba obchodním ředitelem strojírenského podniku a nakupoval byste soustruhy z opravny bot a že by vám to vůbec. nepřipadalo pozoruhodné, natož zvláštní. Ale to jen tak mimochodem:

Ti lidé, vyprávěli v kostce. Začátkem podzimu 1987 si založili v podniku odbočku ‚zahrádkářů z iniciativy kolegy Burdy, který také dělá předsedu: Pracuje u nich jako dispečer, všeobecně oblíbený milý člověk. Tehdy řekl; že má známého na národním. výboru a mohli by si pronajmout pozemek, prý by šel rozparcelovat na zahrádky. Zájemců bylo dost, dali dohromady odbočku. Burdu zvolili jednomyslně předsedou a šli si vyhlížet do Kovomatu hrabičky.

Podnikavý Burda je přihlásil do Svazu zahrádkářů a novopečeným členům obstaral legitimace. Nic za to nechtěl, ani příspěvky. Zatím to nestojí za řeč, začátky bude financovat ze svého, pak se s ním vyrovnají. Předseda také dal základní vklad 100 korun na konto, které si otevřeli v bance. Když se usnesli, že nové odbočce dají jméno Meteor, obstaral předseda i tiskopisy a razítko. Tak tedy všechno bylo, až na ty zahrádky: Václav Burda se dal slyšet, že jsou s pozemkem jakési potíže, toho jeho známého přeložili; ale už je celá věc zase na dobré cestě. Jak se blížilo jaro, netrpělivost zahrádkářů rostla, chodili za předsedou; tak co, jak to vypadá: A tehdy na jaře jim řekl, že se konečně podařilo získat pozemek, představte si, dokonce v Tróji, hned u Vltavy, výborná půda, slunce tam pere, no to je něco.

To se ví, zahrádkáři se třásli nedočkavostí, chtěli to místa spatřit, alespoň očima je zatím pohladit, ale Burda stále neměl čas. Tak se tam nakonec vypravili na vlastní pěst. A co zjistili?

Na místě, které Burda tak barvitě popsal, žádné volné parcely nebyly a nebudou, dávno už je to pronajaté. Ted‘ to všechno přišlo zahrádkářům podivné; ba podezřelé, dali hlavy dohromady bez předsedy a pak přišli za námi. Není v tom nějaká klička? Neradi by se dostali do šlamastiky, jeden nikdy neví.

Divné mi to bylo taky, začal jsem se zajímat o to bankovní konto. Ukázalo se, že předseda si pří

padné vklady sám vyzvednout nemohl, k tomu potřeboval ještě podpis tajemníka. Jenže tajemník odbočky podepsal již po Burdově vkladu té stokoruny několik šeků na výběr peněz bianko, tedy čisté,

57

nevyplněné: A začalo se to rýsovat. Zahrádkáři stále líčili předsedu jako dobráka, měl jejich důvěru, byl to štramák; nikdo ho z ničeho nepodezíral. Já ano: A proto hned po jejich odchodu jsem se podí

val; jak to vlastně s tím kontem vypadá.

Nu, a jak to vypadalo. Konto mělo dosud, za něco více než půl roku, slušný obrat 154 700 korun, z čehož na kontě zůstalo rovných dvanáct stovek. Sto padesát tři tisíce pět set bylo vybráno. Samozřejmě postupně, v několika částkách. Na tohle člověk nemusí být žádným Cliftonem, aby poznal, že to zavání levotou. Zahrádkáři nic nenakupovali, nic neprodávali a najednou takový obrat. Tak jsme si pro pětačtyřicetiletého předsedu odbočky zahrádkářů Meteor zajeli do jeho podniku na Gorkého ná

městí.

Byl to příjemný člověk. Lidé chtiví zahrádek měli pravdu. Na první. pohled dobromyslný, silnější, mohlo by se říci zavalitý, usmíval se, hovořil klidně. Na kontě mají jen sto korun, kupovaly se pouze drobnosti jako razítko, však to podepisoval s tajemníkem. Zapsali jsme to a pak jsme mu řekli; že ho budeme stíhat pro trestný čin rozkrádání. Divil se; proč. Místo odpovědi jsme mu předložili výpis ze zahrádkářského konta. Ted‘ teprve, jak se říká, ztratil glanc.

Jako dispečer měl přehled o materiálu, který zbyl na jednotlivých stavbách, nebo na který chyběly doklady. Tím materiálem pro montážní podnik Potrubí byly roury různých rozměrů ze staveb v severních Čechách, které měl Burda na starosti. Když ho skladníci upozorňovali, že na materiál nejsou doklady, slíbil, že všechno zařídí. A zařídil.

Bud‘ poslal dodatečně doklady pod hlavičkou dodavatele – a tam teď najednou byla zahrádkářská pobočka Meteor, nebo materiál předisponoval na jinou stavbu a opět poslal doklady; znějící na Meteor. A národní, podnik Potrubí klidně platil požadované a fakturované částky v jednom případě celých 70 000 korun na konto Meteoru. Nikdo se nepozastavil nad tím, že odbočka zahrádkářů prodává národnímu podniku Potrubí takové množství rour.

Ale abych se vrátil k vyšetřování. Zatímco jsme pana Burdu vyslýchali, navštívili jeho byt se souhlasem prokurátora už naši lidé. Nalezli tam požehnaně věci, jako například šest magnetofonů, hrací skříň, optiku, prsteny. Předseda zahrádkářů musel do vazby a vyšetřování pokračovalo.

V podniku, kde Burda pracoval, se teď šlo po fakturách. Právě tam dostali z teplického obchodního domu Prior třetí fakturu, tentokrát na 4750 korun, ale na účtu místo typů přístrojů byla udána pouze výrobní čísla. A tehdy jsme si povšimli, že čísla na fakturách jsou shodná s čísly na některých záruč

ních listech, které jsme objevili v Burdově bytě.

Rozjel jsem se do Teplic. Prodavačka podle fotografie poznala v Burdovi člověka, který několikrát zboží pro Potrubí nakupoval. Přemluvil ji, aby do faktury neuváděla typ přístrojů naposledy šlo o dva magnetofony ale pouze výrobní čísla. Objednavatelem zboží, v prvním .případě dokonce v částce 38 000 korun. byl pochopitelně národní podnik Potrubí. Elektropřístroje si Burda osobně odvezl, faktury, kde místo popisu zboží byla pouze čísla, platil podnik. To byl druhý způsob Kurdových machinací Ani v těchto případech se v podniku nenalezl nikdo, kdo by se podíval, co se vlastně tají za těmi čísly na fakturách, o jaké přístroje že to jde. Prostě přílišná důvěra, lidí a špatná soudnost těch, jejichž rukama procházely faktury a dodací lístky.

Ovšem že nás.také zajímal motiv..Burda nebyl dosud trestán, měl pověst vzorného otce rodiny, dvě už dospělé děti, slušný příjem, machinací neměl zapotřebí.

Ukázalo se, že jde o takový klasický případ nakloněné roviny. Dostanete se na ni, a pak už to jede dolů stále rychleji. V Burdově případě byla na začátku Včelka. Tak říkali v podniku soukromé spořitelně, kterou před několika lety, svěřili Burdovi Každý zaměstnanec si u něho při výplatě ukládal 50

korun a kdykoliv si z nich mohl vypůjčit. Před vánoci se pak peníze zase rozdělily. Užitečné zařízení, nic nového pod sluncem.

Jenže Burda si z Včelky také půjčoval a před vánoci mu vzniklo čtyřtisícové manko. Peníze však spoluzaměstnancům vyplatit musel, a tak si vypůjčil ve skutečné spořitelně Dluh vrátil. když se mu zase nahromadily nové vklady od zaměstnanců A znovu si půjčoval, přišly další vánoce, vytloukal klín klínem manko rostlo, až nakonec chybělo 45 000 korun. A tehdy si vymyslel fígl se zahrádkář

skou odbočkou Meteor, vlastně s tím jejím kontem. A když už ta tak sypalo; dal si také stranou na auto.

58

Zazářil na obloze naší kriminalistiky jako opravdový meteor, jako doklad o lidské prohnanosti i dů

věřivosti. Burda dostal s ohledem na svou zachovalost pět let. Obávám se, že zahrádkáři zahrádky nemají dodnes, ale jsou bohatší o nějakou tu zkušenost.

59

26 případ

BARANÍ DVŮR

Není tomu. tak. dávno, kdy v. pražském telefonním seznamu mezi čísly Bezpečnosti byla uvedena i přímá linka na oddělení, jehož jméno znělo hodně dramaticky: „Komise pro vyšetřování vražd“. Toto heslo se během času z telefonního seznamu ztratilo ale ztratila se také tohle oddělení?Ne, jen dostalo trochu jiné pojmenování: Oddělení násilných trestných činů. A musíte sem volat přes číslo kriminální centrály.

Oddělení násilných činů vyšetřuje nejsložitější vraždy, ublížení na zdraví, některá náhlá či podezřelá úmrtí, sem se sbíhají nitky případů, často vzrušujících veřejnost, případů, o nichž se dá hovořit jako,a detektivkách ze skutečného života. Šéfem oddělení byl dlouho major František Kubát, muž s pětadvaceti lety služby na kriminálce.

Jak jsem se stál kriminalistou? Žádným románovým nebo neobvyklým způsobem,“.říká. „Prostě

konkurs, přihlásil jsem se, přijali mne, nu a tak jsem tady. Začátky jsem prodělával v komisi pro vy

šetřování vražd a už tehdy jsem si uvědomil, co pro tuto . službu znamená sehraná parta specialistů, že nikoliv, jedinec, ale celý kolektiv může vyřešit takový těžký případ. A věřte mi, mnohé z těch, které prošly tímto oddělením, překročily i standard napínavých detektivek. Však také některé případy byly zpracovány a široká veřejnost je zná jako úspěšné detektivní romány nebo filmy.“

Major Kubát na řadě případů dokládá, jak práce na násilných trestných činech, zejména pokud jde o vraždy, vyžaduje od vyšetřujícího perfektní znalost kriminální taktiky a techniky. Kriminalista musí, nezbytně mít alespoň určité vědomosti z oboru soudního lékařství, psychologie a psychiatrie. Samozřejmě, že ne doslova to, co zná odborný lékař, ale takové zásadní věci, před které jej.staví denní praxe.

„Tady bych chtěl zdůraznit; že spolupráce se soudními znalci ;je nanejvýš nutná. A slouží nám bohatá technika; balistika, mechanoskopie, daktyloskopie, z přírodních věd chemie, biologie a další.

Základem pro vyšetřování vraždy jsou již úkony, provedené na místě. Ohledání místa činu, nalezení třeba nepřímých svědků, zajištění stop, samozřejmě fotografování, pořízení situačního náčrtku, věci, k nimž se pak při vyšetřování stále vracíme. Říkám my, protože zkušenosti ukazují, že řešení závaž

ných případů vyžaduje sehraný kriminalistický tým. Už když jsem přišel na oddělení, říkalo se nám

a říká se dodnes mordparta. A když „mordparta“ vyjíždí do terénu, pak to už bývá případ jaksepat

ří.“

Pojďme se tedy na jeden takový případ podívat. Zvoní telefon, major Kubát zvedá sluchátko.

„Volali nás v půli května, už je tomu přes patnáct let, až ze slovenských Piešťan. Záhadná dvojná

sobná vražda, zločin beze stop. Tak jsme nasedli do letadla. Tahle vražda už místem činu měla takový nádech tajuplnosti. Nad ztracenou dědinou Vrbová stál na samotě, docela opuštěn velký ovčín.

„Baraní dvůr“ se tomu říkalo, ti berani a ovce tam zůstali. I bývalý majitel, šedesátiletý statkář, vdovec, na Baraním dvoře stále bydlel. O ovce se ovšem nestaral, ty už měli na starosti lidé z družstva.

Ráno a navečer sem s nimi přišlo trochu života, ale přes den a v noci bylo na Baraním dvoře pusto a ticho, rušené jen zamečením ovce nebo skřípotem staré studny. To když družka bývalého statkáře Filaka nabírala vodu.

Ti dva tady žili v bytě o třech místnostech, nikoho si nevšímali, lidé jim dávali pokoj: Vdovec se svou družkou si hospodařili na několika záhoncích půdy, měli nějaké slepice a tak, něco našetřeno, utrácet nebylo zač; krátce a dobře: žili si klidně. v ústraní, a s vodou daleko dole ve Váhu odplýval jeden den za druhým, měsíc po měsíci, rok za rokem. Až nadešla ta květnová neděle.

Tehdy dopoledne přišel do ovčína truhlář z dědiny a hned mu bylo divné, že nikoho nevidí a dveře do bytu těch dvou dokořán. Zavolal na ně, nic. Vstoupil dovnitř. Strnul. Pak se pokřižoval a uháněl pryč. K předsedovi; předseda zvedl telefon; ozvala se Bezpečnost. Co je? Strašná věc. Ten starý statkář u nás na Baraním dvoře je i se svou ženskou zamordovaný.

Opravdu to byl nehezký pohled. žena ležela s roztříštěnou hlavou v kuchyni za dveřmi u sporáku, muž v pokoji; a také.hlavu rozbitou. Vražedný. nástroj hned na očích hlaveň ze staré pušky, kterou si osamělý muž schovával za dveřmi jako zbraň pro všechny případy. Měl ovšem ještě jinou zbraň, ale o ní do té doby nikdo nevěděl. Situace nasvědčovala, že k dvojnásobné vraždě došlo v sobotu

60

pozdě večer a že motivem byla loupež. Zotvírané skříně, , vytahané zásuvky, zpřeházené věci, doko

řán otevřená stará pokladna…. ‚

Pachatel zřejmě hledal peníze a cennosti. Výslechem synů zavražděného, kteří ovšem žili daleko od otce, se zjistilo, že chybějí velké zlaté kapesní hodinky a pár stovek na hotovosti. Víc bývalý statkář neměl. A přece ještě něco. Zmizela i pistole, parabella ráže 9 mm, kterou bez povolení přechovával.

„Na místě skutečně nezůstaly žádné stopy. Dočista nic. Otisky prstů, obuvi, kdyby alespoň vlas po vrahovi nic. A nikdo nikoho neviděl. Marné bylo všechno vyptávání. Až nakonec se přihlásil pasá

ček, takový človíček, v obci jej pokládali trochu za blázna. Zmateně cosi vyprávěl, že viděl v sobotu pozdě odpoledne cizího muže a dokonce s ním mluvil. Ten neznámý se ho prý česky ptal, kde bydlí statkář z Baraního dvora. A tak ho tam pasáček poslal a nic víc už neví.“

Samozřejmě, že se kdekdo domníval, že pasáček se dělá důležitým, z domácích nikdo jeho vyprá

vění nebral vážně. Ale lidé z mordparty nenechali stranou ani tuto možnost. Máli pasáček pravdu, je možné, že toho člověka zahlédli ještě jiní. Nakonec po úmorném pátrání objevili dvě ženy, jež se toho dne k večeru skryly na Baraním dvoře před krátkým deštěm. A tam u bývalého statkáře Filaka zahlédly neznámého muže. Bavil se vesele s hostitelem, oba popíjeli víno.

„Ty ženy mohly podat jen neurčitý popis neznámého člověka, ale potvrdily, že mluvil česky. Tak jsme samozřejmě šli na železniční stanici. Ano, prohlásil výpravčí, v sobotu v devět večer jsem prodával nějakému muži jízdenku. Kam, to už si nemohu vzpomenout, někam na Moravu. Chlapíkovi jistě nebylo ještě třicet, hovořil česky; snad bych ho poznal. A tak jsme měli už popis nepochybně vraha, v krajním případě důležitého svědka. Věděli jsme totiž, že ten cestující si omýval boty na ná

draží u pumpy. A měl je od bláta, které toho dne bylo na cestě od nádraží k Baranímu dvoru. Ale tím také stopy končily.

Zdálo se, že případ se znovu ocitl v slepé uličce. Až zase pomohla náhoda? Řekli byste náhoda, chápu. Ale to, co v praxi kriminalistů připadá povrchnímu pozorovateli jako náhoda, je většinou vý

sledkem logického hledání příčinných souvislostí.

Krátce a dobře major Kubát v záplavě denních hlášení narazil na zprávu, že ve vizovické nemocnici podnapilý pacient vystřelil z pistole a pak, když se o zbraň začala zajímat Bezpečnost, najednou zmizel. A vystřelil z parabelly z pistole ráže 9 mm! Kubát si hned vzpomněl na pistoli, odcizenou v Baraním dvoře. Vizovice leží na Moravě a na Moravu odjížděl ten neznámý.

„Mordparta“ se rozjela do Vizovic. Zmizelý pacient byl tuberkulózní Oldřich Havelka z Gottwaldovska. 11 května se vrátil z vězení, 18. května nastoupil v nemocnici a na 6. až 7. srpna si vzal propustku do Prahy. Mezi věcmi zanechal v nemocnici gramofon a spoustu desek, které přivezl tehdy z Prahy. Gramofon byl podle popisu Kubátovi jaksi povědomý. Ovšem. Byl to ten, který neznámý vrah i s deskami a osmi tisíci ukradl v bytě pražské prostitutky v Karlíně.

Případ pražské vraždy by se dal povědět v několika větách: Marii Mokrou nalezli zardoušenou v karlínském bytě 14. srpna, ale v té době byla už asi týden po smrti. Stopy žádné, svědectví bezvý

znamná, k povětrné dívce chodilo hodně mužů. A vida gramofon z nemocnice byl teď poznán jako její majetek.

Souhlasilo všechno na vlásek, i časová rekapitulace případu:

11. 5. Havelka propuštěn z vězení;

15. 5. Vražda v Baraním dvoře;

18. 5. Havelka nastoupil léčení ve vizovické nemocnici;

6. až 7. 8. Odjel na propustku údajně do Prahy;.

8. 8. Náhodný výstřel v nemocnici Havelka zmizel;

14: 8. Nalezli v Karlíně zavražděnou Marii Mokrou, asi týden po smrti.

A tak se rozjelo celostátní pátrání po Havelkovi, teď podezřelém ze tří vražd. Zatkli ho po několika dnech v domě jeho někdejší bytné.

„Odvezli jsme Havelku na místo činu, na Baraní dvůr. Zapíral, zapíral, i když ho usvědčovali vý

pravčí a ty dvě ženy. Poznali Havelku docela spolehlivě. No, nakonec se nám přiznal ještě v.autě cestou do Bratislavy.“

Na Filaka v Baraním dvoře dostal tip ve vězení od starého zloděje, rozjel se na Slovensko, ale kořist ho zklamala. V nemocnici pak uvažoval, kde by co mohl získat, až si vzpomněl na svou někdejší

„známost“ Marii Mokrou. Zajel do Prahy na propustku, Mokrou našel v baru na Starém Městě, do

61

provodil ji do bytu a mámil na ní peníze. Když bludička odmítla, zardousil ji, odnesl si osm tisíc i gramofon a tolik desek, kolik pobral.

Dostal nejvyšší trest – a také ten případ z Baraního dvora se stal námětem pro detektivní román. Jistě jste ho někteří četli a tak si teď můžete porovnat literární zpracování s detektivní fikcí.

62

27 případ

PRAŽSKÝ BOMBARĎÁK

Tehdy na Prahu padl strach. Během pouhých tří neděl na jaře 1947 se vyrojilo ve středu hlavního města dvanáct loupežných přepadení. Rovný tucet nočních loupeží na ulici a jeden případ se podobal druhému, jak se říká, jako vejce vejci. Pražané byli pobouřeni, lidé nešetřili ostrými slovy na adresu kriminálky. Copak žijeme v nějakém městě na Divokém západě?

Kriminálka opravdu tápala. Vědělo se určitě pouze jedno: že ve všech případech se jedná o stejnou tlupu a její dílo. Nic víc!

Za tohoto stavu vyšetřování byl případ o jaký žádný detektiv nestojí, přidělen zkušenému inspektorovi Jaroslavu Samkovi, který tehdy platil za jednoho z nejlepších znalců pražského podsvětí.

Neměl jsem z toho nadělení dvakrát radost, říká vrchní inspektor Samek, ale zase je pravda, že se hodil do mé specializace, nepochyboval jsem o tom, že stopy nakonec povedou do pražské galerky, jenže stopy zatím nebyly. Museli jsme jim jít naproti. Podívali jsme se podrobněji na všechny tyt pří

pady a hledali jsme společné body. Nalezli jsme některé.

Vždycky se stal obětí lupičů muž, který se vracel domů z nějakého nočního podniku, jako např. „U

staré paní“ v Michelské ulici, U Špirků, u Vocílků, a U Vejvodů. Vesměs oblíbené zapadáky na Starém Městě, scházela se v nich pestrá společnost od zvědavců a tatíků, kteří si šli vyhodit z kopýtka, až po deklasované živly.

Ukázalo se také, že vždycky, když postižený platil účet, seděl u jeho stolu nějaký neznámý mládenec, který mohl vidět, že ten host má v peněžence dost peněz. A tak ty případy pokračovali dál jako podle recepisu.

Host zaplatil, šel na tramvaj, nastoupil a zase vystoupil někde na hlavní třídě, pak šel pěšky opuště

nými a tehdy hodně temnými ulicemi. A pak se to stalo. Jak ten muž zahýbal kolem rohu, srazil se s nějakým mladíkem, který se na něho obořil a začaI mu vyhrožovat. Avšak v tom okamžiku od protějšího chodníku přicházel další mládenec, hezky urostlý, snad asi 22 až 24 let starý. Tak co co co?

Zastavil se u těch dvou. Nech toho pána, ano? a s pravicí zaťatou v pěst se obrátil k mladíkovi. Pak jeho ruka sebou švihla, jenže pořízek se při tom otočil a srazil ranou do obličeje k zemi toho druhé

ho.

Přepadený pak už nic, nevěděl a obyčejně se probral až v nemocnici, kde mu pověděli, že má otřes mozku, přeraženou sanici či zlomený nos. A kde také zjistil, že ti dva ho důkladně obrali.

Jak už jsem řekl, chyběl nám popis provokatéra, tipaře, prostě toho mládence, který býval při tom, když host platil. Ale jako se dává kostička ke kostičce, až vznikne obraz perníkové chaloupky s čarodějnicí, tak jsme si dali dohromady obraz toho výtečníka. Ten si pamatoval to, druhý zase ono, až jsme tu měli popis; jakžtakž uspokojivý. Jenže my vlastně měli popisy dva. Z toho se dalo logicky usuzovat, že jde o tříčlennou tlupu: Jeden muž pro tvrdou práci, ten pořízek, jemuž se všeobecně říkalo bombarďák, takové byly ty rány jeho pravačkou, a pak dva náhončí.

A to ještě není všechno. Podobným způsobem jsme získali nakonec také hrubý popis bombarďáka.

Asi 185 vysoký, hezky urostlý, výrazný obličej s mohutnou bradou, asi 22letý, a ještě nějaké drobnosti navrch.

Nakonec jsme měli v kupě docela dobré popisy všech tří. Nebyl to žádný zázrak, ale prostě rutina.

Sekli jsme si, že těch mládenců v nočních podnicích, kde tipovali hosty, si musel někdo z personálu povšimnout. A kdo asi tak nejlépe? Inu, kdo. Hudebníci přece. Ti hrají většinou bez not, jen zpaměti, bloumají očima po hostech. A opravdu. V několika případech si hudebníci vzpomněli, jeden pianista nám dokonce podal perfektní popis. On si totiž všiml, že do lokálu přišli spolu dva mládenci, ale hned se rozdělili a každý si sedl k jinému stolu. To mu bylo nápadné, proto si je dobře prohlédl a zapamatoval: Nu, a jeden z nich seděl právě u stolu toho hosta, který za hodinu poté se stal obětí surového přepadení bombarďákem.

Měli jsme tedy už popisy celkem dobré a vydali jsme se na lov, my dva, já se svým nejlepším spolupracovníkem, kolegou Františkem Kadlecem. Uvažovali jsme, kde bychom na někoho z naší trojky mohli narazit a tak jsme se dostali až do nočního podniku U modré hvězdy v Jalovcové ulici: Chodilo

63

se tam točitými schody, které si vysloužily pojmenování tobogan, a nikoli neprávem. Stačil nepatrný skluz a skončili jste až dole před šatnářkou

Šťastně jsme absolvovali tobogan a už jsme zírali do lokálu. Osud nám byl přívětivě nakloněn seděli tam všichni tři. Co teď? Šlo nám ‚hlavně o bombarďáka, to se rozumí, ty dva už nějak dostaneme. Sice každý seděl u jiného stolu, ale i tak jsme se chtěli nejdříve těch dvou zbavit. Pomohl nám vrchní, který je prostě zinkasoval s tím, že předává účet a vypoklonkoval je ven.

Zůstal bombarďák. Seděl u stolu a proti sobě měl volno. Uviděli jsme v lokále i apartní slečnu, byla z Ostravy, nový přírůstek mezi pražské bludičky. Nechali jsme si od vrchního slečnu poslat a dali jsme jí instrukce. Byla totiž náramně urostlá. Nestyd‘ se za to, čím vynikala Marie Terezie, řekli jsme jí, potřebujeme, aby ten chlapík se .k tobě přes stůl naklonil a měl rozepnuté sako.

Ostravačka pochopila, sedla si naproti bombarďákovi a pilně se hlubokým výstřihem nahýbala nad stůl. Chlapíkovi začaly vystupovat oči. z důlků, rozepjal si dvouřadové sako a nachýlil se přes stůl, jak se dalo. To už jsem však stál přímo za ním.

Moje pravá ruka sáhla po límci jeho saka. Rychlé přiložení levé ruky na límec a malé sesunutí obou rukou až na klopy kabátu. Lehké přitažení celého těla bombarďáka až k opěradlu židle, přetažení límce a zadní části kabátu přes opěradlo a pořízek byl připoután k židli. To už přispěchal kolega Kadlec a za velké pozornosti hostí nasadil bombarďákovi náramky. No a bylo to.

Za chvíli jsme měli i ty dva, zbývající do trojky, a už následovaly obvyklé výslechy a protokoly.

Bombarďák byl ale číslo, jen co je pravda. I s rukama v poutech skočil při výslechu po psacím stroji a chtěl s ním praštit Kadlece. Nakonec však jeho parťáci a on sám všechno vyklopili. Přiznali se k těm dvanácti loupežným přepadením a dokonce ještě k jednomu případu navrch.

Obětí toho třináctého byl harmonikář. Takový už letitější, ale ještě ne starý chlapík, hrával na tahací harmoniku v jednom lokále, od osmi do dvou, nakonec vždycky tu uplakanou: Na našem starém dvoře

chudičký harmonikář

hrával nám písničky,

že až nám slzičky padaly na tvář … .

Rád se posilňoval destiláty, jimiž zlepšoval pivo, a tak není divu, že té pamětihodné noci kličkoval domů ve stavu; jemuž se úředně říká podnapilost: Tak se stal obětí naší trojky, když tentokrát nedošlo k násilí.

Ti tři se k harmonikáři jen tak připojili; dobře se všichni bavili, až jeden se nabídl, že ponese harmoniku v pouzdře. A také ji nesl. Cestou se zastavili u novostavby, protože kdo hodně pije; musí se pak dost často zastavovat. Tam jeden z těch chlapíků otevřel pouzdro s harmonikou; harmoniku ukryl v novostavbě a do pouzdra vhodil dvě ,cihly, které utěsnil. dřevitou vlnou. Za chvíli se s harmonikářem rozešli a ten s harmonikou vlastně s pouzdrem . od harmoniky na řemeni přes rameno, šel domů aby,čelil obvyklým výčitkám své drahé .polovičky.

A výčitky to byly náramné, protože paní se dívá a nevěří vlastním; očím. Její manžel, který odešel do podniku s krásným novým pláštěm přes ruku, se sice zase s pláštěm přes pravici vracel, jenže to byl kabát, jaký by nevzal do komise ani poslední vetešník. Harmonikář vůbec netušil, že mu jeho krásný kabát, který. i v noci cestou domů nesl přes ruku, vyměnil za svůj odřený hubertus právě bombarďák.

Manželka harmonikáře však vzplanula spravedlivou zlobou, a žednes půjde s mužem do lokálu a řekne tam od plic jeho kamarádům, co si o jejich žertíku myslí. A tak šli. Harmonikář s pouzdrem na řemeni přes rameno, manželka po boku. Přišli do lokálu, harmonikář usedne na pódium, otevře pouzdro a strne: Místo harmoniky za osm, tisíc pro bratra, skrývalo pouzdro jen dvě cihly a dřevitou vlnu.

Harmonikář spustil rámus a zle se obořil na svou paní. Koho jsi to pustila ve dne do bytu, co? Nějaké zloděje? Prostě karta se obrátila. Paní se přiznala, že si dopoledne na půl hodinky odskočila k sousedce, aby si postěžovala na manžela, a že dveře jen přibouchla. V té době opravovali v domě cosi zedníci, měli tam i cihly, samozřejmě to bylo na ně, a harmonikář se svou paní hned spěchal na Bezpečnost. Ale případ nám teď objasnil až bombarďák.

A tenhle „bombarďák“, tehdy dvaadvacetiletý Václav Šmahlík, dostal sedm let. Osud mu pak ani jinak nepřál. Sta l se z něho těžký invalida který se dovolával lidského milosrdenství.

A dovolává se podnes; neníli už ovšem na onom světě.‘

64

27 případ

KONEC LUPIČSKÉHO TRIA

Podplukovník Richard Šikula z jihomoravské Bezpečnosti pracuje v kriminální službě už přes dvě desetiletí. Léta pátral po lidech, skrývajících se před veřejností, ale nebylo vždycky tak.

V dobách okupace naopak Šikula bděle dbal toho, aby na něho nepadlo oko ;,zákona“. Nacistického zákona, rozumí se. Tehdy hrál opačnou roli než dnes. Tři roky žil v podzemí, než se stal členem partyzánského oddílu na Vysočině. Ovšem tehdy jako dnes bylo skutečné právo na jeho straně.

V žebříčku kriminality je Jihomoravský kraj kupodivu už na čtvrtém místě, a tak je tady i té detektivní práce ažaž. Devětačtyřicetiletý zkušený kriminalista nezapře Moravana; klidný, rozvážný, jemný v jednání, ale rychlý a energický tam, kde je toho zapotřebí. Má za sebou řádu zajímavých případů a vzpomíná na jeden z nich.

Začalo to takhle k podzimu 1963… Najednou se v kraji objevila ojedinělá, ale skutečně rafinovaná vloupání do obchodů, pachatelé měli spadeno hlavně na samoobsluhy s potravinami: Řada těch pří

padů se začala rozvíjet v Brně a v okolí naší metropole. Věděli jsme, že jde o stelného pachatele, protože každý lupič má svůj rukopis.

Ten rukopis, to je způsob „práce“. Do takových objektů, jako je obchod; dá se vniknout četnými způsoby: čelním „útokem“ dveřmi nebo výkladní skříní, zadním vchodem, světlíkem přes půdu nebo naopak přes sklep, probouráním příčky. Každý takový způsob má ještě několik variant. Dveře možno vysadit, vyříznout výplně nebo zámek, vypáčit nebo prostě odemknout vhodným paklíčem, krátce a dobře, dostat,se dovnitř.

Málo je takových lupičů, kteří by užívali dvou nebo více způsobů, Takřka pravidelně si každý oblí

bí nějakou tu cestu, v níž se stane mistrem a zůstává jí věrným. A tady ti noví lupiči si osvojili dnes už téměř ojedinělý, čistý způsob práce: Dokázali otevřít jemnými nástroji i patentní zámky. Páčidel a podobných nástrojů užívali při otvírání kontrolních pokladen nebo sejfů.

Tehdy při té sérii jsme nechytili ani jedinou stopu. Věděli jsme jen, že máme v.rajónu novou škodnou. Nu, po několika těch obdobných vloupáních nastal klid. Nevěřilo se, že dlouho vydrží: A v polovině roku 1964 se naši známíneznámí objevili znovu a šňůra nových „udělaných“ prodejen vyletěla prudce nahoru: Byly vyloupeny obchody na Znojemsku, v Brně, na Břeclavsku, Hodonínsku, ve Vyškově, v okolí Brna, a pořád ten stejný rukopis. A po lupičích stále žádná stopa. Pracovali v rukavicích, nic kompromitujícího na místě nezanechali, nikdo je nezahlédl, na loupež se vždy přišlo až pozdě ráno. A tak jen ze způsobu práce, z jejich rukopisu, se dalo něco málo vyčíst byli to alespoň dva, kteří své řemeslo dokonale ovládali. Vždyť dokázali odemknout i dozické zámky a neodradila je ani osvětlená prodejna. Nezhasli, aby to nevzbudilo podezření, ale dovedli. si vytvořit před výkladní skříní z krabic a podobných věcí zástěnu, za níž nerušeně hospodařili. Byli tedy i chladnokrevní. Dokázali si vytipovat takové obchody, kde denní tržba zůstala přes noc v pokladně. Jen výjimečně si.

odnášeli nějaké dražší zboží, hlavně šli po penězích.

To všechno i s mapkou jejich činnosti napovídalo, že jde o lupiče, kteří bydli někde v Jihomoravském kraji, že jsou to inteligentní lidé a také zkušeni. Ta zkušenost kdepak jinde ji mohli nabrat než při dřívějších loupežích?

A tak, jak to koneckonců bývá, hledali jsme pachatele mezi známými firmami, mezi recidivisty, mezi osobami podezřelými z nekalé činnosti, ale marně: Také jsme mezi recidivisty nenašli nikoho, jehož rukopis by odpovídal řádění nyvé tlupy. A tak jsme si vytvořili verzi, že sice jde už o zkušené zločince, kteří si však vykombinovali nový způsob práce. Bylo to žalostně málo, a vloupačky pokra

čovaly.

Ustavili jsme zvláštní skupinu specialistů, šla jen po téhle stopě; ale také marně. Totiž ne tak docela. Při té honbě jsme dopadli několik jiných, méně obezřetných lupičů. Ale po těch „našich“ ani vidu, ani slechu. Už to bylo k zlosti.

Až z Břeclavska došlo takové echo, signál, upozornění: Tady dva lidé vyjíždějí v noci na motocyklu, a podívejme, právě v době se pak stane zase taková loupež. Byla to těžká, namáhavá, mravenčí práce, ty podezřelé nenápadně sledovat, než se zjistilo že jde o rybáře; vyjížděli v noci za svým koníčkem. Blamáž? Ne, jen jedna ze stop, které vedly do těch slepých uliček.

65

Nakonec jsme se znovu vrátili k rukopisu. Pečlivě jsme prostudovali metody všech našich těžkých hochů, až jsme narazili na jistého Jana Strouhala; za vloupáni už kdysi dostal dvanáct let, z nichž si do amnestie polovinu odseděl. V jeho práci se objevovaly některé, prvky, které nová škodná uplatňovala.

Na Strouhala jsme se důkladně zaměřili, ale slavně to nevypadalo. Strouhal teď pracoval jako údrž

bář, často dlouho přes čas, svědomitý chlapík, v továrně i v bydlišti získal dobrou pověst, má vážnou známost, studentku ze spořádané rodiny, budou se brát.

Tohle nevypadalo na lupiče, který jezdí po nocích za nebezpečným dobrodružstvím. Navíc se ani nezjistilo že by nějak oplýval penězi. Za svou dřívější činnost měl splácet pojišťovně náhradu a,Strouhal na upomínky sděloval, že málo dělává, před svatbou by ho citelně zatížily i stokorunové splátky. Proto žádal o jejich srážení. Tak jsme ho zase pustili z očí. I když ne nadlouho..

Přišlo upozornění, že Strouhal cosi tají. Koupil například motocykl, ale dal jej přepsat na svého známého. Rodiče jeho snoubenky stavěli domek a kdopak obstarával všechno zařízení? Inu, chudičký Strouhal. Nastávajícímu tchánovi tvrdil, že dostává za práci přesčas a za zlepšovací návrhy. Loupeže pokračovaly, už jsme měli 46 vloupání a navíc 22 pokusů, které zlodějům nevyšly.

A některé s pěknou tržbou: V Předklášteří devět tisíc, v Sokolnici dvanáct, ve Vyškově sedm tisíc korun a tak dál. Ale nikde spojitost se Strouhalem. A kdyby jenom to! Jsou tu i dvě květnová vloupá

ní, právě v době, kdy Strouhal má naprosto. skálopevné . alibi. Nemůže být tedy pachatelem.

Ale kriminalisté se už zakousli do vnadidla. Zjišťují, že Strouhal kamarádí s jistým Urbanem, také pěkné kvítko, seznámili se ve vězení. Pomalu, pomaloučku a opatrně se stahuje síť, ale stále nic jisté

ho. I kdyby tu bylo sebepodstatnější podezření co s tím nestačí k usvědčení. Až konečně se usměje štěstí na detektivy.

Bezpečnosti v Modřicích na Brněnsku sdělila matka, že její desetiletý syn našel pod mostem sáček s desetníky, za něž si koupil s kamarádem hračku. Tohle zdánlivě nevýznamné oznámení však zachytil člověk z kriminálky. Desetníky. Samé desetníky. To by mohlo být z tržby v obchodě. Vyslechl chlapce. Ano, nalezli ten pytlíček s penězi pod mostem a také tam byli podivné věci, jako nějaké pá

ky.

Samozřejmě. Ty páky, to bylo ukryté lupičské nářadí. Blesková expertiza potvrdila, že jde o náčiní, s nímž neznámí pachatelé prováděli vloupání. A tak kriminalisté zase uložili „nádobíčko“ na původní místo: A čekali. Předpokládali, že škodná tentokrát šlápne do želez. Kdyby chtěl lupič vercajk zahodit, jistě by jej vhodil do řeky a neukrýval pod most. Tak to si pro něj určitě přijde!

Plynuly dny a nikdo nepřicházel zato se dostavil na kriminálku sám Strouhal. Stěžoval si. Vede spořádaný život, nikdo nemá právo, aby ho ostouzel, co udělal, to si odseděl, není důvodu k podezřívání. A zatím se dověděl, že se na něho vyptávala Bezpečnost. Tak co proti němu mají? Tady je, ať mu to řeknou.

A tak, jsme mu pověděli, že jde o běžnou praxi. Čas od času si opatřujeme o bývalých delikventech informace, zda je všechno v pořádku. Chraňbůh, že bychom. je neprávem podezřívali, jsme rádi. když se z nich stanou řádní lidé.

Strouhal spokojeně odešel a hned večer pod most. Tam ho naši chytili v okamžiku, když si vybíral

„nádobíčko“. Stačil zapírat právě dvě hodiny, pak kápl božskou. Brněnský soud uštědřil Strouhalovi 12 a půl roku vězení. Urbanovi osm let a jeho snoubence, která se na vloupáních podílela, podmíněně dva roky.

66

28 případ

KRVAVOU STOPOU

Bylo to uprostřed krásného léta před třemi roky, louky voněly, zemědělci obhlíželi úrodu a kolem řek i na hradech se to hemžilo turisty. Po několika podmračených, deštivých dnech se Polabím rozbě

hl čerstvý větřík a hnal hlavní ulicí Stratova chomáče stébel vytroušených z povozů.

Bylo pondělí, 22. července, rafie hodin se blížily ke třetí. Po silnici z Lysé nad Labem do Nymburka, která protíná nevelkou obec, šel zvolna muž. Mířil k hostinci, kde paní Krumpholcová čepuje desítku.

Muž došel k přízemní budově hostince, vzal za kliku, otevřel dveře a vešel do chodby. Jeho zrak padl mimoděk na zem., Zarazil se. Ztuhl. Tam dole, na dlaždičkách, vidí krev. Snad se něco….

Paní hostinská! volá, paní Krumpholcová! Nikdo však neodpovídá. Jde dva tři kroky, další krvavé skvrny, a tady celá kaluž. Strnulost padla na muže. Pak se rychle otočil a vyběhl na ulici.

Počkejte tady hlídejte! Křikl na dva školáky a běžel k telefonu. Dejte mi policii!

My jsme se o věci dozvěděli v patnáct hodin, vypráví šéf bezpečnostní, služby v Nymburce, major František Bouma. Jeho jméno je, populární zvlášť mezi mladými kriminalisty, snaží se je co nejlépe zaučit do „řemesla“. Sám už nějaké zkušenosti má, slouží v Bezpečnosti od pětačtyřicátého roku.

To nás volali z obvodního oddělení v Lysé: Sami si už autentičnost zprávy ověřili, jde o hostinskou ze Stratova, vypadá to zle. Tak jsme dali bleskurychle do kupy výjezdovou skupinu a jelo se. Ve Stratově se před hostincem kupil dav lidu, no, jak to v takových případech bývá.

Tak co se vlastně stálo? První informace se na nás vysypaly dřív, než jsme se dostali do hostince.

Vedoucí tohoto podniku, paní Krumpholcovou , odvezla před chvílí sanitka. Nalezli ji s rozbitou hlavou a v bezvědomí v třímetrové šachtě na chodbě hospody.

Nedalo práci zjistit, že neznámý pachatel napadl hostinskou v chodbě blízko dveří, vedoucích na dvorek. Tam byla kaluž krve, několik rozbitých lahví od limonády, krev zbarvila stěny chodby, našlo se v ní i několik vlasů. Podle stop, přímo bily do očí, táhl bandita svou oběť k výčepu, pak do taneč

ního sálu a po parketách do další chodby. Tady vhodil oběť do šachty pro kompresor, otvor uzavřel železným víkem a zmizel. Kam, a kdo to byl, tak zněly otázky, po jejichž zodpovězení se vydala další skupina kriminalistů.

Naši mládenci zjistili, že někdy kolem tří čtvrtí na devět přišel do hostince paní Krumpholcové ně

jaký neznámý muž. Poručil si pivo, kávu s rumem, a dal, se do hovoru s několika místními lidmi, kte

ří v hospodě popíjeli. Mimochodem se zmínil o tom, že je bagristou a že má dva syny, Petra a Pavla.

Před 13. hodinou, kdy se, hospoda na dvě hodiny uzavírala, neznámý zaplatil a odešel. Mezi 14. a 15.

hodinou ho jeden z dopoledních hostů zahlédl, jak jde přes Stratov a odbočuje na silnici do Šnepova.

Přálo nám štěstí i dál. Snad také proto, že ve Stratově nám tak báječně pomáhali. Brzy jsme věděli, že tenhle návštěvník stratovského hostince ukradl u Šnepova kolo, které v příkopu zanechala žena, pracující na poli. Na kole odjel.

Tahle stopa vyhlížela nadějně. Samozřejmě, že se pátrání soustředilo mezi bagristy v okolí, ale sou

časně jsme také pročesávali lesy; byla noc, pršelo, ale jelo se dál. Desítky našich lidí z celého okresu byly v akci. Měli jsme docela dobrý popis toho člověka, a když ho naši znovu a znovu probírali, řekl jeden z nich, že by to třeba mohl být známý recidivista Václav Žák ze Staré Boleslavi; jeho konto zatížilo už třináct trestů a nějak v těchto dnech měl jít do kriminálu počtrnácté. Řekli jsme; že se na toho ptáčka podíváme.

Ukázalo se, že Žák měl nastoupit trest 19. července, ale přihlásil se ve věznici na Pankráci až 23.

července, aby si odkroutil tři roky za znásilnění. Tak jsme si ho ve věznici vyzvedli a přivezli do Nymburka k výslechu.

Co vás vede, říkal Žák, ve Stratově jsem jakživ nebyl, ten den jsem byl dopoledne ve Staré Boleslavi, Jarda Bulánek mi to může dosvědčit, s tím jsem tam mluvil, povídal jsem mu, že jedu do Všetat, ale pak jsem se jen tak procházel v lese. To už jsme ovšem věděli, že nám Žák věší bulíky na nos.

Věděli jsme to proto, že předtím ho svědkové z hostince .bezpečně poznali na fotografii, kterou jsme jim nechali vybrat z několika desítek snímků a věděli jsme to také proto, že v Žákově bytě se nalezIo kolo, ukradené u Šnepova.

67

Žák zapíral dál. Nepomohla ani jeho konfrontace s pěti muži, s nimiž tehdy v hostinci popíjel.

Všichni ho se vší určitostí poznali; ale on, kdepak, to je nějaký omyl, v životě jsem tam nebyl A jak se to kolo ke.mně dostalo, to na mou duši nevím; asi mi je tam někdo podstrčil.

V té době jsme však už za sebou měli první rozhovor s paní Krumpholcovou, lékaři to dovolili. Paní potvrdila, co jsme podle šetření zjistili. Říkala, že ji ten člověk přepadl těsně poté; kdy zavřela hostinec a šla. chodbou na dvorek. Nejdřív Krumpholcovou udeřil pěstí do obličeje, pak ji tloukl do hlavy lahvemi, a co bylo potom, to neví, ztratila vědomí. Asi jí chtěl ukrást peníze. A kdo to byl? No přece ten cizí člověk, jak v lokále vypil deset piv.

Tak jsme tedy naložili zapírajícího Žáka, a že ho odvezeme do nemocnice, ať se postaví tváří v tvář paní Krumpholcové. Beze všeho, říkal, ukáže se, kdo má pravdu, holedbal se. Ale rozsypal se na chodbě nemocnice. To už uvěřil, že jeho oběť zůstala na živu a uvědomil si, že ho usvědčí. Tak teda jo, řekl, udělal jsem to.

Tím byl případ pro nás u konce a rád bych nyní za ním udělal tečku. Ale nemám k tomu plnou odvahu, podívámli se na závěr. Na ten soudní. čtrnáctkrát trestaný recidivista; který si počíhal v hostinci na osamělou ženu a v domnění, že ji surově ubil, vhodil těla do šachty, tento člověk dostal za „ublížení na zdraví“ šest let odnětí svobody. Já sám ovšem v jeho činu stále vidím pokus vraždy. A tomu by, myslím, měla odpovídat i výše trestu.

68

29 případ

ULOUPENÉ SNY

Už je, to nějaký ten pátek, co jsem projížděl Itálií od severu k jihu. Mezi klenoty, navlečenými na trase cesty, nechyběla Florencie, a v tom městě Medicejských signor Pietro Geraldoni, jehož zvenčí i na toskánské poměry poněkud omšelý palác stojí na mou duši za prohlédnutí. Nemám ani tak na mysli architekturu, i když například jen prolamované mříže v oknech a zadních dveřích na nádvoří se zamlklou fontánou jsou parádním kouskem. Magnetem paláce jsou však jeho sbírky.

Procházíme několika sály a komnatami. Jen sbírka zbraní, mezi nimiž nechybějí ani antické uniká

ty, představuje celé jmění. V jiných sálech jsou sochy a sošky, na stěnách obrazy i goblény; své místo mají reliéfy a řezby, sakrální předměty. různá umělecká díla. Krátce a dobře soukromá galerie, která má obrovskou ideovou, ale také kupní hodnotu.

Galerií nás, půl tuctu zájemců, provází nejen kustod sbírek, ale i sám signor Geraldoni, jemuž se ří

ká hrabě. Je to starší, ale čilý pán, jen pravá noha, pochroumaná z války, ho zlobí, pomáhá si hůlčič

kou s vyřezávaným držadlem ze slonoviny.

Při jedné zastávce v sále, jehož celá jedna stěna je vyložena intarzií, mi to nedá a ptám se pana hraběte, zda se neobává zlodějů. Takové cenné sbírky mohou vzbudit nežádoucí pozornost, o. umělecké předměty je po celé Evropě velký zájem, ceny stoupají:

Za prvé, říká hrabě, mám sbírky pojištěny, avšak pojistné mi samozřejmě kryje pouze případnou finanční ztrátu a ta pro mne není rozhodující. Důležité je, že pojišťovna dala zařídit moderní zabezpe

čovací zařízení. Já platím nočního hlídače a pojišťovna se postarala o instalaci automatického poplachu. Kdyby někdo vnikl do budovy kdekoliv, objeví se světla, začne houkat siréna a na nejbližší policejní stanici mají poplach. Chápejte, tahle soukromá sbírka je chráněna právě tak, jako galerie veřejné.

Druhá příhoda se odehrávala loni na jaře. Zase jsem procházel sály, kde byly vzácné památky umě

ní, mezi nimi mnoho sakrálních výtvorů od české gotiky až po rokoko. Předměty, do jejichž tvarů, linií a barev, do obrysů i gest a výrazů tváří slavný výtvarník či dávný lidový umělec vdechl představy a sny o kráse. Klenoty těžko odhadnutelné peněžní hodnoty, prostě velký kus bohatství našeho národa.

Tehdy do toho sálu na onom starém, sbírkami vyšperkovaném hradě, vlétl bachratý čmelák a marně dorážel na sklo okna, aby se zas dostal do světa, okořeněného vůněmi tisíců květů. Otevřel jsem okno, čmelák mi přátelsky zabzučel na pozdrav a odfrčel. A teď mi cosi napadlo, taková nějaká asociace představ při otevření okna se mělo něco stát, něco, co se nestalo ano, měla se rozvřískat siréna, rozsvítit světla, ale ono nic. I když to okno bylo pro trochu hbitého chlapíka snadno přístupné.

Nedalo mi, to, a ptal jsem se pak, jak tu mají sbírky zabezpečeny před zloději. Na noc to zamyká

me, řekli mi, a na hradě bydlí vrátný. Když jsem se zmiňoval o poplašných automatech, hleděl na mne průvodce s rozpačitým úsměvem a pak nenápadně začichal, zda ze mne není cítit režná.

Tyhle dvě příhody se mi vybavily, když jsem naslouchal vyprávění kapitána Emila Matuchy. Vy si asi domyslíte, proč. Starožitnosti to vám potvrdí každý od kriminálky – je artikl; který dneska letí.

Nejen v obchodech, ale i pod rukou, na černém trhu. Staré dřevořezby, mince, porcelán, svícny, tepané práce z kovu, goblény, sošky, obrazy, zbraně z minulých století. Mnozí turisté ze Západu k nám přijíždějí hlavně proto, aby obohatili své sbírky barokem, renesancí a náš obchod jim vychází vstříc, možná až moc, vždyť ani Československo není nevyčerpatelnou pokladnicí kulturních památek.

Navíc přicházejí soukromníci a nabízejí starožitnosti, často levně a unikátní kousky. Je těžké v tomto směru něco vytýkat zahraničním sběratelům. Takovému člověku je šumafuk, jestli za vyřezávaný krucifix zaplatí sto dolarů v obchodě nebo recepčnímu v hotelu či šíbrovi v kavárně. Někdy si může myslet, že jde o kradenou věc, jindy však ne, těžko lze určit pravdu, pokud ovšem nejde o mimořádně cenný kus, jaké se na celém světě kupují jen v aukcích od sběratelů nebo koncesovaných starožitníků.

Konjunkturu vystihli ovšem nejen ojedinělí soukromí majitelé památek, nejen překupníci, ale také zloději, kterým se otevřelo nové pole působnosti.

69

Utvořily se party, specializované na starožitnosti. Kradou někdy tak snadno, jako kdyby sbírali houby po lesích. Je to komické a tragické, ale je to pravda: Zatímco leckde mají pár známek a kolků v ceně padesáti korun v nedobytné pokladně, nalézá se o kus dál takřka volně přístupná starožitnost v ceně několika desítek tisíc. A ono stále také platí, že příležitost dělá zloděje. V jednom chorálu se zpívá: „Dědictví otců, zachovej nám, Pane!“ Jenže také sami bychom měli dělat více pro to, aby se nám zachovalo. Místo toho se kostely, kaple, sbírky i muzea vykrádají a šíbrové stěhují starožitnosti za hranice.

Takových případů jsme ovšem měli víc. Tak tedy jen jako ukázku, jak se to dělá a jak nesnadnou má pak kriminalista práci.

V noci na 17. listopadu 1967 kontrolovala autohlídka VB v Praze ve Vršovicích osobní auto, v němž byli tři mládenci. Naši nahlédli také do vozu a objevili tam na první pohled dvě starobylé, ze dřeva vyřezávané sošky svatých. Ti mládenci se snažili pověsit našim lidem na nos nehorázného bulíka prý sošky koupili od známého v Mělníku. Trojlístek byl prozatím zadržen a pro jistotu se ověřilo jejich tvrzení. Ukázalo se, že opravdu jde o bajku.

Trio jsme si zatím ponechali, ale ti tři zarputile mlčeli a my se neměli oč opřít, žádnou krádež barokních sošek nikdo nehlásil. Výslechy stále marné, až konečně jeden začal roztávat, Byl to řidič vozu, červené oktávie, dvaadvacetiletý Karel Bláha. Vyprávěl, že ti dva si ho najali k cestě autem, které patřilo jeho otci. Nabídli mu jídlo, úhradu benzínu a dvě stě korun za den, to se Bláhovi hodilo, vzal melouch a jeli. Ne na Mělník, ale do Přeštic u Plzně.

V městečku dlouho čekal, ti dva se vrátili až vpodvečer a vhodili do vozu obě sošky. Říkali, že se jim podařil dobrý obchod a jeli zpátky do Prahy.

Volali jsme kolegům v Plzni, ne, o žádné krádeži sošek v Přešticích nic nevědí, ale že se tam podí

vají. Za pár hodin nám volali ano, právě takové sošky, jaké jsme jim popsali, byly odcizeny z kaple v Přešticích, nikdo o tom však ještě neměl ani ponětí.

Řekli jsme to teď Bláhovi na rovinu, a také do jaké šlamastiky se to mohl dostat. Bláha změkl docela a odpovídal na všechny otázky. Ukázalo se, že nešlo o první takovou cestu červenou oktávií, kterou Karel Bláha oběma mládencům Jiřímu Čermákovi a Pavlu Durychovi už několikrát půjčil.

Sám však s nimi nebyl, to vždycky sedl k volantu Čermák. Kam s autem mládenci jezdívali, Bláha nevěděl, staral se jen o to, aby vždycky převzal vůz v pořádku a dostal zaplaceno. S kunšafty se seznámil ve vinárně Arkadia Na příkopě, byli vlastně tři, ale ten třetí s autem nejezdil, zato platil za půjčení vozu. A kdože to je? Ale nějaký Josef Janda.

Tohle jméno nám nebylo neznámé už několikrát jsme ho vyšetřovali pro všelijaké čachry se staro

žitnostmi, ale nikdy se mu nic nepodařilo dokázat. Čtyřiadvacetiletý inteligentní, vzdělaný muž byl jako nemocný cukrovkou v invalidním důchodu a zbývalo mu dost času na chytře promyšlené kšefty.

Při podrobné prohlídce vozu jsme nalezli v čalounění sedadla zapadlý pokutový lístek na 10 korun.

Bláha o něm nic nevěděl, ale podle čísla jsme zjistili, že útržek pokutového bloku pochází z Votic. A tak jsme se dostali až ke strážmistrovi ve Voticích, který pokutu udělil. Vzpomněl si nejen na den, ale i na přestupek a na lidi ve voze. Byli to tři mládenci a popis jako ušitý na Čermáka, Durycha a Jandu.

To byl u pěkný krůček kupředu, jenže jinak samá voda, protože ve Voticích o žádné krádeži nikdo nevěděl. Nakonec to dopadlo jako v Přešticích. Teprve až na základě našeho vyšetřování se zjistilo, že tam kdosi vykradl v lese u Miličína kapli.

Ted‘ už jsme měli dost předpokladů k tomu, abychom se pokusili o výslech Čermáka. Chvíli se kroutil, jak by ne, ale co mu zbylo, později ty Votice přiznal. Prý tam udělali obraz Petra Brandla a ještě nějaký jiný, menší obrázek.

Konečně dostalo vyšetřování spád. Ukázalo se, že tlupu šéfoval Janda, který se však sám žádné práce v terénu přímo neúčastnil, krádeže ponechával kolegům. Uloupené starožitnosti prodával, ně

které nechával restaurovat, jako třeba ten obraz z kaple na Voticku. Obraz jsme našli v Praze na Spo

řilově u restaurátora, který neměl ani ponětí, že jde o kradenou věc. Nešlo totiž o obraz Petra Brandla, ale o dílo některého z jeho žáků, chyběl proto v celostátní evidenci.Byla by to dlouhá historie o vyšet

řování, o piplavé práci, stála spousty hodin, než jsme odhalili a usvědčili všechny členy tlupy, než se zjistila jejich trestná činnost. Jako v Přešticích a ve Voticích, také jinde se přišlo na krádež až poté, kdy jsme se začali zajímat, co. v místě dělala Jandova tlupa. Měli jsme například v ruce už věci,

70

uloupené z kostela sv. Jana Křtitele v Jindřichově Hradci, ale tam stále ještě nikdo o žádné krádeži nevěděl.

Jak jsem už říkal ti mládenci si chodili pro starožitnosti jako na houby. A nebýt toho, že tehdy autohlídka zastavila červenou oktávii a pozastavila se nad soškami ledabyle pohozenými na sedadlech, těžko bychom se k případu dopracovali. A kdyby se nenalezl útržek pokutového bloku a strážmistr z Votic neměl tak výtečnou paměť, opravdu nevím, jak bychom se bandě dostali na kobylku.

Takhle jsme konečně mohli případ uzavřít a předat prokurátorovi.Šestičlenná parta dostala vězení od šesti do 18 měsíců, odměny jistě nízké, ovšem ještě nikdo z nich nebyl předtím trestán. A my měli za sebou jednu úpornou piplačku, ale chyběl nám pocit spokojenosti z dobré práce. Protože, co to je, likvidovat jednu takovou bandu, když další vyrůstají jen proto, že příležitost dělá zloděje.

A co by to chtělo? Ve většině případů pořádné dveře s důkladnými zámky a mříže do oken, někde i poplašné zařízení a samozřejmě větší zájem veřejnosti. Ten by byl zadarmo a zabezpečovací zařízení by přišlo na zlomek hodnot, které nám už nenávratně zmizely za hranicemi.

71

30 případ

TAJEMSTVÍ KUFRU

Srpen 1953. Prázdniny. Lidé se vracejí z dovolené, někteří ještě odjíždějí, kolem vlaků na hlavním pražském nádraží zmatek. Cestující se rojí sem tam. Na odřeném pultu úschovny se střídají hory zavazadel. Naplňují, regály a zase je opouštějí,prostě frekvence. Den, dva, i tři tam ty kufry, balíky, ko

še, batohy, krabice. tašky a bedýnky leží, až je tu netrpělivý majitel s lístkem v ruce. Honem honem

vlak pojede co nevidět.

Jen o jedno zavazadlo se nikdo nehlásí. Je to malý černý kožený příruční kufřík, skoro nový. Kdosi ho sem uložil na čtyřiadvacet hodin. Ty už uplynuly dvacetkrát. Nedá se nic dělat, ‚co se zavazadlem, o které se nikdo nehlásí? Tak ten kufřík s lesklými zámky za dodržení obvyklých formalit otevřeli.

Vždycky je v takovém případě zvláštní napětí, zvědavost, nikdy nemůžete vědět; co v zavazadle bude, nalezly se tam i věci hodně příšerné. Víko odskočilo, a podívejme: Mezi toaletními potřebami, černými polobotkami v novinách a dvěma pánskými košilemi zapečetěná krabice. Pečetě odpadnou a světlo všedního dne padne na 65 zlatých náramkových hodinek a 40 hodinek stříbrných, všecky znač

ky ETERNA.

Co říkají znalci? Jde o švýcarské hodinky, rok výroby 1935 až 1939; typ, jaký se u nás už dávno neprodává, leda ještě v některých západních zemích. Velmi kvalitní hodinky, dobře konzervované, každé v krabičce trochu již vybledlé, ale jako byste je právě koupili u hodináře. Jen záruční lístky chybějí.

Nepodařilo se už zjistit, kdo kufřík do úschovny uložil, ani zda to byl muž či žena, pouze datum: 16. července, někdy ráno. Ztrátu ani krádež takových hodinek nikdo nehlásil.

A tak vyvstaly dvě naléhavé otázky: Kdo ten kufřík s hodinkami dal do úschovy a proč jej nevyzvedl? A za druhé původ hodinek. Jen dvou věcí se mohlo pátrání. po majiteli kufříku zachytit: novin s botami byl to bratislavský Večerník a obou košil s čísli prádelny.

Za dva dny přišel na pražskou kriminálku z Bratislavy dálnopis: Košile si vyzvedl před sedmi týdny v prádelně šestatřicetiletý grafik Ondrej Kusák z Bratislavy, vdovec. Byl 16: července těžce zraněn při dopravní nehodě v Praze na Smíchově. O Kusákově zranění dostala zprávu jeho matka ve Snině.

Kusáka našla Bezpečnost v nemocnici Na Františku, ale o hodinkách nemohl povědět docela nic, ležel v bezvědomí, těžký úraz hlavy, jeho stav beznadějný. ,

Nikdo se po Kusákovi neptal; nikdo ze známých se o našeho muže nezajímal. Kriminalisté našli jen dopis matky: stěžovala si, že nemůže za zraněným synem přijet. Den nato volali z nemocnice. Kusák v noci zemřel. Ani při prohlídce jeho věcí Na Františku se neobjevilo nic zajímavého. Jen v kapsičce u kalhot lístek z úschovny potvrzoval to, co už kriminálka předtím vypátrala. Nadějná stopa zdánlivě končila..

V Bratislavě u sousedky Ondreje Kusáka detektivové zjistili, že jí řekl, že se z Prahy asi druhý den vrátí; s kým měl ve městě jednat, nevěděla. Do Prahy prý jezdil občas, snad jednou za měsíc. Kusák žil na svobodné noze jako knižní grafik. A nežil si na rozdíl od svých kolegů špatně.

Začal se intenzívně prověřovat okruh Kusákových známých. Kromě dvou dívek z divadla s Kusákem nejvíc kamarádil Juraj Lehoťan, důvěrný druh z mládí, teď projektant jedné stavební firmy. A právě tenhle Lehoťan už byl nějaký čas podezřelý z „černého prodeje“ starých uměleckých klenotů. A teď se sbíhaly k Lehoťanovi nové nitky. Jisté západoněmecké turistce prodal soubor patnácti drahokamů a sedm zlatých hodinek značky Eterna za 38 000 Kčs. Na hranicích objevili celý kontraband ve skrýši pod sedadlem automobilu. Oklikou přes několik překupníků končila stopa u Lehoťana.

Tady se nabízela zřetelná souvislost Lehoťan Kusák; prozatím však bylo předčasné celou síť vyplašit, tak by se další pátrání jen zkomplikovalo.

A právě v té době kriminálka v Českých Budějovicích přišla na stopu muže, který porůznu prodával náramkově hodinky. „Najednou se ty hodinky značky Eterna začaly přímo rojit, major Karel Kuncl specialista na hospodářskou trestnou činnost, mimoděk listuje ve fasciklu spisů. „Vždycky se nějak oklikou dostaly až ke kupujícímu. Ale kde byl jejich zdroj? Řekl jsem si, že by bylo zajímavé zjistit,

72

kdo měl před válkou zastoupení švýcarských hodinek této značky. Byl to nějaký František Horáček, majitel klenotnictví v Českých Budějovicích.

Horáček v tom třiapadesátém roce.žil stále ještě v Budějovicích, samozřejmě dávno .už ne jako obchodník s klenoty a hodinkami. On to vzal totiž za okupace za špatný kanec: přihlásil se k Němcům a vesele kšeftoval. Po válce se vymlouval, že prý jen proto, aby před nacisty zachránil dobře prosperující firmu. Sloužil také ve wehrmachtu, ale ze všeho se pomocí vlivných přítelíčků vysekal. Zahrál si na blázna, nechal se na čas zavřít do Bohnic a zažádal si po pětačtyřicátém dokonce třikrát o podporu.

Tak je prý na tom rodina zle, když nyní přišel o firmu, která má národní správu.

Ale ono to s ním třeba tak zlé nebylo, vždyť když v roce 1949 přebíral obchod Chronor nalezli ve dvojitém dnu jednoho regálu 450 hodinek. Trochu podivné, což? Proč by si Horáček něco neukryl ještě jinde? A opravdu. Jak jsme šli po těch Eternách, stopy končily a začínaly zase u .Horáčka. A tak došlo k domovní prohlídce. Něco se nalezlo na půdě Horáčkova domu pod dlaždičkovou podlahou, detektory nám objevily na zahradě další zakopané věci, dost toho bylo i u Horáčkových známých.

„No; podívejte se!“

Major rozevírá fascikl. Seznam zabavených věcí: 4448 švýcarských kapesních a náramkových hodinek, 40 625 drahokamů; polodrahokamů a perel, 307 zlatých předmětů o váze 7581,60 gramu, 8824

klenotnických výrobků ze stříbra o váze 133,30 kg, 839 kusů double zboží

Celková hodnota 6 051 326 korun

Tak on ten člověk, který třikrát žádal o finanční podporu, přece jen nebyl žádný chudák.

A ten případ Kusák? „To byl prostě jeden z Horáčkových překupníků. Vozíval hodinky Lehoťanovi do Bratislavy. Nu měl tehdy smůlu, a my štěstí.

73

31 případ

NA KONCI ČEKAL KAT

Oddělením majora Buchara na pražské kriminálce procházejí případy vražd, loupežných přepadení, tady se vyšetřují sebevraždy i podezřelá úmrtí a požáry. Krátce a dobře, případy, které si nijak nezadají s obsahem napínavých detektivek a kriminalistických filmů.

Jeden z případů rozčeřil tehdy v září hladinu veřejného zájmu v hlavním městě a hovořilo se o něm pocelé republice. Záležitost se dostala znovu na přetřes veřejnosti, když lidé četli rozsudek nad pachatelem. Jde o případ, jemuž by romanopisec staré generace dal nepochybně titul „Mrtvola v gauči“.

Ano, jde o nález těla zavražděného muže v gauči, je to případ z Krče,

Zrekapitulujme si nejdříve celou událost podle vyprávění. majora Buchara. V Praze 8, ve staré dělnické čtvrti, již léta bydlel sedmašedesátiletý Otakar Macháček v domě, který byl nyní určen k demolici. Proto dostal Macháček náhradní byt na sídlišti v Krči byla to garsoniéra v novostavbě.

Odstěhoval ho tam, v polovině záři jeho synovec, stěhování skončilo třináctého, ale zbývalo ještě ně

co poklidit, rozvěsit obrazy a tak. Příbuzný slíbil, že přijde v neděli a slib opravdu splnil.

Toho dne kolem šestnácté hodiny skutečně přijel i s manželkou. Nalezli byt uzamčený, marně zvonili, až si pak synovec vzpomněl, že má u.sebe ještě ze stěhování druhý klíč. Tím si odemkl, dveře byly pouze zaklapnuty. No vida; řekl své paní, to si, strýc jen někam odskočil; počkáme. A tak čekali v bytě, kde byl značný nepořádek, čekali hodinu, ale marně, starý pán nepřišel – to ještě netušili, že ho mají na dosah. ruky. Protože chtěli večer do kina, napsali vzkaz, že se nedočkali a odcházejí. Byt uzamkli, odjeli.

Na druhý den se synovec cestou do práce zastavil v restauraci Savarin Na příkopě, kde si Macháček přivydělával, jako údržbář. Avšak strýce nezastihl, v Savarinu mu řekli, že nepřišel do práce.

Historka se opakovala i v úterý a proto se mladý muž, rozhodl, že se večer znovu podívá do bytu.

Skutečně se tam s celou rodinou rozjel, ale zase nikdo neotevíral, dveře byly opět pouze zaklapnuty.

Něco se však přece.změnilo v bytě byl ještě větší nepořádek. než minule a hned první pohled napovídal, že některé Macháčkovy věci zmizely. Ztratily se tři kufry a také hrací skříňka, na které si strýc zvlášť zakládal.

Synovec neváhal a rozběhl se na místní oddělení VB v Krči. Přišlo několik našich lidí a prohlíželi byt. Přitom jeden z nich nadzvedl polštář gauče a ustrnul. V gauči ležela mrtvola pohřešovaného Macháčka, jen tak ve spodním prádle, na krku smyčka. Vražda na první pohled. Ručičky na ciferníku právě ukazovaly hodinu před půlnocí:

Za chvíli přijely pohotovostní vozy se specialisty. Na místě už byl také lékař. Konstatoval smrt zadušením, asi před dvěma dny. Policejní fotograf skončil a teď nastala horečná práce pro skupinu mužů, jimž tento den přinesl v pořadí šestou vraždu toho roku v hlavním městě. Všech pět patřilo mezi nejobtížnější a také tento nový případ sliboval dlouhou a úmornou cestu za pachatelem.

Vrah měl před námi podle dobrozdání lékaře dvoudenní náskok, nemohli jsme už ztrácet ani hodinu.

Šetření se hned zaměřilo do dvou částí, první tvořilo prostředí neuklizeného bytu. Některé věci zů

staly vyházeny, ze skříní a zásuvek ořechového nábytku, na pravé straně poblíž knihovny ležela prázdná peněženka. Na stole v popelníčku velké množství cigaretových nedopalků, v kbelíku v kuchyňce dva šálky od kávy a dvě sklenky na víno.

Druhá část vyšetřování se ještě v noci přesunula do Savarinu, naši lidé zastihli .jen zbytek personá

lu. Macháček tam pracoval jako brigádník od 15. ledna 1968, měl pověst skromného a svědomitého člověka. Vědělo se, že se v posledních dnech někam přestěhoval, ale jeho novou adresu nikdo neznal, bylo jim jen podivné, že bez omluvy nepřišel do práce. To je zatím vše, co se v Savarinu podařilo zjistit.

Pátrání v okolí Macháčkova bytu dopadlo hůř, než jsme očekávali. V novostavbě žily vedle Macháčka zatím jen dvě rodiny, nikdo z nich o zavražděném nic nevěděl. Důležitý se však jevil poznatek od příbuzných. Vyšlo najevo, že Macháček rád vyhledával muže, byl homosexuální, i tenhle prvek se nejednou vyskytl v těžkých zločinech.

74

Přece jen jsme teď mohli stanovit dvě výchozí verze. Podle první se Macháček stal obětí loupežné vraždy celkem to byl majetný člověk, pachatel zřejmě prohledával byt a některé věci doopravdy zmizely. Podle druhé, nejpřijatelnější verze ho zavraždil muž, kterého si Macháček pozval, nu do postele. Tomu nasvědčovaly dvě sklenky, dva šálky, vysvlečená oběť a žádné stopy po zápase. Mohlo jít tedy o osobu, kterou Otakar Macháček znal, kterou pozval. Zřejmě tomu člověku také důvěřoval, protože mu musel dát adresu do bytu, kam se právě nastěhoval.

Široké pátrání mělo vrhnout světlo v několika oblastech. Vyšetřovali jsme, s kým se zavražděný stýkal, s kým se scházel, pátralo se mezi homosexuály. Hovořili jsme také se všemi zaměstnanci v Savarinu, naši se zajímali i o maličkosti, jakou měl například náladu,‘o čem naposledy mluvil, zda někoho neočekával a podobně. Současně probíhalo pátrání po ukradených věcech. Případ byl vyhlá

šen dálnopisně v celostátním měřítku a zveřejněn v našem informačním věstníku,. Do případu jsme zainteresovali celý bezpečnostní aparát v republice a nakonec se to vyplatilo.

Když se to takhle vykládá, vypadá všechno jednoduše. Ve skutečnosti šlo o jeden z nejnamáhavějších případů, pracovali jsme ve dne v noci a doslova padali únavou vždyť jsme sou

časně objasňovali pět předchozích, také složitých vražd, už jsme nevěděli kam vrhnout dřív síly.

Vyslechli jsme několik set lidí,často bylo nesnadné je vůbec objevit, Macháček býval kdysi spolumajitelem pouťových atrakcí, měl obrovský okruh známých, rozesetých po celých Čechách. A potom tu byli také ti druzí, vůbec jim nebylo milé, že jsme na ně narazili ti, kteří udržovali s Macháčkem intimní styky.

První stopu, ještě nezřetelnou jsme přece jen zachytili v Savarinu. V pátek 13. září odpoledne tam nějaký neznámý muž hledal pana Macháčka a když mu hekli, že se právě stěhuje; zklamaně odešel.

Nechal ušák pro něj lístek, že ho hledal Standa. Když v sobotu dopoledne starý Macháček přišel a přečetl si vzkaz, řekl: „To byl asi Standa z Gottwaldova.“

Žádný Standa, který by měl nějaký vztah k Moravě, se nám zatím v případu nevyskytl. Proto jsme poslali kolegům z Gottwaldova dálnopis, aby nám podle sděleného popisu vytipovali všechny muže jménem Standa. Měl být asi třicetiletý, přibližně 170 cm vysoký, štíhlý, podlouhlého obličeje, tmavých vlasů, hovořící česky bez přízvuku. Skutečně jsme pak dostali seznam, s nímž jsme se začali podrobně zabývat.

Už jsem myslím řekl, že se v informačním věstníku vyhlásilo pátrání po věcech ukradených v Macháčkově bytě. Ted‘ nám prospěla dobrá a pohotová pomoc brněnských kolegů. Vůbec bych chtěl zdůraznit, že případ je klasickým dokladem spolupráce nejrůznějších složek bezpečnostní služ

by.

Ale abych se vrátil k Brnu: Tamější kriminalista už několik dnů sledoval podezřelého muže, pokoutně rozprodávajícího nejrozmanitější věci. Když nakonec prodal kobercovou předložku, zadrželi ho v kavárně Monopol. Brněnský kolega předvedl muže na kriminálku a tam si povšiml, že nejen předložka, ale i některé další věci odpovídají popisu předmětů, jež zmizely z Macháčkova bytu.

Z chlapíka se vyklubal 39letý Stanislav Komárek z Blanska tedy Standa! Komárek měl za tebou už sedm trestů, vesměs pro majetkové delikty, v roce 1967 ha propustili na svobodu a od té doby vystří

dal několik zaměstnání. Prostě kriminálník a fluktuant, jemuž řádná práce nevoněla. A jeho popis souhlasil s popisem Standy ze Savarinu. Abych ale věc zkrátil Komárek se ještě v Brně při informativním výslechu přiznal k vraždě Macháčka. Pro pachatele jsme si okamžitě zajeli a současně se mohlo zastavit pátrání, rozevřené do tak širokého vějíře.

Podle toho, co nám pak Komárek vyprávěl, byla motivem činu jeho nenávist k Macháčkovi. Tvrdil o něm, že mu zničil život, protože ho dostal na šikmou plochu.

Komárek měl nevlastní matku a vyrůstal v domovech mládeže: ještě mu nebylo šestnáct, když utekl a v Praze v parku před hlavním nádražím narazil na Macháčka. Světem protřelý Macháček zvětřil ko

řist a hned toho využil. Mladičkého chlapce vzal k sobě, čtvrt roku ho skrýval a po celou dobu pohlavně zneužíval. Když se pak Standa vrátil do domova mládeže, z života homosexuála se už nedostal. Ztratil zájem o ženy, zůstal svobodný a při životě jaký vedl, zabředl i do kriminálních deliktů.

Tak nám to vyprávěl. Snad hledal omluvit pro svůj čin, snad mluvil pravdu, ale to už jsou záležitosti, jejichž posouzení náleží soudu.

Nás zajímalo především, jak to bylo s vraždou na sídlišti v Krči. Komárek hledal tehdy v sobotu Macháčka znovu v Savarinu a kdosi mu řekl, že údržbář je nedaleko v lázních Koruna. Skutečně ho

75

tam nalezl a Macháček pozval Komárka k sobě do bytu. Na druhý den došlo k vraždě. Při intimním styku, prý vyvstalo znovu a vtíravě Komárkovi před očima, jak ho zničil Macháček, muž, který sám si spokojeně žije.

V nenávisti chytil Macháčka za hrdlo. Když znehybněl, hodil starého muže na podlahu, ale Machá

ček začal po chvíli dýchat. Vrhl se na něho znovu a rdousil, pak ještě oběť spoutal provazy, které tu zbyly od stěhování. Zavražděného uložil do gauče, aby ho neměl na očích.

Na gauč naházel nějaké věci, sebral nejlepší šatstvo, porcelán, hrací skříňku, naplnil věcmi tři kufry a odnesl je na nádraží do úschovny. Vrátil se do bytu navečer, a tak se minul s Macháčkovým synovcem. Potom sebral zbývající kořist, pár maličkostí prodal v Praze, s ostatním odjel na Moravu.

Pro kriminálku případ skončil a Komárek šel před soud. Byl, jak známo odsouzen k smrti. Odvolal se, ale odvolání bylo zamítnuto:

Plynou hodiny, plynou divy. Dva muži čekají: Muž, který vraždil, čeká na zázrak nebo na milost a mistr popravčí na svou práci.

76

32 případ

PTÁČEK JMÉNEM KOS

Nalézt nějakého člověka ve státě s čtrnácti milióny obyvatel, není velké umění. Jdete v Praze do ústřední evidence; napíšete na lísteček jméno, datum narození, zaplatíte manipulační poplatek a za chvíli máte adresu. Horší už je, když hledáte třeba Josefa Nováka a nic dalšího nevíte. A docela beznadějné je najít tímto způsobem člověka, o němž víte sice hromadu dat, ale který má dobrý důvod, aby nebyl nikde přihlášen který se, krátce a dobře, skrývá u kamaráda, u milenky, u známých, znáte to. Objevit takového člověka znamená, jít na to od lesa.

Na tohle téma by vám mohl dlouho vyprávět. kapitán Jindřich Macela, specialista na pátrání po pohřešovaných a stíhaných osobách. Náležejí sem zmizelí lidé, ztracené děti, otcové stěhující se z místa na místo před povinností platit alimenty, vojenští zběhové uprchlí trestanci stejně jako notoričtí zloději a další čeládka, kličkující před paragrafem.

O Macelovi říkají jeho kolegové, že má čich. na hledané osoby nebo z pekla štěstí. „Když se to tak vezme, pak ve své funkci skutečně štěstí má“, napsali o našem kapitánovi nedávno v časopise Bezpečnost. „Kamarádi říkají, že jemu prostě stačí si vyjít na procházku a vrátí se s dlouho hledaným recidivistou, který dokázal uniknout i promyšleným a dobře zorganizovaným hledačkám. Možná, že je to skutečně trochu štěstí, ale v každém případě zkušenost a důkladná znalost kriminalistické práce.“

Někdy je taková hledačka komplikovanější o to, že se nejdříve musí vypátrat pachatel trestného činu jak zní odborný terminus zloděj, vrah, podvodník, prostitutka a teprve potom hledat odhalené individuum jako nezvěstného člověka. A tohle byl .právě případ, ,o němž kapitán Macela vyprávěl.

„Bylo to v mrazivém období někdy na rozhraní ledna. a února v čtyřiašedesátém, když se najednou objevila ve středních Čechách série podvodů s auty. Šest rozhněvaných mužů přišlo na Veřejnou bezpečnost a všichni pěli stejnou písničku: Četli v nedělních novinách inzerát, že se výhodně prodá zachovalé auto značky Volha. Napsali a dostali odpověď“

Tehdy na takový inzerát došel vzápětí stoh nabídek, prodávající si mohl vždycky vybrat.

„Chtěl bych ještě říci, že i podvody mají svou módu. Dneska už žádný podfukář neprodává třeba horoskopy, z kursu vyšly podvody s realitami, ale zato nastoupila kategorie bytových šíbrů, agentů s tuzexovými bony a také šejdířů s automobily. Podvodníci se prostě nesou s proudem, nejsou konzervativní, přizpůsobují se. No a jak ten případ pokračoval, to si lze domyslet. Člověk; chtivý krásné

ho zánovního auta se dostavil na nabídnutou schůzku, kde si prohlédl svůj ideál životního standardu.

Srdce mu zabušilo, takový bourák, to budou sousedé závidět!“

Pak tady byla samozřejmě otázka peněz. Smlouvat se moc nedalo; protože. muž, který vůz prodá

val, rozhodil po stolku kavárny ledabyle několik desítek nabídek: Nekoupíte vy, dobrá; koupí někdo jiný.

„A tak to všechno pokračovalo jako třeba v případě pana Jaroslava Mlčocha, agronoma z Kolínska.

S dopisem, který mu napsal jakýsi Ladislav Kos z Prahy Dejvic, Lipenská 138, spěchal do kavárny v Repre. Nalezl nejen pana Kose, ale ještě dalšího důvěryhodně vyhlížejícího pána, jenž se představil jako inženýr Zdobina. Pak se podívali za roh, kde stála bleděmodrá volba, radost pohledět. To bylo ono, to byl ten vysněný vůz pana Mlčocha. A znovu jedná v kavárně, kde se nakonec dohodli na částce 45 000 Kčs, kterou Mlčoch přiveze do Prahy za tři dny.“

Mlčoch peníze přivezl, Kos je před inženýrem Zdobinou a svědkem pana Mlčocha, pečlivě přepočí

tal a pak sepsali příslušnou smlouvu, na níž se všichni přítomní podepsali. Kos i Zdobina se legitimovali občanským průkazem, všechno v nejlepším pořádku.

Jenom pan Kos měl ještě jednu maličkost. Když prý udělal takovou výhodnou cenu, ať mu pan Ml

čoch vůz ještě na čtyři dny nechá, zajede si za manželkou k rodičům na Moravu. Pak přiveze Volhu panu Mlčochovi až pod okno. Agronom se nic nestrachoval,

vždyť‘ měl smlouvu s přesným popisem auta poznávací značky AB 30 86, měl adresu ověřenou z občanského průkazu. Tak že jo, ale když se za týden nikdo s žádným autem neobjevil, začal bombardovat Kosa dopisy a telegramy. Až ze zoufalství se rozjel znovu do Prahy, kde mu teprve svitlo, co za tím asi vězí.

77

„Zjistilo se, že pan Kos je skutečně kosem, legitimace nebyla padělaná, ani ukradená ale Kos už dávno na své adrese nebyl. Jen jeho manželka s dvěma malými dětmi, s níž se před půl rokem roze

šel. A ještě něco. Vyšlo najevo, že devětadvacetiletý strojní zámečník Kos má na svém kontě již osm trestů a jelo o dvě desítky starší kumpán, bývalý obchodní příručí, byl trestán čtyřikrát. Oba výtečníci se seznámili, když si na Borech odpykával poslední trest a společně si zřejmě vymysleli tuhle novou živnost. Věděli jsme tedy dost, ale stále jsme nemohli za Kosem přijít a říci, pane Kos, teď padla kosa na kámen. Byl nezvěstný.“

Celkem podvody s autem vynesly firmě Kos a spol. prozatím sto čtyřicet tisíc. Mohlo to jít ještě výš a tak se rozjelo horečné pátrání na všechny strany.

Bleděmodrou volbu nalezla za několik dní autohlídka zaparkovanou na rohu Francouzské ulice v Praze 2..„Nějaký čas jsme nenápadně střežili okolí našimi lidmi, jestli se její přechodný majitel neobjeví, ale marně. Pak si pro ni přijeli ze smíchovské půjčovny aut, kde si pan Kos před několika týdny Volhu regulérně vypůjčil a už nevrátil.“

Ale po obou podnikavcích jako když se země slehne. Ovdovělý důchodce Zdobina si podle výpovědi bytné vyjel na hory, odkud se nevrátil, nicnedělák Kos opustil rodinu před šesti měsíci. Tak lidé z kriminálky vyslýchali kdejakého Kosova známého, ale pořád nic, až narazili na děvče, s nímž Kos předtím chodil. Ted‘ má jinou, říkala trpce ta děva, nějaká Libuška, víc o ní nevím, potkala jsem je náhodou v Monice, Láďa je prevít, ten se neztratí. Asi si zařizuje hnízdečko, vždyť‘ si přednedávnem kupoval nábytek.

„A opravdu. Zjistili jsme obchod, kde Kos nábytek koupil. A kam si dal zařízení odvézt? I to se podařilo vypátrat. Nikoliv do starého bytu, kde byl stále hlášen, ale k nějakému panu Vondráčkovi, poš

tovnímu úředníku ve Slezské na Vinohradech. A .ten Vondráček měl dceru Libuši byli jsme doma.

Prozradili jsme panu Vondráčkovi, jaký vlastně kos chodí s jeho dcerou ten člověk byl zdrcen, ale děvče nevěřilo, kdepak Láďa, takový charakter…

Nu, počkali jsme si na ten charakter, až se přiblíží k Libušce a pak jak se říká spadla klec. Od Kosa vedla rovná cesta k Zdobinovi. Ukázalo se, že si takto chtěli „našetřit“ 200 tisíc a pak fouknout za kopečky. Samozřejmě bez Libušky, které se teď konečně otevřely zamilované oči. Kosovi uštědřili u soudu osm let, jeho společník měl míru o dva roky kratší.“

A Libuška? Dlouho nad zklamáním neplakala. Už je vdaná a šťastně, každý dostal po zásluze.

Jenom těch šest rozhněvaných mužů, kteří tak bláhově naletěli, dodnes čeká na svoje peníze. A po

čkají si ještě nějaký čas, protože Ladislav Kos má hodně dlouho co dělat; než si vydělá dvě třetiny z těch 140 vylákaných tisíc.

78

33 případ

KASAŘSKÁ ROMANCE

Byla okolo toho falešná romantika, zhrzená láska, oklamané ženy, výstřely z pistole, pokus o útěk á la hrabě Monte Christo, byl tu nepravý kapitán vojenské kontrarozvědky, ale hlavně kasy.

Najednou zčistajasna se objevil někdo, kdo po dlouhých lstech křísil pochybnou slávu kasařského cechu, který měl za první republiky utišený počet 3000 velmistrů, mistrů a tovaryšů.

To, že se přestal hromadit majetek v soukromých sejfech a že i z podniků se větší částky přestěhovaly do trezorů bank, byla pohroma pro kasaře. Málo, maličko zbylo těch, kteří se ještě dnes snaží vykročit po stopách legendárního Bálka nebo Leciána.

Uvědomil jsem si to právě u onoho případu z východního Slovenska. Major.Jozef Meděra z kriminálky v Košicích řídil se zvláštní skupinou akci proti kasařům zná výtečně atmosféru tohoto světa: „Vybrali si dobře. Tenhle kraj se změnil od základů a to chce spoustu nových lidí. A jak to bý

vá, mezi poctivci se objevili i ti, kterým doma hořela koudel pod nohama. Věřili, že se v tom chumlu ztratí, prosím vás, tady se lidé měnili jako počasí, kde jinde bys měl takovou naději.“

Začalo to náhle. V noci na 15. září 1964 vyloupili pokladnu tady v Košicích, v obchodě s obuví to bylo. Taková vídeňská „popelka“, jak takovým stařenkám říkáme, tu zvládne i kasař začátečník.

Zmizelo z ní deset tisíc; slušný počinek, že?

Pachatelé byli zřejmě dva, k pokladně dole ve skladu se spustili výtahovou šachtou. Kasu udělali hrubým způsobem páčidly, natrhovačem, hasákem …

A tím naše poznatky končily. Žádné stopy, kdepak otisky prstů, žádní svědci z okolí, nikdo si nevzpomněl na nic podezřelého. Prostě případ, o jaký žádný detektiv, co jich je na světě, nestojí.

Za tři dny nato poštmistr v Bardějově kouká, kouká; vlastním očím nevěří. Kasa rozpáraná, 9842

korun pryč do posledního šestáku. Podle toho, jak byla udělaná, vsadil bych zlaté hodinky . proti cigaretě, že si tu zase zapracovali ti z Košic.

Dřív než jsme se stačili podívat na všechny staré osvědčené firmy, už nás volali do Starého Smokovce. Samozřejmě zase na poštu. Lupiči vypáčili pracovní stůl vedoucího a nalezenými klíči si pohodlně otevřeli pokladnu. Ten výlet pod štíty Vysokých Tater jim stál za to, odnesli si šestatřicet tisíc.

A k tomu ještě služební pistoli ráže 7,65 s náboji. Pistole v rukou kasaře to nám může připravit perné chvíle!

Dostali se na poštu suterénním okénkem, ze sklepa pak vypáčenými dveřmi do úřadovny. Na místě spousta stop, ale nic, co by prozradilo pachatele. Přesto jsme nepochybovali, že jsou to zase ti,dva známí neznámí. Tentokrát přišli se staronovým zlepšovákem. Před odchodem posypali okolí pepřem, jako pozornost pro služebního psa, který nad tím dárkem kapituloval.: Pak byl asi pět neděl klid, ale před vánoci se vypravili vybírat Ježíška. Na Leninově třídě v Košicích ve sběrně Sazky se jim nepodařilo probojovat k dvaceti pěti tisícům pod zámkem; ale zklamaní kasaři si to vynahradili jinde: Do týdne vyloupili pokladnu Zimního stadiónu v Košicích a pod stromeček si nadělili přes dvanáct tisíc. Tedy i pro nás pěkná nadílka!

Celá kriminálka byla v pohotovosti, vyzkoušeli jsme všechno možné, ale co dělat, když nikde žádná kloudná stopa, nikde žádný svědek a kasařům přímo pohádkově přálo štěstí.

Pokusili se udělat poštovní tresor v Trebišově, vybrali nedobytnou pokladnu v hotelu Slovan Starý Smokovec. Zklamali se v Bohdancích, kde jejich celonoční úsilí bylo odměněno jako ve škole získali dobré známky, většinou šedesátihaléřové, ale v ceně jen asi tisíce korun. Zato v noci na 3. dubna 1965 se vypravili do Stratené, opravdu do takové ztracené dědiny v horách na okrese Spišská Nová Ves a tady se zase odškodnili. Zároveň s nimi se z pošty ztratilo téměř šestnáct tisíc: A navíc také tři ještě nedoručené zásilky z Ameriky. Přibalili si k nim služební pistoli stejné ráže jako poprvé, se dvěma zásobníky a rezervními náboji:

Nejpilnější byli v noci ze 7. na 8. května, kdy vyletěly dvě pokladny najednou. A zase na poštách.

U Dobšinské ledové jeskyně a znovu ve Stratené. Tam sotva dostali nový trezor a novou zbraň a už se pro obojí lupiči vrátili.

79

Obě místa jsou od sebe sotva sedm minut jízdy autem. Kdybychom ani tady nezachytili stopu, mů

žeme detektivní řemeslo pověsit na hřebík. Ti dva se v tom malém okruhu museli ochomýtat, přece je někdo musel zpozorovat, nemohli zůstat neviditelní.

Hostinská u Dobšinské ledové jeskyně si vzpomněla, že Někdy kolem půl desáté večer přišli do lokálu dva muži. Jeden měl kostkovanou košili, takový blonďák; docela fešák, proto si ho dobře pamatovala. Druhý vytrvale mlčel. Byl to spíš bulharský typ, mladší, štíhlý, zdál se jí nepříjemný, to asi dělal ten špičatý nos a vysedlé lícní kosti. A pak je viděla odjíždět autem ke Stratené, ale vozu si po

řádně nevšimla. To víte, venkovská ženská.

Ve Stratené jsme vyslechli kdekoho. Až jeden děda si pamatoval, že přesně ve 21.50 hodin zahlédl oknem dva neznámé muže. Měl je před sebou na pár kroků, jasně je viděl ve svitu pouliční lampy.

Podle jeho popisu to byli ti dva z restaurace. A jak si tak přesně pamatoval čas? Náhodou si právě na

řizoval budíka.Časově to tedy odpovídalo a měli jsme konečně popis kasařů.

Pár dní nato padla pošta ve Slanci na Trebišovsku, za týden Sazka v Prešově, kde lovci Štěstěny připravili pro kasaře 36 tisíc. Tady jsme znovu zabrali. Vedoucí si vzpomněl, že den před loupeží při

šel nějaký chlapík, vsadil si, a že prý potřebuje telefonovat a už se cpal dozadu do kanceláře. Rychle ho vypoklonkoval, protože v místnosti byla pokladna a nikdo cizí tam nesměl. Nu, popis byl jako ušitý na toho blonďáka:

Po stopách kasařů nepřetržitě pátrala celá zvláštní skupina, v sítu uvízlo několik nebezpečných es z galerky, jen ti dva stále unikali. Hlídali jsme všechny osamělé pošty. Až konečně čtrnáct dní po té prešovské Sazce se stalo něco, co nás přivedlo k cíli.

V bytě cikánské rodiny Zulejových v Košicích .se ozvalo několik výstřelů. Kdosi upozornil hlídku VB, ale osmnáctiletá Etela jen krčila rameny. Měla prý takovou menší hádku se svým nápadníkem a ten vystřelil do stropu. V trámu opravdu zůstal otvor po kulce a pod postelí nábojnice z pistole. Ráže 7,65 mm. Strážmistrovi se to jaksi nezdálo. A kdopak je ten horkokrevný ctitel? Výborný člověk, ujišťuje celá rodina, vojenský pán a jaký! Kapitán Václav Galla, snoubenec slečny Etely, má nějaký zvláštní úkol ve Východoslovenských železárnách, nesmí se o tom mluvit.

Slavil zrovna narozeniny, no popíjeli, pak se trochu poškorpili, takový pán velkomožný, ten si leccos může dovolit. Cikán by si dupl, ale to on zase ne, hned vytáhne pistoli.

Jenže tohle chlapcům z hlídky nestačí. Velkomožný; nevelkomožný, záležitost je nutné vyšetřit.

Ale ukazuje se, že .žádný kapitán Galla neexistuje. Nevědí o něm na posádce, ani v železárnách, ba ani na ministerstvu obrany. Zřejmě někdo, kdo u nás žije pod falešným jménem. Něco jako hejtman z Kopníku, ale zřejmě ostrý hoch.

Tak se ten případ dostane do denní svodky, kterou čte i major, řídicí pátrání po kasařích. Zbraň ráže 7,65 milimetru. Tři takové pistole přece zmizely ve vyloupených poštách. Zajímá se o popis falešné

ho kapitána. A podívejme, Etelčin snoubenec jako kdyby byl dvojčetem fešáka, který tak učaroval hostinské od Dobšinské ledové jeskyně.

Další vyšetřování odhaluje, že pan kapitán má kamaráda Zdeňka a současně dochází zpráva; že je nezvěstný Zdeněk Volejník, řidič tělovýchovné jednoty Lokomotiva Košice. Člověk, jehož píli a spolehlivost si v zaměstnání nemohou dost vynachválit. Háček je v tom, že je nápadně podobný tomu bulharskému typu z kasařského dueta. Nadto má za sebou čtyři roky na Borech. A už je tady další informace Volejník se ve vězení kamarádil s jakýmsi Václavem Balou.

Václav Bala Václav Galla koho by to nepraštilo do uší. Navíc je Václav Bala zrovna nezvěstný, ačkoli je jako nebezpečný zločinec hledán po celé republice. Byl už sedmkrát trestán a vyloupil stanici VB v Brně. Než mohl být odsouzen poosmé. zmizel.

Ted‘ už jsme toho věděli hodně, jenom ne, kde ty dva vlastně hledat.

I to se však podaří vypátrat. Bala alias Galla bydlí u své milenky Olgy Preradové v Košicích. Okno v ložnici je zakryto záclonami z balíku, uloupeného ve Stratené. Jen černovlasá Olga nic nechápe, vě

ří; že Václav je kapitán vojenské kontrarozvědky, mají se rádi, budou se brát. Netuší, že svatbu s ním plánují i další nevěsty, včetně temperamentní Etely. Všem sliboval budoucnost důstojnické manželky.

Pan kapitán odjel na služební cestu. Kam, Olga neví, to znáte, a při takovém povolání. Tentokrát s ní souhlasí i kriminalisté Při jeho způsobu obživy opravdu není moudré udávat cíl, „služební“ cesty.

Vrátil se a 2. srpna je v Košilích zatčen dřív, než stačí sáhnout do kapsy po ostře nabité pistoli. Zapírá, přiznání z něho leze pomalu. Nu,ale nemůže popřít, že je ten kasař. A služební cesta? Udělali si

80

s Volejníkem tajný výlet do Polska, aby utekli za moře, ale nevyšlo to. Bala se vrátil, zato VoIejník je pryč.

Ne navždy.Jeho stopa vede k pražské učitelce Holubové. Podaří se ho nakonec obklíčit ve Francouzské ulici na Vinohradech, ale kasař se zoufale brání. Ačkoli je postřelen, utíká a zmizí. Dostane se až do Budapešti, kde je při náhlé razii zadržen v bytě jedné povětrné děvy. Sliboval jí manželství a spolu uprchnou do Itálie.

Poslední; marný pokus o útěk organizuje Bala už za mřížemi. Po vzoru hraběte Monte Christo se snaží probourat zeď věznice, ale přesvědčuje ‚se, že je snazší svobodnému dostat se do nedobytné kasy, než zatčenému z nedobytného kriminálu:

A tak kasařská romance dohasla před soudem, neboť těžce se daří romantice u toho, koho čeká desetiletý žalář. Tak dlouho nebude určitě čekat na milého Etelka, Olga, ani ty ostatní. Nemluvě a tom; že zatím určitě zastarají i lupičské metody obou kasařů.

81

34 případ

NEPOLAPITELNÝ VRAH

Zločinnost mládeže několik let stoupá a roste také do šířky. Už to nejsou jenom rvačky, lumpárny na ulicích, drobné krádeže někdy snad jen z romantiky nebo mladické nerozvážnosti. Na kontě mladých jsou loupeže, promyšlené podvody, znásilnění, nemluvím ani o krádežích motorových vozidel, ty jsou docela běžné. Hledají se příčiny, pronášejí se závěry. Pohlédněme však na statistiku: U mlá

deže je tím hlavním černým vzadu alkohol. U mladých lidí ve věku od 21 do 30 let je bezprostřední příčinou trestné činnosti v 45 procentech případů.

A jak to vypadá v podrobnostech, jak je tomu za hranicí suchých čísel v životě všedního dne, o tom by mohl moc vyprávět major Karel Horský. Řadu let už sleduje tento problém, tváří v tvář jeho obě

tem. Jsou to někdy otřásající případy.

A je to také alkohol, který někdy nadělí kriminalistům případ, š nímž mají co dělat, aby ho nakonec vyřešili. Jako tehdy před pěti léty v Ostravě.

Na záchytce nečekaně zemřel muž, prý na srdeční slabost. Přesto byla nařízena pitva, která měla zjistit vlastní příčinu smrti a obsah alkoholu v krvi, a také prokázat, zda zaměstnanci záchytné,stanice mohli smrti nějakým způsobem předejít.

Kriminalisté zatím dávali dohromady celý příběh. Zřízenec ze záchytky uvedl, že to bylo patnáct minut po třetí hodině ráno, když sanitka přivezla neznámého mladého muže, prý z jedné ulice nedaleko nádraží. Bylo jasné, že je opilý jaksepatří. Tak ho vysvlékli, omyli a přivázali na lůžko, aby nespadl.

Nic zvláštního, napohled běžný případ. Za pár hodin neznámý dokonce otevřel oči a ptal se co je?

Asi přichází k sobě, řekl si ošetřovatel, ale hádal špatně. Ten člověk ve 14. hodin zemřel. A u sebe až na pár drobných mincí neměl nic. Nic, z čeho by se alespoň dalo usuzovat na jeho totožnost. Lidé z Bezpečnosti pořídili snímky a rozjeli obvyklé pátrání.

Následující den tu byla zpráva o výsledku pitvy. Ale … ! Tak on to není běžný případ. V krajině temenní kosti a v čelní kosti vpravo nalezli při pitvě kruhovitou frakturu o průměru 6,5 cm … bezprostřední příčinou smrti bylo zhmoždění mozkové tkáně, komplikované krevním výronem. Šlo o smrtelné zranění, nemohl pomoci ani včasný zákrok, tím spíše ne, že zemřelý měl nápadně tenkou lební klenbu.

Tohle jasně vypadalo na kriminální záležitost. Takové zranění mohla způsobit třeba palička na maso nebo půllitr, ale to si‘ mrtvy nemohl udělat sám. Tak sám sebe něčím nikdo do hlavy nepraští. Bylo zapotřebí vrhnout světlo na poslední hodiny a minuty tohoto člověka předtím, než ho sanitka, sebrala na ztemnělé ostravské ulici. Jenže stále se ani nevědělo, o koho vlastně jde až pomohla náhoda.

Z kina Svět hlásili, že si někdo neznámý ze šatny nevyzvedl kufřík, a odevzdali zavazadlo na Bezpečnost. V nevelkém kufříku s prádlem nebylo nic zajímavého ale přece! Na dně ležela náprsní taš

ka s penězi, doklady na jméno třicetiletého Karla Kopolda z Prahy. A také dopis z Vítkovických železáren, z něhož vyplývalo, že Kopold právě v den své smrti měl nastoupit v podniku jako kvalifikovaný údržbář.

Nenastoupil. Podle fotografie to byl ten neznámý, který odpoledne na záchytce zemřel. Tady už bylo vodítko pro vyšetřování. Šatnářka se upamatovala, že muže s kufříkem doprovázela nějaká mladá žena nápadně černých vlasů, jako smola, no a ta žena nedělala zrovna dobrý dojem. Nejspíš nějaká taková, která se potlouká po ulicích a loví.

Dvacet fotografií ostravských prostitutek s nápadně černými vlasy předložili šatnářce a ta vybrala dvě. Jedna z nich by to mohla být. A bude to nejspíš Soňa Pavlovská, protože ta bydlela 150 kroků od místa, kde časně ráno Kopolda nalezli:

V neděli dopoledne jsem spala, vykládala bludička z Ostravy, a pak jsem vyrazila do ulic. No, narazila jsem na něho, říkal, že je z Prahy a jmenuje se Karel. Šli jsme nejdřív do kina, pak do vinárny, koupili jsme si ještě dvě flašky a vrátili jsme se ke mně. Tady jsme ještě jednu udělali, hodně mu to stouplo do hlavy a pak, vždyť víte. Najednou asi v půl třetí někdo zazvonil. Má kamarádka Káťa s nějakým amantem, abych ji půjčila byt. Kamarádka, to víte, musíme si pomáhat, nemohla s tím člo

82

věkem nikam jinam, protože byl nějak moc známý tak nezbylo než Karla vypoklonkovat. Vypotácel se z bytu. Co bylo dál, nevím, my všichni jsme zůstali tady.

Káťa i její „nějak moc známý“ .potvrdili tuhle výpověď a bylo jasné, že mluví pravdu. Tak co?

V půl třetí odtud Karel odešel. ve čtvrt na čtyři byl už na záchytce. Ale už před třetí někdo volal sanitku. Tak tedy jde o kritickou půlhodinu. Zužovalo se to. A také soustřeďovalo na místo, kde bezvě

domého nalezli.

Podařilo se objevit muže, který volal sanitku. Prý ho viděl na zemi u domu, kde byly rozházeny také mlékárenské konve. Nehýbal se, ale dýchal. Dokonce se zvedl, ušel pár kroků. Aby třeba do rána nezmrzl, zavolal ten náš svědek z bytu pomoc a pak se už o víc nestaral. Nikdo jiný z domu ani z okolí nic neviděl, nic neslyšel až na domovnici, ty mají dobrý sluch a obyčejně ho řádně užívají.

Ano, domovnice slyšela v noci pád konví. To zase nějaký ožralec, řekla si. Nějaký ožralec. Tady byl možná klíč k řešení.

Zaměstnanci z bufetu, před nímž byly ty rozházené konve, uvedli, že je vždycky na noc srovnávají venku do domovního výklenku, aby si je ráno člověk z mlékárny odvezl. Konve by se tam nevešly, proto je rovnají na sebe. Ano, už se stalo několikrát, že pozdní hosté z nedaleké hospody je rozházeli .

. . co dělat.

Ted‘ už byla na řadě rekonstrukce. Konve byly narovnány na sebe a zkoušeny, jak padají. Bylo to tak. Horní konev vždycky padala k zemi vodorovně svislou osou a její uzávěrový čep zanechal ve zkušební desce až šest milimetrů hluboký kruhový otisk o průměru právě šest a půl centimetru. Metodou superprojekce v kriminalistické laboratoři se pak prokázalo, že uzávěr konve je shodný se zlomeninami a prasklinami na lebce. Znalecká expertiza Ústavu soudního lékařství Karlovy university

‚v Praze potvrdila; že ke zranění Karla Kopolda došlo bud‘ pádem na konev nebo pádem konve na hlavu. S ohledem na to, že lebeční kost zabitého byla zvlášť‘ tenká; nemusel být náraz nijak mohutný.

Tak tedy zemřel Karel Kopold. Pod vlivem alkoholu se motal ulicí, strhl na sebe mlékařské konve.

Po zranění se zvedl a měl ještě dost sil, aby ušel několik desítek metrů. A pak ….

Koho obžalovat?

83

35 případ

ZLODĚJEM Z RADOSTI

Také mezi zloději je rozdíl. Jsou mezi nimi vyloženě asociální živly, štítící se poctivé práce: Nemají svědomí. Bez skrupulí okradou o peněženku stařičkou důchodkyni právě tak, jako národní podnik, tedy nás všechny, o sto tisíc. Lidé, které bych zahrnul do kategorie těch, jimž se řádný člověk vyhýbá, aby jim nemusel podat ruku.

Jsou však také jiné odrůdy zlodějů. Jde třeba o jinak poctivého muže, avšak fanatického sběratele, který třeba podlehne vášni a ukradne sošku z porcelánu či obraz jen proto, aby se touto kořistí mohl kochat. Ne tedy, aby se obohatil, aby krádeží získal prostředek k obživě na úkor jiných, ne z pohnutek nízkých a nečestných, jak o tom hovořívaly učebnice práva; ale prostě z nepřekonatelného nutkání.

Do této kategorie patří i zloději, a jsou to zejména ženy, postižené kleptomanií, nutkáním něco ukrást; byť to byla nepotřebná maličkost, jako třeba v železářství malý odlitek; o němž ani dobře neví, k čemu slouží. A přece ho vezme, touha je větší než morální zábrany.

Sem náleží i zloději, kteří z podivuhodně zvrácených pudů kradou dámské punčochy či prádlo, či jiné věci, jež pro ně mají zvláštní kouzlo.Samozřejmě že i tito lidé se dopouštějí kriminálních činů a jsou za ně také trestáni pokud ovšem nejde o vyloženou. odborníky zjištěnou duševní chorobu. Potom místo trestu následuje léčení. Jsou to tedy podle zákona a podle faktů, marná sláva, také zloději.

Nezůstávají však poznamenáni tím nejhnusnějším. kořistnictvím. Podat ruku takovým lidem se kriminalisté neštítí, i když je z titulu své profese v lásce nemají, právě tihle pachatele dají zpravidla nejvíce práce. Nikdo by totiž neřekl, že na pohled slušný člověk, obyčejně s výbornou pověstí, by mohl být zlodějem…

Případ kapitána Bohumila Jelínka náleží právě do této kategorie. Vypráví mi jej tak živě, že se přede mnou rozvíjí jako film.

Před dvanácti lety se počasí opravdu vydařilo, krásné léto hned při nástupu zvalo do přírody, na hory a zejména k vodě. Není divu, že na koupališti v Děpoltovicích, nějakých pět, šest kilometrů od Karlových Var, měli od rána do soumraku živo. Velký rybník, písečná pláž a na ní řada kabin. A v těch kabinách to začalo.

Hned z kraje sezony se z kabin v Děpoltovicích ztrácely hodinky. Kapesní a především náramkové všech možných značek, parádní kousky za několik tisíc i hodinky za čtyři stovky. A jen ty hodinky.

Všechno ostatní nechal neznámý poberta na pokoji. Otevřel dámskou kabelku a vybral z ní hodinky v ceně 350 korun, ale pěti set, které ležely vedle, se ani nedotkl. Denně tak zmizely alespoň jedny hodinky, někdy i čtyři kusy.

Jak to zloděj dělal? Inu, jednoduše. Odmykal kabiny, měli tam ty nejobyčejnější zámky, několik kabin bylo možno odemknout stejným klíčem, vždycky je za sebou zase zamknul a poškození přišli na krádež teprve při odchodu z koupaliště a nebo když se chtěli podívat, kolik je hodin. Pak nám ztrá

tu samozřejmě hlásili a ty krádeže rostly tak, že jich už bylo přes padesát a další přibývali.

Byli jsme z toho celí zoufalí, přicházely stížnosti, dělali jsme co se dalo, polapit zloděje se však nepodařilo.. nevyšlo ani pátrání mezi známými firmami, a také se nezjistilo, že by některé z ukradených hodinek někdo někde prodal. A těch krádeží už bylo 82 – dvaaosmdesát hodinek! – no k zoufání.

Nakonec jsem zavolal jednoho z našich osvědčených kriminalistů, bystrého mládence. Vezmeš si plavky a půjdeš na koupaliště, budeš tam chodit denně. Nespustíš oči z kabiny, a to by to byl v tom čert, abychom se chmatákovi nedostali na kobylku. A tak se ten náš člověk šel služebně opalovat. A vyšlo to. Přece!

Třetího dne mne volá z restaurace na koupališti. Tak přijeďte, už ho mám!

Bylo to před polednem. Vzal jsem si ještě jednoho z našich lidí a za dvacet minut jsme byli s vozem na koupališti.

Ale !! pachatel nikde. Právě, když jsme přijížděli, vytrhl se našemu mládenci a zmizel v lese. Vypukla trochu směšná honička; my dva v šatech, třetí v plavkách, jsme se hnali za zlodějem; který zoufale hledal úkryt v lese, prošpikovaném mastnými papíry a plechovkami od konzerv. Po dvou stech metrech jsme prchajícího dostihli, lapil ho náš čacký mládenec v plavkách.

84

A teď už stál ten člověk před námi: Pětapadesátiletý Rudolf Vondrák z Jáchymovských dolů, bytem v Karlových Varech. Měl u sebe dámské hodinky. Co na tom, povídal. Ty hodinky patří mé manželce

snad si nemyslíte, že jsem je ukradl?

Ale právě to jsme si mysleli. Náš mládenec vyprávěl, že střežil kabiny okem Argusovým a po jedenácté hodině spatřil staršího chlapíka, jak si klíčem otevřel kabinu číslo 27. Na tom nebylo nic zvláštního, kdyby před chvílí neopustil tuhle kabinu nějaký chlapec s dívkou. Ten podezřelý chlápek z kabiny za okamžik, a zase v šatech, vyšel, zamkl a klidně odcházel. Náš mládenec ho zastavil s otázkou, co dělal v kabině, kde vzal klíč a co má u sebe..Seriózně vyhlížející muž se začal ošívat, tak ho náš hoch vzal do restaurace a držel si ho při těle, zatím co nám volal. No, a když jsme přijíždě

li, chlap vzal do zaječích. Utíkal by, kdyby měl čisté svědomí?

Odvezli jsme si podezřelého do Varů a začal výslech, Ty hodinky, vypovídal Vondrák, co jste na

šli, patří manželce. Nu, dobrá. Současně jsme zjišťovali, co je pan Vondrák zač. Netrestaný člověk s nejlepší pověstí v okolí bydliště i v zaměstnání. Jako pachatel tedy zdánlivě nepřichází v úvahu. Ale uvidíme. Nezklamali jsme se.

K večeru přijela z koupaliště dvojice z kabiny číslo 27 v doprovodu našeho mládence. Ptám se slečny, zda se něco neztratilo. Jakpak ne, povídá, hodinky. Dal jsem si je podrobně popsat a pak jsem jí ukázal ty, které jsme našli u Vondráka. To jsou ony! Poznala je bezpečně, souhlasilo i číslo.

Ted‘ už jsme snadno získali od prokurátora souhlas k domovní prohlídce, paní Vondráková, ve skutečností však družka pana Vondráka, byla z toho všeho trochu vyjevená. Hledali jsme, hledali, až v černé komoře u komína jsme objevili igelitový pytlík a v něm 82 kusů nejrůznějších hodinek.

Páni! Všechny ty hodinky šly, všechny tikaly, a všechny ukazovaly zhruba stejný čas ~ půl osmé.

Položil jsem jedny z těch hodinek před pana Vondráka. Pohlížel na ně rozzářeným, ale přece jen zasněným pohledem. Ale i teď zapíral. On o ničem neví. Zkusili jsme to tedy jinak. Výslech byl přerušen na půl hodiny. Pak jsme mu předvedli jiné hodinky a povídám: Tak co? Kde jste je vzal?

Tyhle? Ty jsem sebral 3. července před polednem z kabiny číslo 8, a tu kabinu jsem otevřel klíčem číslo 32. Díval jsem se na něho notně překvapen, a úžas se zvyšoval, když Vondrák takhle postupně přiznal všech dvaaosmdesát případů. Hrálo to s našimi záznamy. Měl fenomenální paměť, pamatoval si vždy čas, číslo kabiny i číslo klíčů, které si vybíral z věšáku v půjčovně kabin.

Vondrák pracoval na noční směny a ve dne jezdíval každý den do Děpoltovic na koupaliště ale nikdy se tam nevykoupal, dokonce se ani nesvlekl. Jezdil tam jen proto, aby ukradl hodinky.

Ale proč? Proč, propána, soustavně bral jen hodinky, když s nimi dál neobchodoval, když je nikomu ani nedaroval, proč je měl všechny v chodu a nařízené?

Nu proč. Aby si s nimi hrál. Denně je všechny natahoval a nařizoval a pak s blaženým úsměvem naslouchal, jak tikají. Okradení dostali zpátky hodinky a nenápadný, nevýrazný, do té doby bezúhonný pan Vondrák tři roky. Nu … v každém případě kuriózní. případ.

85

36 případ

NA MÍSTĚ VRAŽDY

Tady tomu místu se lidé za šera budou dlouho vyhýbat a mnoho vody uplyne v Jizeře, než za keříky na trávu usednou opět milenci. Ostatně ono to tady nějak vesele nevyhlíželo ani dříve, zvlášť takhle po soumraku. Ačkoliv za teplého červencového večera, když kolem poletovaly světlušky a kdesi v koruně olše zapípal ze sna malý opeřenec, mohl být svět, zúžený do dvou párů očí a do dvojice rtů i zde docela krásný. Ono je to nakonec tak, že hrůzu některým místům na zemi nedává ani tak příroda, jako lidé…

Ted‘ je však pošmourný, nevlídný den, jako tehdy na podzim 1969, když se to stalo.

Procházíme rozlehlou bývalou zámeckou zahradou s holými uplakanými stromy. Její opravená zeď korunovaná plůtkem; se táhne podél silnice do Mladé Boleslavi. Za námi, při té teď opuštěné silnici zůstal starý zámek Najberk, před námi se v nevelké dálce, jen pár minut jízdy rychlým vozem, rozkládá město automobilů. Po levé ruce, hned vedle vozovky teče Jizera, někdy tudy projede autobus, někdy se mihne kolem auto.

Podél zámecké zahrady vede při silnici chodníček pro pěší, ale přes den tu člověka nepotkáš. Ožije tak na,hodinku odpoledne a také ráno; když tudy spěchají lidé do zaměstnání. Ale ani těch není mnoho.

Jak noha nohu mine, dostáváme se pomalu do míst, kde v plotu zeje široká mezera. Kdosi tu dávno vytrhal laťky, a tady můj průvodce zastavuje. Mlčky kývne hlavou na několik holých keřů, sotva čty

ři, pět metrů od zídky. Křoviny s námahou sbírají mízu opožděného jara, v trávě je jen slabý náznak zeleně. Tady jsme ji tehdy našli, říká tiše šéf mladoboleslavské kriminálky kapitán Ladislav Zeman.

Ano, v těchto místech 4, listopadu nalezli Bohunku Lukešovou: Surová vražda sedmnáctileté prodavačky tehdy pobouřila veřejnost a vyvolala vzápětí nejrůznější dohady. Zločin v zámecké zahradě uvedl okamžitě do varu Bezpečnost. Kapitán usedá na zídku čelem do zahrady.

Bylo to v úterý ráno, sotva jsme nastoupili, když přišla ta zpráva. Volala nám o půl osmé jedna paní tady z Najberku, kde je zámek, dneska to máme vlastně předměstí Mladé Boleslavi: Vzrušeným hlasem říká, že cestou do práce uviděla v křoví v zámecké zahradě mrtvé děvče; asi je to Bohunka Luke

šová, kterou osobně zná. A že volá z mlékárny, byl to nejbližší telefon. Náš člověk ze stálé služby ji prosí, aby zavěsila a zpětným hovorem si ověřil, že nejde o mystifikaci. Pak ještě žádá, aby zůstala před mlékárnou, že jsme tam co nevidět.

Tak začal ten případ. První, kdo dorazil na místo, byla výjezdovka se služebním psem, hned po ní přijíždějí další vozy s kriminalisty a s lékařem.

Ta paní z Najberku nás vedla sem. Právě tady jsme se zastavili. Tělo zavražděné dívky bylo zřetelně vidět, od rána tu prošlo několik chodců, projela řada aut, nikdo si však ničeho nevšiml až naše první a zatím jediná svědkyně. Se slzami v očích potvrzuje, že jde skutečně o Bohunku. Takové hodné a slušné děvče. Pane Bože, jak něco takového můžeš dopustit, slova doznívají v pláči.

Pořizují se snímky, jeden z detektivů měří vzdálenosti. Zavražděná leží šest metrů od plotu. Sedmnáctiletá bIondýna, takový subtilní typ, není podobných děvčat mnoho, jemná v proporcích a zřejmě také v jednání, dívka, k jaké si hned tak někdo nedovolí hrubosti, ale jejíž ještě mladičký půvab přivábí leckteré mužské oko. A teď tu leží bez života, jen jako věc, vystavená pohledům.

První dojem napovídá, že toto místo sedm kroků za nízkou zídkou se stalo dějištěm sexuálního zlo

činu: Naznačuje to poloha těla, které se od pasu dolů obnažené, potrhané prádlo a surová deflorace ještě se stopami krve. Ovšem něco se nám na tom hrozivém obrazu nelíbí, cosi tu nehraje. Mrtvá je vhozená na keř, ale ten není slehnut tak, jakby měl být, kdyby zde došlo k činu, který obraz představuje.

Řekl bys, že všechno je naaranžováno, jako by pachateli záleželo na tom, aby vzbudil dojem sexu

ální vraždy. Příliš okatě zdůraznil už polohou těla své oběti sexuální motiv. Zavražděná zná na sobě oděrky, na krku stopy po rdoušení, které snad přineslo smrt; přesné vyjádření ovšem podá až soudní pitva.

Zámeckou zahradu .jsme prohlédli téměř centimetr po centimetru, ale nikde žádné stopy po zápasu.

Nakonec jsme dospěli k přesvědčení, že dívka byla na toto místo přivlečena již mrtvá a přece tu leží

86

tak, jako by ji právě opustil vrah. To znovu vzbuzuje pochybnosti‘ o motivu. Ale. co vedlo pachatele lne zločinu?

Stopa na levé ruce zavražděné dokazuje, že dívka nosila hodinky, zmizely právě tak jako kabelka.

Tedy loupežná vražda maskovaná sexuálním motivem? To se také nezdá, protože už víme, že Bohunka měla pouze levné hodinky a v kabelce nepochybně jen pár drobných. Tyto okolnosti ještě ově

řujeme, ale už se pátrání rozbíhá několika směry.

Služební pes Adan vede psovoda zahradou až k sousednímu cvičišti Svazarmu, kde bezradně zastavuje: Ale známe alespoň směr, kterým pachatel odešel.

Hlavní těžiště pátrání je teď v tom, co Bohunka v posledních hodinách svého života dělala. Odpovědět má skupina detektivů, okamžitě se dali do práce: V krátké době máme první hrubý, časově ještě neúplný snímek. Bohunka Lukešová z Najberku pracovala jako prodavačka v mladoboleslavském obchodě s ovocem a zeleninou. Tam včera k večeru normálně skončila práci o půl hodiny dříve

v 17.30, aby odnesla tržbu. Všechny peníze v 17.45 na poště v pořádku odevzdala. Nemáme na ně její potvrzení; protože zmizelo zřejmě s kabelkou, ale je zde doklad z pošty a svědectví několika zaměstnanců, kteří se na příjemnou dívku dobře upamatovali, a někteří j znají i jménem. To tedy znamená; že peníze z tržby nehrály ve zločinu žádnou roli. Poslední svědek nám říká, že Bohunka odcházela z pošty sama, nikdo na ni nečekal. Odešla přeď šestou a od té doby ji nikdo neviděl. Naši shánějí dal

ší svědky. „

Kamarádky Bohunky nám řekly, že se ten večer chystala do kina, nic nápadného na ní nepozorovaly. Protože byla ještě před šestou na poště, chtěla jít zřejmě až na druhé představení od osmi..Avšak v kině zřejmě už nebyla, jistě by se to podařilo zjistit, v té době už máme k dispozici její rozmnožené podobenky.

Nemusím zdůrazňovat, že nás zajímají všichni její známí, kamarádi i kamarádky, ale tady se dostá

váme jen pracně kupředu, dívka si nepotrpěla na nějaké party a tak. Teprve při opakovaných hovorech s děvčaty se objevuje první jméno. Nějaký Zbyněk. Občas prý s ním šla Bohunka do kina, ale nikdo nezná jeho příjmení. Až později si starší Bohunčina sestra vzpomene, že byly před časem spolu u nějakého Zbyňka Sýkory, je to chlapec starší než Bohunka a pracuje v Boleslavi jako řidič, bydlí v podnájmu.

Tak se nakonec Zbyněk ocitá na kriminálce, protože nás zajímá jeho alibi, to se nesmí zlobit nikdo, kdo je do takového případu jakkoli zapleten. Zbyňkovo alibi je však dosti problematické; tvrdí, že byl v tu dobu v hospodě, ale žádný z návštěvníků hostince si na mladého Sýkoru nemůže vzpomenout.

zůstává proto nadále mezi podezřelými.

Říkám mezi podezřelými, protože Sýkora už není sám. Je tu ještě jeden chlapík, který občas svezl Bohunku z práce autem domů. Na tom není nič špatného, nápadné jé však, že ten člověk vehementně popírá, že by kdy Bohunku vezl, a alibi na ten listopadový večer mu prokazuje pouze jeho manželka.

Pochopitelně že nezávisle na těchto dvou možnostech běží řada dalších akci. Prověřujeme ubytovny; zajímají nás lidé s pozdějším příchodem, informujeme se také v psychiatrické léčebné v blízkých Kosmonosích, zda jim některý pacient neutekl. Na plné obrátky běží výslechy osob, jimž se říká zá

vadové, krátce a dobře podezřelých elementů, je jich asi patnáct: Zatím samá voda.

Soustřeďujeme pozornost na řidiče autobusů a cestující, zjišťujeme, kdo ten večer .projížděl kolem; hledáme automobilisty i chodce, kteří tu také mohli projít. Avšak žádné nové svědectví. Místním rozhlasem a na druhý den i tiskem žádáme o pomoc veřejnost, vražda ji velmi zneklidnila. Pracovali jsme celou noc.

Druhý den se hlásí první občané a pak další; ale jsou to všechno svědectví, která se ukazují jako falešná. Buď‘ se dotyčný mýlí v čase nebo v osobě: Volají nás však také ze závodů. Ženy se bojí jít ve

čer domů, vytvářejí se nejrůznější pověsti kolem vraha.

Hned ráno jsme také dostali zprávu z Ústavu soudního lékařství v Praze: Při pitvě zjistili, že dívka zemřela tři hodiny po požití ovoce. Ukazuje se, že Bohunka před odchodem z práce snědla několik jablek, což znamená, že k vraždě pravděpodobně došlo do devíti večer. To je důležitý poznatek, zná

me přibližně kritickou dobu.

A pak jsme konečně po všem tom tápání narazili na svědka, který nám dal cenný tip. Pan Šolc zahlédl v pondělí asi kolem půl osmé u zahrady blízko místa, kde druhý den byla nalezena zavražděná dívka, stát mladíka. Je přesvědčen, že to byl jeden z Rohanů, ale neví který, tři bratři jsou si velmi

87

podobní. Tahle informace nás zajímá dvojnásob proto, že celá trojice figuruje v našem seznamu zá

vadových osob.

Tři bratry ve věku od 16 do 22 let ukazujeme nenápadně svědkovi, ale stále nemůže rozhodnout, který z nich. Tak se zajímáme o alibi, nejstarší a nejmladší je mají bezvadné, dívali se ve společnosti několika lidí v tu dobu na televizi. Prostřední z nich, sedmnáctiletý Václav tvrdí, že byl sám doma a poslouchal rádio tak dlouho, až usnul. Ptáme se ho, jaký byl program, poslouchal prý písničky z nějaké zahraniční stanice, na víc se nepamatuje. Nějak se nám to nezdá, a tak si Václava zatím necháváme u nás. Když mu naznačíme, že ho jeden svědek viděl v kritickou dobu v Najberku, tak se nám vysmál. Za toho lháře dostanu pět let, říká, protože ho za to zabiju. Takhle s námi mluví ten mládenec, který se v červnu vrátil z kriminálu, kde si odpykával trest za vylupování obchodů. Prostě pěkné kvítko, ale něčím takovým se kriminalista samozřejmě nesmí nechat ovlivnit, kolikrát už se stalo, že z vraždy byli podezřelí dva lidé, člověk s výbornou pověstí a gauner, a ono se nakonec uká

zalo, že vraždil ten zdánlivě vzorný občan. Jde nám o pravdu, jde nám ó důkazy, bud‘ pozitivní nebo negativní, bud‘ to udělal a případ je u konce, nebo ne, a pak ať se s ním zbytečně nezdržujeme.

Vyslýcháme ho dál, už není tak jistý, a když mu opakujeme, že tam byl spatřen, povídá: Já vám tedy řeknu pravdu, předtím jsem lhal, protože v tu dobu jsem se chystal na vyloupení hospody v Čejeticích, myslel jsem, že mají zavírací den. Ale když jsem tam večer přišel, jak jsem viděl světlo a slyšel hlasy, nechal jsem toho a vrátil se domů. Cestou jsem se potkal se známým, ten mi může prokázat alibi, abyste věděli, že nekecám. Mluvil jsem s ním u skladu Mototechny, pak jsem šel domů, vidíte; že jsem to nemohl udělav a proč bych tu holku vůbec vraždil?

Což o to, výpověď‘ zní dost pravděpodobně. A jeho nejistota může snadno pramenit ze strachu, že teď bude mít na krku nepříjemnosti s chystanou vloupačkou do hospody v Čejeticích. Naproti tomu ta jeho řečnická otázka proč bych tu holku vraždil? je pro vyšetřování zatím bezpředmětná. ~o už bylo nějakých vrahů, u nichž se přišlo na motiv až po jejich dopadení a usvědčení, Jindy šlo o náhlý impuls nebo o důvod, jež by nikdo nedokázal předem odhadnout.

Důležitý je ovšem ten svědek od skladu Mototechny. Mnoho lidí se tam večer při úzké cestě pod boleslavským hradem neochomýtá. Občas spěchající chodec či dvojice milenců, kteří jdou dál k řece.

Není tedy zdaleka jisté, že Rohana za předpokladu, že tam skutečně byl viděl ještě někdo jiný.

Zbývá nám jen ten jeho známý. Všechno nasvědčuje, že je to spolehlivý člověk. Tak copak nám řekne?

Svědek nám skutečně potvrdil, že tehdy v 19.40 hod. na okraji Boleslavi potkal Vaška Rohana. Zato v čejetickém hostinci jsme zjistili, že v pondělí večer v hospodě nikdo nebyl, protože pro nemoc měli zavřeno tři dny. Když jsme tenhle fakt Rohanovi předestřeli, se smíchem nám řekl: Tak dobrá, já ji tedy zabil a dával najevo, že to bere z legrace.

Ale to už instinktivně cítíme, že před námi sedí vrah. Mladý Rohan se po chvíli snaží vytáhnout z texasek žiletku, ale nic s ní nepořídí. Napětí na obou stranách stoupá nakonec se ten sedmnáctiletý chlapec na židli před námi s pláčem doznává. Ano, zabil jsem ji. Kabelku hodil do řeky, hodinky ukryl doma ve starém kanapi.

Jedeme k Rohanům. Ano, v kanapi jsou náramkové hodinky značky Zarja a jejich číslo odpovídá záručnímu listu, který nám dali Bohunčini rodiče. Tak tedy máme rozhodující důkaz v ruce.

Ale proč vraždil? Motiv? Proč vlastně . spáchal tak hrozný zločin?

Ale už tím, co slyšíme, už jen tím motivem se mladoboleslavská vražda zapisuje do análů kriminalistických příběhů.

Mladý Rohan měl ten den rande s dívkou, která však nepřišla, ale pak ji v městě zahlédl ve společ

nosti kamarádů, s nimiž šla do kina. Chlapec se; jak říká, naštval a vypravil se do restaurace na ná

draží, že se tam napije. Šel alejí k nádraží a u mostu přes Jizeru uviděl navečer Bohunku. Vracela se z filmu. Znal ji. Měl vztek ze zklamání a na svoji dívku, která ho, jak se domníval, zradila. Všechny jsou mrchy, a napadlo ho, že si vylije zlost na Bohunce. Doběhl ji u plotu zámecké zahrady a udeřil děvče klíči do hlavy. On, urostlý, silný mladý muž, „vazoun“, se vrhl na slabou útlou dívku.

Bohunka ho poznala, začala křičet já to na tebe povím! Rohan. si uvědomil, že by za to šel znovu do basy, tak ji srazil k zemi a začal rdousit tak dlouho; až se přestala hýbat. Pak ji z chodníčku přetáhl přes zídku do zámecké zahrady. Zapálil si cigaretu a začal uvažovat, Co teď?

88

Mrtvé sundal hodinky a vzal kabelku, a aby docela zmátl stopy, zaranžoval scénu aby to vypadalo na vraždu při znásilněni. To je tečka za neuvěřitelným zločinem, který se přihodil právě tady. A tečka za jedním z případů kapitána Zemana.

89

37 případ

POMSTA

Melodický rytmus nárazů kol o spoje kolejnic uspával. Úředník státní banky Karel Polívka se rozhlédl stísněným prostorem poštovního vozu: vysoký a mohutný zámečník Jiří Skála s rozčepýřeným vouskem a mladý příslušník Sboru národní bezpečnosti strážmistr Hanuš Pernica se bavili. U jejich nohou ležela dřevěná bedna s držadly na koncích.

Zlato, stříbro a skvosty z majetku zabaveného kolaborantům, fašistům a Němcům odvážela trojice mužů do Prahy do ústřední sběrny cenných předmětů a skvostů. Osmadvacet kilogramů cenností.

Jeden a půl miliónu korun ve zlatě. Další milión dvě stě tisíc ve stříbře. Za dva milióny skvostů.

Pohádkové bohatství se vezlo na hrubých hnědě utřených prknech železničního vozu. Karel Polívka zachytil podivný záblesk ve Skálově kradmém pohledu, ale nevšímal si ho. Znají se od května pěta

čtyřicátého roku, kdy spolu vyháněli poslední fašisty a vítali osvoboditele. Rada okresního národního výboru je pověřila, aby poklad v pořádku odevzdali. Republika potřebuje každou korunu. Je podzim roku 1946.

Na Prahu se Polívka těší, zajdou si někam do hospůdky, Jirka Skála má v kapse potravinové lístky na chleba a maso mimo běžný příděl, s tím už jde něco podniknout. Karel Polívka má před svatbou, bere si roztomilou černovlasou dívku, jejíž táta spravuje pod horama grunt, budou vajíčka, slanina a mléko. A v Praze koupí Heleně šátek nebo ty úžasné punčochy beze švů z jakési podivné hmoty., Jiří Skála znovu vrhá zvláštní pohled. Pak Polívka vidí, jak Skála najednou pěstí udeří nic netušící

ho strážmistra Pernicu, ten naráží hlavou o stěnu vagónu a padá na podlahu. Skála otvírá posunovací dveře a prudkým kopnutím vyhazuje strnulého Polívku do propasti vedle ujíždějícího vlaku. Dunění kol, hvízdot lokomotivy. Tmou padá tělo; naráží o telefonní sloup. Dvě stě metrů dále vyhazuje Skála příslušníka SNB, který hlavou naráží o betonovou skruž mostku a je na místě mrtev: Větrný vír za vlakem se vzdaluje. Ve slehlé trávě kdosi sténá. Karel Polívka nejdříve zahlédne hvězdnatou báň, provokativně klidnou, jistou. Sbírá myšlenky. Považoval Jirku Skálu za přítele. Válka pokřivila charaktery, Skála hrdina osvobozovacích dnů absolutně zklamal.

Říjnové vydání novin přineslo již osmé pokračování publicistických materiálů pod názvem UKRADLI REPUBLICE ČTYŘI MILIÓNY SEDM SET TISÍC KORUN. V jednom odstavci si čtenáři mohli přečíst:

Soud se ještě s obžalovaným Karlem Polívkou, nar. 16. 7. 1921, nekonal, ale již dnes je jisté, že bude po zásluze potrestán. Polívka sice zapírá, ale důkazně je usvědčen, že spolu s dalšími pachateli se domluvili a odcizili bednu se zlatem a stříbrem určeným fondu národní obnovy republiky.

V posledním okamžiku před lupem se zřejmě pohádali, strážmistra Hanuše PERNICU napadli a vyhodili z jedoucího vlaku, takže po nárazu na betonový můstek zůstal mrtev. Polívka, kterého Skála při hádce rovněž vyhodil z vlaku, už chodí o berlích, a strůjce zločinu Jiří Skála zmizel s pokladem. Ve

řejnost žádá těžký trest pachatelům. Bezpečnost zjistila, že vzdálená teta Karla Polívky Rébeca Wohlrichtová byla odsunuta z Československa. Je pravděpodobné, že připravovala v zahraničí půdu k prodeji cenností nakradených v ČSR. Obžalovaný Karel Polívka se pokouší hrát komedii s pominutím smyslů, ale lékaři zjistili, že je duševně zdráv …

Karel Polívka, romanticky založený mladý muž, marně vysvětloval, že o loupeži nevěděl. Příbuzenství s tetouNěmkou; kterou vlastně ani neznal a která se k české přízni nehlásila, mu přitížilo.

Budoucí tchán dceři doporučil, aby přerušila s Polívkou všechny styky. Také rodiče nevěřili synově nevině a zřekli se ho. Karel, Polívka zůstal opuštěn.

V lednu 1947 vynesl okresní soud rozsudek: třináct let vězení nepodmíněně. „Jsem nevinen,“ prohlásil Polívka a rozplakal se..

Po Jiřím Skálovi, zlatě, stříbře a skvostech se slehla zem. Bezpečnost pátrala v celé republice. Přesuny obyvatelstva do pohraničí, přílivy nových brigádníků a poválečná obnova stopy po vrahovi a zloději zametly.

„Člověče,“ rozčiloval se vedoucí dozorce v káznici, „ vy jste rebelant! A držka nevymáchaná!“ Pak změnil tón, podíval se, zda jsou dveře zavřeny. „Kdybyste jen trochu naznačil, že jste schopen pustit chlup, řekněme takových sto tisíc, do měsíce vás dostanu ven.“

90

Karlu Polívkovi bylo třicet let, začínal silně plešatět, kolem úst se mu vyhloubily vrásky a vypadal o deset let starší. Nikdo nemohl změřit míru jeho bolesti, utrpení. Ztratil všechny přátele, zemřel mu otec, jehož srdce nevydrželo strašlivou pohanu se synem.

„Nic nevím,“ zíral na dozorce a tiše dodal: „Nemám vás čím podplatit, pane.“ Muž v uniformě vyskočil a Polívku udeřil. Ten, ačkoliv dosud neporušil vězeňský řád ani jednou, ránu vrátil. Rovnou do zkřivených úst.

Později soud klasifikoval spor Karla Polívky s dozorcem jako útok na veřejného činitele, pokus o vraždu za účelem útěku z věznice. Tedy úkladnou vraždu, kterou prý jistě během vazby důkladně promyslel.

Karlu Polívkovi byl trest zvýšen na dvacet let. Sedm tisíc tři sta dnů a stejně tolik předlouhých, nekonečných nocí. A v nich postupně krystalizující cíl najít Jiřího Skálu! Vyhledat ho a zabít, ale nejdříve, když už jiné řešení není, vzít si z pokladu svůj díl. Aspoň dva milióny korun vždyť byl přece za tuto loupež odsouzen.

V roce 1966 (rok vězení mu prominuli) se Karel Polívka ocitl na svobodě. Byl člověkem na dně, který však bude boháčem, splníli, co si předsevzal. V době jeho propuštění mělo zlato, stříbro a drahokamy mnohem větší cenu, ve vězení mu spoluvězni vypočetli: jsi mnohonásobný milionář, Karle!

Svoboda, žádné zdi kolem, mříže jenom sem tam v oknech skladu nebo sklepa. Jak vzácná je svoboda člověku, který znecitlivěl, otupěl, ale nezapomněl. Svoboda znamená žízeň. Nejdříve se opít a dva dny ležet v zahradě hospody (přitom Polívka nikdy předtím neholdoval alkoholu), pak noc s nějakou ženou, u níž spal až do příštího odpoledne, říkala si Micinka a chtěla všeho všudy tři stovky na ruku. Nová známost mu přišla vhod: měl zpočátku střechu nad hlavou.

Najde Skálu i poklad a dostane se odtud. Pak bude žít jako člověk. A třeba s Micinkou. Dravý a nedočkavý po pomstě.

Ten, který ho na dvacet let dostal do vězení, zasluhoval pomalou, krutou smrt.

Nu Micinka. Vlastně Marie Špoková. Pracovala někde na jatkách, hodná, starostlivá ženská se smyslem pro smích. Měla dva muže, každý jí zanechal po jednom klukovi, které opatrovala babička.

Micinka se snažila žít slušně, ale stačilo, aby slunce vystřídal déšť‘ nebo bylo mlhavé, zimní jitro, a Micinka vstávala jako rozzuřená tygřice. Pro změnu si to zamířila rosnou do restaurace, kde ve vší počestnosti uprostřed chlapské společnosti vypila svých osm piv a šla spát, aby ráno opožděně dorazila do práce. Karla Polívku vzala na noc, protože po ní nic víc nechtěl. Polívka cítil nutnost vyzpoví

dat se a ona ho vyslechla. A věřila, že je nevinný. „Vymaž starosti z hlavy,“ poučila ho, „najdi si flek,.sekej dobrotu a hledej toho Skálu.“

Podíval se do jejích smutných očí. „Jak?“ „Nejdříve si rozmysli, co po něm chceš,“ vytáhla mapu kraje. „Přivázat ho ke stromu a řezat mu prsty, dokud neprozradí, kam schoval poklad. Pak ti dám milión ve zlatě!“ vychrlil divoce.

Karel Polívka se ohlásil na oddělení SNB a nechal si vystavit nový občanský průkaz. Jednal s každým slušně, ale zatvrzele a nevraživě, jako by se nechtěl bavit. Své otevřenosti k Marii nelitoval, pomáhala mu udržet se nad vodou kolem bylo tolik nových věcí a událostí, jimž nerozuměl. Ale on si chtěl ponechat svůj rozum.

Našel si zaměstnání jako pomocný dělník a začal vydělávat. Když dostal první peníze, koupil láhev vína a s Marií strávil slavnostní večer, tichá hudba, obložené chlebíčky, vzácně milé prostředí. Zrovna se dívali na televizi, když mu Micinka navrhla, aby upustil od myšlenky na pomstu.

„Nemohu. Až Skálu najdu, oddělám mu rodinu, vystraším ho, určitě mi poví, kde je zlato.“

Vzala jeho ruku do své: „ Nemá to smysl …“ Rád poslouchal její hlas, nevnucoval se, neměl hádavý podtón. „Přece nedaruji milióny, za které jsem nevinně seděl, vrahovi,“ zasmál se.

„Znovu si pokazíš život, Karle,“ šeptala a on nacházel za její radou touhu zůstat s ním. Nebyl žádný krasavec, kdysi ve vězení mu ve stolárně prasklý kotouč okružní pily rozťal levou líc, měl lehce spuš

těný koutek úst.

„Musím vyrovnat účet.“

„Zase tě budou stíhat, honit a dopadnou tě,“ přesvědčovala ho. Nechtěla Polívku ztratit, brala ho, jaký byl. K ní se choval slušně, zdvořile a pozorně, pochopila, že to kdysi býval hodný člověk, nespravedlnost ho přivedla na okraj společnosti. Rozhodl se zabít pro peníze, pro pomstu. Vžila se do

91

jeho postavení. „Skála nemůže zůstat nepotrestán,“ řekl rozjitřeným hlasem. Cítil, jak mu brní prsty, byl nervózní.

„Třeba ho už dávno chytili, zavřeli a zlato odevzdali státu,“ pokusila se ho odlákat od původního úmyslu.

„Ptal jsem se, Skálu dosud nemají. Určitě žije pod jiným jménem a já ho najdu!“

Životní příběh Jiřího Skály byl křivolaký. Kdysi v mládí boxoval, úředničil a pak se. v roce 1946

točil kolem instituce fondu národní obnovy a zajišťování německého majetku po odsunu Němců z Československa.

Jenže ho zlákaly peníze, vidina snadného bohatství. Když provedl svůj okamžitý nápad a zbavil se Polívky i strážmistra Pernici, vyhodil při pomalé jízdě přes provizorní dřevěný most bednu se zlatem, stříbrem a šperky a vyskočil z vlaku. Bednu ukryl v lese. V jedné restauraci z kabátu na věšáku odcizil osobní průkaz, vydával se za Jana Malinovského, a později se mu podařilo na toto jméno dostat nový občanský průkaz. Začal žít zdánlivě poctivě jako dělník v autoopravně.

Události z února roku 1948, které ani ve snu neočekával, mu zhatily plány: klenotnictví, zlatotepectví a obchody podobného druhu byly znárodněny, novopečený Jan Malinovský nemohl ukradené zlato prodávat, noví vedoucí prodejen klenotů velmi obezřele hleděli na každého, kdo přicházel s nabídkou cenností. A pak celé republice byly známy jeho fotografie s utrženým ušním boltcem a výzva k zadržení ležela na útvarech SNB. Malinovský měl v očích vepsán strach a nejistotu musel poctivě pracovat, aby se uživil. Občas nenápadně někomu prodal drobnůstku, ale nezbohatl. Pečlivě zabalená bedna, kterou později zakopal, spočívala stále na stejném místě.

V roce 1951 se SkálaMalinovský oženil. Brzy se jeho ženě narodil syn. Věděl, že ho Bezpečnost stále hledá. Ale nebál se. Dokonale změnil svou podobu. Nechal si narůst knírek a hodně ztloustl.

Všechno na něm bylo kulaté, líce i plná brada, naučil se používat nenucené, pomalé pohyby, změnil svoji podstatu.

V roce 1963 se seznámil s mladým inženýrem, který jezdil do zahraničí montovat cukrovary a který od Malinovského občas kupoval klenoty. Tenkrát . začal fungovat zlatý důl. A Malinovský se zatím propracoval až na vedoucího autodílny. Začal stavět dvojdomek se dvěma garážemi, dílnou a zahradou. Vzorný občan Jan Malinovský.

Věděl, že Karel Polívka byl odsouzen na dvacet let, ale nezajímal se o jeho osud. Malinovský si časem našel i milenku, přítulnou blonďatou servírku, která mnohem dokonaleji než jeho manželka chá

pala, co ho trápí a co potřebuje. Drobounký, sotva postřehnutelný pramínek zlata vytékal z podzemního pokladu i směrem k čiperné číšnici, která však neměla ponětí, s jak bohatým milencem udržuje poměr. Ale platil, dával jí dary, měl svou cenu. Krásný, šťastný život, říkal si Skála . .„Máš tu dopis,“ podala Marie psaní zamyšlenému Polívkovi, který fixem něco zaškrtával na zadní straně Mladé fronty.

„Hádám, že zdaleka,“ významně řekla žena a začala chystat večeři.

„Píše mi teta z rajchu,“ pohlédl Polívka na odesílatele i známky a pomalu dopis rozřezával. Marie stála jako ve snu, obávala se, že kousek papíru prudce zasáhne do jejich života. Soužití s Polívkou se jí líbilo, změnila tohoto muže, přizpůsobila ho sobě, vodil ji i do divadla, rozuměli si. Přesto v jejich vztazích pořád nacházela cizí prvek. „Přes naše velvyslanectví si teta zjistila moji adresu. Mám se k ní přistěhovat, je jí už sedmdesát, je majitelkou pekárny a chce mi ji darovat jako jedinému žijícímu dědici…“

Marie sebou trhla. „Pojedeš?“

„Kdepak,“ hodil Polívka dopis na stůl. „Mám tady svou práci a Skálu!“ Rysy v obličeji mu ztvrdly.

„Musím ho dostat. Nachytám ho na box. Jezdíval na zápasy, žil pro ně, budu objíždět významnější utkání a hledat ho ať je dnes tlusťoch nebo hubeňour, utržený boltec ucha mě navede na Skálovu stopu…“

„Karlíku,“ sepjala ruce a přitiskla se k němu, „nechej toho, prosím“

„Už jsem řekl,“ odstrčil ji a věnoval se novinám.

Týden bojovala Marie se svým svědomím. Stát se udavačkou, nebo ne? Přihlížet, jak se Karel žene do záhuby, nebo se pokusit ho v poslední chvíli zadržet? Udělá to pro své, pro jejich společné štěstí, které si on, zbitý a zdeptaný dvaceti roky vězení, neuvědomuje.

92

„Hledá Skálu?“ divil se kapitán Mareš. „Promiňte nic mi to neříká, byl jsem tehdy mladý, začínal jsem službu. „Povídejte všechno, co víte.“ Uvařil jí kávu a nabídl sušenky.

„Nejste udavačka, paní,“ uklidnil ji. „Vidím, jak se o Polívku bojíte. Chápu vás, nic mu neříkejte.

Podle informací vedoucího závodu si váš druh vede velmi dobře, je zručný dělník. Bylo by ho škoda.“ Hvízdl údivem nad další informací. „Západní Německo? Sakra nechce ještě utéci za kopečky?

Nejdříve ten Skála. Žasnu, jak silný pocit pomsty musí být v Polívkovi. Zřejmě bude obnoveno šetření. Předám vaše údaje, kam patří. Samozřejmě důvěrně, váš druh se nic nedozví, děkuji vám.“

Zatímco jednoho jarního večera seděl vedoucí autodílny Malinovský s manželkou Jiřinou a dospě

lým synem Pavlem mezi diváky utkání o titul krajského přeborníka v rohování, nadporučík Kokeš přejímal od svého nadřízeného zvláštní pokyn.

„Zajeďte do Prahy do archívu ministerstva vnitra a vypůjčíte spisový materiál o případu vlakové loupeže zlata a stříbra v našem kraji z roku 1946.“

Pod vedením majora Lisého byla vytvořena operativně pátrací skupina, která se měla opět případem zabývat. Major Lisý sestavil plán vyšetřování a požádal o spolupráci kriminální ústřednu ministerstva vnitra v Praze. Z dokumentace byla znovu vytažena část zachovalých fotografu z roku 1946. Byl sestaven portrét Jiřího Skály, jak by mohl vypadat po dvaceti letech. Nesl i tři markanty z té doby: rozplácnutý nos, natržené ucho a jizvu po rozbitém pravém obočí.

Kriminální ústředna požádala bezprostředně o součinnost všechny okresní správy VB

v Československu a koordinovaná akce začala. Jen pětičlenný tým majora Lisého věděl, že souběžně s ním pátrá na vlastní pěst Karel Polívka, kterého dal major Lisý sledovat. Každý druhý den bylo známo, co Polívka podniká, kam zajíždí na boxerská utkání.

Buďte bez výčitek;“ těšil major Polívkovu družku při novém setkání. „Chráníte svého milého, aby neprovedl hloupost, za vraždu je jednoznačný trest a víc byste ho neviděla. Pokud Jiřího Skálu s Polívkovou pomocí dopadneme, zavedeli nás na jeho stopu, bude mu to k prospěchu.“

Ode dne, kdy Karel Polívka obdržel od tety z NSR návrh, aby se k ní vystěhoval, uběhly tři roky.

Polívka nabídku odmítl a vytrvale hledal Skálu. Nakreslil si obrázek jeho dnešního možného vzhledu a pozorně si všímal každého muže, kterého potkal. Měl před Bezpečností výhodu, znal ještě jeden detail a ten si pamatoval přesně: Skálův kosí, spodní, nedůvěřivý a podezíravý pohled, jeho charakteristické škubnutí mohutnou hlavou.

Polívka trávil soboty a neděle mimo domov, Marie Špoková trpěla jeho výlety a snažila se nevyptávat, on také nikdy neprozradil, kam jezdí. Vypadala jako žárlivá manželka. Ze skrytu čekárny sledovala vlak, do kterého Karel nastupoval, a všechny poznatky sdělovala majoru Lisému. Když za ním opět jednou přišla, ukázal jí mapu republiky založenou ve složce se jménem Jiřího Skály.

Polívka už půl roku navštěvuje boxerská utkání na celé Moravě: podívejte Brno, Mikulov, Znojmo, Břeclav, Hodonín, šest měsíců zkoumal tuto část republiky. Byl již asi na třiceti národních výborech a zjišťoval, zda v jejich obvodech Skála nebydlí. Obdivuju ho. My pátráme souběžně s ním, dr

žíme se v pozadí, hledáme současně na celém území republiky. Pokud Skála neprchl přes hranice, pak vystupuje určitě pod jiným jménem.“

Špoková naslouchala a plakala. „Už jsem mu přivedla oba své syny,“ ukázala Lisému fotografie po

řízené Polívkou. „Karel je přijal, rozumí si s nimi a já jsem tak šťastná chápete mě?“

„Velmi dobře,“ přikývl major. „Jsem moc hloupá?“ zaskočila ho. „Kdepak. Je to přirozené. Jenže Polívka může všechno pokazit činem, kterému třeba nezabráníme. To nejde, aby jedinec nahrazoval spravedlnost společnosti.“ Vstal, chvíli mlčky chodil pracovnou. „Nejsme andělé, ale nesmíme jen přihlížet, když se někdo před našima očima mění v ďábla. Proto vám, milá paní Špoková, upřímně fandím.“

V pláči šla domů. S nepatrnou, ale existující nadějí.Teplý letní deštík smáčel asfalt ulice. Jan Malinovský zaparkoval vůz u restaurace a zašel do bistra vestoje spolknout párek s hořčicí. Měl únavný den, dvě hádky se zákazníky, kteří nebyli spokojeni s opravami svých aut, a telefonickou při s manželkou.

Dojídal párek a vůbec si nevšiml, že o tři stoly dál stojí přitloustlý tatík s pokřivenými ústy a jizvou přes líc, zabývající se porcí guláše. Netušil, že muž má opsáno číslo jeho vozu, že už měsíc ví, v které autoopravně dělá vedoucího, že zná tajné návštěvy v bytě ve Školní ulici číslo sedm, kde se po jeho vstupu v okně zatáhne zelený závěs.

93

Polívka dokázal před Marií skrýt své vítězství: splnilo se mu, oč usiloval. Skálu poznal při návštěvě jednoho rohovnického utkání krajského přeboru a sledoval ho až do místa bydliště.

Našel ho! Sto kilometrů odtud! Ani plnovous s knírem mu nepomohl! Teď mu osladí to hnízdečko ve Školní ulici.

Polívka si zatím připravil závěr pátrání. Po návratu do místa bydliště napsal ve veřejnépísárně na stroji dopis se vzkazem:

„Ty prase! Jsi přesvědčen, že jsem zdechl, co? Ale já žiji, bydlím nedaleko od tebe, pět roků tě sleduji. Já tě vyčmuchal, bydlíš v domku číslo 189, jsi šéfem autodílny a kromě syna máš paničku a na Školní ulici numero sedm navíc milenku. Dám ti první lekci. Tvoji ženu zabiji. To jako varování, zatím ji ale nechám běžet, tvého syna taky. Polovina ukradeného pokladu z roku 1946 patří mně! Tento pátek v 17 hodin stůj na prvním nástupišti hlavního nádraží a připrav si plánek s označením, kde zlato najdu. Lístek dej tomu, kdo ti podá prázdnou bílou obálku. Nesnaž se mě podvést, jinak má tvoje žena díru v zádech a do krematoria jí přinesu kytičku. Máš smůlu, ty mě nepoznáš, já tebe ano. Jestli do akce zapojíš policajty, odhalíš sám sebe, poněvadž jim o tobě napíšu. Já už seděl, tebe za vraždu ve vlaku čeká provaz.“

Na druhý den si vzal Polívka dovolenou a vrátil se do bydliště Jiřího Skály. V samoobsluze, kde nakupovala Jiřina Malinovská, jí nenápadně strčil dopis do drátěného košíku. Pokladní uviděla obálku mezi zbožím, přečetla si jméno Jana Malinovského a podala dopis ženě. „Vidíte funguje nám tu i expresní pošta, paní Jiřinko!“

Polívka se ztratil mezi kupujícími a opustil samoobsluhu až po odchodu Malinovské. Jel domů a cestou ve vlaku přemýšlel, zda někde neudělal chybu.

Najednou se zarazil: když včera dopis v obálce přinesl v kapse domů, bezpečně věděl, že byl obrá

cen adresou směrem dolů. Tak ho nechal položený na svém stolku: Když dopis ráno bral do ruky, byla adresa nahoře. Někdo cizí měl dopis v ruce! Mohl to být jediný člověk Marie. Polívka přijel domů a choval se, jako by se nic nestalo. V posteli dělal, že spí. Celou noc však byl vzhůru. Ráno, sotva Marie odešla do práce (chodila o půl hodiny dříve), vzal vkladní knížku, na které spolu měli uloženo devět a půl tisíce, a peníze ve spořitelně vybral.

Sbalil kufr s prádlem a šatstvem, nepozorovaně vyšel dvorem do zahrady a ztratil se v ulicích. Jel ke svému příteli Emilu Vašíčkovi, dělali spolu v dílně, a Vašíček, který byl starý. mládenec a právě v nemocenském stavu, mu nabídl úkryt. Měsíc pobytu za pět set korun. Polívka byl přesvědčen, že brzy bude mít milióny.

Když udivená Jiřina Malinovská odevzdala dopis manželovi a on očima proletěl řádky, začal ztěžka dýchat. Očekával tento okamžik. Myslel si ale, že bude milosrdnější. Karel Polívka! Teď číhá někde v přítmí, obhlíží jeho dům a on neví, který z náhodných chodců to je. Ještě štěstí, že má u vchodu boudu s německým ovčákem, kterého na noc pouští do zahrady. To ho uklidňovalo. Ten blázen však může kdykoliv splnit své hrozby.

Hrozná nejistota …Skončilo údobí bezstarostné práce, pohody v rodině, neopakovatelných chvilek u číšnice. V

lesíku snad půl kilometru od Malinovského domu, je zakopána bedna

z impregnovaného dřeva, kterou sem před léty Malinovský převezl autem. V ní leží zlato a stříbro. Je obtížné tyto cennosti prodávat. Malinovský má zásadu: rodině nedal jediný šperk, nic nesmělo v jeho okolí naznačovat, že uschovává poklad. Jednou, dvakrát v roce prodal nějakou cennost inženýrovi

jinak se neodvažoval kšeftovat.

Malinovský zmobilizoval všechny své síly. Pustil do zahrady psa, jeho štěkot ho posiloval. „Sedni si a zbytečně nemluv,“ ukázal na židli manželce, sám nepokojně chodil pokojem. „Objevil se můj dávný nepřítel … po válce jsme spolu kšeftovali, trošku jsem ho oškubal. Slibuje mi pomstu, chce tě zabít pro výstrahu a chce, abych mu složil peníze, ale o to nemám zájem. Musím ho zlikvidovat, ně

jaká síla i rozum mi ještě z mládí zůstaly,“ ukázal na čelo a napnul svaly. „Odjedeš k mamince, v práci tě omluvím. Nejméně na čtrnáct dnů.“ Viděl, že chce protestovat a zuřivě vyjel: „Nekecej!

Bal kufr a buď ráda, že dýcháš! Za deset minut tě odvezu k nádraží!“ O dvě hodiny později řekl o své patálii synovi. Kluk byl rozvedený, žil s nimi ve vilce, jeho dvě dcery soud přiřkl matce. Syn pozorně naslouchal, avšak žádné nadšení pro plány otce nejevil.

„To je ti fuk ?“ řekl Malinovský. „Není. Ale nehodlám se s tebou podílet na takových ničemnostech.“ „Troubo!“ křičel starý. „Jde i o tebe! Buď my, nebo on!“ Syn zavrtěl hlavou.

94

Marie Špoková spěchala za majorem Lisým. Předevčírem večer, zatímco se Polívka koupal, našla na jeho stolku dopis, který otevřela, přečetla a opět zalepila. Celou noc nespala a také následující den přemýšlela, co podniknout a zda jedná správně. Měla strach, že Karla, na kterého si příliš zvykla, ztratí nadobro. Po další noci se konečně rozhodla.

Major Lisý s několika členy svého týmu dorazil k bytu o pár minut později, než Karel Polívka zmizel. „Nenaznačila jste mu nějak,“ ptal se Špokové major později v kanceláři, „že máte s námi spojení?“

„Vůbec ne.“

„Jemu opravdu násilí neprospěje, paní Špoková,“ přesvědčoval ji major. „Musíme, teď změnit plán a váš druh nebude hrát jen vedlejší postavu.“

Marie Špoková odcházela domů v pláči. O čtvrt hodiny později měla skupina majora Lisého poradu. Hlavní bod jednání: neustále sledovat okolí Školní ulice čís. 7, bydliště milenky Jana Malinovského, které kriminalisté znali z dopisu, jejž přečetla Marie Špoková. Ve spolupráci s útvarem VB

v místě se kriminalisté zaměřili na podrobnou prověrku osoby Jana Malinovského. Po Polívkovi bylo vyhlášeno pátrání.

Karel Polívka prožíval zlé chvíle. Vztek a zlost vystřídalo zklamání. Světnička, kterou mu půjčil Vašíček ve čtvrtém patře činžovního domu uprostřed města, byla chudě zařízená, spíše se podobala komoře s jedním oknem na střechy domů. Koupil za tři sta korun masových konzerv, rohlíky, chléb a pivo, počítal s několikadenním úkrytem. Co bude dál nevěděl. Zaráželo ho, že nemá jasnou představu o příštích dnech. Získáli milióny, co udělá? Uteče do zahraničí? Jak se dostane přes hranice? Bude žít na jiném místě v republice pod cizím jménem?

Unáhlil se. Začalo mu být líto večerů s Marií, kdy sedávali u televizoru, křupali slané tyčinky a ně

kdy se jako malé děti drželi za ruce. Podaří se mu Skálu jednoduchým plánem odkoukaným z detektivek přitlačit ke zdi? Na nic důmyslnějšího nepřišel.

Skála neměl nejmenší chuť vyzradit Polívkovi, kde poklad ukrývá. Přes dvacet let ho držel v tajnosti, ponechá si ho dál. Zlato nevydá. Byla tu však možnost: Polívka je schopen spojit se s kriminálníky, s nimiž se domluvil v base, a on by měl nyní proti sobě celou skupinu. Polívka v dopise nic takového nenaznačil, ale vyloučit se to nedalo. Pak by byl zápas předem probraný. Jistě budou schopni zapálit vilku nebo autodílnu, ublížit Jiřině a Pavlovi. Nakonec i jemu.

Malinovský znovu zasvěcoval do svého problému syna. Ten mu však zpříma řekl: „Oddělat bývalého kamaráda, který kvůli tobě trpěl, je nanejvýš sprosté!“ „Mám se, podle tebe, udat? Mají mě soudit jako vraha? Mám ztratit majetek a jít sedět? Nesmysl!“

Pavel byl měkký po mámě, přemýšlivý a nikdy si spolu pořádně nerozuměli.

„Když celou záležitost nechceš ohlásit Bezpečnosti, tak se s tím Polívkou rozumně domluv. Žádnou krev.“

„Jsi zbabělec,“ odvrátil se otec. Malinovský dlouho přemýšlel, co udělat. Nakonec se rozhodl, že půjde na nádraží, jak k tomu byl v dopise vyzván. Chtěl, aby ho tam šel krýt jeho syn Pavel, ale ten odmítl.

Marie Špoková stála na balkóně. Byla rozlítostněná, nešťastná. Chodila jako tělo bez duše, pro slzy neviděLa. Zatelefonovala do práce, že si bere dva dny volna.

Zašla do zámečnické dílny v hutích, vyzvídala, ptala se, zkoušela vypátrat, kde Karel Polívka je.

Spolupracovníci vrtěli rameny, nikdo jí neporadil. Smutná, zbytečná návštěva. Hleděla do tmy prosvětlené září dvou načervenalých výbojek, v blízkém parku zahlédla mileneckou dvojici.

Vtom zaslechla slabé zaklepání. „Karle,“ zvolala tiše a rázem zapomněla na utrpení posledních dnů.

„Nespíš?“ Ruce v kapsách, klobouk v čele, tak na ni hleděl. „Nemohu … zůstaň!“

„Až vyřídím svou věc.“

„Jak ses sem dostal? Z balkónu jsem tě nezahlédla: ‚ „Přes zahradu, zadním vchodem.“

„Neviděl tě nikdo?“

„Ty jsi četla můj dopis! Pověděla jsi o něm někomu?“

„Ano . „

Dlouho neodpovídal. Přemýšlel, proč to udělala. Chtěla zradit, nebo z obavy, aby ho neztratila?

Rozhodně zasáhla do jeho úmyslu pomstít se Jiřímu Skálovi.

„Komu?“ „Jednomu majorovi od SNB …“

95

„Takže moc času nemám, co?“ Rázem pochopil. „Asi ne … Karle, zůstaň se mnou,“ prosila. „Nic se ti nestane.“

„Snad někdy později.“ Věděl, že se řítí z kopce a dole si zlomí vaz. Ustoupil ke zdi, tiše otevřel dveře a zmizel …

Plán zadržení Jiřího Skály Jana Malinovského na nádraží v pátek v 17 hodin propracoval major Lisý společně s náčelníkem útvaru SNB v místě jeho bydliště do všech podrobností. Vzájemně se dobře doplňovali. Vypátrali i nové bydliště Karla Polívky a sledovali jeho návštěv v nočních hodinách u Marie Špokové. Jeho zadržení bylo plánováno při setkání na nádraží s Malinovským.

Major Lisý ovládal umění trpělivosti. V půl osmé večer, kdy si vařil kávu v kanceláři náčelníka útvaru více jak sto kilometrů vzdálen od jeho bydliště, zvonil telefon. Hlásil se podporučík Horák, který upřesnil adresu bytu, kam docházel Jan Malinovský, í adresu autodílny.

Po krátkém nočním setkání s Marií se Polívka rychle vrátil do Vašíčkova bytu. Připravil si láhev toluenu, vatu a dobře fungující zapalovač. Rozhodl se nečekat na setkání na nádraží. Vyhledal v jízdním řádu nejbližší spoj po železnici, kterým se dostane opět do Skálova bydliště.

Ted‘ byla na řadě dílna. Zapálí ji, vyleká Skálu, znervózní ho a postupně zlikviduje. Do tašky schoval třicet centimetrů dlouhou železnou trubku a drát. Pobyt ve vězení mu dal cennou školu, naučil se vzdorovat, takže měl nyní odvahu přepadnout silnějšího.

Jestliže esenbáci vědí o jeho dopise, jak ho ubezpečila Marie, nemůže čekat na schůzku na nádraží.

Vletěl by jim přímo do náruče. Vous a klobouk jej poněkud změnily, pokud se mu nepodaří plán zlikvidovat Skálu dnešního dne příště již bude pozdě. Počítal však s náskokem a spoléhal na štěstí.

Co se stane pak, nevěděl. Najednou ho zlato přestalo lákat. Musí pomstít dvacet let života ve vězeni.

Získat poklad, to by nepředstavovalo pohodlný život, nýbrž starosti. Zvykl si na práci, zámečnické povolání se mu zamlouvalo, v dílně našel dobré kamarády.

Blížil se k autodílnám, v nichž se svítilo. Otevřenými vraty viděl, jak uvnitř mechanici opravují vozy. Polívka oknem nahlédl do kanceláře.

SkálaMalinovský, kterého si během dne vystopoval, seděl za stolem, zády obrácený ke dveřím, a psal. Pořád měl nápadní chlupaté ruce se svalnatými zápěstími. Polívka z kapsy kabátky vytáhl kus železa, tiše otevřel dveře do kanceláře a po špičkách došel ke stolu. Udeřil.

Bývalý boxer Skála, trénovaný na,překvapení v ringových zápasech, podvědomě uhnul hlavou. Železo se mu svezlo po rameni, omráčilo ho a on klesl na podlahu. Polívka poklekl drátem mu na zá

dech spoutal ruce a ústa ucpal kapesníkem Tělo zatáhl k regálu, aby je mechanici neviděli. Po kolenou se doplížil ke dveřím, které zevnitř zamkl.

Chvíle, na kterou čekal desítky let, je zde. Neovládá ho však pocit vítěze. Uvědomuje si absurdní skutečnost: má to, co v kanceláři provádí, vůbec nějaký smysl? Žije s Marií slušně, zlato už nepotřebuje, s každým novým násilím si zatarasuje pěšinku vedoucí ke šťastnému životu. Tato žena mu pomáhal najít cestu k pravdě. Další úder železem do Skálovy hlavy sotva co vyřeší. Boxer bude spíš ochoten zemřít, než by mu prozradil úkryt zlata. Má cenu odvléct Skálu někam na dvůr a tam z něj páčit místo s uschovaným pokladem?

Polívka se v sobě nevyznal. Rozpačitě potřásl hlavou. Pak za dveřmi slyšel hlasy. Váhavě se zvedl a šel otevřít. Uviděl příslušníky SNB.

96

38 případ

POSTRACH ULICE

Muže v autě nechtěl zabít. Byla to náhoda, jaká se však může v jeho řemesle přihodit. Kradl a ničil osobní automobily a na svůj mladý věk to uměl dokonale. I do žluté škodovky, která stála osaměle a nenápadně pod kaštany dvacet metrů od nejbližšího domku, vnikl stejným způsobem: vytlačil trojú

helnuovou tabulku skla u řidičova sedadla, strčil dovnitř ruku a otevřel si levá přední dvířka.

Až dosud mu to vždy vyšlo. Chvíle vzrušujícího napětí, která mu byla víc než cokoliv jiného. Tě

lem mu vždy projel zvláštní pocit, dokázal skoro neuvěřitelné, přesvědčil sám sebe, že na to má. Táta s mámou ho podceňovali, netušili, jaká síla v něm dřímá.

Žlutá škodovka se vzdala.

Nožem chtěl rozpárat zadní sedadlo, když narazil na něco, co tam nemělo být. Na lidské tělo. Ten člověk začal křičet a posvítil mu baterkou do obličeje. Matěj si uvědomil, že muž v autě osvětlil jeho obličej. Poznal ho. Mohl by policajtům dát jeho popis a to by neskončilo dobře. Proto se Matěj rozpřáhl a několikrát bodl nožem.

A zase bylo ticho na opuštěné ulici. Matěj volným krokem odcházel. Klidná chůze je jeho trik. Matěj ví, že dnes se mu nedařilo. Se skrovnou kořistí tranzistorovým rádiem z předchozí vykradené dacie kráčí domů. Do pokojíku vchází po druhé hodině, všichni spí. Slyší, jak za dveřmi se skleněnou výplní hlasitě oddechuje Jarmila, jeho jediný spojenec. Prima sestra, rozumí si s ní stokrát víc než s rodiči. Chodí na vysokou báňskou a ze studií nedělá problémy. Včera naznačila, že potřebuje tisí

covku, dostane ji.

Devatenáctiletý student gymnázia Matěj Bořek se odstrojuje a s pocitem zpackané práce jde spát.

Slyší, jak v kuchyni chodí máma: to zas pije pivo nebo si dává noční drink, jak říká doušku koňaku či bolsu. Někdy tam brumlá, vypráví sama se sebou. Zřejmě si rozumí víc sama než s tátou a dětmi. Žijeme zvláštní, podivný život. Famílie, v níž si každý dělá, co se mu líbí. Jsme v jednom bytě, ale je mezi námi vzdálenost světelných let …

Poškozené auto s mrtvolou objevila hlídka VB v ranních hodinách. Na místo záhy přijela skupina kriminální služby a kapitán Štěpán Grabec, který tým vede. Doktor sděluje první podrobnosti:

„Pachatel bodl pravděpodobně nožem přímo do srdce, víc nám řekne pitva. Nechápu, proč má po

řezanou pravou nohavici i nohu. Muselo se to stát asi před pěti až šesti hodinami. Mám dojem, že ten nešťastník přebral, zdřímnul si v autě a zloděj na něho narazil. Vidíte tu baterku? Mohli se prát …“

Pro kapitána Grabce to byl nový případ. Zabýval se násilnými trestnými činy a vypracoval si svou metodu, která spočívala v tom, že rozebíral všechny podrobnosti, všímal si maličkostí, až k němu promluvily zřetelným jazykem.

„Mrtvého nechte odvézt na prosekturu a vůz k nám. Na tu káru se mrknem. Podle dokladů jde o Františka Peřinu, třiašedesátiletého pokrývače z Brna. Přijel si k nám pro smrt. Takže ti gauneři, co vykuchtili za poslední dobu jedenáct aut, začali vraždit,“ řekl kapitán poručíku Vašutovskému.

Než se seběhli zvědavci, věděl kapitán Grabec v hrubých rysech, co se tady v noci přihodilo, a odjel. Poručík Vašutovský zůstal na místě a vyzvedal u obyvatel nejbližších domů. Nikdo nic neviděl, neslyšel, mrtvého neznal, neměl tu příbuzné ani známé.

„Je to jasné,“ uvažoval Vašutovský hlasitě v kanceláři nad kávou, když se vrátil. „Peřina se někde napil, měl pořádně v hlavě, a tak se rozhodl přespat ve voze. Pachatel ho překvapil. Pošlu dálnopis do Brna, aby nám o tom Peřinovi pověděli víc.“

Technik našel na klice skvrny od krve i otisky dlaně. Vrah se podepsal. Věděl to? Matěj Bořek seděl na židli ve třídě a lehce pospával. Vpředu krákorala „leghornka“ Šustmajzlová, jak. přezdívali profesorce češtiny. Ucítil, že se na něj někdo dívá. Eva. Báječné děvče, svolné k čemukoliv, navenek tiché a letargické, ale v milování nedostižné. Chodí spolu už dva roky, je to vlastně obchodní svazek: Eva má k dispozici chatu její rodiče jsou většinu dnů v roce na cestách v zahraničí Matěj ukradne vůz, naloží Evu a oba si vyjedou do světa. Eva vyniká v několika předmětech, takže Matějovi pomá

há. Ne aby oslnil, ale aby měl pokoj od rodičů. Totiž ještě větší, hlubší a dokonalejší pokoj.

Žiju ve zpotvořené rodině, napadá Matěje, zatímco leghornka vydá své uspávající signály. Nikdo na něho nemá čas. Ve vybraných knihách pročítal statě o rodině, ale u nich se nic z toho, co v nich našel,

97

nedělá. Jaképak citové vazby. Co to je? Máma pracuje v chemickém závodě jako vedoucí laboratoře a žije ve svém umělém světě. Matějovu lásku nepotřebuje, nechce, aby ji obtěžoval otázkami. Porodila ho; splnila ženskou povinnost k lidskému rodu, a konec! Když se večer všichni sejdou, slyší od mámy nejvýše. „V ledničce máš salám. Neotvírej na dlouho její dveře.“

Otec, vedoucí odboru v elektrotechnickém podniku, občas projeví o Matěje zájem, ale vydrží to nejvýše minutu. Pak mu Matěj vidí na očích, že ho otravuje. I k mámě je zdvořile slušný. Nic víc.

Nemají si spolu co říci. Jedině sestra Jarmila Matějovi rozumí. Ví, že někam v noci utíká a má dost peněz. Ale o jeho záležitosti se moc nestará.

Matěj je děsně sám. Podceňovaný, odbývaný.

„Tak si to rozebereme,“ pohodlně se usadil kapitán Grabec v křesle. „Je deset hodin třicet,“ mrkl na zápěstí. „Neznáme ještě výsledek pitvy, ale něco víme. Jednal jsem s náčelníkem dopravního inspektorátu a dostal jsem hlášeni z Brna. Prozatímní verze případu je dost všední, i když tragická, jsem přesvědčen, že Peřina se střetl a naším vykrádačem aut: Všechno tomu nasvědčuje. Já pořád ale nevím, proč pachatel někdy v autě nechá majitelovu bundu, rádio nebo jiné cennosti a rozřeže sedadla.

Neumím si to vysvětlit.“

„Nějaká asociace,“ podotkl náčelník odboru kriminální služby. „Třeba některý řidič způsobil pachateli nebo jeho rodinným příslušníkům něco bolestného a teď se mstí. Hloupé naivní, ale možné.“

Náčelník se zamyslel. „Jsou takoví, kterým stačí vědomí, že uškodili druhým.Víc nechtějí.“ Kapitán přikyvuje. Je mu horko, nedovolí si však rozepnout límeček u košile. Náčelník si potrpí na kázeň a vzhled.

„Šlo rozhodně o náhodu. Pachatel narazil na spáče a byl nucen ho zlikvidovat. Třeba ho nechtěl zabít, jenom vystrašit. Kde je hranice mezi úmyslem a samotným činem? Ten Peřina k nám přijel za kamarádem slavit jeho šedesátiny. Onoho kamaráda jsme zatím nenašli. Kdo ví, jak dlouho jezdil Pe

řina městem.“

Inženýr Bořek studuje nějakou knihu, kterou si přivezl z NSR: Pojednává o ochranných materiálech v elektrotechnickém průmyslu. Bořek je v košili s vázankou, hlavu má skloněnou nad stolem. V této poloze ho nikdo nebude rušit. Tak si to přeje, takovým zákonem rodina žije.

Matějova matka má šedomodrý domácí dres, který zeštíhluje postavu. Načervenalé vlasy činí její hlavu přitažlivou a ona to ví, chce se líbit mužům. Má dvaačtyřicet, ale vypadá daleko mlaději. Něco kutí v obývacím pokoji a dělá to tak, aby manžela nerušila, ten ale stejně ženu nevnímá. Pak matka vaří kávu pro sebe a dceru Jarmilu. Obě pijí a nudně na sebe hledí. Konečně Jarmila prohodí: „Potřebuji kecky a sukni.“ Bořková přikývne, odchází do předsíně a z kabelky vytáhne tři stokoruny, které mlčky vtiskne dceři do dlaně. Matka i dcera si zapalují cigaretu. Digitální hodiny na příborníku stří

dají numera.

„Pojedu s tátou na dovolenou do Tater,“ říká matka, ale vůbec jí nenapadne, aby přemýšlela o tom, co Jarmila a Matěj. Jde zpět ke kabelce, vytáhne dalších šest set korun a položí je na stůl.

„Udělej si prázdniny, Jaruš.“ Když se obě nabaží cigarety, jde každá po svém. Matěj leží v teplácích na gauči. Po stěnách pokoje má rozvěšené křiklavé barevné plakáty. Na jednom, sytě fialovém, je znázorněn supermanský ragbista v ochranné výstroji, jak se šišatým míčem vráží do chumlu hráčů a nemilosrdně pravou nohou kope protivníka do kolena. Pod tím je text: GO! GO!

GO! Plakát přivezl táta odněkud zdaleka. Matěj hraje sám se sebou šachy, vedle má pohozeny učebnice a sešity. Je konec roku, bude maturovat. Ale na to nemyslí.

Užívá rodinné pohody. Chata v Beskydách.K nejbližšímu stavení je osm set metrů. Chata má kamennou podezdívku a patro s balkónem. Z komína se kouří. Eva Rucká míchá vejce, první houby a zeleninu. Matěj odpočívá na lůžku a hledí po nekonečném moři lesů. Na příjezdové cestě stojí škodovka. Kradená. Sobota a neděle je jejich. Jedinečný čas, doba vytržení i regenerace.

„Budeš se učit?“ volá Eva. „Copak jsem vůl?“

Eva přináší jídlo. Je celá v bílém, dlouhé kalhoty z ovčí vlny s červeným proužkem jí sluší. Tento měsíc jí Matěj dal tisíc sto korun. Jen tak. Kup si, co potřebuješ, řekl jí. Nikdy nenadělal dlouhé řeči.

A ona se nikdy neptala, odkud bere tolik peněz. Věděla, že rodiče mu dávají, kolik chce. Ale přesto musí Matěj mít ještě jiný příjem. Tajemný, nevypátraný. Bylo jí to jedno, cenila si chytrého a hezké

ho chlapce nad ostatní muže. Cítila, že Matěj s ní potřebuje mluvit, chce si vyprávět.

„Ty vůbec nejsi nervózní před maturitou?“ dotkne se Eva Matějovy ruky.

98

„Ne. Umím se ovládat a ne žrát tabletky jako máma. Když má jít za ředitelem, spolkne dva radepury. Někdy večer je jako v transu, nedostanu z ní kloudnou větu. Fotr žije v elektřině a Jarmila má teď‘

novou lásku, takže spíš radím já jí“ Pohladil Evu po rameni a ona se na něho vděčně podívala.

Váhal, máli se Evě svěřit. Přesto nakonec tiše řekne: „Asi jsem zabil člověka.“

„Určitě?“ hlesla. „Ano ,“ přiznal se.

Kapitán Grabec si na doporučení náčelníka odboru přibral do týmu specialistu na dopravní problematiku. Měl nyní šestičlennou skupinu. Při poradě praporčík Kus hodnotil dosavadní poznatky.

„Máme záznamy o třinácti vykradených autech. K tomu těch pět odcizených. O dvou nevíme, kde se nacházejí, nebyly dosud nalezeny. Musí jít o stejného pachatele, způsob vykradení aut je stejný, rozbije okénko u řidiče a zvedne kliku dveří. Kovový rámek vylomí nějakým předmětem, na skle jsme dosud nenašli krev z poraněné ruky, ani stopy, nenašli jsme také nikdy žádný předmět.“

„Kolik dělá celková škoda?“ zeptal se kapitán Grabec a civěl do plánku města, na kterém jsou vyznačena místa, kde byla vozidla vykradena nebo odcizena.

„Přes dvě stě tisíc,“ hleděl praporčík Kus do seznamu. „Proč asi ničí potahy sedadel?“

„Nevím,“ pokrčil technik rameny. „Nerozbíjí přístrojové desky, někdy ani nekrade věci z vozu. Jen vytrhne dráty pod volantem, spojí je, aby mohl ujet.“

„Třeba nemá čas. Bojí se,“ odpovídá poručík Vašutovský. „Šmiknout břitvou, nožem nebo žiletkou trvá moment, tak jak to dělají chuligáni v tramvajích nebo ve vlacích.“ Ukázal na knížku s nápisem

„Psychologie zločinu“ a dodal: „Je to zřejmě druh pomsty. Náčelník kdysi vyšetřoval chlápka, které

mu opilý řidič zabil čtyřletého kluka, a nešťastný táta chtěl šoféra v soudní síni umlátit. Pak začal ocelovou špicí probíjet karosérie aut, docela se pomátl.“

„Podle mne je to zkušený chmaták,“ ozval se praporčík Kus. „Až na to, že zabil člověka.“ Kapitán Grabec připomněl: „Pozor, chybí nám ta dvě auta. Copak zmizela ze světa?“

U Bořků je chvíle večerního ticha. Matěj je v biografu, jeho gramorádio neruší klid čtyř pokojů moderně zařízeného bytu v šestém patře panelového domu. Inženýr Bořek si chystá kufr s věcmi na dovolenou, jeho žena pobíhá v zeleném županu a je nešťastná z toho shonu. Pozítří odjíždějí.

„Mám na holicí strojek vzít obal nebo ne?“ ptá se Bořek. Jeho žena mávne rukou: „Jak chceš“ . „Je to o stopadesát gramů větší zátěž.“ Ona ukládá prádlo a pohrává si s každým kousíčkem. Ví, že nemá vlohy udržovat pořádek, v bytě už týden neuklízela.

„Kufr si přece poneseš sám, dej si dovnitř, co chceš.“

Bořek se zvedá a krčí čelo. Všechno si už dávno za třiadvacet let manželství řekli. Teď jim zbyl čas jen na řevnivou lhostejnost. Přesto se Bořek snaží držet zpět.

„Matěj dneska udělal maturitu,“ říká smírně. „Nemělo to být až zítra?“ volá z ložnice žena.

„Ne,“ ovládá se on a jeho zvučný baryton je jen mírně podrážděný.

„Dej mu tisícovku,“ rozhoduje Matějova matka. Pak si uvědomí, že začínají prázdniny. „Co bude vlastně Matěj dělat v červenci a srpnu?“

„Nevím …“ Inženýr Bořek klade v Matějové pokojíku na kulatý stůl deset stokorun, k tomu lístek se slovy: „PRÍMA, UŽIJ SI. ZAJEĎ K BABIČCE, POZDRAVUJ JI ZA NÁS. TÁTA“.

Hledá srdečná, milá slova, která by vyjádřila jejich chlapský vztah, ale nenachází je. Pak si vzpomene a připíše: HLÍDEJ JARKU! MÁ PRÝ NOVÉHO KLUKA …

Měl by asi počkat na Matěje a promluvit s ním o maturitě, pochválit ho, uznat jeho vytrvalost, ale konec konců nejsme přece ženské, abychom klábosili. Udělal jsi velkou věc, proč o tom zbytečně mluvit?

Matěj ví, že složil zkoušku ke vstupu do života. Na vysokou školu se dostane, táta s mámou potlačí.

Takže zbývá oslavit úspěšnou maturitu. Matěj odmítá návrh kluků ze třídy, aby se kolektivně šlo pít do vinárny. Dává znamení Evě Rucké, oba se po chvíli odpojují od hloučku.

„Zajedeme si na chatu?“ ptá se Matěj něžně, byť mu v očích zůstává plamen z posledních významných hodin ve škole.

„Jak chceš …“

„Počkej mě v osm večer na křižovatce jako vždy,“ domlouvají se a Matěj jde domů. Když ho matka uvidí, vykřikne: „Dej mi bílé střevíce do opravy, Mate!“ A fičí do ložnice s halenkou v ruce. Matěj čeká, kdy začne řeč o maturitě. Rodiče kolem něj párkrát projdou. Je tu chladno a ti dva jsou cizí lidé, kteří omylem vnikli do jejich bytu. V pokojíku nachází vzkaz i peníze. Shrnuje stokoruny do šuplíku,

99

ani je nespočítá. Bude se jednou i on podobně chovat ke svým dětem? Táta s mámou žijí každý jen pro své záliby. To Eva je tisíckrát milejší, něžnější, vřelejší. Na Evu se těší, o rodičích ví, že mu nic kromě peněz nemohou dát. Proto s nimi nepočítá, nepotřebuje je. Bludný kruh cizoty, chladu a nezájmu.

Matěj se obléká do džínů, v tašce nese pyžamo a kartáček na zuby. Pak tam vkládá třicet centimetrů dlouhý železný hák s rukojetí, jaký se užívá při stěhování nábytku. Venku silně prší. Matěj jde ulicí podél řady zaparkovaných aut. U pátého vyráží okénko, otvírá dveře a zručně spojuje kabely pod pří

strojovou deskou.

Veze Evu tmou do hor a občas ji pohladí po koleně. Mám ho ráda, říká si Eva Rucká oddaně. Lepší kluk než Matěj určitě neexistuje. Předevčírem jí věnoval tři láhve žlutého francouzského likéru, prý posilnění před maturitou. Chutnal jí jako zhmotněný sen. Eva pak neodolala a v půl desáté večer zatelefonovala Matějovi domů. Ozval se jeho otec, ale Matěje jí bez řečí předal. Pozvala ho k sobě a on přišel, aniž doma musel cokoliv vysvětlovat. Matka prý si dělala pleťovou masku a to ji nikdo tři hodiny nesmí rušit. Ani teď se Eva neptá, odkud má Matěj zase jiný vůz a kabelu plnou konzerv a vína.

Projíždějí nějakou obcí se špatně osvětlenou cestou. Eva najednou cítí, že pravý přední blatník do něčeho vráží. Slyší výkřik. Matěj zastavuje a vyskakuje do deště, sklání se k ležící postavě. Bere neznámého, který má krví potřísněný obličej, a strká ho na zadní sedadlo. Evě dává očima znamení, aby se nehýbala. Zkouší zraněnému tep. A hlídá ulici, pustou a naštěstí prázdnou. „Ten člověk nedýchá!“

A pak jedou s mrtvolou asi pět kilometrů k horám a Eva se bojí. Na lesní cestě Matěj vytahuje tělo, bere je do náruče a nese hlouběji mezi stromy. Po chvíli se vrací sám. Usedá a oddechuje.

„Na chatu raději nepojedeme, vrátíme se k tobě. Jsi doma sama, že?“ říká za chvíli a jedou zpět.

Před městem Matěj zabočí a velkým obloukem vjíždí mezi domy z jiné strany, než vyjel. Pyžamovým kabátem utírá volant a vnitřek vozu: Nechává auto stát a spolu s Evou jdou na autobusovou zastávku.

Před kapitánem Grabcem a poručíkem Vašutovským posedává navztekaný muž v pršiplášti. Od deště má mokrou pleš a promočené má i záložky hnědých kalhot.

„Já bych tomu lumpovi jednu …“ rozčiluje se.

„Klid, pane Sošku,“ mírní ho Grabec. „Vůz vám sice ukradli, nabourali, ale jinou škodu nezpůsobili. Druzí jsou na tom mnohdy hůř. Máte pojištění?“

„Bohudík,“ utírá si pleš Slavomír Sohek. „Všiml jsem si jehličí ve vzorku gum, ten darebák si udě

lal mým,fárem výlet někam do hor, rovných osmdesát kilometrů ujel, píšu si totiž stav tachometru a hlídám spotřebu benzínu …“

„Zajímavé,“ říká kapitán. Než Sošek přišel, poradil se s ostatními. Pachatel sice sedadla nepořezal, ale do vozu se dostal známým způsobem: rozbil sklo, otevřel dveře u řidiče a pod přístrojovou deskou spojil dráty. Úder prozradil, že pachatel skutečně používá nástroj. A na zadním sedadle našel technik stopy krve. Zranil se ten, kdo vnikl do auta? A co nabouraný blatník? Pachatel nejspíše způsobil nehodu a ujel. Jenže podle ranní svodky žádné oddělení VB nehodu nehlásilo, ani zraněného chodce nebo cyklistu. Jehličí si technik také všiml, ale žádná nehoda, žádný mrtvý ani zraněný. A také žádné otisky prstů …

Leželi v prostorné ložnici s modrým stropem, Eva v béžověokrovém pyžamu, Matěj v zelených slipech. Bylo zamračené ráno a oni se drželi za ruce.

„Málo jsem spala,“ řekla dívka unaveně.

„Já také … nechtěl jsem toho člověka,“ druhou rukou učinil ve vzduchu posuvek, který nic neznamenal. „Jak jsem mu měl pomoct, když bylo po něm?“ Otáčí se k děvčeti a hledí mu do očí. „Odsuzuješ mě, Evo?“

Dlouho neodpovídala. Měla v noci čas přemýšlet. Kdyby Matěj všechno oznámil, skončila by idylka s dostatkem peněz a milováním. Ostatně, není možné, aby Bezpečnost vypátrala, že právě oni dva smrtelně zranili člověka. Sama z vozu nevystoupila, nezanechala stopy. A pak, pršelo, , déšť zahlazoval sebemenší náznak otisků pneumatik nebo Matějových kecek. Do města volili cestu z úplně jiného směru, než byly hory, odkud se vraceli.

„Neudělals to úmyslně,“ říká, i když ví, že i její povinností bylo nehodu hlásit a pomáhat zraněné

mu. Táta jí však vždycky říkal: nepleť se do cizích věcí, budeš mít méně starostí. Táta nikdy nikomu neradil, ani nepomáhal, aby na sebe nebral odpovědnost za jiné. Byl sice ve své branži odborník, ale

100

zbabělec. A ona cítí, že se teď chová tak, jak by neměla. Zato prokazuje znalosti, které jí táta celý život vštěpoval.

„Neshodíš mě?“

„Pochybuješ o tom, blázínku?“

Tak si Matěj někdy představuje život. Brát, trhat a rvát jako ten ragbista. Druzí musejí uhnout, povolit. Jinak dostanou do těla.

„Jsi fajn kluk, neznám většího hrdinu, Matěji.“

Když se poručík Vašutovský a praporčík Kus vrátili z ohledání místa, odkud byl odcizen Soškův vůz, přinesli zajímavé poznatky:

„Potkali jsme důchodce Pavla Kanýzu viděl nás tam, přišel a povídá: Nejste tu kvůli té škodovce, co ji včera sbalil jakýsi kluk?“

Kapitán se zasmál: „Náhoda? Doufám, že jste Kanýzu pořádně vyzpovídali!“

„Samozřejmě,“ ukázal blok praporčík. „Pozvali jsme ho sem, tak tedy: Kanýza má revma a každý večer chodí na procházku rozhýbat kosti, jak říká. Asi kolem dvacáté hodiny se opřel o fiata svého syna a chvíli odpočíval. Proto ho ten člověk neviděl. Nějaký mladý, štíhlý a vysoký člověk něčím zabral u okénka toho auta. slyšel prasknout sklo. Potom ten muž strčil ruku dovnitř, otevřel levé dveře, usedl na přední sedadlo a po půl minutě vůz nastartoval.“

Kapitán Grabec sundal vázanku, třel si zrudlý zátylek a svým chováním dával najevo vzrušení.

„Vida mladý! To je sedmnáct až dvacet roků. Takže máme věkovou oblast, ve které můžeme našeho umělce hledat. Nějaké jiné znamení nebo poznatek?“

„Kanýza řekl, že byl v džínách a přes rameno měl řemen tašky,“ hovořil dál praporčík Kus a poru

čík Vašutovský mu k tomu přikyvoval.

„Takže budeme hledat mezi učni, školáky, studenty, opraváři aut, montéry a tak dále. Báječné!“

Důchodce Kanýza přišel do pracovny kapitána přesně ve třináct hodin. Čekalli Grabec ubrblaného staříka, zklamal se. Viděl statného, vzpřímeného muže, kterému by jedenašedesát nehádal.

„Pane Kanýzo,“ uvítal ho kapitán, „hodně na vás záleží. Vzpomeňte si na každou podrobnost. Toho zloděje hledáme celý rok. Už je i vrahem.“

Kanýza se nechal pohostit kávou i cigaretou. Šířil kolem sebe dobrou náladu, patřil k takovým lidem. Mluvil volně, ale pohotově, reagoval jako mladý člověk.

„Pršelo. Byl jsem o tři vozy dál. To je asi devět až patnáct metrů. Nenosím brýle, do dálky vidím dobře.“

„Viděl jste pachatelův obličej?“ zeptal se kapitán.

„Mladistvý, ale vy chcete něco víc, že? Zdálo se mi, že podlouhlý a s vysunutou bradou. A tady,“

ukázal Kanýza pod uši, „měl široké kotlety, takové ty módní, frajerské …“

„A vlasy?“

„Kudrnaté. Jako můj syn Mirek. Měl jsem dojem, že je to Soškův syn, který občas jezdí s otcovým autem. Ten má taky kudrnaté pačesy. Teprve ráno, když jsem se Soškou mluvil, jsem se dověděl, že to nebyl on, ale zloděj.“

„Měl něco v ruce?“

Kanýza uvažoval. „Určitě, ale nevím co, musíte prominout, sakra. Než vlezl do vozu, strčil to do tašky.“

„Už nám chybí jenom jméno a adresa,“ řekl poručík Vašutovský a naznačil, že to nemyslí jízlivě.

Matěje Bořka napadla úžasná věc: vyjede si s Evou za hranice. Když nakupoval mléko a rohlíky, zastavil se před výlohou Čedoku. Docela ho zaujala nabídka dovolené na Krymu. Musí Evě imponovat, ženské to sice nedají najevo, ale každé gesto ocení. Padlo by na to osm tisíc možná dvanáct.

Může je mít ještě večer. V tom se Matěj odlišuje od ostatních kluků. Je velkorysý, odvážný a světové věci bere jako maličkostí. Je úplně opačný než táta.

„Mám návrh,“ řekl, když našel Evu v kuchyni, jak chystá snídani. „Měla bys chuť projít se po břehu Černého moře?“ Sledoval její udivené oči, mluvily za všechno.

„Máš občanku v pořádku?“ „Samozřejmě.“ „Tak jdem vyřizovat přílohu.“

Bral to kvapem, nedal jí čas vydechnout. Eva musí poznat, v čem jsou jeho přednosti. Je absolutně samostatný, nepotřebuje rodiče, aby se s nimi poradil. Božínku, co by mu také mohli říci? Prostřed

101

nosti? Povrchnosti? Fráze? Tátovi je přece jedno, jestli jeho syn odjel na Kanárské ostrovy nebo na Krym.

„Moment, Matěji,“ zadržela ho Eva a každý její pohyb vyjadřoval vnitřní zmatek. „Musela bych něco koupit na sebe …“

„Kolik ti bude stačit? Pět tisíc? Šest?“

Vždycky si přála vědět, jak vypadá světák, dobrodruh. Stál před ní. Vykoktala zmateně: „Aspoň pět táců. „Dám ti je zítra.“ Ráno vznikl v pracovně kapitána Grabce poplach. Operační důstojník mu na stůl přinesl telefonát. Začetl se do řádků a ihned svolal členy týmu.

„Tak to máme! V lesích u Čeladné našli mrtvého lesního dělníka Metoděje Karase, osmačtyřicet let, ženatého, dvě děti.“ „Příčina smrti?“ zeptal se poručík Vašutovský. „Náraz zezadu na pánev, spí

še z levé strany, typický úder karosérií auta. Jakou barvu měla ta Soškova škodovka?“ Zvedl se a podíval se na dvůr. „Tmavomodrou. Souhlasí. Na kabátě mrtvého Karase jsou zachyceny stopy po laku stejné barvy. Libore, vezmi si praporčíka Kuse a okamžitě tam fičte. Příčinou smrti je pravděpodobně náraz hlavou do stožáru elektrického osvětlení.“

Pak se kapitán zarazil. „Zjistěte, kde se to stalo myslím ten nález mrtvoly tady stojí, že Karase našel traktorista z polesí dvě stě metrů od silnice mezi smrky. Tam přece nikdo autem nemůže!“

Ve stejnou dobu podali Matěj Bořek a Eva Rucká žádost o vydání cestovní přílohy k občanskému průkazu. Byli jako dva krásní motýli: Eva si oblékla růžové šaty s volánky a obula bílé střevíce, on si oblékl světle modrou košili, tmavě modré kalhoty a obul bílé boty. Eva Rucká chodila jako ve snu, skoro se vznášela. Matějův nápad se zájezdem k Černému moři ji vynesl do oblak. V kabelce měla deset pětistovek a mohla s nimi dělat, co se jí líbilo. Protože přílohy měly být hotovy ještě téhož dne odpoledne, strávila zbytek dopoledne ve městě a nakupoval.

„Odkud jsi vzal peníze?“ napadlo ji před polednem. Vlastně ani nežádala Matěje o vysvětlení, spíše chtěla podtrhnout svůj obdiv k jeho neomezeným schopnostem.

Ukazováčkem jí přejel po nose. „Mysli si, že mám konto v bance, že můj táta je taky můj bankéř.

Však víš, že je mu se mnou nejlíp, když na něho nemluvím. Stačí, abych na jeho stůl položil lístek s částkou, kterou chci. Mám ji za chvíli. A oba jsme spokojení.“

Skutečnost byla ovšem daleko prozaičtější a Eva ji nesměla znát. Její počátek byl někde v restauraci před dvěma roky, kde Matěj popíjel s kluky. Mluvili o autech a on nadhodil, že kdyby někdo chtěl vozy na součástky, bude je dodávat. Dva měsíčně. Naštěstí kluci byli opilí, nevnímali podtext jeho slov. Matěje však oslovil přihrblý čtyřicátník se sklenicí piva v ruce. Měl chytrá očka i výraz.

„Tady máš, chlapče, moje číslo. Brnkni mi, kdybys to fáro . měl, za jedno, dodané diskrétně na místo, platím patnáct tisícovek a žádný strach, do rána zbude jenom volant.

Matěj takto zpeněžil již devět vozů. Včera v noci další. Odpoledne šel Matěj domů, ačkoliv ho prázdný byt nelákal. Bylo tam, jak s lítostí zjišťoval, stejně pusto jako s rodiči. Kolikrát se pokoušel pochopit pocity kamarádů, kteří se domů těšili. Jenda Horák chodil na brigády do skladiště zeleniny.

Milena Orlovská přepisovala práce nějakému docentovi, Petr Slavíček pomáhal v elektrárně a celý šťastný se těšil na pár stovek. To Matěj nedokázal pochopit. On si doma řekl a měl.

Kdyby večer začal matce vyprávět, co během dne a ve škole zažil, dívala by se na něj jako na zjevení. Nestála o jeho dojmy, ani o jeho lásku. Všichni u nich si stačili sami. Míru hodnot určovali cenou věcí, místo citů si platili stokorunami. To Matěj věděl, ale neznal cestu ven z tak složitého bludiš

tě.

Když si pospal, uslyšel v kuchyni Jarmilu. Zašel za ní. Vysoká, poněkud zakomplexovaná černovláska se sklony k módním výstřelkům mu nabídla šálek kávy a sušenky.

„Něco nového?“ řekla neurčitě a tanečním krokem se točila kolem stolu a dřezu. „Co říkáš tomuhle prstenu?“ Ukázala bratrovi stříbrnou obroučku s plavým polodrahokamem.

„To je dar tvého objevu z pátého semestru?“

„Ty znáš Ivana?“ divila se.

„Aha z odbíjené. Fajn,

„Jde víc na tělo než na duši,“ varoval ji.

Mávla rukou. „A to se v našem věku nesmí?“ Hodila mu do kávy tři kostky cukru.

„Tvoje Evička je stejný vykuk. Tak co.“

„Za čtrnáct dní jedu k Černému moři. Máme prázdniny.“

102

Nepřekvapilo ji to. „Jako manželé?“

„Jako ty s Ivanem. Třetí noc jsi nespala doma …“

Matěj Bořek se rozhodl k večeru nakupovat. Když se převlékl do šedých kalhot a chtěl z náprsní kapsy džínového kabát u vzít studentskou měsíční jízdenku, nemohl ji najít. Prohledal celý oblek i kabelu. Nic.

Najednou zkameněl. Oblek měl naposled při jízdě ukradeným autem, tehdy, když srazil neznámého muže. Hloupost. Copak mu musela jízdenka vyklouznout z kapsičky právě tam, mezi smrky?

Snad dvakrát se ohnul k zemi, Matěj obléká kabátek a do horní kapsy vsunuje průkazku z městské knihovny, kterou nosí ve stejném průhledném obalu, jaký měl na měsíční jízdence. Sklání se k béžovému koberci, opakuje pohyby, které dělal v lese.

Když se shýbá podruhé, průkazka vyklouzává na koberec.

Matěj nervózně otvírá dvířka baru v tátově knihovně a nalévá si čajově zbarvené brandy. Ne! To se nesmí stát. Třesou se mu ruce.

Jde do koupelny a pouští si na zátylek ledovou vodu, osvěžuje ho to, ale nezklidňuje. Telefonuje Evě.

„Prosím tě,“ ovládá se ještě, „mrkni se doma někde jsem ztratil tramvajenku.“

„Určitě jsi ji nechal v samošce na pultě při nákupech,“ utěšuje ho po chvíli Eva a on zavěšuje.

Utíká na autobus a jede do hor. Hledá. Zbytečně.

Již druhý den měl kapitán Grabec pitevní nález o smrti Metoděje Karase. Ze dvou stran si vybral některé údaje: „Ohledáním a pitvou bylo zjištěno, že na hlavě se nachází jedna otevřená rána, která způsobila zlomení lebeční klenby, a spodiny, zlomení nosních chrupavek a probití spánkové kosti s rozsáhlým zhmožděním levého spánkového laloku, na krku podkožní krvácení zasahující na přední straně do sliznice hltanu a hrtanu, zlomeniny hrotů jazylky, které vedly k bezprostřední smrti Metodě

je Karase.“

Kriminalisté našli místo, kde došlo ke smrtelnému úrazu. Na okraji asfaltové silnice, v obdélníku o rozměrech 35 x 67 cm bylo nalezeno a identifikováno 12 částeček tmavě modrého nitrolaku, patřící

ho přední pravé masce škodovky Slavomíra Soška, který stejně jako jeho syn Jiří bezpečně prokázal alibi na kritickou dobu.

Kapitán Grabec sedí za stolem, nohy volně nataženy, sklenici vody v prstech, a přece se necítí uvolněný. Pachatel vzal vědomě mrtvého Karase do vozu, odvezl ho po silnici pět kilometrů hlouběji do lesů a pak odnesl mezi vzrostlé smrky. To odpovídá § 207 trestního zákona o neposkytnutí pomoci uvažuje Grabec, tam v odstavci 1 stojí: Kdo osobě, která je v nebezpečí smrti nebo jeví známky váž

né poruchy zdraví, neposkytne potřebnou pomoc …

Byť by pachatel nevrátil život Karasovi, měl nehodu oznámit…

Matěj Bořek strávil bezesnou noc. Sestra Jarmila si všimla jeho nervozity, ale on na ni začal křičet, ať si hledí svého. Pohádali se a ona uraženě zamkla za sebou dveře ložnice. Po půlnoci se Matěj oblékl a šel za Evou. Když mu otevřela, poznal, že plakala. Pozvala ho dovnitř a začala vařit čaj.

„Stalo se ti něco? Proč bulíš?“ vyhrkl.

„Jen tak.“

Hrála si s fialovým kapesníčkem.

„Udělal ti někdo něco?“ zvýšil hlas. Sám potřeboval útěchu, ale Eva mu ji nemohla poskytnout.

„Nikdo a nic,“ řekla mrtvě. „Pořád myslím na toho v lese,“ přiznala se.

„Slíbilas mi, že budeš mlčet,“ stiskl jí zápěstí.

„Měli jsme něco podniknout, Matěji. A potom, ta karta s tvým jménem i fotografií!“

„Mohl jsem ji ztratit někde jinde,“ téměř zakřičel Matěj a rád by tomu věřil.

„Mohl a nemusel,“ říká Eva plačtivě. Ačkoliv je pozdě, chodí oblečená. Matějovi se to nezdá.

V popelníku vidí zbytky cigaret.

„Jestli mě shodíš,“ hrozí Evě, „oddělám tě!“ Je nepříčetný.

Kapitán Grabec měl nepříjemnou povinnost. Přijal hezkou, asi pětadvacetiletou vnučku Františka Peřiny z Brna. Bylo přitom mnoho pláče. Pak pročetl záznamy o kontrole vytipovaných zlodějů aut

recidivistů a těch, kteří byli v posledním roce propuštěni z výkonu trestu. Soustředil pozornost na prověrky žáků v odborných učilištích, školách, autoopravnách a všude tam, kde by se mohl vyskytnout asi sedmnáctiletý dvacetiletý chlapec, vysoký, štíhlý, s kotletami na skráních a s kudrnatými

103

vlasy. Takových mládenců našli kolem tří set a členové operativně vyšetřovacího týmu zkoumali jejich chování, charakterové rysy, případně jejich dřívější delikty a porušení zákonů. Matěje Bořka nikdo nezaregistroval. Ředitel gymnázia, kterého jediného našli kriminalisté v prázdné školní budově, o něm řekl:

„Z majetné rodiny, rodiče s tituly, tichý, nenápadný kluk s nadáním na cizí řeči nepřipadá v úvahu.“

Kapitán Grabec také požádal svého náčelníka, aby dal souhlas k zesílení hlídek VB s příslušníky Pomocné stráže VB a aby služební vozy zajížděly do míst, kde parkují auta. Zvýšila se perlustrace řidičů od 20 hodin večer do 5 hodin rána. Ke kapitánově vzteku hlásil operační důstojník dvoje vloupání do aut. Jedna škodovka dosud nebyla nalezena. Staral se o tyto nové případy pachatel, kterého hledali? Pak to mohl být někdo, kdo má dílnu nebo garáž a odcizená auta demontuje na náhradní díly.

Musí to být člověk, který nějak souvisí s opravami aut, proto kapitán nasměroval příslušníky VB ke kontrole automechaniků …

Třetí den po zabití Metoděje Karase vyslal kapitán Grabec znovu poručíka Vašutovského a prapor

číka Kuse s dvěma dalšími kriminalisty do Beskyd. Vysvětlil jim svou teorii:

„Z pitevního protokolu je jasné, že mrtvý Karas vážil šestaosmdesát kilo. To je pěkná zátěž. Asi jako já, mám o pár deka míň.“ Pak vyzval překvapeného Vašutovského: „Libore, popadni mě a nos mě kolem stolu.“

Při osmém okruhu se poručík vyčerpal a odpočíval.

„A co tím chceš dokázat?“ zeptal se kapitána.

„Představ si; je večer, prší a jsi v lese. Máš mnohem horší podmínky, protože všechno děláš za tmy.“

„Nechápu,“ divil se poručík.

„Myslím na knoflíčkovou teorii. Hloupý zvyk kriminalisty věřit, že se pachateli utrhne knoflík, že někde ve hlíně zanechá otisk podrážky bolů, odloží rukavice, něco zapomene. Co když jsme na místě, kde stálo auto, a v lese, kde ležela mrtvola, něco přehlídli.“

„Má to vůbec smysl?“ pochyboval Vašutovský, který předchozí jízdou ztratil celý půlden.

„Prohledal jsi prostor tak důkladně, že můžeš to, co říkám, vyloučit?“ dorážel kapitán.

Poručík zavrtěl hlavou. Nebyl přesvědčen, že ještě něco najdou, ale rozkaz byl jasný.

„Společně s příslušníky sousedního okresu jsme na místě nálezu mrtvého Karase nic nenašli a stopy smyl déšť, jedeme tam přesto znovu. Možná, že manžetový knoflíček s diamantem přinesu,“ řekl sarkasticky a kapitán po něm vrhl vražedný pohled.

Eva Rucká byla v těžké duševní krizi. Měla stále větší a větší jistotu, že se dostala do neřešitelné situace, a už napevno věděla, že se k Matějovi nevrátí. Třebaže měla rodiče v zahraničí, její vztah k nim byl mnohém vřelejší než k Matějovi. Maminka jí pomáhala překonávat potíže ve studiu, k maturitě jí poslala blahopřání se sdělením, že dárek přiveze o měsíc později. U nich doma se žilo společně, rodinně. Sotva se vybrečela, sbalila kufřík a vlakem v noci odjela do Liberce k babičce, Matěj o ní nevěděl. Když k ránu projížděla Trutnovem, věděla najisto, že se babičce svěří. Musí tu pekelnou tíž ze sebe setřást.

Praporčík Kus si vzal kapitánovy rady k srdci. S poručíkem Vašutovským si rozdělili prostor od silnice k místu nálezu Metoděje Karase na čtverce deset krát deset metrů. Zakreslili je do plánku, očíslovali a za pomoci příslušníků místního obvodního oddělení VB důkladně prohledali.

„Mládenci,“ připomínal Vašutovský, „Hlavu k zemi, oči na stopky a pořádně hledat. Třeba najdeme briliant!“ Po třech hodinách usilovného prohledávání terénu vykřikl praporčík.

„Legitimace! Na tramvaj a autobusy! Ty tudy přece nejezdí!“ Osm příslušníků VB se shluklo kolem něho. Fotografie i písmo byly nepoškozené.

O hodinu a půl později, ve chvíli, kdy Eva Rucká na radu babičky vstoupila do budovy okresní správy SNB v Liberci a sdělila, že chce vypovídat o závažném trestném činu vyjíždělo služební auto s kapitánem Grabcem, poručíkem Vašutovským a praporčíkem Kusem k bytu, jehož adresu našli na legitimaci se jménem Matěj Bořek.

Zatímco Eva Rucká na jiném místě v nářku a pláči začínala .mluvit, kapitán Grabec zazvonil u dve

ří se štítkem Bořkových.

104

Uslyšel kroky. Někdo opatrně, váhavě hleděl kukátkem do chodby. Pak uslyšeli třískot a prudké zavření dveří. Protože uvnitř ani na páté či desáté zazvonění nikdo neotvíral a na výzvy neodpovídal, kriminalisté vyrazili dveře …

Matěj Bořek si v koupelně ze strachu z trestu podřezal otcovou žiletkou žíly na levé ruce. Ale kriminalisté přišli včas a pokus o sebevraždu změnili jen v krvavé intermezzo. Dva ručníky na zápěstí stačily zabránit vykrvácení.

Matěj se přiznal ještě během převozu do nemocnice a o tři hodiny později před dalšími svědky znovu.

„Dovolte,“ ohrazovala se inženýrka Bořková příští ráno v kapitánově pracovně, v níž se shromáždili někteří členové operativně vyšetřovacího týmu, „jak můžete podezřívat mého syna, že je zloděj a vrah?“

„Váš syn se přiznal.“

„Přiznal?“ ječí to kanceláří s uvadlými pelargóniemi, „vy jste z něho přiznání vynutili! Můj syn je chudák, kterého jste obalamutili!“ Marně jí inženýr Bořek, který si přečetl všechny výpovědi, klade dlaň na ústa:

„Žil si v nádherné rodinné pohodě, měl, co si přál.“

„Promiňte,“ nedal se zmást kapitán Grabec, „jestli jste ho vychovávali, jak nám řekla vaše dcera Jarmila a jak jsem viděl v jeho pokojíku, pak se nedivím, že se z něj za vašimi zády stal dokonce vrah.“ Kapitán dopřál Bořkové, aby nasucho bolestně polkla, a dodal: „I kdybychom ho a s ním jeho překupníka, který kradená auta rozebíral na součástky, nedopadli my, je tady dálnopis z Liberce. Přiznání přítelkyně vašeho syna Evy Rucké. Dostala rozum, i když trochu pozdě …“

Soprán vyjíždí ještě výš. „Mat měl všechno… !“

„Určitě neměl rodinnou pohodu i rodiče, kteří by se o něho opravdu starali a zajímali se, kam chodí a co po nocích dělá,“ shrnul akta kapitán a těžce vydechl. „Ale to vy si nikdy nepřipustíte.“

105

39 případ

VRAŽDA PŘED OBĚDEM

Karla Brychtu zastřelili v pravé poledne. Devětatřicetiletý účetní Ferdinand Mašek popsal tragickou událost takto: „Karel stál na posledním schodu hlavního schodiště a vycházel ven k otevřeným dve

řím budovy, já mu říkal něco o posledním prohraném fotbalovém zápase, a vtom Karel zvedl ruce k hlavě, zaúpěl, otočil se kolem své osy a spadl na schody. Nevěděl jsem, co se děje, bylo poledne, svítilo slunce a kolem nás se motalo plno lidí na ulici i na chodníku. To musel udělat snajper z obrovské dálky, něco podobného jsem viděl v jednom anglickém filmu …“

Poručík Malatínský vyslechl ve vrátnici podniku, čtyři metry od schodu, kde byl Karel Brychta zepředu zasažen, také plánovače Jana Krejču, z jehož výpovědi je významná následující pasáž:

„Byl jsem krok za Brychtou a v ruce jsem držel jídelní příbor. Nic jsem neviděl ani neslyšel. Brychta se mírně otočil a pak se zhroutil. Mluvilo se o kopané, která mě nezajímá, takže jsem rozhovoru Maška a Brychty nevěnoval pozornost. Díval jsem se do dveří, strážný právě zdravil Brychtu s Maškem. Na ulici bylo snad deset až patnáct chodců. Nikdo z nich nedržel v ruce revolver nebo pušku. Bylo dost světla, mohu to hodnověrně potvrdit.“

Sekretářka náměstka ředitele Libuše Nachtigalová vypověděla: „Ta vražda je divná. Kdo by, proboha, po Brychtovi střílel za jasného dne! Leda blázen! Brychta byl dobrák, fajn chlap, který nikomu neublížil. Tady moc věcí nehraje. Prostě úplná záhada …“

Názor náčelníka operativně vyšetřovací skupiny ustavené k vyšetřování vraždy byl zcela jiný. Poručík Malatínský svolal skupinu pěti svých spolupracovníků, podíval se po nich trochu otráveně i nepřítomně, neboť v tu dobu měl být s desetiletým synem Mirkem na procházce a v cukrárně na zmrzlině, a mávl rukou:

„Zajímavá vražda,“ hleděl po svém zástupci a poručík Kratochvíl zbrunátněl. Stávalo se mu to vždycky, když se o něm mluvilo nebo se měl k něčemu vyjádřit.

„Operativní plán vyšetřování náčelník schválil,“ vysvobodil ho Malatínský. „Potřebujeme znát,“

ukazoval na prstech a ostatní začali psát, „přesnou situaci na schodišti, prošetřit . a najít místo, odkud bylo vystřeleno, vědět všechno o Karlu Brychtovi, vztahy k jeho kamarádům, známým, rodinným pří

slušníkům, podřízeným. Však se mnou nepracujete poprvé …“

Malatínský bodl do jednoho řádku v zápise výpovědí a zeptal se: „Co tím myslela Nachtigalová, když mluvila o sexu?“

Poručík Kratochvíl mu to vysvětlil: „Brychta byl fešák a líbil se ženám.“

„Vražda ze žárlivosti?“ usmál se nedůvěřivě Malatínský. „Kdepak, zůstaňme zatím jen u obyčejné vraždy. Já teď navštívím rodinu Brychtovu . „ Výmluvným pohybem si utáhl vázanku.

Vražda, to je vrchol násilí, říkal si poručík Malatínský během jízdy autem k paní Brychtové. Proč vrah vůbec střílel? Pak uviděl Svatavu Brychtovou a pochopil. Brychtová byla krasavice: útlá, stavě

ná jako model sochaři pro věčný ženský půvab a dokonalost vzhledu. I černé, přehluboké oči zalité slzami měly dojímavou něhu.

„Nemáte tušení,“ zeptal se po kondolenci, „kdo měl zájem vašeho manžela odstranit?“ Volil slova, aby neurazil. Brychtová nebyla z těch, které snadno upadají do sklíčenosti, šoku nebo hysterie. Držela si ruku na opáleném krku a pomalu řekla:

„Karel neměl nepřátele … ptejte se v práci.“

„Hádal se s někým?“

„Ne, on nebyl na hádky …“

„Vyhrožoval mu někdo?“

Zavrtěla hlavou. „Takovému dobrákovi? Do hospod nechodil, karty nehrál …“

Po půlhodině poručík odjel do nemocnice za lékařem, který Brychtu operoval. Dozvěděl se; že Brychta po zasažení střelou ještě dvacet minut žil, byla tedy v operaci jistá naděje na záchranu. Zhasla po zahájení chirurgického zákroku. Atletický bělovlasý primář byl stručný:

„Promluvte si s rentgenologem, tady máte projektil,“ položil před poručíka misku z průhledné hmoty, v níž spočíval kousek deformovaného kovu. „Vstřel do hlavy je nad levým okem, víc k uchu, a má rozměr zhruba sedm milimetrů. Kanál, vytvořený střelou, vedl zepředu do zadní části hlavy a silně

106

poškodil mozkový kmen. Už rentgen nám napověděl, že zraněný nebude dlouho živ. Dělali jsme pro jeho záchranu všechno.“

Poručík se vrátil do kanceláře. Zjistil, že náčelník odboru jeho vyšetřovací skupinu posílil o dva specialisty. V další čtvrthodině poručík stanovil náplň jejich činnosti.

Výjezdová skupina poručíka Malatínského pracovala neobyčejně pružně. Zatímco někteří její členové psali zprávy o dílčím šetření, doplňoval poručík dosavadní výsledky. Na doporučení náčelníka útvaru spolu s poručíkem Kratochvílem pak stanovil verze vraždy Karla Brychty: 1)k usmrcení Karla Brychty došlo nedbalým jednáním neznámého pachatele nebo nešťastnou ná

hodou,

2) k usmrcení Karla Brychty došlo úmyslným jednáním neznámého pachatele,

3) vražda mohla být důsledkem nenávisti, žárlivosti, msty,

4) vrah mohl střílet z některého okna protějších budov,

5 )vrah střílel na Brychtu jako na nepohodlného svědka trestného činu,

6) zranění a smrt mohla být způsobena neznámým člověkem, který na ulici, chodníku neopatrně zacházel se zbraní.

O hodinu později podával poručík Kratochvíl celému operativně vyšetřovacímu týmu zprávu o dosavadním šetření: „Naši specialisté na balistiku usuzují, že jde o projektil běžné ráže 5,6 milimetru vystřelený z malorážky. Podle kartotéky jsme získali přehled všech majitelů loveckých kulových zbraní a malorážek včetně organizací Svazarm, LM atd. ve městě. Náčelník útvaru nám dal k dispozici jedenáct příslušníků VB, kteří prověřili všechny zbraně, kromě tří majitelů. Adama Škvorni, který je nyní na dovolené v Rumunsku a zbraň údajně zavřel do pancéřové skříně, dále Josefa Tvardka, lesníka, který asi půl hodiny před usmrcením Brychty přijel domů z města se dvěma vnuky, měl srdeční potíže a zbraň zůstala ve voze v uzamčené garáži. Třetí osobou je číšník Viktor Mohyla, který je již týden prokazatelně v lázních, zbraň i náboje má uschovány v uzamčené skříni, aby se jich nemohly zmocnit děti. Tato trojice by měla být mimo podezření. Pozval jsem experta na balistiku kapitána Havrlu a předložil mu všechny podklady o vraždě. Vysvětlí nám ostatní podrobnosti . .

.“

Poručík Kratochvíl listoval v bloku, řekl některé další detaily a předal slovo kapitánu Havrlovi.

„Jde o deformovanou kulku malorážkového náboje vyrobenou u nás, 22 LONG RIFLE RIM FIRE, ráže pět celých šest desetin milimetru. Projektil je z olova a má přední část znatelně pokřivenou nárazem na nějakou přepážku, což se stalo pravděpodobně ještě dřív, než zasáhl Brychtovu hlavu. Deformovaná střela koneckonců vysvětluje podivný otvor v Brychtově hlavě o průměru kolem sedmi milimetrů. Proto jsme zpočátku všichni hádali větší ráži, buď šest třicet pět desetin milimetru nebo více. Určením ráže se počet druhů zbraní, ze kterých mohl vrah střílet, zužuje na jedinou malorážní pušku.“

Kapitán bere do ruky seznam jedenadvaceti osob, mezi nimiž musejí hledat střelce. „Jestliže pachatel použil malorážku, jak jsme zjistili, pak ho podle zbraně …“ Lehce se usmál, ale v úsměvu byla zřejmá trpkost. „Pokud ovšem jde o zbraň evidovanou …“

Poručík Kratochvíl poděkoval a pokračoval ve svém shrnutí. „Brychta byl trochu elegán a frajer.

Dvořil se spoustě žen kolem sebe, měl kvůli tomu i roztržky s manželkou. V práci zastával funkci vedoucího nákupního oddělení, občas jezdíval do zahraničí, navštívil už NDR, Polsko, Rumunsko, Jugoslávii, Mongolsko a Francii. Uměl německy, rusky a anglicky, částečně španělsky. Mluvil jsem s příslušnými pracovníky o jeho vztahu k zahraničí, zvláště ke kapitalistickým zemím. Brychta dostá

val občas poštou pozornosti: balíčky s knihami, dětské hry na principu elektroniky, parfémy. Ptal jsem se ředitele, náměstka a vedoucího odboru, mohlli Brychta prozradit nějaké výrobní nebo slu

žební tajemství.“

Poručík sáhl po čaji, napil se a sledoval, jestli ho poslouchají. „Ředitel mě ujistil, že naštěstí se jedná o tajemství stará, dávno překonaná. Přesto musíme také předpokládat; že mohl existovat někdo, kdo z nějakých nám neznámých důvodů chtěl Brychtu zlikvidovat. Předpoklad však je v rozporu s druhem použité zbraně.“

Kapitán Havrla dodal: „To je dobré akorát do detektivek.“

Ve chvíli, kdy operativně vyšetřovací tým probíral fakt za faktem a kdy se poručík Malatínský rozhodoval, že pošle poručíka Kratochvíla znovu vyslechnout Svatavu Brychtovou, neviděl jeden ani

107

druhý scénu v zákoutí parku, krytém vysokým křovím. Na zcela opuštěné cestičce stojí asi pětatřicetiletý muž v bílé košili, žluté vázance a šedohnědém, dobře ušitém obleku. Je to Luděk Bočanský, projektant ze stejného podniku jako Brychta.

„To jsi udělal ty, Luďku!“ marně tlumí rozčilený hlas zrudlá Svatava Brychtová.

„Byl jsem dobrých padesát kilometrů odtud …“

„Lžeš! Před měsícem jsi vykřikoval, že ho odděláš, jestli mi bude bránit, abychom se viděli.“

„To jsou jen řeči, ty jsi, Sváťo, taky říkala, že se zabiješ, kdybychom se neměli scházet a žiješ dál.“

„Máš pušku!“ zaútočí znovu žena a Luděk Bočanský neví, jak se zachovat. Už tři roky je Svatava Brychtová jeho milenkou, ale dnes ji nepoznává.

„Vzduchovku, co jančíš?“ snaží se Svatavu pohladit.

„On si to nezasloužil,“ štká žena. „Já ho pomstím,“ obrací se náhle Svatava Brychtová a odchází.

Poručík Malatínský ukončil poradu a sdělil, že pojede na místo činu. „Doprovázet mě bude Franti

šek,“ přivřel oko na přítele, ale ten se příliš neradoval, protože s Malatínským ho čekala spousta prá

ce, běhání, vyřizování. Takové to bylo pokaždé, když dokumentovali závažnější případ. Náčelník jim telefonoval, aby si pospíšili: zabít člověka před očima desítek lidí, to je zdroj vydatných fám a dohadů. Před odjezdem se poručík Malatínský dověděl, že do případu vstoupili i pracovníci Státní bezpeč

nosti a převzali tu část vyšetřování, která se týkala eventuálních styků Karla Brychty se zahraničím.

„Takže máme volnější ruce věnovat se pořádně tomu, co se nás týká,“ uzavřel poručík Kratochvíl zjištění.

„Když začnou shora tlačit, je vždycky běhání!“

„Vraha chytíme snadno,“ usmál se Malatínský. Viděl na svých lidech, že je práce na zajímavém případu zaujala.

„Máš růžové brýle,“ zažertoval Kratochvíl. „Věříš na zázraky?“

„Neštvi mne,“ zlobil se poručík Malatínský a nasadil si na nos sluneční brýle.

Na místě činu už byli čtyři příslušníci. Jeden z nich podal poručíkovi Malatínskému stručné hlášení:

„Proměřili jsme dráhu střely, přímku prodloužili přes ulici, vychází nám to tak; že z oken protějších domů nikdo střílet nemohl! Dráha střely byla jiná!“

„Takže okna vypouštíme.“

Poručík Kratochvíl pokračoval s náčrty a zápisy v rukou: „Když jsme otevřeli obě křídla skleněné

ho vchodu, zjistili jsme, že naproti přichází v úvahu osm domů, z nichž sedm jsou obchody.“ Ukázal v plánku druhou stranu ulice: „Pramenlahůdky, knihkupectví, příjem prádla, oprava obuvi, lékárna, řezník a trafika. Z nich by se přece nikdo v pravé poledne neodvážil střílet! Představte si, že by někdo v krámě vytáhl pušku, mířil, vypálil a utíkal pryč. To se nemohlo stát!“

Malatínský dodal: „Jak dlouho by tam musel na Brychtu s puškou v ruce nebo pod kabátem čekat?

Nesmysl. Všechno je jinak, a já se marně pokouším zjistit jak. Nevím. Nebo aspoň zatím nevím. Jdu znovu do protějších obchodů, třeba najdu přímé svědky.“

Udělal to se dvěma příslušníky, ale bez kladného výsledku. Z obchodů nikdo nestřílel. Před dvacá

tou hodinou zajel poručík Malatínský k Janu Krejčovi. Bydlel v paneláku plném květin na římsách a zvědavých nájemníků. Postavili se na balkón.

„Všechno jsem vám pověděl,“ divil se Krejča.

„Vzpomínejte,“ posadil se poručík. „Nepamatujete si, jaké auto ve chvíli střelby po Brychtovi projíždělo před domem?“

Krejča se zamyslel: „Pokouším si vzpomenout … hleděl jsem Brychtovi přes hlavu do ulice je to takových …“ Přimhouřil oko, něco vyměřoval.

„ … třináct metrů,“ přerušil ho poručík.

„Tak. Jel tam nějaký světlý vůz a nákladní auto s tvárnicemi. Značku ani barvu nevím.“

„Proč myslíte? Černý určitě nebyl že?“

„Samozřejmě ne. Světle zelený nebo žlutý. Měl jsem kdysi hadimršku žlutou a bílou. Ten pocit radosti mi zůstal dodnes.“ Při vzpomínce na mládí rozjasnil obličej.

Poručík všechno zapisoval. „Pojďme dál tedy světlý nebo žlutý?“ Krejča hleděl oknem na střechy domů. Co má vysvětlovat? Na schodech to bylo jen půl sekundy: šli k obědu, kecali, někdo pozna

108

menal o sekretářce Nachtigalové: Kruci to je kus. Pak Karel padl na pravý bok. Jednoduše se mu zhroutil před očima. Na zelený koberec haly vytékala z jeho hlavy krev.

„Víte,“ bručel skoro k sobě, „když Brychta padal … zdálo se mi tedy myslím, že vůz na ulici byl žlutý!“

„Děkuji vám,“ loučil se Malatínský. Můžeme hledat v evidenci motorových vozidel. Ale kdo by dokázal za jízdy střílet na pohybující se terč? Nic tu nesouhlasí. Ještě navštívil sekretářku Nachtigalovou. Měla moderně zařízený byt, samou plastiku a obraz. Trochu znejistěl.

„Máte štěstí, za pár minut se přižene moje nová láska,“ uvítala ho bez překvapení. „Co? Barva auta?“ Vzala paletu a štětec, hrála si s předměty. „Oč vám jde? Typ ani číslo vozu vám nepovím, já vidím .svět barevně. Řekla jsem vám: absolutně teplá, horká barva vozidla. Cítila jsem, jak žhne. Vaše fialová vázanka na mne působí jako pověšený krápník. Takže si napište: když Brychta padal zasažen střelou, po ulici jel žlutý auťák.“

Večer se v kanceláři poručíka Malatínského konala další operativní porada. Mladá praporčice zapsala její průběh takto. Kapitán Havrla:

„Balistická expertiza prokázala, že Brychta měl v hlavě projektil ráže 5,6 mm se zdeformovanou špičkou. Pochází z malorážky. Kdyby střílel vrah z auta, někdo musel řídit, někdo střílet. Je nepravděpodobné, aby se jednalo o gang, ten nezabijí bezvýznamné muže. Brychta žil normálně, nikoliv nad poměry. Protože kontrolu malorážek jsme provedli a z nich smrtelná střela nevyšla, doporučuji ještě prověřit zbraně Adama Škvorni, Josefa Tvardka a Viktora Mohyly.“

Poručík Malatínský: „Zůstává otevřená verze v odstavci jedna, nedbalé jednání neznámého pachatele, a verze v odstavci tři, že Brychtova smrt je důsledkem nenávisti, žárlivosti nebo msty. Kdyby však pachatel chtěl Brychtu zlikvidovat, je pravděpodobné, že by si zvolil příhodnější dobu než tu, ve které se to stalo. Takto měl k dispozici asi tři vteřiny.

Poručík Kratochvíli: „Pachatel nemohl střílet vstoje z ulice. Podle našeho měření musel střelec zaujmout pozici asi šedesát centimetrů nad asfaltem nebo chodníkem. Nepovažuji za možné, aby si ho nikdo nevšiml.“

Poručík Malatínský: „Na dokumentárním snímku číslo sedm jsou otevřená obě křídla vchodových dveří, jak byla ve chvíli střelby. Nachtigalová vypověděla, že v rozhodující moment projíždělo kolem auto žluté barvy. Totéž říká Krejča. Berme v úvahu poznatek dvou svědků v kritický čas střelby tam jel žlutý vůz. A jsme u nového zjištění: pachatelé byli dva, jeden řídil, druhý střílel. Ale nesmíme opomenout náklaďák s tvárnicemi.“

Poručík Kratochvíl ,;Tady máme ještě jeden svědecký zápis. Nějaký Roubíček také tvrdí, že v době Brychtovy smrti projížděl kolem vchodu náklaďák plně naložený tvárnicemi. Ten svým hlukem mohl překrýt výstřel z malorážky. Náklaďák bychom měli zjistit, pokud nešlo o černou jízdu, která by nebyla v lejstrech : . .“

Svatava Brychtová byla senzitivní žena, která se dovedla hodiny bavit o třetihorách, zatímco její nervózní manžel tiše zuřil: „Mne nezajímají geologické časy šedesát miliónů let staré, když zrovna nemám v ledničce vychlazenou desítku!“ Svatava nechápala, jak může někdo nic nevědět o útvaru valangu nebo polymorfii zázračné krystalové skladby. Hádali se, smiřovali a kupodivu Brychta začal stále víc manželku obdivovat, třebaže věděl o jejích záletech s inženýrem Bočanským. To přejde, ří

kal si. Jednou ale na ulici Bočanského zastavil, zuřivě mu vynadal, že svádí jeho ženu, a uhodil ho.

Brychtová si dobře pamatovala ony dva dny na Českomoravské vysočině, kde si Luděk půjčil kamarádovu chatu. Užili si, zaplavali v řece. Bočanský měl u sebe pušku, kterou vozil v autě v kufru.

Samozřejměji viděla, ale v její přítomnosti zbraň nepoužil. O facce, kterou dostal na chodníku před svědky, se dozvěděla později, a nyní spojila smrt svého muže se zbraní: jí bylo jasné, že jedině Bo

čanský zabil jejího muže.

Nic z toho nemohla pracovníkům Bezpečnosti vyzradit, obžalovala by také. sebe. S Bočanským poměr ukončí, nebude se tahat s vrahem svého manžela. Ale co odplata? Luděk musí být nějak potrestán! Má se svěřit tomu vysokému poručíkovi? Ty řeči! Ta hanba! Bezradně chodila v pokoji od okna ke dveřím, popíjela chlazený sifon a chystala si černé šaty. Telegram o smrti táty synovi Petrovi na fakultu do Prahy neposílala. Smutné zprávy mají chodit nejpomaleji.

109

O půl jedenácté v noci telefonoval účetní Mašek poručíkovi Malatínskému domů, a když ho v bytě nenašel, volal na jeho pracoviště. Pozdravili se srdečně: „Něco mě napadlo. Raději ústně. Mohu ještě přijít? Nemám k vám daleko.“ Sešli se v Malatínského pracovně.

„To je tak,“ začal účetní. „V podniku se dost mluví, že Brychta držel se sekretářkou Nachtigalovou.

On totiž měl ženských víc, dělalo mu to dobře.“

„Nový motiv případu?“ zpozorněl poručík.

„Jsou svědci, kteří viděli, že lehkověrnou Libušku navštěvoval.“ „Myslíte, že se mu pomstila?“ nezdálo se Malatínskému. „Ona ne,“ usmál se účetní, „ale její šamstři.“

„Vy o někom vhodném víte, pane Mašku?“

Mašek si přihladil dlouhé šedé vlasy. „Vím!“ „Můžete nám ho prozradit?“

Účetní chvíli váhal.

„V podniku se šušká o nějakém Steklém …“

Než poručík Malatínský stačil vyjet z budovy, telefonicky se ozval poručík Kratochvíl. Byla jedna hodina v noci, nikdo z jeho skupiny nespal. Nejdříve porada, pak individuální práce podle plánu.

„Soudruhu poručíku!“ sděloval Kratochvíl z místnosti strážného v podniku, kde krátce předtím při hledání stanoviště střelce prováděli světelné efekty. „Dověděli jsme se, že Brychta se popral s nějakým inženýrem. A na veřejnosti. Takže přece nepřítel!“

„Pomalu, pěkně za sebou.“

„Brychta napadl před třemi týdny inženýra Bočanského, s nímž prý drží nebo držela jeho ženuška.“

Poručík Malatínský rozhoduje: rychle prošetřit vše o Bočanském, Brychtové a sekretářce. Bez ohledu na pozdní noční hodiny poslal dva příslušníky k inženýrovi a Brychtové, aby je přivezli na útvar SNB. Sám se odebral do bytu Libuše Nachtigalové.

„Omlouvám se,“ řekl, když ji uviděl v modrém županu, „musíte jít se mnou. Nemohu vás nutit, ale ve vlastním zájmu to udělejte.“

Přikývla a hlavou ukázala za sebe. „Mám tam někoho.“

„Richarda Steklého?“

„Vy to víte?“ zasmála se.

„Měl by se připojit. Snad to pro něj do rána skončí.“ Dveře se otevřely a v bílých slipech tam stál hezký mladý muž. „Slyšel jsem … oblékám se … jsem vám k dispozici.“

Kancelář poručíka Malatínského. Čtyři hodiny v noci, nebo spíše k ránu. Na konci podlouhlé místnosti sedí několik příslušníků týmu, vpředu Nachtigalová, Brychtová a Steklý.

„Proč mě napínáte?“ ptá se Brychtová a háže zvědavé pohledy po poručíkovi. V přiléhavých černých šatech vypadá nepřístupná, upjatá. Prsty bubnuje o okraj stolu.

„Nejdříve se uklidněte,“ připomíná Malatínský a otvírá okno, je tu hodně kouře. Nachtigalovou a Steklého posazují do druhé kanceláře.

„Co nám řeknete o svém vztahu k inženýru Bočanskému?“ Brychtová chvíli otálí, ale pak se rozhodne a začíná vyprávět o milenci, o chatě na Českomoravské vysočině, o pušce, kterou viděla v autě. Mezitím poručík dostává lístek s jedinou větou. Neprodleně ji dává číst ostatním: Bočanský podle výpovědi sousedů někam odjel, bude prý ráno v práci.

Poručík nechává Brychtovou mluvit. Ta se proti očekávání nehroutí, ale stává se víc a víc rozhodnější. Ulevilo se jí. Jako by čekala na zpověď. „Zabil mi manžela a Petrovi otce. Lituji, že jsem s ním chodila, netušila jsem, čeho je schopen. A zvlášť poté, co se dal muž pojistit …“

Poručík zvedl obočí: „Pojistit?“

„Před dvěma roky. Měl něco se srdcem. Chtěl, aby v případě, že zemře, dostal pojistku náš syn Petr.“

„Výplatu pojistného určil dítěti?“ nechápe poručík.

„Do Petrových jedenadvaceti let by částka připadla mně …“

Kolik je synovi teď?“

„Dvacet a jeden měsíc.“

„Promiňte,“ ptá se poručík, „věděl váš … inženýr Bočanský o pojistce?“

„Ano,“ říká Brychtová. „Mluvil o penězích?“

,;Mluvil o tom, že by se hodily na auto.“

„Jste přesvědčena, že vašeho muže zabil inženýr Bočanský?“

110

„Naprosto,“ přikyvuje Brychtová a hraje si s náramkem. „Jednou prohodil, že nám překáží.“

Poručík naznačuje, že to stačí. „Povíte všechno do protokolu?“ ptá se opatrně a Brychtová přisvěd

čuje.

Pak si poručík Malatínský zavolal Nachtigalovou.

„Řekla bysta nám o svém vztahu k zavražděnému Brychtovi?“

„Byl prostý,“ přikývne sekretářka vesele. „Párkrát mě navštívil, pokaždé si našel záminku. Jednou mi přinesl tubu barvy, podruhé nějaký obrázek. Nic si vůči mně nedovolil. Nedotkl se mne. Ríša Steklý s ním nemá nic společného. Zeptejte se Maška, sestupoval po schodech vedle Ríši to si už nepamatuje?“

Poručík neznatelně přikyvoval hlavou na souhlas. Luděk Bočanský ve dvě hodiny po půlnoci chodil parkem kousek od svého bytu. Má rozpálené čelo a trochu se mu chvějí ruce. Odpolední rozmluva se Svatavou vůbec nesplnila to, co od ní očekával. Domníval se, že jako vdova bude svolnější a skočí mu kolem krku. Nic jim nestálo v cestě, aby byli dokonalými milenci. Manžely ne, to příliš svazovalo. Ty Svataviny nekonečné nářky! A řeči kolem pušky a vraždy jejího manžela!

Bloumá sadem a vidí vůz příslušníků VB. Dvakrát během hodiny zamířil před dům, ve kterém bydlí. Hledají ho. Přišli ho zatknout. Svatava ztratila nervy a mluvila. Jestli někoho napadne spojovat vraždu Karla Brychty s fackou na ulici, kterou dostal před nedávnem, bude zapleten do vyšetřování.

Nic takového nepotřeboval. Už proto ne, že byl věčně bez peněz a že půl hodiny od chaty svého kamaráda zná ženu, která jevila ochotu s ním chodit: Danuše dědila po matce pěkné peníze, byla mladší než Svatava, a proto raději držel v ohni dvě želízka, každé bylo nadějné.

Chladná noc mu zklidnila hlavu. Začínal vidět události daleko přesněji než večer. Jedno však věděl: Svatava mu nadělá hodně starostí. Měl by utéci a někam se schovat? Když ho ale začnou hledat, co pak? Vykouřil pětadvacátou cigaretu a zvolna ranním chladem kráčel k budově projekčního podniku.

Čekal tam služební vůz VB.

„Jsem Luděk Bočanský,“ představil se dřív, než ho služba mohla uvést. „Prý mne hledáte!“

Poručík Malatínský k němu přistoupil, podal mu ruku a zeptal se:

„Proč jste nepřišel hned a sám?“

„Svatava mě označila za vraha, že?“ odpověděl inženýr otázkou.

„Máte nějakou zbraň?“

„Pouze vzduchovku. Můžu vám ji ukázat.“

Ticho. Malatínský už od Brychtové ví, že se jedná o obyčejnou vzduchovku.

„Z toho, co jsem slyšel o vraždě, nejsem moudrý,“ ztrácel Bočanský počáteční jistotu. „Nestřílel někdo shora ze schodiště?“

„Výborně,“ pochválil ho poručík, posunul před inženýra plán schodiště a barevně kreslené lidi na něm. „Tuto verzi jsme také prověřovali. Střelbu z některých dveří v prvním patře a tak dále. Svědci tvrdí, že Brychta neotočil hlavu.“ Inženýr se poručíkovi zamlouval. Měl rád partnery, kterým to myslelo.

„Pak někdo střílel přímo, třeba z jedoucího auta.“ Malatínský se se zájmem zeptal: „Proč takhle uvažujete?“

„Napadlo mě, že pachatelé mohli být dva nebo tři … a někdo musel řídit.“

„Posaďte se,“ vyzval poručík Bočanského.

Inženýr přijal nabídnutou židli. „Vás jistě zajímá, proč jsem řekl, že v autě mohli být dva či tři lidé, že?“

„Uhodl jste.“

Bočanský načrtl něco na papíře, co vypadalo jako most, ale zrovna tak to mohla být kočka nebo ucho.

„Jsem obyčejný projektant. Na prkně si vymyslím garáž nebo skladiště a nemusím ho vidět. Ani nevím, kde bude stát,“ srkal kávu, kterou mu přinesl poručík Kratochvíl a děkoval za ni posunkem.

„Ale jedno podstatné musím znát: jak hmotnou střechu moje stavbička unese. Nesmím se nikde splést. Dělám totéž co vy, v jiném a ne tak důležitém oboru …“

„Pokračujte,“ vybídl ho poručík, „dobře se to poslouchá.“

„Kdybych projektoval něco, jako vy vyšetřujete, dal bych si pořádně pozor na každou maličkost.

Nemohu předepsat investorovi traverzu silnou dvacet centimetrů, když stačí jen deset. Nebo opačně.

111

Já vám chci naznačit, že každý projekt, i psí bouda, je domeček z karet: žádnou kartu nelze vypustit.

Když to uděláte, stavba se zhroutí.“

„Dobře,“ pokyvoval hlavou poručík, „a poučení pro nás?“

„Vy jste kriminalisté. Jako projektant vám tvrdím, že se mi nelíbí, co říkají lidé.“

„Prozradíte nám, co se o nás povídá?“

„Beze všeho. Že vrah střílel z ulice, přitom prý ležel, či klečel u chodníku nebo za kontejnerem, To je ta moje poddimenzovaná traverza. Nikdo nevypočte souřadnice času, pohybu, prostoru a kdovíčeho, aby trefil člověka, který jde po schodech. Podle mne to spíše byla náhoda.“

„Když my ale vyšetřujeme vraždu a ne náhodu,“ vzdychl poručík.

„Chcete jiný výraz? Tedy shoda okolností. Třeba zvláštních.“

V sedm hodin se konala improvizovaná porada. Na stole spočívá tři metry dlouhý papírový pás slepený z listů formátu A4 a rozdělený na deset dílů.

Poručík pročítá protokoly, kontroluje výpovědi svědků, srovnává výsledky šetření členů týmu.

„Tři malorážky,“ uvědomuje si Malatínský, „nám zůstávají ve vzduchu. Jejich vlastníci nebyli v době kontrol přítomni: Adam Škvorňa, Viktor Mohyla a Josef Tvardek,“ rychle píše na lístek nové úkoly a nařizuje okamžitou prověrku.

„Všechny tři navštívit, pokud jsou již doma, zbraně zajistit a vzít je na útvar.“ Sám se rozhoduje a jede do nemocnice za lesníkem Tvardkem.

Ošetřující lékař dnes rozhovor s pacientem povoluje. Tvardek, který byl před dvěma dny přivezen s těžkým srdečním infarktem, může již mluvit. Poručík má tři minuty na otázky. Lékař stojí u postele a přísně poručíka sleduje.

„Přeji vám brzké vyléčení, pane Tvardku,“ říká Malatínský muži na posteli a ten šeptá: „Děkuji!“

„Vyšetřujeme vraždu, která s vámi nemá nic společného, ale musíme vidět vaši malorážku. Pro po

řádek kontrolujeme všechny držitele těchto zbraní. Kam jste ji dal?“

„Zůstala v autě …“ Pohled, který říká: jen mne příliš nemučte.

„Víme, byli jsme u vaší paní. Auto jste uzamkl v garáži, kde máte klíčky?“

Tvardek prsty ukazuje na zásuvku nočního stolku a pohledem poručíka vybízí, aby ji otevřel. Klíč

ky tam nejsou.

Lékař upozorňuje, že čas vypršel. Bere hosta za ruku a odvádí z pokoje.

Malatínský se rozhoduje znovu zajet za Tvardkovou ženou. Aby nebyl sám, zastavuje se pro poru

číka Kratochvíla.

Paní Tvardková, znepokojená manželovým infarktem, je vítá s pláčem na krajíčku.

„Řekla jsem už, že klíče od garáže nemám. Pepa přijel z města, Radek a Miluška byli s ním, křičeli, že dědovi je špatně. Muž naříkal, dusil se. Volala jsem záchranku, byla jsem z toho celá pryč, garáž zamkl, a kam dal klíč, namouduši, nevím.“

„Něco nesouhlasí,“ oponoval poručík, „s infarktem ještě zavíral vrata garáže? Člověk v této situaci obyčejně myslí jenom na sebe …“ Paní Tvardková bezradně krčí rameny. Malatínský se na ni zamračil. Mezitím dva příslušníci skupiny přinesli poručíkovi do kanceláře malorážku Adama Škvorni, který byl v Rumunsku (jeho dcera našla náhradní klíče), a malorážku číšníka Viktora Mohyly, k níž se do skříně dostali s pomocí Mohylova tchána. Kapitán Havrla po kontrole obou zbraní prohlásil, že z nich delší dobu vystřeleno nebylo …

V Tvardkově domku zatím vysvětlovala jeho žena poručíkovi Malatínskému: „Na to byl Pepa po

řádný, potácel se, držel si hruď, ale vrata garáže zamkl, viděla jsem všechno oknem počkejte !“ zastavila se Tvardková, „mám dojem, že u garáže dal klíček vnoučatům, aby ho zanesly na jeho stůl, snad,“ rozhodně otevřela dveře a zavolala děti. Přiběhl pětiletý Radek a stejně stará Miluše. Babička si je postavila před sebe:

„Kde je klíč od garáže? Komu ho děda dal?“

„Mně,“ řekl Radek, sáhl do kapsy bundičky a vytáhl klíček. „Děda říkal, že jsem byl hodný.“

Tvardková se pokusila usmát. „Kde jste seděli v autě?“ zeptal se poručík dětí. „Vzadu,“ vyhrkla modrooká Miluška.

„A kam dědeček položil pušku?“

„Zabalil ji do deky a my jsme si klekli na ni,“ odpovídal Radek.

Poručík vzal klíč od garáže, mrkl na zneklidněného Kratochvíla, který sundal brýle s tmavými skly, a oba odcházeli ke garáži.

112

Když poručík Malatínský otevřel železná vrata, zřetelně cítil, jak mu bije srdce. Aniž pohlédl do vozu, obešel žlutou škodovku. Zůstal nehybný. Poručík Kratochvíl mlčel.

V dolní třetině levých zadních dveří byl otvor s vyhroceným plechem směrem z vozu ven …

Průstřel!

V hnědé pokrývce na zadním sedadle ležela zabalená malorážka hlavní natočená k díře ve dveřích.

Poručík opatrně vytáhl zbraň a v její nábojové komoře našel zadní část pláště náboje ráže 5,6 mm, typu 22 LONG RIFLE RIM FIRE. Dlouho trvalo, než řekl dětem:

„Jezdili jste s dědou po městě?“

„To se ví,“ chlubil se Radek. „Děda nenaříkal?“

Děti si vyměňovaly pohledy. „Koupil nám zmrzlinu a povídal, že je mu špatně,“ odříkávala Miluš

ka, „že musíme honem domů.“

„Neslyšeli jste výstřel?“

Děti otázce nerozuměly. Malatínský se ptá jinak: „Něco v autě smrdělo,“ vzpomněl si Radek, „ale děda nás neposlouchal a dělal fff,“ naznačoval klučina těžký dech člověka a poulil oči.

„Takže náhodný výstřel, výška asi padesát centimetrů od asfaltu, střelec záhadně zmizel,“ řekl poručík Kratochvíl. Tajemství, které řešili několik dnů.

V devět hodin ráno se konala v kanceláři poručíka Malatínského poslední porada. Případ zabití Karla Brychty byl uzavřen.

Josef Tvardek před jízdou s vnoučaty do města obešel les. Necítil se již dobře a myslel si, že procházkou se jeho stav zlepší. Vzal s sebou malorážku, kdyby snad narazil na škodnou, zásobník s pěti náboji vsunul do zbraně, jeden náboj vsunul do hlavně, natáhl závěr a zajistil pojistkou. Na škodnou nenarazil, a tak před autem vytáhl z pušky zásobník a schoval v brašně. Malorážku ukryl do pokrývky a uložil na zadní sedadlo, kam si klekly děti. Malý Radek vypověděl, že se během jízdy škádlil se sestřičkou, děda u volantu nevnímal, snažil se rychle dojet domů pro léky.

„Pochopte mě,“ vypověděl později Tvardek, „šlo mi o život, neměl jsem ponětí, co se děje za mnou

snad jsem kolem toho podniku jel já viděl jenom doktora. V nemocnici jsem si později uvědomil, že jsem zbraň nevybil a že náboj zůstal v komoře. Byl jsem přesvědčen, že pušku stejně nikdo nemů

že vzít.“

113

40 případ

DRAHÝ A MILÝ

To není možné ta nohatá a trochu i kostnatá inženýrka v růžové noční košili má na sobě navěšeny šperky nejmíň za sto tisíc nevěřil svým očím Vilém Karas, který s cigaretou v prstech seděl zabořen do pohodlné klubovky.

Ještě se mu nepřihodilo, aby ho ženská táhla na gauč vyšňořená plíšky a tretkami jako klisnička v cirkuse. Jenomže tahle inženýrka chemie Rosálie Šprechsteckerová neměla na sobě oblýskanou měď, nýbrž pravé zlato, stříbro a polodrahokamy.

Musel s ní zacházet opatrně jako s nezkrocenou šelmou a dávat pozor, aby ho neškrábla ostrým drápem. Čtvrt roku mu nedovolila dotknout se její zdravě opálené kůže, a tak se v komfortním bytě způsobně cpal keksíky a hleděl na obrazovku. Až dnes konečně došlo k zázračné proměně. Dnes ve

čer smí Karas poprvé pohladit roztouženou ženu. Zkrášlila se zlatým řetízkem kolem vysokého krku, paže ozdobila dvěma širokými náramky posázenými zelenými čtvercovými malachity, na prsty nasadila tři zlaté prsteny zušlechtěné tyrkysem, žlutým citrínem a krvavými granáty, nad kotníky obou nohou zavěsila stříbrné řetízky každý se třemi slzami z bělomodrého Iazuritu.

Krucifix nejmíň osmdesát tisíc ve zlatě a dalších dvacet ve stříbře! Jen nic nepokazit, líbat zdrženlivě a ostýchavě dávat najevo, jak si ohromně váží inženýrské lásky. Upřímně řečeno, intelektuálky Karas v minulosti nikdy nebral, poněkud ho lekaly svými komplexy, kterým nerozuměl.

„Můžeš mít všechno,“ šeptala Rosálie Šprechsteckerová, šťastná, že konečně našla toho pravého.

Byl sice o dva centimetry nižší než ona, ale kolik měl v sobě něhy, taktu a zdvořilosti! Připomínal jí rytíře, který omylem zůstal z dob, kdy muži ještě pro ženu bojovali a umírali. Ó jak je něžný, dobře udělala, když na venkovském nádraží podepřela neznámého turistu, kterému se z horka udělalo špatně. Seznámili se a ona při každé další schůzce objevovala v tomto šlechetném člověku nové a nové hodnoty.

„Ty dovolíš?“ zeptal se tiše a oddaně. Byla to velká láska. Žena v létech jako ona si už nemůže vybírat; poznala několik mužů, kterým šlo o její úspory, snadno je prohlédla a přerušila s nimi styky.

Jen Vilém Karas obstál i v obvyklé těžké zkoušce: třikrát ho nechala stejně jako jiné samotného v pokoji a odešla připravit něco k jídlu. I on se ocitl před krabicí, v níž ležela spousta cigaret, a před zásuvkou skříně s desítkami lákavých krabiček zahraničních cigaret, a ona ho pomocí zrcadel sledovala. Všichni kromě Karase strčili do kapsy aspoň jednu dvacítku kentek, jenom on způsobně čekala vítal ji jako pravý gentleman. Netušila, že Karas je prohnanější a chytřejší než ostatní.

„Nevěřila jsem, že ještě najdu tak velikou lásku,“ svěřovala se mu zasněně.

„Nás dal dohromady osud,“ řekl tu nejbanálnější frázi, která ho napadla, a ona se šťastně usmála.

Jen nevypadnout z role. Na konci hry ho samozřejmě nečeká aplaus, ale z románku může pak pohodlně, bez práce a námahy žít jeden a půl až dva roky.

Vilém Karas byl sňatkový podvodník a zloděj. V nápravném zařízení měli o něm celý spis, v němž byly následující odstavce:

„Vilém Karas, narozen 16. března 1930, nevyučen, několikrát ženat, kromě toho žijící (zjištění není úplné) s 23 různě zámožnými a starými ženami, byl již osmkrát trestán pro bigamii, podvody i kráde

že § 250 a 247 tr.z. a podle paragrafu 210 trestního zákona o dvojím manželství v úhrnné délce 14 let nápravného zařízení. K dalším dvanácti žalobám podvedených a okradených žen a k následným soudním řízením nedošlo, třebaže výše škod dosáhla 318 500 Kčs, protože během šetření a konfrontace Karas působil na ženy takovou měrou, že žaloby odvolaly a necítily se před. zákonem poškozeny na mravnosti ani majetku …“

Jiný odstavec sděloval: „Vilém Karas byl potrestán vězením v 1. nápravně výchovné skupině na dobu jednoho roku v důsledku porušení paragrafu 204 trestního zákona o kuplířství: Kdo jiného sjedná, přiměje nebo svede k provozování prostituce nebo kdo kořistí z prostituce provozované jiným, bude potrestán odnětím svobody na jeden rok až pět let …“

Takto to viděl soud. Karasův názor byl ovšem jiný. O jednom svém maléru s paragrafy vyprávěl v hospodě:

114

„Šíří o mně cancy, pánové. Já jenom v jistém lokále, který vedl můj známý, poprosil servírku Anič

ku, aby za pět stovek v pokojíčku v prvním štoku laskavé odložila prádélko, že tomu bude přihlížet pět slušných ženatých pánů. A že si může vybrat, s kým v cimře pak zůstane. To je prosím nějaká prostituce nebo kuplířství? Já tomu říkám solidní, obětavá služba zákazníkům. Hoteliér z té šou bral stovku, já druhou, Andulinka zbylé tři. To snad bylo fér, ne? Že nás načapali a neuznali můj organizační talent je druhá věc. Mužská veřejnost mě považovala za spasitele!“ V soudním spise to ovšem bylo zase jinak:

„.Anna R. dosáhla v době trestného činu věku sedmnácti let a tří měsíců, trestným činem kuplířství porušil Vilém Karas paragraf 217 trestního zákona o ohrožování mravní výchovy mládeže, protože vědomě vydal osobu mladší než 18 let zpustnutí.“

Vilém Karas byl něco víc než sňatkový podvodník a zloděj.

Padesátiletá vdova Karla Vitásková vychovala syna Jana a dcery Marii s Evou. Manžel jí zemřel při havárii auta. Po šesti letech vdovství napadlo Vitáskovou, že je stále pohledná, že se umí chovat a že by měla mít pořádného muže. Děti ji sice vytrvale zrazovaly, aby se nevdávala, ale ona vycítila čistě sobecký zájem: Jan, Marie a Eva chtěli, aby jim hlídala děti. Nebrali ohled na její city a touhu znovu plně žít.

Karla Vitásková, jednoduchá a přímá žena, začala hledat partnera. Začala se zajímat o koncerty i divadla, chodila do kaváren poslouchat taneční hudbu. Tak poznala šarmantního Viléma Karase. Že byl právě propuštěn z devátého výkonu trestu, přirozeně nevěděla a on o tom skromně mlčel.

Karla Vitásková byla vedoucí prodejny se zeleninou a to z ní dělalo dobře situovanou ženu.

„Podívejte, děcka!“ řekla jednou v neděli odpoledne rezolutně svým milým, „je to hodný, přičinlivý člověk. To já poznám. Váš tatínek, dej mu pánbu nebe, byl dobračisko, ale trochu moc myslel na sebe. Však víte, že měl auto od pondělka do pondělka, a když jsem chtěla někam zajet já, chyběl mu benzín nebo čas. To pan geodet,“ a zatvářila se přitom, jako by jmenovala tajného radu, „má na zřeteli vždy nejdříve moje blaho. Něco tak nádherného jsem v životě nepoznala. A je tak skromný, že si svoje výdaje píše do zápisníku v červené kůži, aby ani halíř zbytečně. neutratil. Od něho se učte šet

řit. A jak je ke mně pozorný. Byli jsme v kině, uvedl mě k sedadlu a čekal, až se posadím. Váš tatínek se vůbec nestaral, jak žiju, co mě trápí kdepak! Zlatý člověk je ten Vilém, jemný, citlivý, něžný

„Prosím tě, mámo,“ snažil se syn Vitáskové, aby maminku příliš neurazil, „jde po tvých úsporách!

Cítí, že ti kšeft nese, chce hrabat prachy na tvůj účet! Má všechno spočítáno; ten tě zrentgenoval.

Couvni, dokud je čas. Skočíš na špek nějakému lumpovi!“

To už Vitásková plakala. Nikdo ji nechápe, ani její děti. Je tu jediná dobrá duše pan Vilém. „Pan Vilém,“ řekla v pláči, „není ziskuchtivý. Má mě rád. Váží si toho, že může být se mnou. Není jako vy, přijdete za mnou, jenom když chcete stovky mámo, dej! On, a to si pamatujte, se mnou nikdy nemluvil o penězích.“ Děti zahanbeně mlčely.

Inženýrka Rosálie Šprechsteckerová uvařila třem kolegyním kávu a sezvala je ke stolu. Ve svých třiačtyřiceti letech nosí poněkud výstřední účesy plné kudrlinek a záhadných vrkočů. V laboratoři má pověst odbornice, v osobním životě břídilky. Všichni vědí, že už měla nejméně deset známostí, ale všechny skončily kvůli její tvrdohlavosti.

„Lokněte si,“ vytáhla láhev vodky a přinutila kamarádky, aby se každá napila. „Musím oslavit svou lásku. Tentokrát je to doopravdy. Představte si, holky, ten můj chce, abychom si společně koupili chatu. Hnízdečko …“ zasnila se inženýrka Šprechsteckerová a vzpomněla si na včerejší rozmluv.

„Od prvního okamžiku jsem věděl, že patříme k sobě,“ řekl jí Vilém u skleničky brandy v jejím bytě.

„Byl jsi mi také hned sympatický. Máš rád hory a lesy.“

„Velmi. Takhle mít někde svůj kout, kam se schováš v největší nepohodě …“

Zbystřila sluch. „Myslíš chatu?“ Přestávka. Nezbytná pauza.

„Ano chatu. Zatím na ni nemám dost peněz, ale to nevadí, ještě neumíráme.“

„Já mám,“ nadhodila tiše a čekala. Vilém vstal, nervózně prošel pokojem. „Jsi ohromná, Rózo! Ale to nic neřeší.“

„Mám na vkladní knížce devadesát tisíc. Stačí?“

Stál za ní, konečky prstů jí lehce hladil kůži za ušima a to ji vzrušovalo.

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl tiše.

Inženýrka Šprechsteckerová se vrátila do přítomnosti: „Holky mám já to štěstí, co?“

115

Zelinářka Karla Vitásková a inženýrka Rosálje Šprechsteckerová o sobě nevěděly. První bydlela v domku, druhá ve městě třicet kilometrů daleko. Že by se setkaly, bylo velice nepravděpodobné.

Obě se staly figurkami na šachovnici, s nimiž mistrně hrál Vilém Karas.

Uměl to. K Šprechsteckerové si dokonce přinesl kožený kufr a v něm špatně umyté gumové holínky. Zbytky bláta na nich svědčily, že jejich majitel skutečně bloudil přírodou. Pásma k měření utvrdilo inženýrku ve víře, že Vilém Karas je opravdu geodet. Donesl jí také tři růže v celofánovém obalu, už třináct let jí žádný muž nevěnoval květiny. A donesl je jen tak. Neměla narozeniny, neměla svátek.

Vilém Karas v ní nevinnou kyticí pohnul ledy. Pochopila charakter tohoto muže; už ji nepotřeboval dobývat, neměla přece dvacet. Vůbec netušila, že Vilém Karas od roku 1946 nepracoval a že kromě času stráveného v nápravném zařízení si vždy žil moc dobře. Pokaždé mu to dovolily důvěřivé ženy.

Některé mu věnovaly své úspory, jiné cennosti, prodaly domek i byt, aby si ho udržely.

Karas věděl, jak se ženami zacházet. Pravda, trefil i na takové, které nepodlehly kouzlu jeho osobnosti, nedaly se ošidit řečičkami nebo levnými manýrami. Podobná stvoření Karas okamžitě nechával stát a hledal jiná.

Obyčejně míval současně čtyři lásky. Aby mohl být každý týden u jiné. A vždy si tyto ženy hledal v jednom okrese, aby nemusel jezdit daleko, utrácet peníze a čas. Kupodivu, Vilém Karas si za léta velkých lásek nenahospodařil ani korunu. Pokud neměl. peníze nebo ženu, u které mohl přebývat a přespávat, hledal nocleh v podnikových zařízeních, v domovech brigádníků, nebo ve staré dřevěnici po otci v Beskydech. Také sem některé ženy za ním rády chodily. Vystupováním a řečí budil dojem odborného pracovníka nějakého geodetického útvaru, i když se nikdo nedozvěděl, co dělá. Tím méně

kde dělá.

Vedle inženýrky Rosálje Šprechsteckerové a Karly Vitáskové byla jeho třetí obětí Kornelie Gurná, krejčová, rozvedená žena bez dětí, která hledala přítele na inzerát. Karas se přihlásil, stylem svého dopisu a otevřené nabídky to vyhrál snad nad čtyřiceti jinými zájemci. Podle záznamů v červeném zápisníku vylákal z Kornelje Gurné přes 10 000 Kčs a pochybná milenecká aliance skončila během dvou měsíců, když Gurná včas prohlédla a odmítla potom s Karasem mluvit. Ani ona, zřejmě z obavy před veřejnou ostudou, neoznámila, že naletěla podvodníkovi. Teprve později se přihlásila jako jedna z obětí.

Tah Viléma Karase vůči inženýrce Rosálii Šprechsteckerové byl veden se snahou získat její šperky v hodnotě 100 000 Kčs a další 90 000 Kčs z její vkladní knížky.

Plán na okradení Karly Vitáskové byl založen na podobném jednoduchém principu: zmocnit se vkladní knížky s 60 000 Kčs, kterou. viděl, a odcizit něco přes 15 000 Kčs na hotovosti z prádelníku.

Karas si byl naprosto jist, že ty dvě pozdně zamilované ženy obere. Jakmile se mu to podaří, přemístí se do jiného kraje. Protože teď lovil na Moravě, další cesta musela směřovat do Čech. .

Karas měl zkušenost, že první taktický krok bývá vždy v honbě za penězi rozhodující. Nikdy nepracoval s náhodou, nespoléhal na štěstí, ve vězení ho kamarádi učili, že poctivý lump si zakládá jen na svém umění. Proto ženám nedával adresu svého bytu, třebaže měl skromný pokojík s pár kusy ná

bytku a oknem do ulice, a starou dřevěnici na rozpadnutí po tátovi. Vyhýbal se odpovědím na otázky, jestli má rodinu; tvrdil, že je bez závazků a byla to pravda: jeho synové a dcery naštěstí mezitím odrostli a už na ně neplatil výživné.

„Kde teď vlastně pracuješ?“ optala se po večeři Rosálie Šprechsteckerová, když si u toaletního stolku šlechtila tvář. „Jsem geodet, to přece víš,“ vykroutil se.

„Přesněji řečeno?“ natočila si ho a hleděla mu do očí. „Vyměřujeme … hledáme topografické body,“ řekl větu, kterou si kdesi přečetl, ačkoliv sám nevěděl, co znamená, „zakreslujeme silnice.“

„A teď měříte kde?“ ptala se dál. Mávl rukou k ložnici. „Padesát kilometrů odtud … v Beskydech.“

„Můžu se někdy přijít podívat?“

Nesměl dát najevo strach. „Samozřejmě. Ale nejdříve se domluvíme, abys zbytečně nestála někde u lesa“

Hrál dobře. Poučil se z poslední vazby, kde mu ostřílený spoluvězeň dal .vzácné rady: povědět o sobě co nejmíň a mít pro každý případ jiný příběh o své minulosti. Jednak ho okradené ženy nemohly pronásledovat, jednak to ztěžovalo esenbákům eventuální pátrání. Rozhodl se, že příště už bude vystupovat pod falešným jménem, někde v restauraci vkrade z kapsy kabátu občanský průkaz a přisvojí si cizí jméno. Vedl si dobře.

116

Měl stále mírný; zasvěceně důvěrný úsměv toho, kdo není schopen ublížit. Při řeči upíral na svůj protějšek nápadné hnědé oči, prsty si čechral nakrátko ostříhané vlasy, které se už barvily doběla, v dolní zubní protéze si dal udělat dvě stoličky ze zlata (padl na to náramek kterési ženušky z Olomouce), aby vypadal interesantně, ve světlých, sportovních oblecích se zdál čilejší a mladší.

Záměrně pěstovaným vzhledem Karas šidil i dobýval ženy…

O čtrnáct dní později jako motýl bělásek přiletěl ke vdově Vitáskové. Zářila radostí, čepýříla se a známým v prodejně nenápadně ukazovala ke vchodu do kanceláře. Vilém Karas musel vydržet desítky zvědavých pohledů.

„To je ten můj … láska jako trám … že se podobá mladému Zdeňku Štěpánkovi? Mužný vzhled, co?“

Ve vdovině útulném bytě si povídali. Vitáskové najednou bylo sedmnáct a hrozně se jí chtělo tulit a dělat taková ta milostná kukuč, která Karas stěží ze sebe dostával.

„Tak mě napadlo,“ zahájil, „že by sis, Karličko, zasloužila odpočinek někde na horách …“

Dojetím se roztřásla. „Jsi první, který myslí na moje zdraví, ostatní mě vidí jenom pro peníze!“

„My dva přece nestavíme lásku na penězích,“ zavrtěl svou krásnou, moudrou hlavou a byl si jist, že konečně uslyší pravou výši vkladů této ženy. Zahlédl spořitelní knížku se 60 000 korunami, ale předpokládal, že vdova má daleko větší úspory, dalších 15 000 korun schovávala v prádelníku pod šeří

kovým mýdlem.

„Jsem ráda, že jsem tě potkala, Viléme …“

„Lidé jako my se musejí sejít,“ řekl procítěně. „Napadlo mě, že bychom si• měli koupit chatu, abys mohla každou sobotu a neděli odpočívat na čerstvém vzduchu. Ted‘ potřeboval vnutit ženě svou myš

lenku.

„Mám člověka, který prodává chatu, chce za ni sto padesát tisíc. Devadesát bych dal hned ze svého, co říkáš . : .“ nedokončil. ‚

Chytla se. Spolkla háček. Věděl, že nemůže jednat jinak:

„Já dám, Viléme, sto tisíc,“ přivinula ho k sobě a on cítil levnou voňavku.

„Nemusíš, mám dost. Kromě toho jsem podal zlepšovací návrh a dostanu odměnu. Nejmíň čtyřicet tisíc. Chtěl bych je dát na náš vůz. Ty máš ráda modrou barvu; že, Karličko?“

Snášel jí k nohám nebesa, byla bez sebe.

„Škodovku?“ hlesla.

„Nejspíš.“

„Nebo dacii?“

„Tak dacii. Jen když budeš spokojená, Karličko …“

Viděl, že bojuje sama se sebou. Posléze prudce vstala, otevřela šatník a vytáhla vkladní knížku, kterou strčila Karasovi do rukou.

„Je tvoje, Viléme!“ přeskakoval jí hlas. Obětovala se, jak nejvíc uměla, popřela svou rodinu, hamižné děti Jana, Marii a Evu a dala přednost tomuto muži.

„Kdepak,“ nedbale rozevřel listy, foukl do nich a přitom se podíval na uloženou částku, uviděl zapsáno 102 000 Kčs.

„Mně vážně nejde o tvoje peníze,“ vrátil jí knížku gestem milujícího muže, „to nespěchá. Nejdřív se na chatu zajedeme podívat.“ Tak paninka má dvě vkladní knížky, tu první na šedesát tisíc nevytáhla! Ne ne ne, musí dostat obě. Jenže s touhle do spořitelny on nemže. „Ostatně ani neznám heslo.“

Bezradně zvedl ramena.

„Blázínku, Viléme, šťastně se zasmála vdova, „přece Karla Ka r la, hlupáčku můj milý!“

A mohl začít jednat. Koupil si několikeré noviny s inzeráty a v kavárně vyhledal ten, jehož znění odpovídalo jeho záměrům:

„Prodám chatu v horách se zahradou, dojezd autem, byt nepožaduji. Zn. „Za hotové.“

Koupil ještě jedny noviny, celou stránku vytrhl a inzerát označil černým kruhem. Pak zašel na notářství a poněkud roztržitě požádal zamyšlenou dívenku, před kterou položil čokoládu, o formuláře k převodu majetku. Příliš mu nerozuměla a nechtěla ztrácet čas. Ukázala nějakou listinu.

„Převod majetku nebo dědictví?“ zeptala se vyrušeně. „Koupě chaty,“ uklonil se Vilém Karas a nasadil ten nejzdvořilejší úsměv. Odsunula čokoládu, ale on do ní lehce prstem ťukl, až spadla do pootevřené zásuvky stolu.

117

„Znalecký odhad už máte?“

„Ještě ne, prosím . . : ‚

Vůbec mu nešlo o hodnověrné dokumenty, potřeboval jen nějaké papíry, aby vzbudil zdání, že koupě chaty je hotová věc. Úřednice mu podala několik formulářů k vyplnění, upozornila ho na kolky a spěchala do jiné kanceláře. Karas udělal to, co se mu povedlo již pětkrát: vyšel z místnosti na chodbu; dveře nedovřel, a okamžitě se vrátil ke stolu, na němž leželo kulaté razítko. Chvatně a neslyšně vrazil štemplík dolů do pravého rohu a opustil kancelář. Skočil do dveří označených písmeny WC, chvíli čekal a listiny ukryl v aktovce.

Když před osmi roky před soudním senátem.líčil, jak v jiném případě přišel k potvrzeným lejstrům, nikdo tomu nechtěl věřit. A přece Karas jen využil chvilkové nepozornosti dívky, která nezacházela s razítky podle předpisu a neuzamkla je ve stele.

Trik se mu, až na jedno selhání,vždy povedl. Ve veřejné písárně se posadil do rohu a pomalu dvěma prsty ťukal texty do formulářů. V rubrice HODNOTA NEMOVITOSTI pokaždé napsal 150 000 Kčs, v záhlaví uvedl smyšlené jméno majitele Adam Moldřík, chatu umístil na adresu Krásná vyhlídka, číslo popisné 0215. Ta nula na počátku trojčíslí byla nesmírně důležitá.

Jako kupce uvedl na první sérii listin ing. Rosálii Šprechsteckerovou, na druhé Karlu Vitáskovou.

Byl si vědom, že dokumenty mají mnoho nedostatků a chyb, jenže zdánlivě potvrzovaly již zahájené obchodní jednání mezi ženami a majitelem chaty Adamem Moldříkem, jehož podpis zfalšoval.

K razítku přidal nečitelný podpis. Koupil dva kolky po padesáti korunách, ačkoliv měly mít daleko větší hodnotu, nalepil je na originály a s krátkým dopisem, napsaným jiným perem, ihned doporučeně odeslal.

Pak si šel sednout do restaurace. Poručil si víno a s požitkem kouřil. Ještě generálka a všechno bude mít za sebou. Rosálie Šprechsteckerová ho přivítala s ženským šarmem. Této ženy se Karas trochu bál, byla příliš chytrá, snad až vypočítavá. Měl by toho zde nechat, varovalo ho cosi, ale vidina jejích šperků byla silnější. Když na stole uviděl otevřený dopis, nevšímal si ho.

„Píše nám pan Moldřík,“ postavila před něho kávu inženýrka.

„Chata, že?“ řekl bez zájmu. „Rozmyslel si prodej?“ Přistrčila,psaní k jeho ruce a lehce se usmála:

„Naopak. Ale já jsem, miláčku, ten palác ještě neviděla!“ Mile se na ni podíval a pohladil ji po opá

leném krku. „Všechno jsem dojednal nezávazně.“

„Posílá už návrh z notářství,“ namítla, jako by se zlobila, že něco podnikal bez ní. Vzal do prstů vý

střižek z inzertní stránky novin a dvakrát ho jen tak četl.

„Asi nevíš, že pan Moldřík dostal přes sto nabídek a že jsem ho musel malilinko naladit, aby chatu prodal nám …“

„Vím,“ řekla vítězoslavně, „dal jsi mu závdavek pět tisíc nejméně!“

Udělal naivní obličej. „Odkud to víš?“ „Čti,“ položila před něj osmerku papíru.

Neukvapoval se, to by bylo to nejhorší, co by mohl udělat. Napil se kávy, pochválil ji, políbil inženýrku za ucho a ta si to dala líbit. Teprve potom nasadil brýle a hlasitě četl: Vážené paní Šprechsteckerová!

Váš manžel se mnou jako s majitelem chaty Krásná vyhlídka, číslo 0215, dojednal příští koupi.

Sděluji Vám, že po domluvě s rodinou vybral jsem Vás jako kupce, chata se Vám bude určitě líbit.

Pan manžel mi složil zálohu pět tisíc korun, mám však menší podmínku kvůli dani z převodu majetku, kterou Vám sdělím osobitě. Prosím vás, abyste několik dnů počkala s jednáním, mám zase potíže, zlobí mě srdce a asi 14 dnů si poležím. Chatuprodávám, abych na ni nebyl pořád sám a měl blízko do nemocnice. Budu bydlet u dcery na adrese Palackého ulice číslo 356. Zajeďte si do hor prohlédnout pěkné okolí i chata, stojí teprve 14 let, dřevo nehnije, pumpa funguje i v zimě. Příjezd autem za velkého sněhu není možný.Finanční vyřízení může se mnou provést pan manžel, půjčil jsem mu také klíč od chaty. V úctě Váš Adam Moldřík, důchodce.

Vilém Karas se podíval zpříma inženýrce do očí, a aniž hnul svalem ve skvěle oholeném obličeji, řekl:

„Trochu to uhnal. Ale raději takhle, než chatu ztratit. Bude tvoje, Rózo.“ Vytáhl červený zápisník a díval se do kalendáře. „Mohl bych příští pondělí. A ty?“

Pohlédla na kalendář v čele svého pracovního stolu zaplněného svazky knih. „Dobrá! Už se těším!“

118

Sledoval ji, pozoroval každé její hnutí i zabarvení hlasu. Věřila mu. Podařilo se mu rozptýlit její nedůvěru. Ještě ho však čeká práce. Hra se ženami mu připadala obtížnější než vyhledat něčí osamocenou chatu.

V mrazivém dopoledni vystoupil z autobusu na zastávce pod kapličkou menší muž zachumlaný do světlého zimníku s vydřími kožíšky na zvednutém límci. Byl to Karas. Tento týden už tady byl podruhé, třebaže první jízdu absolvoval jiným autobusem a pak stopem, aby po sobě nezanechal památku v podobě něčího svědectví.

Chatu vybral tu nejlepší: stála na svažujícím se palouku, podezdívku měla ze zeleného kamene, horní část z modřínového dřeva, rozměrnou verandu s balustrádou, vlevo stála dvojgaráž a přístavek nahrazující kůlny a dílnu. Kolem chaty napočítal sto šestnáct benátských kachlí 50 x 50 cm z barevného mramoru, mezi nízkými cypřiši viděl stříbrné smrčky. Ideální místo jako lákadlo.

V kapse zimníku měl klíč a paklíč, předevčírem se pokusil otevřít hlavní dveře, dokázal to devátým paklíčem na svazku. Dveře dnes otevřel jako poprvé také paklíčem. Protože v zahradě majitel všechno připravil na zimní období, Karas předpokládal, že ve všední den v těchto mrazech už nikdo chatu nenavštíví.

Měl s tím dobrou zkušenost, jen jednou ho chatař překvapil, a jelikož ho zpozoroval už zdálky, prchl tenkrát přes zahradu do lesů a přitom ještě stačil paklíčem dveře uzamknout.

Proslídil stavení, objevil bar se zapomenutou sklenicí rumu a napil se. Ve sklepě, který byl hluboko v zemi a bez oken, našel ve skříni přepychový béžový kožich, který by se mu hodil jako dárek příští ženské oběti.

Do červeného zápisníku si poznamenal, co odtud odnese: tranzistorové rádio, starožitnou pistoli a kolekci dvaceti mincí z počátku devatenáctého století. Smál se, když viděl, jak majitel chaty stavebně řešil vstup do sklepa: v kuchyni byly v podlaze zabudovány padací dveře a po schůdcích se rovnou dostal ke skříni s kožichem. Karas vzal hadr a pečlivě utřel všechny Stopy na podlaze. Brrr ta hrozná zima! Ještě si lokl rumu, zamkl a v dobré náladě stoupal nad chatu do lesů. Hledal únikovou cestu k vlaku nebo autobusu. Po delším bloudění lesy zjistil, že k chatě vede pouze jediná schůdná příjezdová cesta odspodu, od potůčku s můstkem. Jestliže při operaci s inženýrkou zvolí útěkovou trasu přes lesy a kopce, dostane se za dvě a půl hodiny k železniční trati, po které každých padesát minut jezdí osobní vlak buď hlouběji do hor, nebo naopak do roviny k městu.

Když čekal na svůj vlak, přemýšlel, jak málo je třeba, aby se člověku dobře vedlo. Napadlo ho, že devětadvacetiletá dcera Vitáskové by klidně mohla v některé vinárně vystupovat ve striptýzových scénách. Dělal by jí manažera, oba by si přišli k slušným prachům. Ovšem tady se už nemůže s nikým zaplést, všechno by příliš zkomplikoval:

Znal průběh příštích dnů. Musí dokončit svou práci. Shrábnout peníze a zmizet jako pára. Šprechsteckerová snad oznámí Bezpečnosti, že byla podvedena; ale cudná zelinářka Vitásková ani nešpitne.

Beztoho bude mít s rodinou dost trápení.

„Poslyš,“ převalila se v posteli inženýrka, „co ten Moldřík píše o dani?“ Čekal otázku, záměrně poněkud zamotal fingovaný vzkaz majitele chaty, aby v Róze vzbudil co nejmenší podezření.

„Žádá sice sto padesát tisíc, ale do smlouvy dáme jenom sto deset,“ ukazoval na prstech.

„Aha,“ přivřela chytré oči a uvažovala. „Není to podvod?“

„Neřekl bych. Moldřík chce vydělat.“ Pak vycítil, že může libovolně záležitost zdržovat. „Když na podmínku nepřistoupíme my, svolí někdo jiný. Já bych něco tak kouzelného nepouštěl z rukou.“ A hned přidal již připravené: „U rozhovoru s Moldříkem byl můj přítel, nějaký Garbulák. Chtěl mi chatu vyfouknout. Proč myslíš, že jsem Moldříkovi přihodil pět tisíc? Kvůli tobě, brouku.“

Teprve teď z inženýrky vylezlo, co od ní netrpělivě čekal. „Ve stole máš nachystáno sto tisíc.“

„Jsi báječná,“ rozhodil ruce.

„Líbím se ti?“

„Strašně!“

„Kdy se vezmeme?“

Držela ho, aby neucukl. Bylo to železné objetí, sice symbolické, ale v něm vzbudilo hrůzu. Nedovedl by s ní žít, byla jako masožravá rostlina, která by ho vysála a zničila. Měl dost večerních hovorů, které nakonec vždy mířily k nějakým chemickým reakcím; měl dojem, že Róze proudí v žilách místo krve kyselina sírová. A tak většinou jen přikyvoval, říkal své „ovšem“ a „to víš“, aniž někdy rozuměl

119

vlastnímu smyslu vět. Tento do sebe zahleděný tvor ani nemohl najít jiného muže, rozuměl si pouze s tím, do koho mohl hustit své chemické cancy. Naštěstí týrání už brzy skončí.

„Nejdříve si koupíme chatu,“ políbil ji a v polibku byla úcta, něha, žádost. ;,Potom budeme plánovat svatbu. Radnice nám neuteče, krasavice nad potůčkem ano.“

Ožila, jako by jí ukázal fotografii chaty. „Tam je potok?“

„Ovšem,“ nevěděl, co to znamená. „Už jsem o něm mluvil.“

Viděl, jak Róza schovává klíček od pancéřové skříňky se šperky. Nosila ho v peněžence u sebe.

„Vyrostla jsem v domku u potoka,“ vysvětlila mu. „Mám ten obraz přesně zafixovaný v paměti, ač

koliv mi byly čtyři roky. Rodiče se zúčastnili.odboje, gestapáci přišli pro ně a já stála za křovím a viděla, jak mámu s tátou strkají do auta. Chápej chata bude něco jako bolestná, a přece vysvobozující vzpomínka. Pro mne nebude jenom obyčejná chata.“

„Rozumím ti; Rózo,“ řekl s účastí a přál si, aby už byl s jejími penězi a šperky za horami. Tahle in

ženýrka místo snídaně cvičí na koberci, natahuje péra, staví se na hlavu a dělá další nemožnosti.

Opravdu se jí bál.

Když Vilém Karas přišel do bytu Karly Vitáskové, uviděl tam jejího syna Jana. Vycítil, že něco není v pořádku. Karla ho vítala jako jindy, ale mládenec hleděl zlostně a zamračeně.

„Pane, to je svinstvo!“ začal hned, „Co tady balamutíte mámu o chatě? Abyste si vy užíval? A co vnoučata? Co my děcka? Máme právo na máminy peníze a dědictví! Jste přivandrovalec!“

Karas nevěděl, co se v pokoji odehrálo. Jedno však bylo jisté: rodina se bála. Musel postupovat opatrně.

„Promiňte, pane Vitásku,“ odložil si zimník; usedl a zapálil si cigaretu. „Nenutím vaši matku, aby chatu kupovala: Ostatně, polovinu peněz dávám já. Kdybyste chatu viděl, mluvil byste jinak. Nikdo z nás si do hrobu chatu nevezme, stejně zůstane vám a vašim dětem,“ zvolna vysvětloval Karas. „Obstarejte vůz, vezměte manželku a zajedeme se na chatu podívat. Ale nejpozději zítra, protože odjíž

dím do Prahy a vrátím se až za měsíc.“

Viléme!“ vykřikla Vitásková bolestně. „Ty ses urazil?“

„Nemám v životě štěstí,“ řekl škrobeně.

„Já za nic nemohu,“ štkala Vitásková, „otevřel dopis od pana Moldříka prý se paktujeme proti němu, Mařce a Evě.“ „Když chceme něco, co bude sloužit dětem i vnukům, koupit za naše úspory, tak tomu někdo říká paktování? Že především myslím na tvé pokojné a krásné roky v penzi, to je nenapadlo? Když dávám do společné věci a pro děti, které nejsou moje, pětasedmdesát tisíc, máte odvahu pochybovat o mých čestných úmyslech?“ Oblékal kabát, ale dělal to tak, aby aspoň půl minuty nechal čas oběma k domluvě. Matka se synem vyměnili pohledy.

Tvůj otec,“ obrátila se Vitásková k synovi, „by něco tak nezištného nikdy nesvedl! Měl jen svou hospodu a kamarády!“ „Ráno v osm jedeme!“ rozhodl syn.

Byl to rezolutní obrat! Karas se ještě celý večer i noc choval odměřeně, přečetl si dopis od Adama Moldříka i prohlédl listiny a utrousil znalecky: „Udělal kus práce, oběhal úřady.“ Otevřel okno, kou

řil a příliš se nebavil. Vdova mu podstrojovala, zvala ho k milování, ale on záporně vrtěl hlavou. Naznačil jí; že všechno může také končit. Toho se Karla Vitásková bála.

Ráno přijeli k potůčku v horách. Syn Vitáskové se už choval rozumně, zřejmě mu jeho žena, která seděla s dcerou Milenou ve voze, domluvila.

Já nevěděla, Viléme, odpusť, já fakt nevěděla,“ plakala Vitásková při pohledu na zasněžený vrcholek. hory, zmrzlým sněhem poprášené vrcholky smrků a na červenou střechu chaty. Hořela nadšením, tiskla se ke Karasovi a z tašky vytáhla balíček peněz:

„Vezmi, Viléme, kvůli našim dětem.“

Počkal, až se všichni na něho podívali a strčil sáček s penězi zpět do její kabelky.

„Schovej to, třeba se Janovi chata nezamlouvá a já nechci nikoho nutit.“

„Snad se nezlobíte, pane Viléme,“ podával mu ruku mladý Vításek.

Karas si pospíšil ke dveřím chaty a nenápadně je otevřel paklíčem. Prohlídka skončila jeho úplným vítězstvím. Odjížděli do města jako jedna rodina. Vitásková měla pocity šťastné nevěsty.

Večeřeli společně, a když skončili, řekl Karas, že by se rád prošel městem a prohlédl si výlohy. Naznačoval, že se, půjde podívat po dárcích k vánocům. Venku byl citelný mráz. Z pošty pak zatelefonoval inženýrce Šprechsteckerové.

120

„Ahoj, promiň, že spěchám. Ohlásil se mi pan Moldřík, jeho pobyt v nemocnici se trochu protáhl a poněkud zdrží jednání s převodem chaty. Proto jsem si myslel, že bychom měli zítra ráno zajet do hor, aby sis chatu prohlédla. Můžeš si ještě zařídit volno? Autobus odjíždí v osm pětačtyřicet. Počkal bych tě na autobusovém nádraží.“

Inženýrka radostně souhlasila. „Jedu, miláčku: Beru s sebou čtyřicet tisíc, vyzvedla jsem je z vkladní knížky. Při zpáteční cestě je zavezeme jako zálohu panu Moldříkovi. Jak dlouho pojedeme?

Hodinku? Fajn, vezmu termosku s horkou kávou, ano?“ „Jsi báječná,“ řekl. „Jsem taková, jakou mě děláš …“

Vitásková odešla ráno již před sedmou hodinou do prodejny. Karas ve skříni našel 105 000 korun a dalších 15 000 pod šeříkovým mýdlem. Zamířil rovnou k autobusovému nádraží. Polovinu práce měl za sebou! Cestou stačil ve spořitelně vybrat 60 000 korun z druhé vkladní knížky. Trnul obavami, zda všechno stihne.

Klaplo to.

Přispěchal k autobusu a zdálky mával na Rózu, která byla oblečená jako na módní přehlídku, bílou kabelku s řemínkem přes rameno.

Jeho plán byl prostý. Ve vhodnou chvíli odcizí inženýrce kabelku s penězi, bude utíkat vzhůru k lesu a pak k železniční trati. Vlakem nebo autostopem dorazí k inženýrčině bytu nejméně o dvě hodiny dříve než ona. Přibere její šperky a zbytek peněz, které najde na známém místě. Když se situace nezkomplikuje, ztratí se vlakem do Čech. Dva roky se neukáže ve společnosti, zavře se nad ním voda.

Bude si užívat v některých lázních, začne žít pod jiným jménem.

Byl přesvědčen, že to dokáže.

„Chceš kávu,“ vzdychla inženýrka v hale chaty, kterou nemohla vynachválit.

„Jistěže,“ odpověděl a ukázal ke schodům do prvního patra, „podívej se z balkónu, je odtamtud krásný výhled.“

Sotva byla na posledním schodě, popadl Karas kabelku, ve které měla peníze, a začal prchat. Mířil po horské stráni vzhůru. Ještě stačil zahlédnout, jak ze dveří něco pružného a černého skočilo do jíní zmrzlé trávy a začalo ho pronásledovat. Uvědomil si, že téhle trénované ženě neunikne. Schoval se za kmen silného smrku a do ruky vzal kámen.

Když běžela kolem, prudce ji uhodil. O čtyři týdny později uvedl patolog do pitevního protokolu o smrti inženýrky Šprechsteckerové:

Delší bezvědomí vyvolal úder do hlavy tvrdým předměte»i, což způsobilo otok mozku, který byl příčinou zástavy dechu a srdce. Silný otok tiskl mozek proti otvoru ve spodní části lebky, kterým prochází mícha dále do páteřního kanálu, a způsobil smrt..

Na pitevním stole se však ocitlo také tělo Viléma Karase. Kapitán Stanislav Prošek z kriminálního odboru SNB rekonstruoval události takto:

„Po napadení Rosálie Šprechsteckerové zřejmě Karas utíkal zpět do chaty, v hale svlékl zimník, který mu překážel, napil se kávy a vnikl do sklepa chaty. Z neznámých příčin se za Karasem zavřel příklop tak, že nešel otevřít. Není pochyb, že Karas se o to snažil, ale nepodařilo se mu to. V té době, koncem února, byl v horách mráz minus patnáct stupňů. Karas vyhladověl a třebaže měl kožich, ten ho nezachránil před smrtí chladem, žízní a hladem. Podle některých znaků zemřel pravděpodobně šestnáctý den po vniknutí do chaty a smrti inženýrky Šprechsteckerové. „

Protože sníh zakryl stopy k chatě i tělo zavražděné, a protože uvězněného Karase ve sklepě bez oken nikdo neslyšel a do chaty nikdo nepřišel byl případ zjištěn a uzavřen až v prvních jarních dnech.

Karla Vitásková dostala své peníze zpět.

121

41 případ

PŘÍPAD TÉMĚŘ PERFEKTNÍ VRAŽDY

Rhode Island je jedním z amerických států oplývajících přírodními krásami. V obrovské zátoce Atlantského oceánu se zelenají ostrovy, jako stvořené k odpočinku. Romantické pláže, přístavy pro rychlé motorové čluny, plachetnice, ale i soukromé jachty s dvacetičlennou posádkou, pečlivě udržované golfové greeny a báječné stezky pro jízdu na koni. Proto se do tohoto pozemského ráje nastěhovalo asi dvě stě padesát milionářských rodin. Mají zde rozlehlé rekreační objekty se vším, co k nim patří, paláce si dali postavit Astorovi a Vanderbiltovi. Clarendon Court je venkovské sídlo s padesáti místnostmi a bohatým příslušenstvím. Majitel ho kdysi pronajal hollywoodským filmařům a ti v tomto exkluzivním prostředí natočili film Horních deset tisíc s Grace Kellyovou v hlavní roli. Clarendon Court patří milionáři Clausi von Billowovi, významnému spolupracovníkovi nejzámožnějšího muže světa miliardáře J. Paula Gettyho.

Claus von Bülow je sympatický muž v nejlepších letech, je mu čtyřiapadesát, ale vypadá na míň, je vysoký, trochu připlešatělý, ale na první pohled sympatický, v nejvyšší mezinárodní společnosti se cí

tí jako ryba ve vodě. Má dobrou pověst. Je chytrý, vzdělaný, ve finančním světě uznávaný.

Krátce před vánočními svátky 21. prosince 1980 seděl se svým nevlastním synem princem Alexanderem von Auerspergem u snídaně. Dvaadvacetiletý mladý muž byl synem jeho ženy z prvního man

želství.

„Kde je matka?“ zeptal se Alexander a podíval se na hodinky. „To bych taky rád věděl,“ odpověděl otčím. „Tys ji dnes ještě neviděl? Za chvíli bude deset.“ „Vstával jsem už v pět. Vyvenčil jsem psy, pak jsem četl v knihovně. Možná, že Sunny ještě spí.“

„Ted‘?“ divil se Alexander. Včera večer si s matkou povídal v jednom ze salónů v přízemí, byli tam vlastně všichni, i jeho nevlastní sestra Cosima.

„No, počkej, matka přece včera večer odešla, že jí není dobře.“

„Šla si lehnout. Půjdu se na ni podívat,“ řekl Claus von Bülow a spěšně odešel. Za chvíli se vrátil, už ve dveřích volal: „Pojď se mnou, prosím tě!“

Prošli chodbou, po schodech do prvního patra, vešli bez zaklepání do ložnice, otevřenými dveřmi koupelny ji zahlédli. Ležela zkroucená na mramorové podlaze, obličejem dolů. Martha von Bülowová, zvaná Sunny, byla v bezvědomí.

Pak už šlo všechno ráz na ráz. Klidný dům se změnil v nádražní čekárnu těsně před odjezdem vlaku. Telefony, rozkazy, mobilizace rychlé pohotovosti. Pak pár vteřin siréna záchranné lékařské služ

by, nosítka a všechno ve velkém spěchu, v poklusu. Vrtulníkem ji dopravili na kliniku do Providence.

Nepobyla tam dlouho. Znovu ji naložili a dva lékaři s ní odletěli do New Yorku na špičkové zdravotní pracoviště Columbia Presbyterian Medical Centre.

„Proč, pane doktore?“ zeptal se Claus von Bülow.

„Protože jedině tam jí mohou pomoci.“

„Proboha, co se vlastně stalo?“

„Inzulínový šok.“

„Jak tomu mám rozumět? Co je to inzulínový šok?“

„Náhlý pokles hladiny cukru v krvi. Naměřili jsme jí pouhých devětadvacet miligramů na sto kubí

ků krve. Měla by mít sedmdesát až sto dvacet. Navíc jsme zjistili dvojnásobně vysokou hladinu inzulínu. To je příčinou kómatu.“

„Kde se vzalo tolik inzulínu?“ zeptal se Alexander.

„Zdá se, že jde o syntetický inzulín. Musela si ho píchnout.

Ve většině případů je takové předávkování smrtelné.“

Alexander von Auersperg byl skutečný princ. Pocházel ze starého rakouského šlechtického rodu.

Jeho otec a první manžel nynější paní von Bülowové byl princ Alfe von Auersperg. Rodina sídlila v Salcburku, kde žila také její dcera z prvního manželství AnnjeLaurie, nazývaná Ala. Provdala se za rakouského mnohonásobného milionáře Franze Kneissla, dědice světoznámé továrny na lyže a jiné sportovní potřeby. Děti příležitostně navštěvovaly matku na jejím nynějším sídle Clarendon Court, Alex přijel, aby s matkou strávil Štědrý den i Silvestra.

122

Alexander von Auersperg byl vzdělaný mladý muž. Tragická událost ho velmi vzrušila. Nedotkla se naopak jeho nevlastního otce. Claus von Bülow jako by neštěstí ignoroval. Proč se ho náhlé onemocnění manželky vůbec nedotklo? Alex věděl o matčině nemoci dost, aby si dovedl spočítat, v jakém je nebezpečí. Věděl také, ještě předtím, než mu to v nemocnici Columbia Presbyterian Medical Centre vysvětlili, jak nebezpečné je u diabetiků předozování inzulínem.

Matka trpěla cukrovkou od roku 1967, od narození dcery Cosimy. Když ještě všichni žili spolu, stokrát prožil její nepříjemné stavy náhlé únavy. Najednou si musela jít lehnout, nedokázala se na nic soustředit, někdy měla dokonce potíže s řečí. Zadrhávala, nedokázala se vyjádřit. Dobře si byla vě

doma, že větší dávka inzulínu je pro ni smrtelně nebezpečná. Zbývala jediná úvaha, že by to udělala schválně. Jeho matka však nikdy nemyslela na sebevraždu, milovala život, proč by si sama chtěla přivodit smrt. Jestliže však nešlo o nešťastnou náhodu, pak muselo jít o úmysl. Znal všechny obyvatele rodinného sídla Clarendon Court a nikdo z nich nepřicházel v úvahu jako vrah. Mimo jediného, mimo Clause von Bülowa.

Martha von Bülowová, rozená Crawfordová, byla stále krásná a duchaplná žena. Počítala se k nejbohatším ve Spojených státech. V americké společenské hierarchii patřila mezi špičku. Její majetek se odhadoval na sedmdesát miliónů dolarů. Její manžel byl významným podnikatelem, finanč

ním expertem, a ještě před několika lety hlavním finančním poradcem „velkého“ Gettyho. Už to znamenalo nejvyšší společenské zařazení. Bülowovi obývali v New Yorku luxusní dvanáctipokojový ateliérový byt s terasami na Páté avenui, na víkend v létě i v zimě, na delší i kratší dobu, jezdili do svého paláce Clarendon Court. Měli všechno, mohli všechno, žili na nejvyšší úrovni. A přesto mezi nimi stála hráz jistého neporozumění. Přitom Claus von Bülow spravoval majetek své manželky svě

domitě a úspěšně. Rozhodné si na jeho obchodní transakce nemohla stěžovat. Ale pod blýskavým pozlátkem nebylo všechno v pořádku.

„Tak, vy si myslíte, paní Schrallhammerová, že tam něco nehrálo?“ zeptal se policejní poručík John Reise.

„Proto jsem přišla,“ řekla dobře vyhlížející, vkusně oblečená devětapadesátiletá komorná.

„Vaše celé jméno, paní?“ „Maria Schrallhammerová.“ „Vy jste Němka?“

„Pocházím z Německa. Totiž moji rodiče se přistěhovali z Německa.“

„Pracujete jako služebná v Clarendon Court u paní Bülowové?“

„Už třiadvacet let, ale ne jako služka. Jsem komorná milostivé paní a také důvěrnice Sunny von Bülowové.“

„Sunny je přezdívka?“

„Jméno pro přátele.“

„A co se vám nezdá?“

„Můj pán, Claus von Bülow. Nelíbí se mi jeho pohled. Dívá se jako bazilišek …“ ‚

„Vy víte, jak se dívá bazilišek, slečno?“

„V tom domě se něco děje.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal se poručík Reise.

„Protože tohle není poprvé. Stalo se to už vloni a taky o vánocích. Všichni seděli na Štěpána večer po večeři ve velkém salónu. To je krásně zařízená místnost s nábytkem z osmnáctého století. A právě ten večer se to stalo. Zrovna jako teď 20. prosince. Sunny, teda milostivá paní von Bülowová, najednou začala mluvit nesouvisle, zadrhávala, nemohla vyslovit některá slova. Bylo to hrozné a bylo to trapné. Tak jsme ji s mladým pánem odvedli do ložnice a uložili do postele.“

„Tenkrát nebo teď?“

„Tenkrát.“

„Zavolali jste lékaře?“

„Ne. Milostpán řekl, že se z toho vyspí a ráno bude zase dobře.“

V jakém byla stavu?“

„Já nevím, jak to bylo dál, musela jsem odejít a vrátila jsem se k ní až ráno. Ležela bez hnutí na posteli a milostpán vedle ní. Vykřikla jsem, když jsem spatřila, že je v bezvědomí, protože vypadala jako mrtvá, ale milostpán jen mávl rukou a řekl klidně, že spí. Věděla jsem, že to není pravda. Takhle totiž nevypadá nikdo, kdo spí, takhle vypadají mrtví. Tak jsem mu nabízela, že zavolám doktora, ale ne, znovu řekl, že jí nic není, jen spí.“

123

„Nepokusila jste se ji probudit?“

„Zvedla jsem jí hlavu, ale ta zase bezvládně spadla do polštářů. Pane poručíku, bylo to hrozné, ale nemohla jsem nic dělat. Pán to nedovolil.“

„Kdo všechno byl ještě v domě?“ zeptal se poručík Reise.

„Mladý pán přijel na vánoce tak jako letos.“

„Tak jste ho přece mohla požádat o pomoc!“

„Musela jsem počkat, až se vrátí z tenisu. Přišel asi v půl páté odpoledne. Řekla jsem mu, co se stalo. Šel za otcem a pak zatelefonoval pro záchranku. Když Sunny odváželi do nemocnice, už sotva dý

chala.“

Poručík Reise se hned poté vypravil do Providence. Měl štěstí, lékař, který Marthu von Bülowovou tenkrát ošetřoval, měl službu i dnes a protože šlo o tak prominentní pacientku, pamatoval si dopodrobna, jak to tenkrát bylo.

Říká se tomu inzulínové kóma. Hladina cukru v krvi povážlivě poklesla. Udělali jsme rychle nejnutnější analýzy, pak jsme jí dali glukózu. Za pár minut se probrala.“

Co jste s ní dělali potom?“

„Nechali jsme si ji ještě asi měsíc na pozorování, v polovině února jsme ji propustili. Byla v pořádku.“

„Našli jste příčinu té, řekněme, slabostí?“

„To nebyla slabost; to byl velmi vážný stav, O pár minut později mohlo být pozdě. Ne, nenašli jsme nic. Víte, poručíku, inzulínové kóma může nastat po požití většího množství léků, ale žádné stopy po medikamentech v laboratoři nenašli. Nebo po požití většího množství alkoholu. Ale ten tenkrát v krvi také neměla.“

„Třetí možnost není?“

„Teoreticky je. Předozování inzulínem. Ale to u inteligentních diabetiků nepřichází v úvahu. Vědí, kolik si mají píchnout a kdy.“

Poručík Reise si dal znovu zavolat komornou z Clarendon Court, přátelsky si s ní povídal, aby rozhovor nevypadal jako výslech, a ona se mu po chvíli svěřila se svým tajemstvím.

„Já jsem od té doby neměla klid, pane poručíku. Pořád jsem musela myslet na to, že jí to udělal milostpán a tak jsem začala po bytě hledat.“

„Co jste chtěla najít?“

„Já nevím. Neměla jsem ponětí. Ale říkala jsem si, že přece někde musí být nějaká stopa.“

„Prohledávala jste skříně a zásuvky?“

„Všechno. Počkala jsem si, až panstvo nebylo doma a pak jsem se do toho dala. Dělala jsem, že uklízím.“

„A našla jste něco podezřelého?“

„Představte si, že našla. Pán měl ve své skříni necesér. Takový obyčejný, z černého vinylu, ale vevnitř měl tři věci. Lahvičku s tabletami, nějaký prášek a nažloutlou pastu. Pak ještě krabičku s jinými tabletami a na ní jméno LesLe Baxter.“

„Bez nálepky? Bez názvu?“

„Ano. Jen s tím jménem.“

„Máte ponětí, kdo to je?“

„Ne. Jakživ jsem to jméno neslyšela.“

„Měla jste se přesvědčit, co obsahovaly ty lahvičky, slečno Schrallhammerová,“ řekl poručík vyčí

tavě.

„Však jsem to také udělala. Vzala jsem z každé jednu tabletu a kousek té pasty, šla jsem do lékárny a nechala jsem udělat rozbor. Řekla jsem, že to mám doma po nebožce mamince a ne vím, jestli to není škoda vyhodit.“

„Co to bylo?“

„Ve všech případech valium. Pokaždé v jiné formě.“

„Máte ponětí, k čemu slouží valium?“

„Řekli mi to v lékárně. Sedativum.“

„Uklidňující prostředek. Mohl ho mít pro sebe, ale nemusel.“

„Náš milostpán nepotřeboval uklidňující prostředky, pane poručíku. Ten byl klidný jak kus ledu.“

124

„Myslíte, že to mohla potřebovat paní?“

„Já jsem se na to bála zeptat. A pak se to opakovalo. Řekla jsem si, že na to v nemocnici stejně musejí přijít.“

„Kdy se to opakovalo?“

„Zase se jí udělalo tak špatně. Koncem dubna to bylo. Byla asi týden na klinice, dělali jí všechny možné testy, ale nic. Když se vrátila, tak mi akorát řekla, že jí zakázali prášky pro spaní a alkohol.“

„Pila?“

„Ne tak, jak myslíte. U nás se pořád pilo a připíjelo na něco, na někoho. No, tak si asi někdy lízla.

Jenže já jsem pak objevila ještě něco podezřelého.“

„Copak jste mohla nepozorovaně slídit po domě?“

„Mohla. Páni odletěli do Rakouska na svatbu Aly. To je dcera z prvního manželství, vdala se za bohatého továrníka. Lyže Kneissl. Když odjeli, tak jsem zase prohlídla pánovy věci. Znovu měl v neceséru valium, ale taky injekční stříkačku a jehlu a jednu ampulku s inzulínem. Na co on potřeboval inzulín?“

„Aby ho píchl manželce, když bylo třeba.“

„Dělala to sama.“

„Proč tedy?“

„To jsem taky dost dlouho nevěděla. Ale potom jsem na to přišla. Potom, když se jí o vánocích udě

lalo špatně a někdo řekl, že si vzala moc velkou dávku inzulínu. Ona si ji nevzala! Proč by to dělala?

Tu dávku jí někdo píchl! Můžete hádat, pane poručíku, kdo.“

„Měla nějaké podezření?“

„Já jsem měla. Ona mu věří jako bibli. Pak už ani nikam nechodili, seděli doma, až jsme se pár dní před vánoci stěhovali k moři do Clarendon Court. A pak ji odvezli. Dodnes se neprobrala.“

Doktor Finkelstein byl rodinný lékař a vlastně i rodinný přítel. U něho se objevili Alexander a Ala, děti z prvního manželství. Komorná je znala od narození a byla jim druhou matkou, proto se jim svě

řila se svými obavami. Odjeli do ordinace doktora Finkelsteina, aby se s ním poradili. Starý pán byl velice opatrný, mluvil všeobecně o možnostech a souvislostech, neřekl nic o své pacientce, ale připustil, že inzulínové kóma lze přivodit předávkováním inzulínu. Takový zásah by se ovšem rovnal vraždě.

Martha von Bülowová nezemřela, ale z bezvědomí se zatím neprobrala. Lékaři ji při životě udržovali umělou výživou. Děti matku pravidelně navštěvovaly, 5. ledna 1981 se objevily v kanceláři věhlasného newyorského právníka Richarda Kuha. Když mu vysvětlily, co se stalo, vyslovil Alexander von Auersperg osudnou větu:

„Máme důvodné podezření, že se náš nevlastní otec Claus von Bülow pokusil zavraždit matku injekcemi inzulínu.“ Advokát Kuh byl starý praktik, měl za sebou nejeden souboj se spravedlností a dost životních zkušeností. Dlouho mlčel, uvažoval jak dál, pak prohlásil:

„Váš nevlastní otec je osobnost. Patří ke smetánce smetánky. Když o něm budeme něco takového tvrdit, musíme mít možnost dokázat to. Máme důkazy? Nemáme. Když je nemáme, tak si je musíme opatřit. Ale znovu vás upozorňuji, Claus von Bülow není leckdo. Má dlouhé prsty a prvotřídní pověst. Obvinit takového muže z vraždy není jen tak. Nejdřív pověřím šetřením schopného detektiva.

Pak vám dám vědět. Pozdravujte maminku. Už je z toho venku?“

„Je stále v bezvědomí.“

Vynikající klinika New Yorker Columbia Presbyterian Hospital na Manhattanu na břehu Hudsonu v 68. ulici patří k nejlepším newyorským zdravotnickým zařízením. V prvním patře jednoho z pavilónů pro soukromé, tedy zámožné pacienty, ležela na regulovatelném vodním lůžku s automatickým vyrovnáváním teploty v bezvědomí Sunny von Bülowová, udržovaná při životě slo

žitým technickým zařízením. Čtyřiadvacet hodin denně byla pod odborným dozorem kvalifikované zdravotní sestry a detektiva, který měl zaručit její bezpečnost. Její tělesné funkce byly velmi omezeny: neviděla, neslyšela, nemohla mluvit, ale ani přijímat potravu. Dýchání obstarávaly umělé plíce, výživu dostávala infúzí. Bylo zřejmé, že její mozkové buňky rychle odumírají. Stáje byla na hranici života a smrti.

Claus von Bülow se vrátil z prázdninového sídla do newyorského bytu, možná aby byl po ruce, kdyby se něco stalo, ale především proto, že měl v těch dnech v New Yorku důležitá obchodní jedná

125

ní. Když se v Clarendon Courtu objevil detektiv, kterého najala Kuhova advokátní kancelář, byl v obrovském sídle mimo personálu jen Alexander von Auersperg. Nebylo to na škodu. Naopak, detektiv se mohl hned pustit do práce. Věděl, co hledá, proto to našel rychle. V koupelně domácího pá

na ležela krabička z nerezové oceli s injekční stříkačkou, jehlou a silným omamným prostředkem.

V laboratoři pak zjistili, že na jehle jsou stopy po barbiturátu i inzulínu.Advokát Kuh měl v ruce dů

kaz, navštívil státního žalobce, oba se dohodli na dalším postupu, a příští víkend, kdy se Claus von Bülow vrátil na své venkovské sídlo, přijeli za ním v černé limuzíně dva páni v civilu, ukázali mu policejní odznaky a požádali ho, aby je následoval.

„To je nesmysl! Co si to dovolujete!“

„Tady je zatykač,“ řekl jeden z nich.

„Ale proč …?“

„Pro důvodné podezření z pokusu o vraždu vaší manželky,..

„Budete mít potíže, postarám se o to.“

„Konáme jen svou povinnost, pane.“

Pak už byl klidný, cestou napolicejní komisařství se nevzpíral, dokázal se ovládat za každé situace. Když pak seděl proti psacímu stolu poručíka Johna Reise, vypovídal jasně a důrazně.

„Nemám s tím nic společného;“ prohlásil do protokolu. „Sunny toho dne trochu víc pila. To jí nikdy nedělá dobře. Je možné, že si pak ještě vzala tablety pro spaní. Jedno i druhé má zakázáno.“

„Proč by to dělala? Ví přece, co smí a co ne.“

„Byla to nehoda. Třeba si to neuvědomila.“

„Podle lékařského nálezu měla vaše paní v krvi nadměrnou hladinu inzulínu. Jak to můžete vysvětlit?“

„Já? Nejsem lékař. Nemohu to vysvětlit, nerozumím tomu.“

„Ve vaší skříni byla nalezena injekční stříkačka se stopami inzulínu na jehle.“

„Nemám žádnou stříkačku.“

„Byla v tomhle neceséru z černého vinylu,“ ukázal taštičku poručík Reise.

„Není moje. Nikdy jsem ji neviděl.“

„Jak potom vysvětlíte, že byla ve vaší skříni?“

„To nevím.“

„To není přesvědčivá odpověď, pane Bülowe. S tímhle vysvětlením se soudce nespokojí. Měl jste snad na mysli, že ten necesér dala do vaší skříně nějaká třetí osoba?“

„Co já vím? Snad.“

„Někdo na vás nastražil past?“

„Jak jinak by se to dalo vysvětlit. Jestliže ta kabelka obsahuje něco, co svědčí proti mně, pak ji tam dal někdo, kdo mě chce do něčeho dostat. Anebo to jde vysvětlit daleko prostěji. Kabelka se stříkač

kou patří mojí manželce Sunny a ona ji dala do mé skříně.“

„Dobře víte, že se k tomu nemůže vyjádřit.“

„Je mi líto. Počkáme, až se zotaví a pomůže nám záhadu vysvětlit;“ prohlásil klidně.

Herald Price Fahringer patřil k nejschopnějším, ale také k nejdražším newyorským obhájcům.

Claus von Bülow se s ním telefonicky spojil, advokát navrhl soudci, aby podezřelého propustil na kauci. Bülow složil sto tisíc dolarů a šel domů. Jeho advokát prohlásil soudci, že celé obvinění stojí na písku, jeho mandant neměl důvod, proč se zbavit manželky, miloval ji, žili ve šťastném manželství. Neexistuje motiv k vraždě. Jeden z Bülowových přátel řekl, že Claus nic nedělal polovičatě.

Kdyby chtěl zavraždit svoji manželku, tak by to udělal. Pokud ví, nepatří k těm, kteří udělají dvakrát za sebou stejnou chybu.

Claus von Bülow byl ctižádostivý a úspěšný muž. Původem byl Dán. Narodil se v roce 1926

v Kodani. Jeho otec byl známý dánský novinář a spisovatel Sven Borberg, matka, rozená Bülowová, byla dcerou někdejšího dánského ministra spravedlnosti Fritse Bülowa. Clausův otec za války kolaboroval s Němci, proti byl později jako zrádce odsouzenk trestu smrti. Claus nechtěl žít s tak zprofanovaným jménem, tak přijal matčino a ono šlechtické von si sám udělil až ve Spojených státech.

Otec se paktoval s okupanty, matka se s ním rozvedla, syn prožil pár let v internátu, ale v roce 1940

si ho matka vzala k sobě do Anglie, kde studoval na slavné Trinity College v Cambridge práva a historii. Aby dovršil své vzdělání, absolvoval navíc Ěcole les Scjences Politiques na pařížské Sorbonně.

126

Vzdělání získal vynikající, snahu měl také, ctižádostí oplýval. Krátce pracoval v jedné londýnské bance, později přešel do renomované advokátní kanceláře Hogg and Diplock a dostal životní šanci.

Z opačné strany než všichni ostatní mohl sledovat senzační případ zavražděni Elizabeth Barlowové jejím manželem Kennethem. Spolumajitel advokátní kanceláře a jeden z Bülowových šéfů vraha soudil a odsoudil. Na případu, který v roce 1957 pobouřil britskou i světovou veřejnost, byla pozoruhodná vražedná zbraň. Barlow zavraždil svoji manželku injekcí inzulínu. Claus von Bülow byl odpo

čátku projednávaného případu při tom.

Na revíru kriminální policie v britském Bradfordu zazvonil asi v půl dvanácté telefon. „Doktor Patterson, přijeďte prosím hned do domu na Thornbury Crescent, číslo nevím, budu na vás čekat na chodníku. Je tady takový podivný způsob smrti. Volali mě manželé Skinnerovi, že jejich sousedka dostala v koupelně záchvat a já jsem ji našel ve vaně mrtvou. Co? Jak se jmenuje? Elisabeth Barlowová. Jo, dobře. Přijede seržant Naylor. Budu ho čekat před domem.“

Byla noc z 3. na 4. května 1957, seržant Naylor byl mrzutý, protože byl nevyspalý. Thornbury Crescent byla ulice se stejnými anglickými řadovými domky, jejichž uniformita připomíná zlý sen.

Před jedním čekali dva muži. Nervózně přecházeli sem a tam.

„Jsem doktor Patterson,“ řekl ten starší. „Volal jsem k vám. Mrtvá je nahoře.“

„Já jsem Kenneth Barlow, pracuju jako ošetřovatel v St. Luke‘s Hospital v Huddersfieldu. Mrtvá je moje žena.“ Vešli dovnitř. V přízemí obligátní obývací pokoj s dvoumetrovou kuchyní, nahoře ložnice s koupelnou. Londýn a jiná britská města jsou zamořena podobnými obytnými kotci. Mrtvá ležela v koupelně ve vaně. V prázdné vaně. Voda byla vypuštěna. Bylo jí asi třicet, podle zvratků, rozmazaných po podlaze, nejdřív dávila, snad přitom seděla nebo ležela ve vodě, ale nechtěla si ji znečistit a tak se ještě z posledních sil nahnula přes okraj. Pak zřejmě sklouzla dovnitř a zesláblá se potopila pod hladinu. Ležela na boku, vypadala, jako když spí. .

„Nefetovala?“ zeptal se lékař.

„To ne, to ne,“ bránil mrtvou manžel. „Měli jsme včera volna. Oba. Manželka dělá v prádelně tady nedaleko. A tak jsme si udělali trošku pohodlí. Po čaji se jí udělalo nějak nevolno, asi tak v pět v půl šesté se sebrala, že si jde lehnout. Vlezla do postele, ale za chvíli ji pozvracela. Tak jsem šel do skří

ně, vzal jsem čisté povlaky a převlékl jsem ji. Pak usnula a já jsem si taky šel lehnout. Ale v noci se vzbudila, naříkala, že má horečku, strašně se potí a šla do koupelny, že se vykoupe. Někdy kolem jedenácté jsem se vzbudil a viděl jsem, že je její postel prázdná. Všude byla tma, jen z koupelny šlo zpod dveří světlo. Šel jsem se podívat, co tam tak dlouho dělá a našel jsem ji utopenou. Nejdřív jsem ji chtěl vytáhnout z vany, ale byla moc těžká. Tak jsem rychle vypustil vodu a snažil jsem se vzkřísit ji umělým dýcháním. Nemělo to smysl. Byla mrtvá.“

Výpověď manžela vypadala věrohodně. Konečně, říkal, že je z oboru, tak jistě věděl, jak dát ohro

žené manželce umělé dýchání. Až sem bylo všechno v pořádku. Ale detektiv seržant Naylor si všiml několika podrobností, které do vyprávění Kennetha Barlowa nezapadaly. Tvrdil, že se utonulou snažil dostat z vany, ale byla těžká, nezvládl to. Přitom měl na sobě modré, docela suché pyžamo, dokonce ani ne moc zmačkané. Koupelna nebyla zaplavena vodou, kachlíky byly také suché. Kdyby se skutečně snažil vytáhnout mrtvou z vany, muselo by být všechno kolem zmáčené. Prostě, seržant Naylor objevil některé podezřelé okolnosti a tak raději zatelefonoval svému nadřízenému H. S. Priceovi a požádal ho, aby do Thornbury Crescent poslal technickou skupinu z laboratoře v Harrogate.

Vrchní inspektor Coffey, který měl v Harrogate službu, sedl do vozu, cestou se zastavil pro patologa, soudního lékaře dr. Davida Priceho a oba dojeli přes Bradford asi v půl čtvrté ráno na místo činu.

Hned se pustili do práce.

Vrchní inspektor prohlížel byt zásuvku po zásuvce, kout po koutu. V kuchyňské kredenci našel dvě injekční stříkačky. „Pročpak je tady máte, pane Barlowe?“ zeptal se.

„Patří k mému vybavení.“

„Tady doma?“

„Proč ne?“

„Jedna z nich je mokrá.“

„Píchal jsem si penicilín.“

„Jste nemocen?“

„Mám nežit a chci se ho konečně zbavit.“

127

„Nedával jste injekce své manželce?“ zeptal se doktor Price

„Ne. Proč?“

„Že má tak rozšířené zorničky.“

„Ani se mi nezdá,“ řekl Barlow klidně.

„Nebrala nějaké léky? Nebo drogy?“

Mrtvou převezli okamžitě do Harrogate, krátce před šestou hodinou ranní se patolog Price pustil do pitvy. Trvala dlouho a nepřinesla žádný výsledek. Všechno bylo normální. Snad až na to, že Barlowova manželka byla těhotná. Tělesné orgány byly v pořádku, nenašel ani stopy po vpichu injekční jehlou. Tak přišli na řadu toxikologové. Před polednem 4. května se A. S. Curry a P. H. Wright pustili do analýz, které měly prokázat, nebo vyloučit přítomnost jedů v tkáních mrtvé. Nic neobvyklého, nic podezřelého. I na použité stříkačce se našly stopy penicilínu, takže manžel mrtvé zřejmě nelhal. Tři dny se trápili rozbory moče, zvratků, krve a tělesných orgánů, stopu po zločinu však neobjevili. Přitom byli policisté přesvědčeni o tom, že v případu utopené Elisabeth Barlowové není něco v pořádku.

Barlow jim v žádném případě neřekl celou pravdu.

Patolog dr. Price se po bezvýsledných analýzách pustil znovu do prohlídky mrtvoly, pomocí lupy zkoumal pokožku mrtvé, nakonec přece našel dvě stopy po vpichu injekční jehlou.

Doktor David Price informoval svého jmenovce šéfkonstábla H. S. Priceho na bradfordském policejním revíru. Společně se dohodli na dalším postupu. Barlow pracoval jako nemocniční ošetřovatel v St. Luke‘s Hospital. Proto se nejdřív zeptali v nemocnici, jestli se neztratily nějaké injekce s nebezpečným jedem. Všechno bylo v pořádku, Barlow neměl přístup k lékům podléhajícím registraci podle platného opiového zákona. Většinou píchal pacientům jen penicilín nebo inzulín.

Vědci zatím hledali příčinu smrti. Když neměli jiné stopy, museli se pokusit přijít na řešení logickou úvahou. Co mohlo způsobit u zdravé ženy v prvních měsících těhotenství náhlou únavu, horečku a nadměrné pocení, že se sebrala a šla si lehnout. Podle výpovědi manžela si stěžovala na horkost a nejistotu v krajině žaludeční, zvracela, omdlela, nastalo u ní nápadné rozšíření zornic.

Všechny tyto příznaky byly typické pro hypoglykémii, náhlé chorobné snížení obsahu cukru v krvi.

Jde o přesně opačný stav než u cukrovky. Při cukrovce přestávají takzvané Langerhansovy ostrůvky, které se nacházejí v tkáni slinivky břišní, vytvářet hormon inzulín, nezbytně potřebný .pro regulaci hladiny cukru v krvi. Dojde ke zvýšení hladiny hyperglykémii. Jde o smrtelný stav, až do roku 1921

neléčitelný. Pak vědci objevili inzulín, podařilo se jim ho vyrobit ze slinivky břišní zvířat, diabetici byli zachráněni.

Elisabeth Barlowová cukrovku neměla. To zjistili naprosto bezpečně. V jejím případě muselo dojít právě k opačnému extrému. Mohla se dostat do stavu hypoglykemického šoku, a symptomy tomu nasvědčovaly, podáním inzulínu. Nemocný diabetik ji bez potíží snese, u zdravého člověka nadbytek hormonu zlikviduje v krvi cukr, nezbytně nutný k životu. Když pak odebrali mrtvé z obou srdečních komor takzvanou smíšenou srdeční krev a vyšetřili ji na obsah cukru, zjistili 210 miligramů cukru na 100 mililitrů krve, což je množství vysoce převyšující běžný průměr. Barlowová nemohla tedy zemřít na nedostatek krevního cukru hypoglykémii. Barlow manipuloval s inzulínem, měl ho k dispozici, v zásadě bylo možné, že ho vstříkl své.ženě. Jenže proč by to dělal, jaký by z toho mohl mít prospěch. Bylo třeba hledat především motiv k vraždě. Našel ho šéfkonstábl Price. Dne 23. května prohlásil v Harrogate: „Pánové, ten chlap je podezřelý! Mrtvá je jeho druhou manželkou. První mu zemřela za ne. zcela vysvětlených okolností ve věku třiatřiceti let. Ošetřovatelka nemocnice St. Luke‘s Alice Lodgeová mi řekla, že se Barlow stará především o diabetiky, převážně on jim píchá injekce.

Než nastoupil do St. Luke‘s Hospital, pracoval v sanatoriu v Northfieldu, kde prý vykládal jednomu z pacientů o svém objevu. Když prý se zdravému člověku píchne správná dávka inzulínu, nemá nadě

ji dostat se z toho. O vánocích v roce 1955 prý totéž vyprávěl svému kolegovi Harrymu Storkovi. Pří

tomnost inzulínu v krvi se prý nedá exaktně prokázat, v krvi se beze stopy rozpustí.“

Další výzkumy, analýzy, pokusy na zvířatech, nekonečná řada zkoušek. Až 29. července 1957 zatkl vrchní inspektor Cheshire ze Scotland Yardu Kennetha Barlowa pro podezření, že zavraždil svou manželku injekcí inzulínu. Ošetřovatel Barlow se bránil. Přiznal se, že vpíchl své manželce injekci ergometrinu, protože nechtěla mít dítě a tento preparát se používá k vypuzení plodu. Proto prý v nemocnici vzal několik ampulek a poslední z nich jí vpíchl večer před smrtí.

128

V prosinci 1957 obžaloval sir Harry Hylton Foster Kennetha Barlowa z vraždy provedené inzulí

nem. Průběh procesu byl učenou disputací věhlasných lékařů. Nakonec soudce Diplock odsoudil Barlowa k doživotnímu vězení. Claus von Bülow měl všechny spisy v ruce, pročetl znalecké posudky, znal názory expertů. O vraždě věděl víc, než kdo jiný.

Ale proč by vraždil svou ženu?

Měl dost peněz, vynikající společenské postavení, byl pravou rukou miliardáře Gettyho, který byl v té době nejbohatším Američanem a pověřoval ho důležitými jednáními. Znal pozadí mnohých finančních transakcí a nebyl problém, aby se na některých přiživil. Mohl být spokojen, ale zřejmě nebyl. Přestože mu nic nescházelo, rozloučil se po šesti letech úspěšné spolupráce s miliardářem Gettym. Chtěl se ocenit, chtěl se stát svým pánem.

Našel si jedinečnou nevěstu. Bylo jí čtyřiatřicet, jmenovala se Martha Crawfordová, říkalo se jí Sunny, byla hezká a velice bohatá. Když jí byly tři roky, zdědila po otci osmdesát miliónů dolarů.

Claus von Bülow s určitou dávkou sarkasmu vyprávěl ve společnosti přátel o oslavě jejích jednadvacátých narozenin. V parku rodinného sídla postavili obrovské stany ze zeleného hedvábí, na trávníku postavili dřevěný taneční parket, po stromech rozvěsili vzácné benátské křišťálové lustry, Sunny se objevila v toaletě od Diora, na kterou švadleny spotřebovaly sedmdesát metrů tylu, ve vlasech měla začesaný briliantový diadém v hodnotě pěti miliónů dolarů. V parku hrála hudba, stromy byly osvětleny barevnými reflektory. Byla prý to veliká sláva.

Když se Sunny setkala s Clausem von Bülowem, byla rozvedená. Osm let trvalo její nepovedené manželství s chudým rakouským princem Alfiem von Auerspergem, bratrem princezny Hetty von Auerspergové, která se později vdala za jednoho z nejbohatších mužů Spolkové republiky Německo Arndta von Bohlena. Vrchol společenské špičky, velké peníze, zámky, jachty, kasina, ale zřejmě má

lo prostého štěstí. Porodila princi dvě děti, ale po osmi letech manželství se s ním rozvedla.

Kdoví, z čí viny. Odstěhovala se s Alexanderem a Alou do New Yorku, kde se cítila doma.

V roce 1966 se pak provdala za Clause von Bülowa, pohledného, reprezentativního, sebejistého, ve společnosti oblíbeného úspěšného muže, který ve Spojených státech znamenal víc, než chudí princové a zkrachovaná hrabata. Novomanželé nezačínali v podkroví. Za rovný milión dolarů si koupili v New Yorku ateliérový byt s nejluxusnějším vybavením. Na víkend a o prázdninách jezdili na Rhode Island, kde měli zámek, jehož cena se pohybovala kolem pětatřiceti miliónů dolarů.

Novomanžel brzo po svatbě pochopil, že si vzal unuděnou, zhýčkanou, náladovou a nepříjemně excentrickou hysterku. Víc než jemu projevovala přízeň svým psům, kteří hlasitým chrápáním rušili spánek. Navíc v ložnici v zimě skoro mrzlo, jeho žena milovala ledovou postel a sama se také projevila jako ledová. Takhle si muž plný životní energie soužití nepředstavoval. A tak udělal jediné, co mohl. Našel si milenku.

Když se komorná Schrallhammerová probírala ve věcech svého pána, našla krabičku s tabletami, na níž bylo napsáno jméno Leslje Baxterová. Bylo to jméno von Bülowovy první milenky. Později,, když svědčila u soudu, vyšlo najevo, že si nedělal s výběrem náhradní manželky moc starostí. Baxterová patřila do cechu drahých prostitutek, specializovaných na starší pány z horních deseti tisíc.

Nebyla jedinou utěšitelkou zklamaného Clause von Bülowa, který měl nyní víc volného času, než ve službách přísného Gettyho. Komorná Schrallhammerová měla oči a uši všude, jako by si odmalič

ka hrála na detektiva. Byla to přísná žena, přistěhovala se do Spojených států se svou paní a v novém prostředí se cítila jako trosečník na pustém ostrově. Všechno zde bylo jiné, všichni zde byli jiní. Zdá

lo se jí, že každý hraje zvolenou roli, ale nikdo není tím, čím skutečně je.

Stopa, na kterou přivedla poručíka Reise, směřovala k obdivuhodné krásce s nejlepším rodokmenem a báječnou pověstí. Alexandra, hraběnka von MoltkeIslesová, atraktivní herečka, která se v roli ženyupírky proslavila v televizní inscenaci Dark Shadows Temné stíny, byla další Bülowovou milenkou. Nedávno se rozvedla s newyorským bankéřem a dostala od něj slušné odstupné. Bylo jí šestatřicet, měla dvanáctiletého syna, pocházela z dánské větve.rodu Moltkeů, takže byla vlastně Clausova krajanka. Od roku 1979 byla jeho metresou. Později se mělo ukázat, že ne ledajakou.

Za mrazivého rána v pondělí 11.. ledna 1982 zahájili v budově na Washingtonově náměstí v Newportu (Rhode Island) proces proti Clausi von Bülowovi. Sál budovy Council House, staré 240

let, byl zaplněn do posledního místečka z větší části novináři. Větřili společenský skandál, pro noviny i pro čtenáře pak senzaci, která zaplní první stránky.

129

Obžalovaný jako by hrál roh diplomata, ne zločince obžalovaného z vraždy. Přijel v elegantní limuzíně, livrejovaný řidič mu otevřel dvířka. Vyšel v bezchybných tmavých šatech, bílé košili a drahé kravatě po schodech nahoru, v ruce diplomatický kufřík z karmínově rudé safiánové kůže. Usmíval se do objektivů reportérů, když spatřil ve vchodu do budovy televizní a filmové kamery, dokonce smekl, aby mu klobouk nestínil tvář.

Státní návladní se jmenoval Stephen Famigljetti, byl zjevně italského původu, mladý, temperamentní a drzý i nepříjemný, jako prokurátoři na celém světě. Přečetl obžalobu; která von Bülowa vinila z dvojnásobného pokusu úkladné vraždy manželky Marthy, z důvodů nízkých a nečestných, injekcemi inzulínu.

Obžalovaný obvinění vyslechl s vážnou leč nikoliv polekanou tváří, vstal, zdálo se, že se pánům soudcům zlehýnka uklonil, a prohlásil tiše ale důrazně:

„Nejsem vinen.“

To bylo jediné, co během procesu řekl. Po zbytek líčení byl sice přítomen, ale tvářil se nepřítomně, netečně, co bylo zapotřebí, vykonal za něj právní zástupce Herald Price Fahringer, mistr svého oboru, který hned tak někoho nezastupoval. A tak si ještě novináři i porotci vyslechli, jak měl obžalovaný zálusk na manželčiny milióny, jak potřeboval volnost pro své romantické zálety, jak si vymyslel plán na dokonalou vraždu. Je vypočítavý, bezohledný, nekompromisní, když si něco vezme do hlavy, tak to také udělá. Má nervy jak dráty. Je chladný a kluzký jako had.

Prvním svědkem byl princ Alexander von Auersperg.

„Znáte tento necesér?“ zeptal se ho prokurátor a ukázal na stůl.

„Znám.“

„Odkud jej znáte?“

„Z koupelny v Clarendon Court. Tam jsem tu kabelku viděl poprvé.“

„V které koupelně? Je jich tam přece víc.“

„V koupelně mého nevlastního otce.“

„Abychom to upřesnili, v koupelně obžalovaného von Bülowa?“

„Ano.“

„Znáte injekční stříkačku, která leží vedle kabelky?“

„Ano. Znám.“

„Odkud?“

„Byla v neceséru.“

„Vy jste, pane svědku, odevzdal necesér a injekční stříkačku svému právnímu zástupci. Máte nějaké pochybnosti o tom, že tyto věci patří vašemu nevlastnímu otci?“

„Ne. Jak jinak by se dostaly do jeho koupelny?“

„Děkuji. Ještě bych chtěl dodat, že na jehle této injekční stříkačky byly nalezeny stopy inzulínu.“

Výslech proběhl klidně a důstojně jako společenská konverzace ve vznešené společnosti. Pak nastoupila na scénu korunní svědkyně, kterou obžaloba po několik měsíců ukrývala na neznámém místě. Utajený pobyt komorné Marie Schrallhammerové byl častým námětem novinářských spekulací.

Teď se postavila na místo svědků, přísahala na bibli, že bude mluvit pravdu a nic než pravdu, a byla připravena vypovídat. Žena věděla nejvíc, ona byla u všeho, co se stalo na víkendovém sídle Clarendon Court, kde v padesátipokojovém přepychu žili dva nespokojení partneři, spojení svazkem man

želským a obrovským majetkem, který jim nebyl k ničemu. Podstatná část totiž patřila milostivé paní, a ta by milióny byla nejraději utratila za lahůdky pro psy.

„Našla jsem ji v koupelně,“ řekla a myslela vinylovou kabelku s injekční stříkačkou.

„Podívala jsem se dovnitř.“

„Proč jste to udělala?“

„Já nevím, Ctihodnosti. Napadlo mě to.“

„Co jste v ní našla?“ zeptal se soudce Thomas H. Needham.

„Tři lahvičky, pilulky, prášek, žlutou pastu a krabičku tablet s nápisem Leslie Baxter. Všechno jsem už uvedla do protokolu.“

„Vy jste pak, paní svědkyně, nahlédla do této kabelky ještě jednou, v listopadu 1980. Je to tak?“

zeptal se státní žalobce.

„Je.

130

„A co jste tam našla?“

„Mezi jinými věcmi také ampulku s inzulínem.“

„Byla na ní nálepka?“

„Jistě. Jinak bych nevěděla, co v ní je. Nepoznala bych inzulín, nikdy jsem nic takového neviděla.“

„Jaký byl váš vztah k obžalovanému?“ zeptal se prokurátor.

„Musím přiznat, že ne dobrý.“

„Proč?“

„Měl zájem o peníze milostivé paní. Nedělal nic dobrého. Mám na mysli především jeho pletky se ženami.“

Obhájce protestoval proti otázkám, které se netýkají samotné věci, prokurátor se ještě zeptal na ně

kolik nepodstatných podrobností, víc nepotřeboval. To, co se mělo stát pilířem obžaloby, už svědkyně potvrdila. Ukončil výslech a uvolnil místo obhájci Price Fahringerovi.

„Vy jste velice oddána paní Bülowové, že je to tak?“ zeptal se.

„Ano.“

„A nenávidíte jejího muže?“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptala se nejistě.

„O lidech, které nemáme rádi, obyčejně nemluvíme v dobrém.“

„O něm nelze mluvit v dobrém. Dvakrát za sebou se pokusil zavraždit svoji ženu.“

„To se ještě neprokázalo. A vaše slova mi prozrazují, že se snažíte přitížit obžalovanému. Myslím, že je na místě otázka, jestli za těchto okolností může být vaše výpověď objektivní. Je přece docela dobře možné, že si vaše paní sama způsobila ono kóma, v němž se nachází. V předběžném řízení jste se také vůbec nezmínila o tom, že byla alkoholička a že byla závislá na léčivech.“

„Martha byla všestranně aktivní žena!“ zvolala nasupeně.

„Dobře hrála golf, byla vynikající plavkyní. Denně cvičila. Není pravda, že pila nebo fetovala!“

Výslech Marie Schrallhammerové neproběhl tak, jak si žalobce přál. Její výpověď zapůsobila velice zaujatě, tudíž neobjektivně. A obhájci se podařilo špatný dojem ještě umocnit. Povolal totiž na stupí

nek svědků dva přátele rodiny Bülowových, jejichž jména zůstala podle jejich přání utajena.

„Je mi líto, že to musím říci, ale Sunny skutečně pila,“ řekl jeden z nich. „Byla neurotička. Měl jsem ji přesto rád, ale za nic na světě bych nechtěl být jejím manželem. Byla zhýčkaná a výstřední.“

„Martha už delší dobu odmítala plnit své manželské povinnosti. Proto svému manželovi tolerovala jeho milenky,“ řekl druhý.

Oraz rodinného života dvou poměrně mladých lidí, kterým zdánlivě nescházelo nic, peněz měli víc, než mohli utratit, se pomalu měnil. Už to nebyl pozlacený sladký život, po jakém touží mnozí, kteří musejí obrátit každý dolar. Už to bylo manželské vězení ve zlaté kleci, z níž nebylo úniku. Anebo Claus von Bülow přece jen našel cestu? Neprokazatelnou, perfektně provedenou, tedy dokonalou vraždu?

Státní žalobce si připravil scénář procesu jako antickou tragédii, v níž v pravou chvíli dochází ke zvratu. Dal předvést svědkyni, která měla vynést trumf. Byla to von Bülowova milenka Alexandra von MoltkeIslesová, v celých Spojených státech známá kráska a hvězda, velmi plachá, tichá dáma, jak si ji sotvakdo představoval, Nebyla nalíčená, hleděla do podlahy, nervózně si pohrávala s prsty.

Byla si vědoma odpovědnosti. Dobře věděla, jak závažné je její svědectví a rozhodla se, že bude mluvit pravdu, i kdyby měla milenci ublížit.

„Kdy jste se začala stýkat s obžalovaným?“ zeptal se státní žalobce.

„Začal se mi dvořit v dubnu 1978. Byla jsem rozvedená a on se mi líbil.“

„Kdy jste se stala jeho milenkou?“

„O rok později. V březnu 1979.“

„Věděla jste, že je ženatý?“

„Ano. Šla jsem do toho s otevřenýma očima. Nikdy se o své manželce nevyjádřil s nenávistí. Byl korektní, nemluvil o potížích.“

„Nevadilo vám, že je ženatý? Chtěla jste zůstat navždycky jen jeho milenkou?“

Neodpověděla. Hleděla do země. Stephen Famiglietti k ní přistoupil a zeptal se jí: „Dala jste mu lhůtu?“

„Šest měsíců. Do té doby se měl rozvést.“

131

„Kdy jste mU dala to ultimátum?“

„Začátkem roku 1980.“

„Takže před uplynutím té lhůty došlo …,“ řekl, obrácen k porotcům. „Všichni víme co. Leží v bezvědomí v nemocnici a lékaři nevědí, jak jí pomoci. Tohle byl motiv k vraždě.“

Nejdřív se snažila potlačit pláč. Potom se rozvzlykala na celou soudní síň.

Pak došlo ke scénce typické pro americký způsob myšlení. Zřízenci přinesli před katedru školní tabuli a jakýsi finanční expert na ni začal z papírku opisovat čísla s mnoha nulami. žaloba se snažila udělat z obžalovaného ještě většího darebáka. Na tabuli se objevila částka čtrnácti miliónů a pětadvaceti dalších, což byla hodnota Clarendon Courtu, to všechno by zdědil Claus von Bülow, kdyby jeho manželka zemřela. Státní žalobce se snažil přesvědčit porotce, že tak velká částka už stojí za rafinovaně provedený zločin..

Každý soudní proces je souboj obžaloby s obhajobou. Když vypálil dobře mířenou ránu prokurátor, byl na řadě obhájce Price Fahringer. Přivedl před porotce soudního znalce z oboru medicíny dr. Miltona Hamolskyho.

„Mohu prohlásit,“ řekl, „že podle stavu dnešních poznatků není jednoznačně prokázáno, že kóma paní Marthy von Bülowové bylo způsobeno exogenním inzulínem.“

„Mohl byste nám ten pojem blíže vysvětlit?“ zeptal se předseda senátu.

„Mám na mysli inzulínem, přivedeným do organismu zvenčí.“

Jako by se žalobce Famiglietti na útok už předem připravil, také on přivedl před soudní dvůr svého svědka. Jmenoval se dr. George Cahill, byl významným vědeckým pracovníkem, zabývajícím se otázkami regulace přeměny krevních sacharidů v organismu.

„Je naprosto nepochybné,“ prohlásil, „že vysoká hladina inzulínu v krevním oběhu byla způsobena podáním tohoto hormonu zvenčí.“

Všichni se snažili zjistit a jednoznačně určit příčiny, které mohly vést ke stavu hluboké hypoglyké

mie, ale nikdo neměl v ruce konkrétní důkaz. Proto ještě do boje nastoupili další svědci, kteří měli aspoň zčásti nahradit scházející článek soudního řízení. Většina výpovědí však měla už jen okrajovou hodnotu.

„Sunny mi jednou poradila, abych si píchala inzulín, když se chci zhubnout,“ prohlásila jedna z přítelkyň Marthy von Bülowové, Joy O‘Neilová. „A taky mi doporučila valiové kapky pro uklidně

ní.“

Obhájce výpověď nekomentoval, její nasměrování bylo totiž naprosto jasné. Jestliže dávala Sunny von Bülowová takové rady, nebylo přece vůbec vyloučené, že ona sama se jimi řídila, že medikamenty v černém vinylovém neceséru patřily jí, že nebylo vyloučené, že se nedopatřením předozovala.

Všeobecně o ní bylo známo, že za den spolykala spoustu různých prášků. O svém zdraví či nemoci se radila s několika lékaři. Jedním z nich byl i doktor Carr.

„Mohu potvrdit, že tajně pila,“ řekl. „Byla psychicky labilní a nevylučoval bych u ní ani možnost sebevraždy. Při posledním rozhovoru v Clarendon Courtu, mimochodem trval nejméně dvacet minut, se mi svěřila, že nikdy v životě nebyla šťastná. Často si přála zemřít.“

Proces se táhl celých šest týdnů, před porotce předstoupilo šestapadesát svědků. Státní žalobce opakoval ve své závěrečné řeči známá fakta i stokrát vyslovené úvahy, obhájce Price Fahringer žádal, aby byl obžalovaný v plném rozsahu obžaloby osvobozen. Nikdo nepředložil důkaz o jeho vině.

„Dámy a pánové,“ řekl, „nikdo v soudní síni nepochybuje o vysoké inteligenci obžalovaného. Proč by se měl zrovna tento muž, jehož vlastnosti a odborné schopnosti upoutaly dokonce takového muže, jakým je Paul Getty, dopustit tak hloupé chyby a nechat po celé dlouhé měsíce pohozenu v koupelně vinylovou kabelku s injekční stříkačkou, kterou obžaloba označuje za vražednou zbraň. Kdyby to skutečně byla vražedná zbraň, jistě by neváhal ani minutu a snadno se jí zbavil. Mimoto: nikdy se neprokázalo, že vinylový necesér patří právě jemu. Nikdo ho nikdy s touto kabelkou neviděl. A ještě něco. Proč by si pro svůj zločin vybral tu nejméně vhodnou dobu, a dva roky po sobě se pokusil zavraždit svoji manželku o vánočních svátcích, když byl v Clarendon Courtu na návštěvě její syn? Skutečný vrah by si vybral vhodnější příležitost.“

Soudní řízení skončilo, porotci se odebrali do uzavřené místnosti, kde se bez přestávky radili sedmatřicet hodin. Claus von Bülow prý zatím z dlouhé chvíle hrál s jedním ze svých obhájců karty.

132

Nebylo jednoduché rozhodnout o vině obžalovaného. Později o průběhu dlouhé porady referoval jeden z porotců David Taffs, povoláním expert z oboru počítačů:

„Nejdéle jsme se zabývali výpovědí Roberta Hugginse juniora. Sdělení, že se mu po prvním případu, kdy, upadla do kómatu v roce 1979, přiznala, že měla v úmyslu spáchat sebevraždu, jsme pova

žovali za nejvýznamnější, ale současně za nepravděpodobné. Neměli jsme po ruce žádný důkaz, že je tvrzení pravdivé, ale právě tak jsme neměli důkaz o jeho nepravdivosti. A tak jsme se nakonec z velké většiny přikláněli k názoru soudního znalce dr. Georga Cahilla. Inzulín, nalezený v krvi Marthy von Bülowové, se dostal do organismu zvenčí. Tento názor také odpovídá výpovědi korunní svědkyně komorné Schrallhamrrierové.“

Zcela vyčerpáni prohlásili porotci ústy předsedkyně Barbary Connettové 16. března 1982, že pova

žují obžalovaného za vinného. Soudce Thomas H. Needham jejich verdikt přijal a 7. května odsoudil obžalovaného Clause von Bülowa na třicet let do vězení. Deset let dostal za první pokus o vraždu v roce 1979, dvacet za druhý. Obhájce se odvolal k vyšší instanci a současně požádal, aby byl jeho klient až do vyřízení odvolání propuštěn na svobodu na kauci. Soudce souhlasil, zvýšil však kauci ze sto tisíc dolarů na půl miliónu. Odsouzený částku složil. Kde vzal tolik peněz?

Už během procesu se finančně podílel na divadelní inscenaci Deathtrap (Smrtelná past), která se před vyprodaným hledištěm úspěšně hrála na Broadwayi. Byla to trochu detektivka, trochu horor.

Hlavní hrdina naplánoval téměř dokonalou vraždu své manželky, milionářky, jejíž velké jmění chtěl získat. Nelze předpokládat, že téma bylo vybráno náhodou. Případ Clause von Bülowa, právě proto, že vrah pocházel z dobré rodiny a děj divadelního kusu, ale i skutečného případu se odehrávat v pohádkovém sídle, ve společnosti horních deseti tisíc, měl obrovskou publicitu. Ta znamená ve Spojených státech úspěch a ten zas přináší peníze.

Druhý důvod, odkud vzal tolik peněz, zůstával dlouho skryt. Teprve v roce 1985 bylo publikováno tvrzení Roberta Lenzera, autora životopisu miliardáře J. Paula Gettyho, že Bülow byl pro Gettyho tak cenným a prospěšným spolupracovníkem, že mu chtěl pomoci z bryndy. Když byl obžalován, půjčil mu Getty půldruhého miliónu dolarů, aby si mohl zaplatit nejlepší obhájce. Celá akce zůstala záměrně utajena. Částka byla uložena na zvláštní účet u Gettyho londýnského právního zástupce MacFarlana, ten ji převedl na běžný účet u Rhode Island Hospital Trust National Bank v Providence, kde s částkou mohl von Bülow volně disponovat. Účast Bülowova anděla strážného byla pečlivě ukrývaným tajemstvím, o původu peněz na obhajobu věděli jen jeho právní zástupci.

Jednomu z nich, Alanu Dershowitzovi, profesoru právní fakulty Harvardovy univerzity, se v roce 1984 podařilo docílit revize procesu. Současně soudce snížil výši kauce a von Bülow dostal peníze zpět..

Obhájci Thomas Puccio a Alan Dershowitz se pustili do práce. Věděli, že při obnoveném řízení přijdou na scénu stejní svědci jako v roce 1982. Proto se na jejich vystoupení řádně připravili. V prvním procesu snad obžalovanému nejvíc přitížila výpověď jeho bývalé milenky Alexandry von MoltkeIslesové. Teď byla v Evropě, když ji však žalobce vyzval, aby svědčila, vrátila se. Věděla, že se dostane na první stránky novin a její fotografie se objeví ve všech světových obrázkových časopisech.

Znovu do posledních podrobností reprodukovala tehdejší telefonický rozhovor, znovu zdůraznila Bülowovo přiznání, že nepomohl manželce v nouzi nejvyšší, když prakticky umírala, a teprve v poslední chvíli zavolal k jejímu lůžku lékaře. Islesová dělala, co mohla, předvedla profesionální herecký výkon, ale po křížovém výslechu, který vedl obhájce Puccio, její výpověď‘ nepůsobila přesvědčivě. Příliš se snažila. Chtěla se pomstít někdejšímu milenci, nebo jen toužila po výsluní veřejné

ho zájmu?

Reportéři si nenechali ujít příležitost, aby senzaci nevyužili. A tak se objevil v listu New York Post také názor nynější von Bülowovy milenky Andrey Reynoldsové. Na adresu snaživé svědkyně řekla:

„Alexandra je pěkná žena, ale pro manželství nevhodná. Není schopna milovat jen jediného muže.“

Islesová docílila opačného výsledku, než chtěla. Ve své výpovědi uvedla nové okolnosti, které úspěšně využila obhajoba. Když popisovala rozhovor se svým tehdejším milencem von Bülowem o možnostech rozvodu se Sunny, prozradila důležitou okolnost. Podle jeho vyprávění se přel s manželkou pozdě do noci a Islesová přiznala, že jí řekl, že jeho žena během dohadování vypila spoustu alkoholu, a spolykala navíc tablety seconalu, což potvrzovalo podezření, že je alkoholička a narkomanka.

133

Advokátu Pucciovi se během obnoveného procesu podařil husarský kousek. Alexander von Auersperg se přiznal, že se rodina jeho matky po nehodě snažila vyplatit Clause von Bülowa a to ještě předtím, než on a jeho sestra požádali o právní pomoc. Chtěli si od manžela jejich matky prakticky koupit prohlášení, že se vzdává nároku na dědictví. Zřejmě ani oni nepočítali s tím, že by jejich matka mohla přežít.

Thomas Puccio a lékař Janis Gailitis, který v posledních letech ošetřoval Sunny von Bülowovou, načrtli při křížovém výslechu portrét milionářky, jaký nikdo nečekal. Trpěla pocity méněcennosti.

Propadala melancholii. Zvykla si na obrovské dávky léků. Ty jí měly pomoci překonat životní problémy, které kupodivu měla. Těžce nesla, že její dcera opustila domov, vdala se a odstěhovala do Rakouska. Nemohla se smířit s tím, že manžel měl milenky. Celkem třikrát se pokusila o sebevraždu.

Proč by to nemohla udělat počtvrté? Stačilo přece píchnout si inzulínovou injekci, když ji nepotřebovala.

V červnu 1985 zprostil soud Clause von Bülowa obžaloby v plném rozsahu. Vrátil se na své luxusní sídlo Clarendon Court. V té době jeho manželka ležela v nemocnici v hlubokém kómatu, z něhož se již neprobrala.

134

42 případ

PŘÍPAD ŠETRNÉ VEGETARIÁNKY

„Podívejte se, pane Krausi, teď je přesně 21.10. Ta paní podle vás odešla z podniku včera v poledne a vy nám už jdete hlásit zmizení,“ řekl inspektor Matula.

„Proboha, copak se nemohla někde zapovídat?!“

„Je pryč už víc než den, pane inspektore!“

„Právě. Teprve půldruhého dne. Je vdaná?“

„Ne, pane inspektore.“

„Má milence?“

„Prosím vás! Paní Mandlerová? To ji neznáte.“

„Máte pravdu. Bodejť bych ji znal.“

„Je to velice akurátní dáma. Přísná a šetrná. Vegetariánka. Jakživ nikde nezůstala přes noc. To by prostě neudělala,“ řekl vzrušený pan Kraus.

„Co by neudělala? Ona něco udělala?“

„Jasně. Proto jsem tady. Nechala otevřený psací stůl a nezamkla sklad.“

„No a co? Prostě zapomněla. Někde se zapovídala, zůstala s někým na kafíčku nebo si sedla s někým v Grinzingu na lahvičku letošního rulandského a dneska ráno se jí nechtělo vstávat.“

„Paní Mandlerová se nemůže někde zapovídat, víno nepije a do Grinzingu by už vůbec nešla. Nemůže zapomenout na kasu a na sklad. Řekla, že se vrátí a nevrátila se. Aspoň by mi zatelefonovala.“

„Tak povídejte, pane Krausi,“ řekl inspektor Matula odevzdaně, odložil doutník do popelníku a usedl k psacímu stroji. „Vaše jméno, pane Krausi?“ zeptal se nevrle.

No přece Kraus!“

Křestní?“

Richard.‘‘

Bytem?“

Vídeň VIII, Trautsohngasse 6/7.“

Zaměstnán?“

Jako textilní technik v továrně paní Mandlerové v Šestém okresu, Schmalzhofgasse 6.“

„Dobře,“ řekl inspektor Matula, „a oznamujete zmizení vaší zaměstnavatelky Blanche Mandlerové,“ diktoval inspektor sám sobě a vyklepával na stroji protokol. „Abysme nezapomněli, dneska má

me 8. listopadu 1949, hodin je jednadvacet dvacet, povídejte, jak to bylo. Co vás tak znepokojilo?“

„Odešla včera v poledne. Zdálo se mi, že nějak náhle. Akorát rychle snědla porci špenátu, řekla, že je za chvíli zpátky, má venku nějaké jednání. No, a nepřišla a měla u sebe klíče od kasy. A doma taky nebyla.“

„Jak to víte?“ „Nepřišla celou noc.“ „Kde bydlí?“ „Trautsohngasse 6/7.“ „Stejná ulice jako vy?“

„Stejné číslo jako já. Já u ní totiž bydlím v podnájmu.“ „Ale, ale,“ řekl inspektor Matula a dlouze hvízdl. „Vy s ní žijete, pane Krausi?“

„Ani nápad,“ smál se Richard Kraus. „Prostě podnájem a nic víc. Je sama, má velký byt, tak jeden pokoj pronajímá. Paní Mandlerová je velice šetrná dáma, inspektore.“

„No, dobře, povídejte dál.“

„Čekal jsem na ni včera až do půl sedmé večer.“„Tedy 7. listopadu v pondělí,“ zapisoval inspektor Matula. „A kde jste na ni čekal, pane Krausi?“

„V kanceláři.“

„Když nepřišla, tak jste to vzdal?“

„Neměl jsem klíče od pokladny a tak jsem ji taky nemohl zamknout. Ale co jsem měl dělat? Sebral jsem se, řekl jsem si, když nepřišla do kanceláře, tak je doma a šel jsem si pro klíče.“

„V kolik hodin jste přišel do jejího bytu?“ zeptal se inspektor.

„Asi v sedm. A hned u dveří se mi zdálo, že něco není v pořádku. Dveře do bytu z chodby byly sice zavřené, ale nebyly zamčené. A to se ještě nikdy nestalo. Paní Mandlerová nikdy nezapomněla zamknout na dva západy. A ještě: pokaždé zacloumala klikou, jestli zámek zapadl. Šel jsem dovnitř a zaklepal jsem na dveře ložnice.“

135

„Nic?“ „Ne, pane inspektore. V bytě bylo ticho jako v hrobě. Chvíli jsem poslouchal u dveří. Ani šustnutí. Tak jsem šel do svého pokoje, převlékl jsem se do domácího županu, v bytě byla totiž straš

ná zima, paní Mandlerová vůbec netopí.“

„Jak to netopí? Je přece zima jak na Sibiři.“

„Paní Mandlerová šetří. Nikdy netopí. Ani o vánocích. Je zvyklá. Chodí ve vymrzlém bytě jen tak v šatech.“

„To je tak lakomá?“

„Velice, pane inspektore. Proto není normální, že nepřišla zamknout kasu.“

„No, a tak jste na ni čekal?“

„Sedl jsem si do obývacího pokoje a zapálil jsem si cigaretu. Přitom jsem si všiml, že v popelníku byly dva nedopalky.“ „Paní Mandlerová kouří?“

„Právě že ne. Byl u ní na návštěvě někdo, kdo v bytě kouřil. A ještě jedno, pane inspektore. Paní Mandlerová je strašně pořádná žena, chorobně čistotná, nesnese nikde ani smítko, normálně má dokonce srolovaný koberec, aby se nezašlapal a rozvine ho, jen když čeká návštěvu. Nesnesla by, aby v popelníku zůstaly nedopalky.“

„Do její ložnice jste se nepodíval?“

„Ne, pane inspektore. Vím sice, že má klíč na skříni, ale netroufal jsem si.“

„Ona zamyká jednotlivé místnosti?“ „Všechny.“

„Nedůvěřuje vám?“

„Myslím, že ne. Jmenovala mě ředitelem firmy. Ale ona je už taková.“

„Počkejte, prosím, chvíli v čekárně, pane Krausi, já se po ní poohlédnu.“

Ta chvíle sice trvala přes hodinu, inspektor Matula zatím obtelefonoval nemocnice, přes telefonní centrálu prezídia zjistil, že se na revírech neobjevilo hlášení s jménem pohřešované, tak zavolal Krause a poslal s ním do bytu v Trautsohngasse dva muže v civilu. Byla už skoro půlnoc, když vyjeli.

Trautsohngasse je krátká ulička ve středu města, jen pár kroků od budovy parlamentu, pozoruhodná snad jenom tím, že na rohu stojí Beethovenův dům. Činžáky jsou staré, omšelé, byty sice velké, ale nepříjemně temné. Kraus otevřel, strážmistr Schmilzer vešel do předsíně. Byla cítit bramborami va

řenými ve slupce a zatuchlými záclonami. Kraus ukázal na dveře vlevo. Vedly do jeho pokoje. Naproti byly místnosti paní Blanche Mandlerové. Velký stůl, tři čalouněné židle, knihovna, sedací sofa a na stěnách pár nezajímavých obrazů. Na podlaze starší perský koberec. V popelníku na stole dva nedopalky. Na římse okna noviny Neues Österreich z 8. listopadu 1949.

Pobledlý Kraus sáhl na skříň a podal policistům klíč od ložnice paní Mandlerové. Odemkli. Uklizený pokoj, ustlaná postel. Kraus chvíli stál, pozoroval policisty, kteří prohlíželi noční stolek, podívali se i do prádelníku, pak se postavil ke dveřím, vedoucím do koupelny, naslouchal a řekl nejistě. „Jako by tam tekla voda.“

Vzali za kliku. Bylo zamčeno. Hledali klíč. Nemohli ho najít. Tak ještě chvíli naslouchali, nakonec se strážmistr Schmilzer rozběhl a vyrazil dveře. Ve vaně, napuštěné až po okraj, ležela mrtvá Blanche Mandlerová. Byla nahá, hrdlo proříznuté až ke krčnímu obratli. Z kohoutku proudila do vany studená voda. Vrchním odpadem přebytek odtékal. Na pravé noze měla mrtvá hluboké řezné rány, na koleni také. Kohoutek byl převázán ručníkem. Měl utlumit hluk natékající vody. Ve vaně byla růžová, jen u dna o něco červenější. V koupelně byla hrozná zima, okno zelo dokořán.

Na podlaze vedle dveří ležela hromádka šatů. Plášť, klobouk, na něm sukně, halenka a téměř pečlivě srovnané spodní prádlo, některé kusy rozervány, zřejmě jak je vrah strhával oběti s těla. Na kabátě skvrny od krve, na podlaze také. Na dřevěné stoličce byl položen zakrvácený kuchyňský nůž a dlouhé kancelářské nůžky. Strážmistr Schmilzer odběhl do telefonní budky a hlásil nález na policejní ředitelství. Parta kriminalistů oddělení pro vyšetřování vražd s lékařem na sebe nenechala dlouho čekat.

Vtrhli do bytu, rozložili si pomůcky a dali se do práce. Lékař ohledával mrtvolu, ostatní se pustili do prohlídky místností.

V chodbě objevili na zdi i na podlaze skvrny krve. Na koberci obývacího pokoje nebyly žádné.

Když se však podívali pod koberec, zjistili, že podlaha je značně zakrvavená. Jak se mohla dostat krev pod koberec?

136

Druhou záhadu našli v kuchyni. Velká místnost byla pečlivě uklizena, věci složeny na svých místech, podlaha dočista vytřena. Jen na vařiči stál hrnec se zbytky špenátu. Neměla snad paní Mandlerová dost času, aby ho umyla?

V ložnici objevili kriminalisté ve zdi sejf. Neměl zámky s pístovými západkami a tak ho snadno otevřeli. Paní Mandlerová v něm měla přes sto tisíc šilinků a přibližně stejnou částku v zahraničních bankovkách. To nebylo v roce 1949 málo. Vrah bezpečnostní schránku nenašel, nebo ji vůbec nehledal. Od první chvíle totiž případ nevypadal na běžnou loupežnou vraždu. Vrah nepřehrabával zásuvky, dokonce je neotevřel, neprohlížel ani skříně. Byt byl uklizen, jako by paní domu očekávala ná

vštěvu. Ve spíži však nebylo nic k jídlu a v kredenci jen trocha žitné kávy a pár kostek cukru. Na poličce ležela plechová krabice se čtyřmi vejci.

Bylo už ráno, když se Richard Kraus dostal na policejní ředitelství. Tam už na něj čekal nejen inspektor Matula, ale také jeden z nejlepších rakouských poválečných kriminalistů dvorní rada Franz Heger.

„Tak povídejte, pane Krausi, jak to všechno bylo. Hezky popořádku. Ještě jednou, od chvíle, co jste svou šéfovou viděl naposledy,“ řekl doktor Heger a inspektor Matula se na vystrašeného Krause povzbudivě usmál.

„Ráno jsem přišel do kanceláře jako každý jiný den,“ začal Kraus.

„Kdy?‘ zeptal se doktor Heger.

„V pondělí, pane doktore. Paní Mandlerová přišla chvilku za mnou. Vyndala si z kabely kastrol s obědem a postavila ho vedle vařiče.“

„Jak se chovala?“

„Jako jindy. Měla dobrou náladu.“

„Nosila si vždycky jídlo z domu?“

„Nosila. Nechodila do restaurace. Říkala, že jsou to zloději a že je na vysedávání v hospodě škoda času. Ohřála si vždycky něco v kastrolu, pak si vzala lžíci a najedla se u psacího stolu.“

„Ani si jídlo nedala na talíř?“

„Říkala, že nepotřebuje špinit nádobí. Snad měla pravdu. Jo, pane rado, jestli vás to zajímá, v pondělí měla vždycky špenát. Ona měla na každý den svoje jídlo. Ale každý týden stejné. A vždycky v pondělí špenát.“

„Špenát s čím?“

„S ničím. Kdoví, jestli vůbec jedla maso. Možná že byla vegetariánka. Nikdy jsem o tom neuvažoval, ale že bych ji viděl jíst třeba párky nebo šunku, to se nepamatuju.“

„Takže v pondělí se najedla špenátu,“ řekl inspektor Matula.

„Ještě před dvanáctou. Jindy neobědvá tak brzo, ale řekla mi, že má schůzku a asi ve čtvrt na jednu odešla domů.“

„Měla obchodní schůzku ve svém bytě? Proč ne v kanceláři?“Nevím; také jsem se tomu divil.“

„Neinformovala vás o všech obchodech?“

„Jak vidíte, tak ne.“

„S kým se toho dne setkala?“

„Nemám ponětí a také nevím, o jaký obchod mohlo jít.“

„Co jste dělal, když se nevrátila?“

„Čekal jsem na ni v kanceláři.“ „Jak dlouho?“

„Jak už jsem říkal. Do půl sedmé …“

Text protokolu výslechu obsahuje dál už jen opakování toho, co víme. Richard Kraus však nakonec přecejen prozradil něco víc. A zdaleka to nebyla zanedbatelná novinka.

„V úterý dopoledne,“ řekl Richard Kraus, „asi tak v deset hodin, mi někdo volal, neřekl své jméno, ale oznámil mi, že paní Mandlerová musela narychlo k lékaři a do kanceláře se vrátí až odpoledne.

Zavěsil, než jsem se ho stačil zeptat, kdo vlastně volá.“

„Co jste si myslel o té zprávě?“ zeptal se doktor Heger.

„Nic. Bylo mi to divné.“

„Proč?“

„Paní Mandlerová se nestýkala s muži.“

„Třeba jste o tom nevěděl.“

137

„Bydlel jsem u ní v podnájmu. Nepamatuji si, že by třeba jenom jednou zůstala mimo domov. Nikdy jsem ji s. nikým neviděl. Ta si ani nešla sednout do kavárny na dva žloutkové řezy.“

„Nepoznal jste toho člověka třeba po hlase?“

„Ne, pane doktore. Byl to obyčejný hlas a po obědě zavolal ještě jednou.“

„A co vám řekl?“

„Že se paní Mandlerová necítí ještě dost dobře po nějakých injekcích.“

„A vy jste se ho zase nezeptal . . ?“

„Zeptal, pane doktore. Řekl mi, že je v sanatoriu Union v Lazaretní ulici.“

„Nezeptal jste se ho na jméno?“

„Nestačil jsem. Ale všiml jsem si, že ten chlap špatně vyslovoval r.“

„Kdopak vůbec správně vyslovuje r?“

„Měl jsem dojem, jako že to třeba vůbec není Rakušan.“

„Byl u toho někdo, když jste s ním mluvil?“

„Ne, byl jsem v kanceláři sám. Ale pak jsem to všem vypravoval. Všichni se totiž divili, že se paní Mandlerová dosud neobjevila. Bylo to vůbec poprvé, co podnik existuje. Hned jsem poslal jednoho z našich úředníků do Lazaretní ulice. Vrátil se a řekl, že tam vůbec žádné sanatorium není.“ „Co jste dělal potom?“

„Čekal jsem až do večera. Když jsem šel domů, dohonil mne pan Jelzek, pracuje také u nás. Bavili jsme se o zmizení paní šéfové. Ptal se mě, co uděláme. Řekl jsem mu, že se hned seberu a oznámím zmizení policii.“

„V kolik hodin jste odešel z kanceláře?“

„Ve 20.30.“

„To víte tak přesně?“

„Ve vrátnici jsou hodiny.“ „Šel jste rovnou na policii?“ „Ano.“

„Mluvil jste cestou s někým?“ ,Ne.“

„Ani jinak jste se nezdržel?“ „Ne. Sel jsem rovnou na policii.“

Doktor Heger dobře věděl, proč se Krause tak dopodrobna vyptával. V jeho výpovědi byl totiž nezdůvodněný časový rozdíl. V policejním protokolu sepsaném inspektorem Matulou stálo, že se Richard Kraus dostavil na policejní stanici deset minut po deváté hodině večerní. Z Schmalzhofgasse na policejní stanici bylo přesně sedm minut chůze, kdyby se hodně coural, tak.maximálně deset. Musel by tedy dojít na policii o dobrých třicet minut dříve. Kde strávil Richard Kraus scházející půlhodinu?

Případ šetrné vegetariánky vzbudil ve Vídni značný rozruch, jako ostatně všechny vraždy starších osamělých žen. Objevily se dohady, kdo by mohl být vrahem, ale policie postupovala podle osvědčeného klišé: zjistit co je možné 0 oběti, a tím přijít na stopu pachateli, vyslechnout příbuzné a známé, sousedy a přátele, a prostřednictvím jejich výpovědí se dostat k závěru, kdo by mohl mít prospěch z násilné smrti nenápadné obchodnice.

Paní Mandlerová bydlela v prostorném, leč postaru zařízeném bytě v Trautsohngasse už celých sedmadvacet let. Všichni o ní věděli všechno. Byla dvakrát vdaná, z prvního manželství má dva syny.

Jeden žije kdesi ve Francii, druhý se odstěhoval do Švýcarska. Když jí první manžel zemřel, vdala se za majitele textilní továrny Rudolpha Mandlem. Byl to žid, za války skončil v koncentračním táboře.

Vdova vedla podnik sama, nic jiného jí nezbývalo, a dařilo se jí. Obchody šly dobře, ona byla pilná a náročná na své zaměstnance, sama však žila jako poustevník. Oblékala se prostě, jedla většinou jen lacinou zeleninu, byla až nenormálně pořádná a chorobně šetrná. Sousedky se jí posmívaly, že dvacet let starý kokosový běhoun rozvine na podlahu chodby, jen když má někdo přijít na návštěvu a po kobercích v bytě vůbec nechodí, aby se nepošlapaly.

Jedna ze sousedek ji viděla v pondělí 7. listopadu asi v půl druhé odpoledne zřejmě naposled a domovník, který v domě současně dělal kolportéra, vypověděl, že tak jako každý jiný den položil také v úterý ráno 8. listopadu asi v půl deváté za dveře paní Mandlerové noviny. Ty se našly na římse okna obývacího pokoje. Sousedka, bydlící na stejné chodbě, vypověděla, že v úterý večer slyšela asi kolem osmé hodiny výkřiky. Zdálo se jí, že volá nějaká žena. Služebná rodiny, která bydlela o patro níž než paní Mandlerová, vypověděla, že slyšela v pondělí večer mezi půl osmou a .půl desátou v bytě v horním patře kroky, podívala se z okna a všimla si, že se v ložnici paní Mandlerové svítí. To bylo vše a bylo toho málo.

138

Dvorní rada Heger si musel najít jinou cestičku. Tihle svědci mu nebyli moc platní. Doktor Heger byl v té době a ještě dlouho poté vídeňskou kriminální jedničkou. Patřil vůbec mezi elitu evropských kriminalistů. Vystudoval na vídeňské univerzitě práva, pak pracoval na policejním ředitelství jako prostý referent, nakonec se stal náčelníkem kriminálního oddělení, byl jmenován dvorním radou a hlavně v odborných kruzích si vydobyl vynikající pověst. Podařilo se mu totiž vyšetřit několik velkých kriminálních případů.

Doktor Heger se především pustil do přešetřování alibi Richarda Krause. Poslal inspektora Matulu do podniku paní Mandlerové, aby se poptal ještě u Krausových kolegů. Byl to dobrý nápad, inspektor přinesl pozoruhodnou novinu.

„Tak, pane dvorní rado,“ řekl, když se vrátil, „nebyla to taková idylka, jak nám Kraus vypravoval.

Toho dne, tedy v pondělí, se s Mandlerovou pořádně pohádal. Ona ho totiž jmenovala ředitelem podniku, ale pořád mu nechtěla dát patřičné plné moci, aby tu funkci mohl vykonávat.“

„Kdo vám to řekl?“

„Všichni. V kanceláři to ví každý. Je to takový podnik, no, dalo by se říci, rodinný. Všichni se znají, mnozí tam pracují desítky let.“

„Jaký mají vztah ke Krausovi?“ „Drží mu palce.“

„Nikdo mu nezávidí, že se vyšvihl?“

„Neřekl bych. Jako by mu tu funkci přáli. A zřejmě ho podporovali, protože majitelka mu nakonec přislíbila, že ty plné moci dostane. V sobotu pátého ho měla zaměstnancům představit v nové funkci.

Ale neudělala to. Nikomu oficiálně nic neřekla a Kraus zase nevěděl, na čem je.“

Při každém vyšetřování bilancují kriminalisté čas. Je třeba přesně spočítat, kdo kdy kam přišel, jak se tam dlouho zdržel, kdy odešel. Čas je měřítko, které nelze ošidit. V Krausově případě byla v jeho alibi zatím nevysvětlená časová diference.

„Tak se na to podíváme ještě jednou, Matulo,“ řekl dvorní rada Heger, sáhl do spisů a vzal do ruky pitevní protokol. „Vrah tu ubohou paní uškrtil. Smrt nastala udušením a ne utopením. Podle některých nálezů ji pravděpodobně uhodil už v chodbě. Tam se totiž našly krevní skvrny na zdech. Pachatel se je snažil setřít. Ale ještě k pitevnímu protokolu, Matulo, obsah žaludku svědčí o tom, že ta paní snědla asi tři hodiny před smrtí zeleninu, pravděpodobně špenát, jehož zbytky se našly v kastrolu v kuchyni.“

„Kraus vypověděl, že měla špenát v kanceláři, že ho jedla před odchodem, krátce před dvanáctou,“

řekl inspektor Matula.

„To souhlasí s pitevním nálezem. Jsou dvě možnosti: buď Kraus neříká pravdu, nebo Mandlerová jedla špenát také k večeři.“

„Policejní lékař řekl, že mrtvola ležela ve vodě asi tři hodiny. To by pak nesouhlasilo,“ uvažoval inspektor Matula. „I policejní lékař se může mýlit. Venku byla zima, pachatel otevřel v koupelně okno, do vany nechal téct studenou vodu, to je jako by dal mrtvou do ledničky.“ „Mně to vyšlo takhle, pane dvorní rado,“ řekl inspektor Matula. „Vrah uložil mrtvou do vany mezi osmou a devátou hodinou ve

černí.“

„Dobře, Matulo. Dejme tomu. Jenže paní Mandlerová odešla z kanceláře v poledne, šla do svého bytu a co dělala celou dobu? Až do večera?“

„Jestli dovolíte, pane dvorní rado, předpokládejme, že šla z kanceláře rovnou domů, protože tam měla s někým schůzku. Obchodní schůzku, pane rado, ona se totiž s muži nestýkala. Něco ji zdrželo.“

„Spíš, někdo ji zdržel, Matulo!“

„Pravděpodobně někdo, pane rado. Možná právě ten někdo, s nímž se v bytě setkala. Ale dál, zdržel ji tak, že se nemohla včas vrátit do kanceláře, aby zavřela pokladnu. A znovu si k večeři vzala porci špenátu. Kastrol od něj zůstal v kuchyni. Asi o tři hodiny později, podle pitevního protokolu, pane rado, si nasadila klobouk, oblékla plášť a chystala se odejít.“

„Kam, Matulo? A proč?“

„Zřejmě do kanceláře, kam jinam? Když už byla u dveří, objevil se Kraus. Přišel pro klíče a hned se s Mandlerovou pohádal. Bylo to vlastně jen pokračování výstupu; který se odehrál v kanceláři. Vyčetl jí, že neplní sliby, možná pohrozil, ona se proti tomu ohradila, on jí ve vzteku vrazíl pár facek, pak ji chytil za krk a už to bylo“

139

„Příliš prosté, Matulo, než aby to byla pravda. Je tady ještě svědectví toho kolegy, s nímž odešel z kanceláře. Povídali si přece o zmizení paní Mandlerové.“

„Vy si myslíte, pane dvorní rado, že se Kraus nemohl vrátit do kanceláře? Času měl dost. Zatáhl Mandlerovou do vany, pustil vodu a za chvíli byl zase za svým psacím stolem. Koumal co dál, pak se rozhodl a šel na policejní revír ohlásit zmizení šéfové.“

„Příliš složité, Matulo. Na tak rafinovaného zločince zas ten starý mládenec nevypadá. Řekl bych, že je to svědomitý úředník, kouří, ale nepije, za holkama nechodí a velice mu záleží na neposkvrněné kariéře. Jmenování ředitelem firmy, to byl v jeho životě vrchol.“

„A právě proto to mohl udělat. Když ho Mandlerová tahala za nos, dostal vztek a …“

Nebyla to sice jediná možnost, ale nebyla tak docela nepravděpodobná. Inspektor Matula měl dokonce důvod k takové úvaze a doktor Heger jeho verzi podpořil.

„Kraus přesně věděl, kde má Mandlerová klíč od ložnice, byl přesně obeznámen s poměry v bytě, mohl tedy také vědět, kde má šéfová peníze nebo jiné cennosti. Vztek je beden motiv, tohle by byl další.“

„On taky první upozornil na to, že v koupelně teče voda,“ řekl inspektor Matula.

„To mohla být náhoda. Prostě to první slyšel, první se dostal nejblíž ke dveřím. Ale jinak proti ně

mu svědčí mnohé okolnosti. Mohl Mandlerovou zavraždit 7. listopadu, ale až den poté, kdy se snažil zamést za sebou stopy, vytíral podlahu a čistil od krve stěny v chodbě, ji mohl dovléct do koupelny a uložit do vany.“

„A co ty anonymní telefonáty, Matulo?“ „Klidně si je mohl vymyslet.“

„Tak pro něj jeďte a dejte ho pro jistotu za mříže, ať nám ještě něco neprovede.“

Inspektor Matula požádal prokuraturu o vystavení zatykače, Richard Kraus byl pak zatčen pro podezření z vraždy Blanche Mandlerové, ale jak dvorní rada Heger, tak i kriminalisté z oddělení pro vy

šetřování vražd věděli, že nemají důkazy, které by mohly přesvědčit soudce, že je Kraus vrah.

Pak došlo ke dvěma pozoruhodným událostem. Na policejní ředitelství přišel anonymní dopis, v němž pisatel chvátilpolicisty za pohotové zatčení podezřelého a radil, aby se poohlédli po Krausově minulosti a všechno jim bude jasné. Druhá a ne právě příjemná událost zasáhla negativně do vy

šetřování. Přesto, že doktor Heger nařídil, aby vyšetřování probíhalo v přísné tajnosti, novináři vraž

du vyčenichali a udělali z ní na prvních stránkách zbytečnou senzaci. Pátrání od té chvíle probíhalo za ztížených podmínek.

Zkušený kriminalista Heger se stále vracel ke způsobu života Mandlerové. Byla to dozajista podivná žena, šetrná až lakomá, peněz měla dost, ale přitom škudlila i na jídle. Ve spisech byla výpověď zaměstnance podniku Rösslera, v níž se zase a bůhví už pokolikáté objevil špenát.

„Budeme se muset vrátit ještě o kousíček zpátky, Matulo,“ řekl dvorní rada inspektorovi, „a hned vám řeknu proč. Jakýsi Rössler, to je jeden ze zaměstnanců podniku …“

„Vím, pane rado, já jsem s ním mluvil.“

„Přišel v sobotu večer za Mandlerovou do bytu, aby mu podepsala daňovou kartu.“

„Vzpomínám si. Pozvala ho do kuchyně, kde si právě vařila špenát. Míchala ho v hrnci, Rössler musel na podpis čekat a tak si povídali.“

„Takže víte, co mám na mysli, inspektore?“

„Návštěvu ze Švýcarska. Mandlerová si s Rösslerem povídala o všem možném a taky mu řekla, že v nejbližších dnech čeká návštěvu ze Švýcarska. Dovařila špenát a nabídla jednu porci Rösslerovi. Co mohl chudák dělat, sedl si ke stolu a špenát snědl.“

„Kraus vypověděl,“ pokračoval doktor Heger, „že narychlo snědla v kanceláři porci špenátu a spě

chala domů, čekala totiž důležitou návštěvu. Co když to byla ta návštěva ze Švýcarska? Co když měla nepříjemné jednání s někým, s nímž se nepohodla? Pohádali se, to by vysvětlovalo ty výkřiky, které zaslechla sousedka, ten chlap ji praštil, zabil a utekl. Pak přišel Kraus pro klíče od pokladny, šéfová nebyla doma a jeho pochopitelně nenapadlo hledat ji ve vaně.“

Blanche Mandlerová neměla služebnou, ani kuchařku, jak bylo v té době obvyklé, všechny domácí práce si dělala sama: Ve všední dny měla dost starostí s administrativními pracemi svého textilního závodu. V neděli obyčejně uklízela a vařila. Sousedky a také její někdejší podnájemník potvrdili, že si za nedělní dopoledne navařila na celý týden. Jinak nikam nechodila, v jejím bytě se objevila ná

vštěva jednou za uherský rok. V den vraždy k ní však přece někdo přišel. Inspektor Matula stále víc

140

věřil tušení, že vrah přišel do jejího bytu zvenčí, že to nebyl klidný a vyrovnaný Richard Kraus. A tak se i on začal zabývat „špenátovou teorií“.

„Já vám řeknu, pane dvorní rado,“ řekl při prvním setkání se svým nadřízeným, „že už nevěřím, že ji zabil Kraus.“

„A prozradíte mi proč, inspektore?“ zeptal se doktor Heger. ‚

„Časově to nevychází.“

„Co se tak najednou změnilo?“

„V.zásadě nic, pane dvorní rado, jen jsem si ještě jednou spočítal porce špenátu. Vychází mi to jinak.“

„No, to se podívejme! Když jsem o tom začal já, tak se vám to nelíbilo, Matulo.“

„Došlo mi to až včera, pane rado. Řekl bych, že to bylo takhle: Mandlerová si na neděli koupila kilo špenátu. Je to sice hrůza, takhle se odbývat, jako kdyby neměla na řízek nebo na kuře, ale to už je její věc.“

„Byla, Matulo. To byla její věc.“

„Zeptal jsem se doma, moje žena dělá z kila pět porcí. Takže budeme vycházet z pěti porcí špenátu.

V sobotu 5. listopadu večer snědla s tím Rösslerem dvě porce. Zůstaly tři. Je to sice za trest jíst pořád jen špenát, ale předpokládejme, protože nic jiného k jídlu se při domovní prohlídce ve spíži nenašlo, že další porci snědla v neděli k obědu a čtvrtou k večeři. Zbyla jediná. A tu si, pane dvorní rado, vzala s sebou do kanceláře, kde ji podle výpovědi Richarda Krause a ostatních zaměstnanců asi tak deset minut před polednem snědla. Při pitvě se zjistilo, že měla v žaludku asi tak porci špenátu, který pozřela přibližně tři hodiny před smrtí. Podle tohoto lékařského nálezu, a jsem přesvědčen, že se doktor nemýlí, musela zemřít v pondělí 7. listopadu odpoledne, přibližně kolem půl čtvrté a ne až příštího dne večer. Takže Kraus nemůže být vrahem. Má neotřesitelné alibi. Celé odpoledne až asi do půl páté byl v kanceláři, což dosvědčili všichni úředníci. Myslím, pane dvorní rado, že bysme ho měli pustit.“

„Je to logické, dobře se to poslouchá a podle mého názoru jsou vaše dedukce přesné. Chtěl jsem vás na tuto okolnost upozornit už před několika dny, ale vy jste, Matulo, neviděl neslyšel a pustil jste se po jiné stopě. Jenže teď nám schází nejen vrah, ale dokonce i podezřelý.“

„Není to tak špatné, pane rado,“ řekl inspektor Matula s tajuplným úsměvem. „Něco jsem totiž na

šel.“

„A co to je, Sherlocku Holmesi?“

„Tento telegram.“

Našli ho při prohlídce psacího stolu, dali ho i s ostatními doklady do fasciklu, inspektor Matula spisy prohlížel, snažil se najít jinou stopu a měl štěstí. Z vídeňského poštovního úřadu číslo 101, což je pošta ve středu města, poslal 7. listopadu v 8.15 hodin ráno jakýsi doktor Bossard telegram, že dřív nemohl, navštíví paní Mandlerovou až v pátek večer. Kdo je doktor Bossard, proč navštíví Blanche Mandlerovou, to bylo zatím nejasné. Ale stopa je stopa.

Doktor Franz Heger vyslal znovu partu kriminalistů do podniku paní Mandlerové, aby se vyptávali zaměstnanců na známé, příbuzné nebo přátele své šéfové.

„Můj tchán se jednou setkal s doktorem Bossardem,“ řekl jeden ze zaměstnanců Blanche Mandlerové.

„Kde se s ním setkal?“ zeptal se inspektor Matula.

„Ve Švýcarsku. Bossard byl známý naší paní Mandlerové a můj tchán jí vyřizoval pozdrav od její

ho syna. Žije ve Švýcarsku.“

„Jak se jmenuje váš tchán?“ „Rudolph Lutz.“

„Kdo je ten doktor Bossard?“ zeptal se inspektor.

„Tak to já nevím. Ale proto, že jsem to jméno neslyšel poprvé, pamatuji si, že o něm nedávno hovořila také naše šéfová.“

„V jaké souvislosti?“

„Že má brzo přijet do Vídně.“

Náčelník kriminální služby požádal švýcarské velvyslanectví ve Vídni o zjištění švýcarské policie, kdo je dr. Bossard a kde bydlí. Hned druhého dne přišla přesnější zpráva, než si kdo troufal věřit: Úřad švýcarského spolkového kancléřství pro zahraniční záležitosti sdělil, že hledaný dr. Ernst Bossard odjel před několika dny do Rakouska a sice osobním vozem značky Packard s curyšskou po

141

znávací značkou. Dotazem u rakouského konzulátu v Curychu se zjistilo, že mu bylo 5. listopadu vydáno krátkodobé vízum, v té době ještě pro švýcarské občany cestující do Rakouska povinné.

Pátrání na rakouském území už bylo snadné. Policie zjistila, že Bossard přijel se svým, tehdy v Rakousku nápadným, vozem do Grazu, kde přespal v hotelu Union. Příštího dne zase odjel a údajně se vrátil do Curychu. Nepodařilo se zjistit, že byl ve Vídni, tím méně že se setkal s Blanche Mandlerovou. Z Vorarlbergu se vrátil zpět do Švýcarska, takže ani plně nevyužil platnost osmačtyřicetihodinového víza. Nyní bylo zřejmé, že Ernst Bossard neměl s vraždou Blanche Mandlerové nic společ

ného. Inspektor Matula zaměřil svou pozornost na Rudolpha Lutze. Bez zvláštního záměru, jen aby splnil svou profesionální povinnost.

„Tak, pane Lutzi, řekněte mi, kde jste byl 7. listopadu letošního roku?“ zeptal se předvedeného.

„Sedmého jsem odjel z Vídně do Tyrolska.“

Nebyla to pravda. Inspektor Matula dal Lutzův údaj přešetřit, policisté hned druhého dne zjistili, že vyslýchaný přijel sedmého do Vídně, kde strávil noc ze sedmého na osmého v jednom z předměstských hotelů. To bylo samozřejmě podezřelé a tak se na svědka podívali zblízka.

Rudolph Lutz byl darebák s pochybnou minulostí. Pocházel z takzvané dobré rodiny. Jeho otec vlastnil ve Vorarlbergu továrnu na kamna, syn vystudoval, pracoval v rodinném podniku a v letech 1915 až 1918 absolvoval ještě stavební fakultu v Innsbrucku. Docela dobrý start do života, zvlášť pro jediného dědice továrny na kamna. Jenomže Rudolph byl černá ovce. Inspektor Matula se podíval do trestního rejstříku a nestačil se divit.

„Tak, pane dvorní rado,“ přiběhl a referoval. „Ten chlápek je pěkný ptáček. Tatínek mu odmalička zametal cestičku do života, kluk byl dokonce na půl roku v praxi, pak se dal zapsat na stavební fakultu, ale skoro tři roky tatínkovi předstíral, že se učí, ale nechodil na přednášky, měl spoustu neomluvených hodin, prostě vyhodili ho: Tak se začal flákat, nakonec se v roce 1923 dopustil podvodu. Od za

čátku do konce zapíral, přestože soudce měl proti němu důkazy a tak byl nakonec odsouzen na základě nepřímých důkazů.“

„Máte jeho výpis z rejstříku, Matulo?“

„Jistě, pane dvorní rado. V roce 1930 byl zatčen pro vloupání do poštovního vozu. Za jízdy, zřejmě musel vyskočit na zadní stupačku, urazil zámek a ukradl příruční kasu s 38 000 šilinky. Sebrali ho, ale ani v tomto případě se nepřiznal. Seděl ve vyšetřovací vazbě a bachaři zachytili moták. Posílal ho komplicovi s příkazy, co a jak má dělat s uloupenými penězi. Takže šel zase za mříže.“

„Podívejme se, profesionál z dobré rodiny,“ konstatoval doktor Heger.

„To ale ještě není všechno. V roce 1937 byl odsouzen na tři roky těžkého žaláře za podvod, ale sotva vyšel na svobodu, vrátil se do trestnice pro krádež. Po válce se stal spolumajitelem továrny na zpracování grafitu kdesi v Tyrolích.“

„Co dělal za války? Bojoval na frontě?“

„Byl v Africe. Jestli bojoval, to nevím. Ale v roce 1948 zase zkrachoval. Ten grafitový podnik se položil, Lutz vyšel z konkursu s odřenýma ušima a živil se zlodějnou. Některá vloupání mu soud prokázal, jiná ne. Podle mého soudu je případ Blanche Mandlerové jasný.“

„Jasný určitě ještě ne, ale zdá se, že se začíná vyjasňovat,“ řekl doktor Heger. „Tak se do toho pusť

te, inspektore.“ Nejdřív požádali prokuraturu, aby zrušila zatykač a příkaz k vyšetřovací vazbě na Richarda Krause. Bylo zřejmé, že nemá s vraždou své šéfové a bytné nic společného a doktor Ernst Bossard měl také prokazatelné alibi. Tak si dal inspektor Matula předvést Rudolpha Lutze a pustil se do výslechu.

„Znáte paní Blanche Mandlerovou?“ zeptal se ho inspektor Matula.

„Ano.“ „Je to vaše známá nebo přítelkyně?“ „Jen obchodní partnerka.“

„Doktor Ernst Bossard je váš přítel?“ „Ne. Jen známý.“

„On vás seznámil s Blanche Mandlerovou?“

„Ne. Už jsem ji znal. Jednou jsem s ním mluvil a on mě požádal abych Mandlerové vyřídil pozdrav od jejího syna. Žije ve Švýcarsku.“

„Kde jste byl 7. listopadu?“

„Kde bych byl? V Tyrolích. Možná že jsem tam právě ten den jel.“

„Dobře si Lutzi, rozmyslete, co říkáte. My máme jiné informace.“

„Rád bych věděl jaké?“

142

„Obě noci, na sedmého i na osmého, jste strávil ve vídeňském hotelu Zu vier Jahreszeiten.“

„To není pravda.“

„Jste zapsán v knize hostů. Co jste dělal ve Vídni? Kde jste byl? Kdy jste se setkal s Blanche Mandlerovou?“

„Někdy, možná před rokem, možná že později, přesně si to nepamatuju.“

„Já vám to připomenu. Sedmého listopadu v jejím bytě.“ „To není pravda!“ zvolal.

„Ale je. Předstíral jste, že se má setkat s doktorem Bossardem. Jeho jménem jste také odeslal z vídeňského poštovního úřadu 101 Blanche Mandlerové telegram.“

„Co si to vymýšlíte? Proč bych to dělal?“

„To nám budete muset říci vy. Soudní znalec z .oboru grafologie potvrdil, že písmo na podávacím blanketu telegramu je totožné s vaším.“

„Nic jsem nepsal.“

Lutz zapíral, jak mohl, v zásadě však nepřesvědčivě. Inspektor Matula ho překvapil nečekanými argumenty a zločinec s velkou praxí, zvyklý na otázky policistů, odpovídal nejistě. Ale ani to nebylo v dané chvíli podstatné. Inspektor Matula měl v rukávu ještě jedno eso. Prokurátor vydal příkaz k domovní prohlídce, policisté prohledali Lutzův byt v Tyrolích a našli vkladní knížku s čerstvým vkladem 35 000 šilinků. Pozoruhodně velká částka byla uložena po sedmém listopadu. Navíc tyrolští kriminalisté zjistili, že jejich stálý zákazník Lutz si po sedmém listopadu nevázaně vyhazoval z kopýtka, toulal se s holkama po nočních lokálech, platil za kumpány, s kterými se před chvílí seznámil, prostě rozhazoval peníze oběma rukama.

„Tak ještě jednou, Lutzi,“ snažil se zatčeného přimět k přiznání inspektor Matula. „To zapírání vám stejně není nic platné. Tady jde o vážnější věc, než je utrácení cizích peněz.“

„Všechno jsem vám řekl. Nic víc nevím. Uložil jsem si ty peníze a také jsem nějaké utratil, ale všechno. jsem vydělal obchody na černém trhu. To dělají všichni.“

„Rudolphe Lutzi, máme dostatek důkazů, které vás usvědčí, že jste zavraždil Blanche Mandlerovou a uloupil jí větší částku, kterou jste si uložil na vkladní knížku u Tyrolské banky a zbytek použil pro svoji osobní potřebu. Já vás teď pošlu zpátky do cely. Až budete chtít se mnou mluvit, řekněte to dozorci. Ještě jednou vás ujišťuji, že máme dost důkazů, abychom vám vraždu prokázali. Vaše přiznání by soud dozajista považoval za polehčující okolnost.“

Rudolph Lutz nebyl hloupý prosťáček, ale vzdělaný a prohnaný zločinec. Měl dost zkušeností a za svých pobytů v kriminále se také lecčemu přiučil. Dokázal si spočítat, jaké má šance. Proseděl na pryčně celou noc, ale ráno to nevydržel a požádal dozorce, aby ho předvedl k inspektorovi Matulovi.

Chce se přiznat.

„Udělal jsem to, pane inspektore,“ řekl hned na začátek, jako by to nejhorší chtěl mít rychle za sebou. „Znal jsem Mandlerovou už delší dobu. Byla to šmelinářka. Kšeftovala se vším, co se jí dostalo do ruky. Ale nejvíc bohatla na valutách. Kupovala a prodávala dolary, marky i liry, prostě co zrovna bylo. Udělali jsme spolu pár kšeftů, ona byla spokojená, já taky. Uměla držet jazyk za zuby a tak jsem jí asi před měsícem navrhl další transakci.“

„Čemu říkáte transakce, Lutzi?“ zeptal se inspektor Matula.

„Chtěla koupit nějaké dolary.“

„Kolik?“

„Asi za šedesát tisíc šilinků.“

„Kdy jste se s ní sešel a kde?“

„To už si nepamatuju. Ale několikrát jsem byl kvůli tomu u ní v bytě.“

„Chystal jste se na vraždu?“

„Ne, pane inspektore, to ne! Chtěl jsem jí sebrat ty peníze. Měla si připravit osmapadesát tisíc.“

„Jakou roli v tom hrál doktor Bossard?“

„Vůbec žádnou.“

„Proč jste tedy posílal jeho jménem telegram?“

„Domluvili jsme si, že se nikdy nikde neobjeví moje jméno. Věděla, že je to finta a nečekala Bossarda, ale mě.“

„Co jste dělal to pondělí, sedmého listopadu?“

„Šel jsem k ní do bytu.“

143

„V kolik hodin?“

„Asi ve dvě odpoledne.“

„Byli jste domluveni?“

„Byli. Nechala pootevřené dveře.“

„Co jste dělal, když jste vešel dovnitř?“

„Nejdřív jsem na ni čekal v obýváku.“

„A kouřil jste?“

„Jak to víte, inspektore? Vykouřil jsem dvě cigarety. Nechala mne dost dlouho čekat.“

„Čekat na co?“

„Než se oblékne. Měli jsme jít s penězi pro dolary. Ale pořád tam někde v bytě štrachala. Snad vyndávala ty peníze z nějaké tajné skrýše, prostě už jsem byl nervózní. Když se objevila v kabátě a s kloboukem v ruce, nesla aktovku s těmi penězi, ale pořád se nějak neměla k odchodu. Vrátila se ješ

tě do kuchyně, pak zase odešla do ložnice. Pořád smlouvala, chtěla slevit dva tisíce. Už mi šla šílené na nervy. Byla to hnusná, lakomá bába, bůhví k čemu jí byly všechny ty vyšmelené peníze. Už jsme byli v chodbě a ještě se zastavila a začala handlovat. To už mě dopálila, že jsem jí jednu vrazil. Začala křičet a tak jsem jí zmáčkl krk. Neudělal jsem to schválně, držel jsem ji asi moc dlouho, protože se pak složila rovnou na zem. Bylo po ní.“

„Zabil jste ji v chodbě?“

„Ano.“

„A co ty skvrny od krve na zdi?“

„Vystříkla jí z nosu, když jsem ji praštil.“

„Pak jste se je snažil smýt?“

„Nešlo to ani mokrým hadrem.“

„Jak přišla k těm hrozným řezným ranám?“

„Chtěl jsem, aby to vypadalo na vraždu z vilnosti.“

„Proč jste ji svlékl a hodil do vany?“

„Proč jsem ji svlékl? To snad bylo jasné! Vrah z vilnosti by to tak udělal. A do vany jsem ji naložil proto, aby ve studené vodě déle vydržela. Omotal jsem kolem kohoutku ručník, aby nikdo v baráku neslyšel téct vodu.“

„Co jste udělal potom?“

„Pak jsem si umyl ruce.“

„Ve vaně?“

„Ne. V kýblu v kuchyni.“

„Potom?“

„Sebral jsem jí aktovku s penězma a chtěl jsem odejít. Ale ještě jsem si všiml skvrn na podlaze a srolovaného koberce. Tak jsem ho natáhl a vyšel jsem ven.“

„Nikdo vás neviděl?“

„Nikdo.“

„Kolik bylo v té aktovce?“

„Šestapadesát tisíc. Smlouvala zřejmě proto, že nesehnala osmapadesát.“

„Richard Kraus, který bydlí v bytě jako podnájemník, řekl, že Blanche Mandlerová měla drahý fotoaparát, sebral jste ho?“

„Jo, sebral.“

„Kde byl?“

„V prádelníku.“

„Kam jste ho dal?“

„Prodal jsem ho.“

„Sebral jste ještě něco?“

„Ne. Nic. Chtěl jsem, aby to vypadalo jako vražda z vilnosti.“

„Tak tenhle trik vám nevyšel.“

Recidivista Rudolph Lutz byl 5. prosince 1950 odsouzen za loupežnou vraždu na doživotí. Dvorní rada Franz Heger označil případ zavražděné šetrné vegetariánky za jeden z nejpozoruhodnějších v dějinách rakouské kriminalistiky. Asi má pravdu.

144

43 případ

PŘÍPAD NENAPRAVITELNÉ LHÁŘKY

Nad výlohou, nad kterou zaplesá srdce každého mlsouna, zlatými písmeny vyvedená firma Delikatessen Arthold, na stříbrné míse rostbíf zdobený aspikem, paštika z telecích jater, salát z volské tlamy, v postranních výlohách vybraná vína a likéry. Stálí zákazníci říkali, jdu si pro svačinu k Labužníkovi. Pokaždé byli s nákupem spokojeni. Jen poslední dobou ne. Vídeňská Alserstrasse, kde měl Johann Arthold svůj obchod, nepatří k nejfrekventovanějším vídeňským ulicím. Ale dům s číslem sedm není daleko od univerzity a také jen pár minut od Všeobecné nemocnice, a tak si majitel nemohl stěžovat. I když v roce 1952 zatím ani humry, ani langusty neprodával. Zato měl stále ješ

tě levné konzervy z amerických vojenských přebytků, z nichž se daly udělat chutné sendviče.

Koncem listopadu nebývá ve Vídni přívětivé počasí. Od Dunaje fouká, na Mariahilferstrasse připravují vánoční girlandy z barevných žárovek. Lidé s límci přes uši spěchají do metra, aby už byli doma. A policajti, kteří mají noční službu, chodí rychleji, aby se zahřáli. V noci z pátku na sobotu 22.

listopadu bylo počasí, že by psa nevyhnal.

„Sloužil jsem od půlnoci,“ řekl strážník Gruber, „normálně jsem procházel rajónem, ale když jsem šel kolem Labužníka, tak se mi zdálo, že roleta není stažena až dolů. Arthold sice míval v sobotu otevřeno, ale na zamykání byl pedant. Šel,jsem se podívat, jestli tam náhodou není. Známe ho jako své boty, strážmistře, je to noční pták. Někdy courá po hospodách a místo, aby po půlnoci táhl domů, zajde si na lahvičku piva do svého hnízda. Jenže vždycky svítí! A teď tam byla tma.“ „V kolik hodin jste tam přišel?“

„Přesně v jednu dvacet. Vzal jsem za roletu. Nebyla zamčená. Tak jsem ji povytáhl, sáhl jsem na kliku a koukám jak blázen. Arthold měl odemčeno!“

„Tak jste šel dovnitř?“ řekl strážmistr netrpělivě. „No, jasně.“

„Že to vyprávíte jako detektivku!“

„Šel jsem dovnitř. V krámě nebyl. Vzal jsem za kliku dveří, co vedou do skladu, rozsvítil.jsem a on tam ležel v kaluži krve. Tak jsem zvedl telefon a zavolal do nemocnic. Přijeli snad za pět minut, mají to za rohem, ale doktor mi rovnou řekl, že jsem měl volat pohřebáky. Bylo po něm. A strážmistře, na první pohled bylo jasné, že ho někdo zamordoval.“

Komisař Wilhelm Matula měl mít sobotu a neděli volnou. Volali ho hned ráno. Ještě dospával.

Když přišel v půl osmé do kanceláře, měl na stole hlášení z revíru.. Lékař konstatoval smrt. Lahůdkář měl ošklivé rány na lebce a proříznuté hrdlo. Podle počínající mrtvolné ztuhlosti, mohl být zavražděn kolem jedné hodiny po půlnoci. Byl oblečen. To znamená, že přišel do svého obchodu jen na skok a nesvlékl si ani kabát. Kapsy měl naruby, vrah tedy něco hledal. Ale jinak žádný nepořádek, žádné stopy po boji. Arthold nebyl pápěrka, jistě by se bránil. Kožený plášť nebyl ani rozervaný, ani ušpiněný. Nikde žádné otisky. Nikde ani sebemenší stopa. Jen v kapse měl Arthold dvě procvaknuté jízdenky s čísly 029 058 D 829 a 029 059 D 829.

„Jo, pane inspektore,“ řekl strážník, když se vrátil z ředitelství dopravních podniků, „nebyla tam dneska ani noha, ale vrátný je bývalý průvodčí. Podíval se na lístky a hned mi řekl, že ti dva museli jet někdy mezi jedenáctou a dvanáctou v noci tramvají číslo 38 směrem do města.“

„No, prosím, pak že nejsou stopy!“ zamumlal inspektor Matula víc jen sám pro sebe, dal si zavolat vůz a jel se podívat do Alserstrasse na místo činu.

Setkal se tam s manželkou zavražděného. Paní Artholdová čekala na manžela do dvou v noci, pak usnula. Když ani ráno nepřišel domů, vypravila se za ním do krámu.

„On tady někdy přespával?“ zeptal se inspektor Matula. „Výjimečně. Co si pamatuju, snad jen dvakrát. Jednou mu nebylo dobře, podruhé přebral a usnul támhle za psacím stolem.“

„Kdy jste s ním mluvila naposledy?“

„Asi v půl šesté. Včera odpoledne v půl šesté. Volala jsem mu do krámu, že jsem pro něj sehnala deset tisíc šilinků.“ „Nač je potřeboval?“

„Na zaplacení dluhu. Jako splátku. Ty peníze jsem ale měla dostat až v pondělí.“

„Takže je neměl u sebe?“ zeptal se inspektor zbytečně.

„Tyhle ne. Měl u sebe asi šest tisíc.“

145

„Proč nosil u sebe tolik peněz?“

„Čekal exekuci a tohle byla první splátka. Jinak měli v sobotu přijít zabavit nábytek a zařízení krá

mu.“

„To znamená, že platil na poslední chvíli? Nenašli jsme u něj ani groš.“

„Možná že ty peníze předtím odevzdal. Dala jsem mu svoje poslední úspory. Osm set šilinků! Aby se dostal z nejhoršího.“ „Chodil vždycky tak pozdě domů, paní Artholdová?“ „Bohužel. Doma nevydržel. Coural po kavárnách, tahal se s holkama, kšeftu si poslední dobou moc nehleděl. Já nevím, co se mu v hlavě zamotalo.“

„Nevíte, kam měl ten večer namířeno?“

„Nemluvil se mnou o tom. Prostě a krátce nepřišel a bylo to.

„Nevadilo vám to, paní Artholdová?“

„Vadilo, ale co jsem měla dělat? Násilím chlapa doma neudržíte.“

V tom měla Katharina Artholdová pravdu. Podle výpovědí dalších svědků byl lahůdkář z Alserstrasse lehkomyslný flamendr, holčičkář a obchodu si nehleděl.

„Šlo to od desíti k pěti,“ řekla prodavačka Gloria Michelová. „Už jsme pomalu neměli co prodávat a štamgasti chodili jinam.“

„Neobjednával zboží“

„Neměl ho čím zaplatit. Jemu už na úvěr nikdo nedal. Každou dodávku musel zaplatit hotově. Měl dluhů, že se mu z nich točila hlava.“

„Věděla jste o tom, že měl 22. v sobotu u sebe šest tisíc?“

„O ničem jiném nemluvil. Připadalo mi to, jako by mu šlo o krk a ne o pár tisíc.“

Vyslechli sousedy a prodavačka Michelová si také ještě na něco vzpomněla. Podstatná však byla další výpověď Michelové a průvodčí tramvaje číslo 38.

„Ne, že by se jindy neholil,“ řekla Gloria Michelová, „šéf na sebe vždycky dbal, ale večer jednadvacátého asi tak v pět, šel támhle do kumbálu a začal se mydlit. Bylo mi jasné, že se na něco chystá.

Žádný chlap se neholí dvakrát denně pro nic za nic.“

„Nevšimla jste si, jestli ještě měl na ruce svůj briliantový prsten?“ zeptal se inspektor Matula.

„Vždycky ho měl. On ho potom už neměl?“

„Jeho manželka také říkala, že ho nesundával. Když ho našli mrtvého, tak prsten neměl. Nemáte ponětí proč?“ „Jak já bych to mohla vědět. Byl to šéf a tak se ke mně taky choval. Spíš se svěřoval těm svým holkám.“

Inspektor Matula si všiml hořkého tónu. Prodavačka Michelová nebyla ani stará, ani ošklivá. Mož

ná že by si byla ráda s šéfem něco začala. Možná že on se držel pravidla ani v nouzi nejvyšší si za nic na světě nezačínat s prodavačkami vlastního krámu. Některé ženy se cítí uraženy, když se je nikdo nepokouší svést a Gloria Michelová zřejmě žárlila na úspěšnější konkurentky.

Průvodčí tramvaje číslo 38 byla věcná jako vojenský rozkaz. „Moc dobře jsem si je prohlédla,“ řekla. „Nastoupili na konečné. Byli ve voze sami. Na koho jsem měla koukat? Ke všemu byla taková svinská zima. Tak ona byla asi tak mezi třiceti a pětatřiceti, ne moc velká, řekněme 160, štíhlá. Světlé vlasy za uši, jak se to teďka nosí. Pobledlá, jako nevyspalá.“

„Jeho byste poznala?“

„Proč ne?“ řekla. „Prohlídla jsem si je oba.“

„Je to on?“ zeptal se inspektor a ukázal průvodčí Artholdovu fotografii.

„Jo. A ještě něco, ona měla na sobě hnědé semišky s takovým tím polovičním podpatkem, krátký kožíšek z hnědého panofixu. Na první pohled bylo jasné, že se vracejí z Grinzingu. Byli v náladě, po

řád se chechtali, drželi se za ruce, jako by se už nemohli dočkat. Já se vám přiznám, pane inspektore, já nemám tyhle pasažéry ráda. Někdo musí dělat, aby se uživil a oni akorát chlastaj a pelešej se.“

„Pamatujete si ještě, kde vystoupili?“

„Jo. Na Alserstrasse u Staré tržnice. Podle jízdního řádu, a my jsme jeli načas, v 23.22. Zaslechla jsem, že chtějí přestupovat na pětku.“

Průvodčí popsala sice Artholdovu společnici velmi podrobně, jenže jak najít jednu ženu mezi statisíci jiných Vídeňanek? Pomohla rozhlasová relace. Policejní ředitelství vydalo zprávu o vraždě lahůdkáře Artholda a požádalo veřejnost o pomoc při pátrání po neznámé ženě, která se s ním ve vý

borné náladě vracela kolem půlnoci z vinárny v Grinzingu.

146

„Znala jste pana Artholda dobře?“ zeptal se inspektor Matula asi padesátileté dámy, která se hned dopoledne po výzvě dostavila na oddělení pro vyšetřování vražd.

„Znala jsem ho dokonce velmi dobře. Jestli vás to zajímá, pane inspektore, tak dobře, že bych ho poznala i potmě. Ale poslední dva roky jsem se s ním nestýkala. V pátek 21. listopadu jsem ho však náhodou potkala na ulici. Totiž potkala? Nepotkala. Viděla jsem ho. Všimla jsem si ho, jak stojí na refýži na rohu Nussdorf a Währingerstrasse a mává jak pomatený. Když odjela tramvaj, viděla jsem, že na protějším chodníku stojí nějaká. žena, která taky posunkuje. Pak přeběhl on k ní, nebo naopak.“

„Jak vypadala ta žena?“

„Docela dobře. Mladá, hezká …“

„Jak byla stará?“

„Takových pětadvacet třicet, asi 160 nebo 165 centimetrů vysoká blondýna.“

„Co měla na sobě?“ „Krátký hnědý panofix.“

„Neslyšela jste, co si povídali?“

„Jako byste byl u toho, pane inspektore! Já jsem byla zvědavá, Johann mě neviděl, tak jsem přešla na protější chodník, abych si tu krasotinku prohlídla zblízka. Chystali se do Grinzingu, povídali si, že si udělají Silvestra.“

„V listopadu?“

„No, vidíte!“

Byl to skutečně veselý večer. Policisté v civilu prošli řadu vináren, kde se čepovalo letošní bílé ví

no, nakonec našli podnik, kde se rozšoupl lahůdkář Arthold a jeho rozjařená společnice.

„Byla to moc hezká holka,“ řekl číšník, který je obsluhoval. „A veselá! Pořád mu visela na krku a líbala ho.“

„Co on? Byl klidný?“

„Ona ho v klidu nenechala. Dobře tančil valčík. Stará škola!“

Potvrdilo se jen to, co už věděli. Byl to všední příběh, jakých se denně odehraje na tisíc. Starší pán a mladá veselá holka si vyjdou za zády svých partnerů na noční flám. Jeden svědek je viděl vystoupit z tramvaje, druhý asi patnáct minut později zpozoroval, jak muž odemkl roletu lahůdkářství, kam oba asi ve 23.45 vešli. Zbývalo k dobru ještě pár minut. Když jeli jednu stanici pětkou, měli ještě dobrých deset minut na to, aby v některém baru vypili vstoje espreso. To jim mohlo trvat do 23.40, ve třičtvrtě na dvanáct mohli být v lahůdkářství.

Je zbytečné opakovat, že práce kriminalistů není dobrodružstvím filmových detektivů, ale unavující mravenčí dřina, často fádní a vůbec ne zajímavá. Chodili z jedné hospody do druhé, vyptávali se barmanů i prostitutek, ale nikdo třicetiletou blondýnu v krátkém panofixovém kožíšku neznal. Pak vstoupila do děje jako deus ex machina dna pověstná náhoda, pomáhající kriminalistům líp než ďábel Faustovi.

Na obvodním komisařství policejního revíru Ottakring se objevila známá dodávka se zamřížovanými okénky, nazývaná Zelený Anton, strážník z ní vyhnal dvě křiklavě oblečené holky. Byly při tom, když někdo okradl v noční kavárně Filmhof v Sedmém okrese jednoho z podroušených hostů.

Policisté je vyslýchali, sepisovali protokol a v něm bezděčně zaznamenali sdělení, že ve Filmhofu byla donedávna zaměstnaná holka, na kterou by se hodil popis, zveřejněný policií a vyvěšený v čekárně, kde obě prostitutky seděly, než na ně došla řada.

„Ten Arthold tam za ní v noci chodil. Kolikrát čekal, až bude mít padla. Taky jsem slyšela, když se domlouvali, že půjdou v sobotu na noční túru do Grinzingu.“

„Nevíte, jak se ta žena jmenovala?“ zeptal se prostitutky strážmistr.

„To nevím, ale všichni v podniku jí říkali Renée.“

Renée, třicetiletá blondýna, zaměstnaná jako animírka v nočním podniku Café Filmhof, to už není ani stopa, to už je pro zkušeného kriminalistu jistota. Našli ji hned ráno. Nebylo jí třicet, ani pětatřicet, ale třiadvacet, jmenovala se Adrienna Eckhardtová, byla vyškolená dětská ošetřovatelka, bydlela v podnájmu v Sedmém okrese. Na otázky policistů odpovídala klidně a poslušně, nebyla ani rozčilená, ani uražená, že se jí vyptávají na osobní záležitosti, po kterých normálně nikomu nic není. Dala se zatknout a neprotestovala, když ji odvezli na komisařství. Bez vytáček se přiznala, že byla osudnou noc s Artholdem v Grinzingu na letošním víně a že s ním pak šla do jeho lahůdkářství.

„Proč jste ho tam doprovázela? Proč jste tam vůbec šli?“

147

„Proč? To vám opravdu musím vysvětlovat? Proč jde v noci ženská s chlapem někam, kde za sebou můžou zamknout dveře? No, tak hádejte!“

„Víte, co se mu stalo?“

„Vím.“

„Proč jste se nepřihlásila?“

„Měla jsem strach.“

„Z čeho?“

„Že mě budete podezírat.“

„To jste hádala dobře.“

„No tak vidíte, pane inspektore.“

„Byla jste zřejmě poslední, kdo ho viděl živého.“

„Právě toho jsem se bála. Já vím, že jsem byla poslední. Muselo se to stát hned, jak jsem odešla.

Pořád jsem si to rozmejšlela.“

„Co jste si rozmýšlela?“

„Jestli vám to půjdu říct.“

„Ale neudělala jste nic.“

„Neudělala. Až dneska jsem k vám chtěla zajít. Ale až večer, aby mě někdo neviděl, že chodím na komisařství. Hned by, se to rozneslo, že jsem šlapka a musím se chodit hlásit.“

Bavili se s ní ještě asi hodinu, ale nedozvěděli se nic víc. Snad jen to, že je to inteligentní děvče s dobrým školním vzděláním a nadprůměrnou dávkou smůly. Posadili ji ještě na dvě hodiny do čekárny, prohledali její pokojík, našli ve skříni krátký hnědý kožíšek, semišky s polovysokým podpatkem, ale také pět krabiček sardinek, velké balení kakaa, čtyři tabulky čokolády a tři balíčky oříškových oplatek s vanilkovou příchutí značky Manner, všechno zboží, které prodával nebožtík Arthold.

pádný briliantový prsten, který zmizel z prostředníku zavražděného, žádná tisícová částka pod květináčem, žádný těžký tupý předmět, kterým někdo roztřískal hlavu vídeňského lahůdkáře. To, co našli, odvezli do policejní laboratoře, protože kožíšek i semišky byly přece jen něčím podezřelé. A Adrienu Eckhardtovou převezli z policejního komisařství na policejní ředitelství, kde si ji vzal do parády inspektor Matula.

„Tak nám hezky vyprávějte, co víte o té vraždě,“ řekl a ještě dodal. „Byla jste s ním ten večer a tu noc, to je nepochybné, lze předpokládat, že jste byla poslední, kdo ho viděl.“

„O vraždě jsem se dozvěděla z novin.“

„Byla jste s ním těsně před vraždou v jeho krámě.“

„Nebyla jsem uvnitř.“

„Jak to? Na komisařství jste vypověděla Něco jiného.“

„To není pravda. Neřekla jsem, že jsem s ním šla dovnitř. Říkala jsem, že o půlnoci chodí žena s mužem někam, kde za sebou mohou zamknout dveře. Jenže v tomhle případě k žádnému zamykání nedošlo.“

„Jak vysvětlíte, že vás svědek viděl ve chvíli, kdy jste odemykala roletu krámu a šlí dovnitř.“

„Já jsem žádnou roletu neodmykala. Čím taky. Neměla jsem klíče. A dovnitř jsem nešla. Čekala jsem ve dveřích.“

„Na co jste čekala?“

„Pan Arthold mi slíbil pár maličkostí.“

„A dal vám je o půlnoci v pootevřených dveřích krámu! Co nám to chcete namluvit, holčičko?“

„Bylo to tak,“ řekla tvrdohlavě.

„Chcete mi tvrdit, že jste se celý večer trmáceli po vinárnách Grinzingu, abyste pak skončili pod vánočním stromečkem? Byla jste hodná holčička, tak vám Ježíšek nadělil sardinky a čokoládu a přidal ještě co? Co vám ještě přidal? Briliantový prsten? Protože ten, slečno, právě té noci zmizel! Ten by už stál za to, potloukat se se starým nemravou celou noc po hospodách!“

Zkoušeli to s ní na všechny způsoby. Opakovala stále totéž. Začala plakat a nebyla k utišení. Prosila inspektora Matulu, aby o tom večeru nikomu nic neříkal, má chlapce, kdyby se to o ní dozvěděl, byl by mezi nimi konec. Když se jí inspektor zeptal na jméno a adresu toho muže, klidně mu všechno řekla. Jenomže oni jí už nevěřili.

148

V laboratoři totiž našli na hnědém kožíšku i na semišových střevíčcích nepatrné zaschlé kapičky krve. Provedli ještě její analýzu a zjistili, že stopy mají stejnou krevní skupinu jako krev zavražděné

ho. A to bylo zlé. Adrienna Eckhardtová byla důvodně podezřelá z vraždy. Řekli jí to krátce předtím, než se na policejním prezídiu objevili její rodiče. Přišli sdělit policii, že hledaná společnice zavraždě

ného Artholda je zřejmě jejich dcera.

„Tak povídejte, prosím,“ pobídl inspektor pana Eckhardta. „Je to velice důležité, pro ni i pro nás.

Musíme se dozvědět pravdu a vaše dcera nám ji nechce říci.“

„Přišli jsme vám to oznámit, aby se do něčeho nezapletla. Já jsem s ní o té vraždě mluvil.“

„Kdy?“

„V sobotu.“

„Ráno?“

„Ne, dopoledne, když přišly noviny a já jsem si je přečetl.

Řekl jsem, jak moc je jí ta hledaná podobná.“

„Co na to řekla?“

„Nic, ale byla strašně nervózní. Taková roztěkaná.“

„Byla nevyspalá?“

„Ale ne, já na ní poznám, když si něčím není jistá. Tak jsem se jí po obědě rovnou zeptal, kde byla to odpoledne předtím.“

„Odpověděla?“

„Ne. Ani nehlesla. Tak jsem se jí zeptal, jestli byla odpoledne a večer s tím chlapem.“

„Zase neodpověděla?“

„Ne“.

„Proč bydlí vaše dcera v podnájmu a ne u vás?“

„Hádali jsme se. Když jí bylo osmnáct a začala si vydělávat, odešla, aby si mohla dělat, co chce.

Nedokázali jsme tomu zabránit, i když nás to strašně mrzelo. Ale někdy s ní není rozumná řeč.“

Mnoho okolností zůstalo nevyjasněných. Proč si o tolik let mladší partnerka lahůdkáře jde o půlnoci do jeho krámu pro šunku, sardinky a pár balíčků čokolády, vezme si dary jen mezi dveřmi, nechá tam Artholda samotného a snad se jde domů najíst. Pokladna zůstala po jejím odchodu prázdná, moc v ní ale stejně nemohlo být, a podle výpovědí svědků měl Arthold také prázdné kapsy. Po vražedné zbrani není ani stopy, motiv k vraždě také schází, protože o loupeži nemůže být ani řeč. Adrienna Eckhardtová vypovídá sice ochotně, ale zaplétá se do nepromyšlených podrobností a tak se inspektoru Matulovi zdá, že nemluví pravdu. Navíc je čím dál víc nervózní, i čím dál tím víc podezřelá.

V přijímací kanceláři jí sejmuli otisky prstů a vyfotografovali ji pro kartu registrovaných. Zavřeli ji do cely pro vyšetřované. To jí na klidu a jistotě nepřidalo. A 24. listopadu ráno ji znovu předvedli inspektoru Matulovi.

„Tak nám povídejte něco o sobě,“ začal žoviálně, aby se rozpovídala.

„Jako životopis?“ zeptala se věcně.

„Ano. Chtěl bych o vás vědět něco víc. Třeba mi to pomůže, abych porozuměl některým nejasným okolnostem.“

„Dědeček byl generálním auditorem rakouskouherské armády,“ řekla jako by se chtěla pochlubit.

„Takže svým způsobem můj kolega.“

„Ne tak docela. Vojenský soudce. Otec je také bývalý důstojník. Ale v civilu se necítí nejlíp. Pořád mu schází uniforma. U nás doma to neklapalo. Snad nikdy. Nevím, jestli se máma s tátou měli někdy rádi, ale rozhodně to nedávali najevo. U nás doma nebyla jakživ legrace.“

„Jaké máte školy?“

„Nic moc. Šest tříd základní. Pak jsem byla doma a pomáhala jsem mamince. Ale nemohla jsem vydržet v kuchyni a tak jsem šla do dvouletého kursu a nakonec se mi podařilo získat diplom dětské zdravotní sestry.“

„Proč říkáte nakonec? Neproběhlo to normálně?“

„Měla jsem s učením potíže. Skládala jsem závěrečné zkoušky na pokračování.“

„Nelíbilo se vám to studium?“

149

„Já jsem nevěděla, co se mi líbí. Chtěla jsem si konečně dělat, co sama chci, chtěla jsem se bavit.

Proto jsem se odstěhovala do podnájmu. Na chlapy jsem měla smůlu. Nikdy jsem netrefila na toho pravého.“

„Pracovala jste jako dětská vychovatelka?“

„V mateřské škole. Ale v prosinci 1950 jsem dala výpověď.“

„Můžete nám říci proč?“

„Nelíbilo se mi tam.“

„Slečno Eckhardtová, říkáte nám pravdu? My totiž o vás víme víc, než si myslíte. Jak to bylo s tím Řekem?“

„Vy ho znáte?“ lekla se.

„Víme o něm. A víme také, že jste dala výpověď‘ kvůli němu.“

„Byl to darebák.“

„Ale žila jste s ním.“

Kývla. Těkala pohledem po místnosti, aby se nemusela dívat inspektorovi do očí.

„A potom, když se s vámi rozešel, jste mu psala vyděračské dopisy.“

„Kdo vám to řekl?“ vyjela na něj.

„Slečno Eckhardtová, máte policejní záznam. Za vydírání jste byla odsouzená. Ten pán si to nenechal pro sebe a oznámil to.“

„Byl to lump.“

„Možná, ale soud mu dat za pravdu. Pak jste nastoupila do dětské nemocnice.“

„Proč se mě vyptáváte, když to víte?“

„Protože to chceme slyšet od vás. Vrátila jste se ke své práci, až když vám tekla voda do bot. Vy jste si myslela, slečno Eckhardtová, že si vás ten pán bude vydržovat a měla jste na něj vztek, když to dopadlo jinak.“

Zrudla. Žmolila si prsty. Hleděla do země jako dítě přistižené při mlsání. Zřejmě si začala uvědomovat vážnost situace. A inspektor Matula využil jejích rozpaků a vyložil další trumf.

„V nemocnici jste okradla kolegyni.“

„Já jsem nechtěla, já jsem neměla …“

„Nevykládejte nám pohádky. Byla jste odsouzena ke dvěma měsícům těžkého žaláře pro krádež šesti set šilinků a 1, října 1952 na hodinu propuštěna. Vloupala jste se do zásuvky.psacího stolu a sebrala jste šest set kolegyni. Váš čin soud kvalifikoval jako loupež.“

„Trest jsem si odseděla,“ řekla na omluvu, ale už se netvářila jako neviňátko. Zuby měla sevřené, tupě zírala do kouta, v té chvíli vypadala spíš jako profesionálka, která musí počítat i s prohrou.

„Co jste dělala po propuštění?“

„Hledala jsem práci.“

„Jakou?“

„Jakoukoliv. Neměla jsem na vybranou.“

„Proč jste se nevrátila k rodičům?“

„Copak jsem blázen? Pořád mi říkali, co mám dělat a co ne.“

„Vy jste ale potřebovala pomoci.“

„Já? Proč? Od koho? Já se uživím a nepotřebuju, aby mi někdo povoloval vycházky.“

„Jak jste se tedy živila?“

„Byla jsem zaměstnána v kavárně.“ „Jako co?“

„Jako animírka,“ řekla vztekle, pochopila totiž, že ji inspektor Matula zahnal do rohu.

„A později v kavárně Filmhof?“ zeptal se ještě. „Taky. Čím se má ubohá ženská živit?“

„Prací, slečno Eckhardtová,“ řekl inspektor Matula vztekle. „Jak jste se seznámila s Artholdem?“

„Znala jsem ho odmalička. Ale asi přede dvěma lety jsem se s ním spřátelila.“

„Co to znamená spřátelila?“

„Chodili jsme spolu do Grinzingu na letošní, někdy jsme si poseděli v kavárně.“

„Kolik vám tenkrát bylo let?“

„Jednadvacet. Proč?“

„Byla jste jeho milenkou?“ .

„Na to snad nemusím odpovídat!“ zvolala. „To je moje soukromá věc!“

150

„Takže byla,“ konstatoval inspektor Matula suše. „Chodila jste s ním celé dva roky?“

„Co si o mně myslíte? Sešla jsem se s ním náhodou.“

„Kdy?“

„V sobotu, patnáctého.“

„To víte tak přesně?“

„Jo. Tak přesně.“

„Kde jste se sešli?“

„Potkali, ne sešli. V kavárně Filmhof. Měla jsem čas, on byl velice milý, tak jsme se chvíli bavili a pak jsme se domluvili, že za čtrnáct dní půjdeme na velký tah.“

„Za čtrnáct dní bylo devětadvacátého.“

„Sobota. V poledne jsem k němu měla přijít do krámu, když měl zavříno; že se napijeme něčeho dobrého. Ale nepřišla jsem. Víte proč!“

„Víme. To už jste seděla za mřížemi.“

„Já jsem se zrovna ten večer, co jsme se domluvili na tom tahu, seznámila s bezvadným chlápkem.

Dělal na mě takovýhle oči, držel mě za ruce a říkal mi; že jsem madona, když jsem mu dala pusu, tak se mohl zbláznit, řekl, že chce jenom mě a nic jiného na světě, a slíbil mi, že mi bude platit dvanáct set měsíčně, když budu jeho přítelkyní.“

„Kdy jste se setkala s tímhle pohádkovým princem?“

„Patnáctého večer. Jen co jsem se rozloučila s Artholdem.“

„A on vás zahrnul penězi.“

„Syčák to byl. Vzala jsem ho k sobě na pokoj. Ráno se vyšacoval, dal mi dvě stě a ukázal kapsy, že víc nemá.“ „Tak jste ho vyhodila.“

„Ne. Přišel ještě párkrát, ale nikdy neměl moc peněz. Dvě tři stovky. Ale žít se z toho dalo. Tak jsem přestala chodit do Filmhofu a dopoledne jsem mohla spát.“

„Ale pak to krachlo.“

„Jo. Jak to víte?“

„Zkušenost a logika, to jsou naše nejlepší zbraně.“

„Bylo to v pátek,“ vyprávěla ochotně, „napadlo mě, že bych si mohla zajít v polední přestávce za Artholdem a navrhnout mu noční vejšlap. Byl pro. Řekl, že se na mě těší, že jsem jeho sluníčko. Byl to děvkař a křivák. Večer jsme se sešli.“

„Co jste dělala celé odpoledne?“

„Nudila jsem se. Šla jsem do kina na Kon Tiki, já mám strašně ráda moře a palmy. Pak jsem si koupila chleba a sýr, hodila jsem to do síťovky, že si nákup nechám u Artholda, abych to netahala s sebou. A v sedm, když zavřel krám, jsem byla u něj.“

„Šli jste hned, nebo jste se ještě zdrželi?“

„Nešli jsme hned. Arthold mi pak ještě řekl, abych si vybrala v lednici, co chci, tak jsem si vzala nějaké věci k jídlu a dala je taky do síťky, že si je pak v noci odnesu.“

„A jeli jste do Grinzingu. Tramvají?“

„Arthold byl škrob. Říkal, že nespěcháme, tak jsme jeli tramvají.“i~

„Kde jste byli?“

„Ani vám to přesně neřeknu. Ve dvou výčepech jsme si dali po skleničce, ve třetím jsme si sedli a vypili flašku.“

„Litrovou?“

„Ne, sedmičku.“

„Takže jste nebyli namazaní?“

„Copak se může někdo namazat po litříku vína?“

„Vy jste vypili každý láhev?“

„Jasně. Měli jsme žízeň, jedli jsme k tomu ančovičky.“

„Kdy jste skončili?“

„Asi v jedenáct. Arthold spěchal a tak jsme šli na osmatřicítku.“

„Jeli jste rovnou do krámu?“

„Zastavili jsme se ještě v kavárně na kapucína.“

„V kolik jste přišli do krámu?“

151

„Přesně vám to nepovím, ale nebylo ještě dvanáct. Hansi vytáhl.roletu, šli jsme dovnitř a zase ji stáhl.“

„Docela?“

„Asi ne docela. Ale zamkl skleněné dveře.“

„Jak jste si to vysvětlovala?“

„Nijak. Dělal to vždycky, když jsem byla u něj.“

„Co jste dělali potom?“

„Šli jsme do skladu. Vzala jsem si síťovku s jídlem a chystala se odejít.“

„Pan Arthold s tím souhlasil?“

„Neptala jsem se ho.“

„Vy jste ale neodešla.“

„To máte pravdu. Najednou totiž někdo zaklepal na roletu a Hansi mi řekl, abych šla otevřít, že to je možná policajt, viděl v krámě světlo a tak se jde podívat. Vstala jsem, já jsem si totiž předtím sedla na stůl a Hansi seděl proti mně na base piva, šla jsem a vytáhla roletu. Stál tam docela cizí chlap a dí

val se na mě jako na zjevení.“

„Kdo to byl?“ zeptal se inspektor Matula.

„Jakživ jsem ho neviděla.“

„Jak vypadal?“

„Chlap. Měl nejmíň sto osmdesát. Asi třicet let. Měl na sobě skotský kabát z velbloudí srsti s kapucí. Jak má vevnitř kostkovanou podšívku.“

„Co řekl, když vás viděl?“

„Ani slovo. Máchl rukou, odstrčil mě stranou a šel rovnou dozadu do skladu. Stáhla jsem roletu jen do poloviny, myslela jsem si, že hned zas půjde. Pak jsem se vrátila do skladu a zase jsem se posadila na ten stůl.“

„Co dělal ten chlap?“

„Když jsem tam přišla, tak jen stál nad Hansim, ten ,totiž pořád seděl na bedně s pivem. Když jsem vešla, ták si mě nejdřív prohlížel. Pak řekl Hansimu, co jako bude s těma penězma, kdy je dostane.“

„O jaké peníze šlo?“

„Nemám ponětí. Arthold asi tomu člověku něco dlužil.“

,;Co mu řekl Johann Arthold?“

„Řekl, že žádné peníze nemá.“

„Byla to pravda?“

„Měl nějaké drobné, ale dohromady to nebyla ani stovka. Proto jsme odešli z Grinzingu.“

„Jak se choval ten mladík ve skotském plášti?“

„Hrozně. Strašně. Udělal něco příšerného. Nejdřív dlouho stál a nenávistně hleděl na Artholda. Pak sáhl do kapsy, vytáhl nějaké železo, to jsem ještě nevěděla přesně, co to je, a začal mlátit Hansiho do hlavy. Ten se hned po první ráně svalil a zůstal ležet na zemi. Ze spánku mu tekla krev.“

„Jak jste se zachovala vy?“

„Nemohla jsem se ani hnout. Bylo to hrozné. Seděla jsem dva.metry od něho. A ten chlap na mě houkl, abych Artholda obrátila na záda.“

„Poslechla jste?“

„Co jsem měla dělat?“

„Viděla jste, že je Arthold v bezvědomí?“

„Já nevím, co jsem viděla. Byla jsem strašně vyplašená atak jsem vstala a poslechla. Obrátila jsem ho na záda a viděla jsem, že má rozbitou hlavu.“

„Co udělal ten chlap?“

„Prohledal ho, ale našel jen pár drobných. Měl vztek. Tvářil se jako pomatený. Houkl na mě, abych přinesla nůž. Běžela jsem do krámu, vzala tam první nůž, který ležel na pultu s uzeninami a přinesla ho do skladu.“

„Co udělal, když jste mu ho podala?“ „Chtěl Artholdovi proříznout hrdlo.“

„Říkáte chtěl, Arthold měl proříznuté hrdlo.“

„Jenže ne tímhle nožem. Ten byl moc tupý a tak mě ten člověk vyhnal znovu do krámu, abych sehnala ostřejší. Šla jsem a přinesla nářezový nůž. Tím mu pak prořízl hrdlo.“

152

Věcně popsala bestiální vraždu pro peníze. Bylo jí třiadvacet let, nebyla sice bůhvíjaká kráska, ale měla milý obličej a tmavé jiskřivé oči, vypadala jako křehké stvoření. Mluvila však, jako by vyprávě

la obsah kriminálního filmu, který včera viděla. Byla tak cynická nebo bezcitná? Dokázala zapomenout na hrůzu, kterou prožila?

„Pak mi podal oba nože,“ pokračovala v líčení vraždy, „a nařídil mi, abych je pořádně pod vodovodem umyla. Tak jsem to udělala, hodila jsem do síťky s jídlem ještě i ručník, do něhož si utřel ruce a chystala jsem se odejít.“

„Nesnažil se vás zadržet?“ zeptal se inspektor Matula.

„Ne. Akorát na mě zařval, abych ani necekla, nebo mě podřízne jako jeho.“

„Co udělal s tím železem?“

„Umyl ho pod vodovodem.“

„Jak vypadala ta věc?“

„Takový trochu zahnutý kus železa.“

„Sebral ho ve skladu nebo si ho přinesl?“

„Měl ho v kapse.“

„To znamená, že se na vraždu chystal.“

„Možná.“

„Jak byla ta věc velká?“

„Asi třicet centimetrů.“

Inspektor Matula ji vyslechl. Nechal ji vyprávět. Nepřerušoval ji zbytečnými otázkami. Zřejmě chtěl u ní vzbudit pocit jistoty. Věřila mu? Byla tak hloupá a domnívala se, že zkušený detektiv nepostřehl nepravděpodobné skutečnosti v jejím vyprávění? Adrienna Eckhardtová popsala vraha dost podrobně, vídenští policisté prošetřovali všechny lahůdkářovy přátele i náhodné známé z nočních podniků, zatím však bezvýsledně. Vysoký elegantní mladík mezi nimi nebyl. Zámečníci z technického oddělení policejního ředitelství vyrobili podle popisu Eckhardtové železný vražedný předmět, připomínající cosi, čemu autoklempíři říkají babka. Inspektor Matula znovu Eckhardtovou vyslýchal a ona měla pocit, že se jen chce ujistit, že neměla s vraždou nic společného, naopak: i ona byla přece v nebezpečí.

A právě tady byl rozpor v logice příběhu. Neznámá dívka se stane bezděčnou svědkyní hnusné vraždy, ale vrah ji nechá klidně odejít. Neváhal ubít lahůdkáře jen proto, že mu nemohl vrátit půjčku, ale současně se vraždou navždy zbavil možnosti, že peníze vůbec dostane zpátky. Navíc se vystavil nebezpečí, že ho dívka bude přinejmenším vydírat: Jedná jako hloupý Honza v loutkovém divadýlku, nařídí jí, aby umyla „nádobí“ a pošle ji domů. Ani se nezeptá, jak se jmenuje, ani netuší, kde bydlí.

Jedná jako vymyšlený hlupák. Skoro nic nebylo na této historce pravděpodobné, ale inspektor Matula trpělivě pokračoval.. Na úterý ráno 25. listopadu nařídil rekonstrukci činu.

Adrienu Eckhardtovou přivezli krátce po desáté a ona zahrála svou roli na scéně Artholdova lahůdkářství přesně podle scénáře, který předtím nadiktovala do protokolu. Ani v nejmenším se nezmýlila, ani jednou nezaváhala. Na první pohled vypadal průběh vraždy pravděpodobně. Jen motiv scházel.

Věřitelé přece neutloukají své neplatící dlužníky dvoukilovým železem, které pro jistotu nosí s sebou v kapse!

Eckhardtové rodina nebyla příliš důvěryhodná a Adriennin otec byl jedním z těch, kteří se cítí jako ryba na suchu, když svléknou vojenskou uniformu. Dovedou rozkazovat, naučili se řvát na podřízené, nedovedou pracovat. Ale alibi měl Adriennin otec stoprocentní.

Třiadvacetiletá Adrienna neměla tušení, že existují nějaká morální pravidla a tak poletovala životem jako kos, hledající žížaly. Když našla někoho, kdo jí zaplatil večeři, tak jedla. Když byl někdo ochoten objednat jí láhev vína, tak ji vypila. Když neměla kde spát, sbalila prvního chlapa s volnou postelí. Z každého muže se za každých okolností snažila vytáhnout aspoň stovku nebo dvě. Jistě se policistům nepodařilo vyslechnout všechny její milence, ale těch pár posledních, kteří přicházeli v úvahu, mělo spolehlivé alibi. Mimochodem, ani jeden z nich neměl důvod, proč by lahůdkáři z Alserstrasse 7 půjčoval peníze.

Poletuška Adrienna měla vždycky hluboko do kapsy. Inspektorovi strážmistři brzo zjistili, že dlužila kdekomu. Také její rodina se topila v dluzích. Podle toho, co o ní řekly kamarádky, možná konku

153

rentky nebo kolegyně posedávající v nočních podnicích, žila na dluh a nad poměry. Dokázala si půj

čit třeba pět šilinků na polívku. Dluhy nevracela.

„Byl bych rád, slečno Eckhardtová, kdybyste se snažila vysvětlit, z čeho jste byla živa,“ řekl inspektor při dalším výslechu. Tvářila se udiveně, jako by nerozuměla, ale pak lehkomyslným tónem prohlásila:

„Z čeho? Vydělala jsem si.“

„Jak?“

„To je snad moje věc.“

„Ale ty potraviny jste měla od Artholda.“

„Dal mi je.“

„Nejsme si tak jisti. Podle mého názoru jste je sebrala v krámě po vraždě. Chléb i sýry, o nichž jste tvrdila, že jste si je koupila už odpoledne a uložila je v síťovce v lahůdkářství, jsou také z Artholdova krámu. Jak to tedy doopravdy bylo? A kam zmizel Artholdův briliantový prsten?“

„Ten mi dal ten chlap!“ vykřikla bez rozmyšlení.

„Který chlap?“

„No, ten …“

„Vrah?“

„Ano..

„Proč vám ho dal?“

„Nevím. Svlékl mu ho z prstu a dal mi ho. Taky všechny peníze, co měl Hansi po kapsách mi dal.“

„Byl to přece jeho věřitel! Proč si je nenechal? Vždyť ho podle vašeho tvrzení zavraždil kvůli nezaplacené půjčce. Proč by dával peníze právě vám.“

„Zeptejte se ho na to.“

„Zatím jsme ho nenašli.“

„Co je mi do toho?“

„Dost! Vy jste si ho totiž vymyslela. Ten muž neexistuje, ta železná věc, co ho s ní praštil do hlavy, také neexistuje. Ve spisech máme výpověď svědka, který viděl, že jste 21. listopadu v šest večer vy

šla z bytu se síťovkou, ale neměla jste v ní bochník chleba ani sýry, jak jste nám tvrdila, ale mlýnek na maso ledabyle zabalený v novinách, takže z balíčku trčela klika. Soudní znalci považují za pravděpodobné, že rány do hlavy zavražděného mohly být způsobeny právě mlýnkem na maso standardního provedení. Vy jste zavraždila a oloupila Johanna Artholda!“

Stála jak solný sloup. Hleděla do prázdna. Paže jí visely bezvládně podél těla. Inspektor ji chvíli pozoroval. Pak se rozhodl pro běžnou psychologickou fintu. Neřekl ani slovo, na nic se neptal, dal znamení strážnému, aby podezřelou odvedl do cely. Nechal ji mezi čtyřmi stěnami do pozdního odpoledne. Pak ji znovu nechal předvést. Sotva se zavřely za strážným dveře, Adrienna Eckhardtová se přiznala. Protokolární zápis má datum 4. prosince 1952.

„Zabila jsem ho a udělala jsem to docela sama.“

„Takže žádný vysoký, štíhlý muž ve skotském kabátu,“ řekl inspektor Matula.

„Nikdo tam nebyl. Jen já a on. Chtěla jsem to udělat už dávno. Přede dvěma roky.“

„Proč jste ho chtěla zabít? Co vám udělal?“

„Byl to sprosťák, zacházel s ženami jako s dobytkem. Nenáviděla jsem ho z celé své duše. Hnusil se mi.“

„Proč jste se s ním přesto stýkala?“

„Co mi zbývalo? Nemohla jsem si moc vybírat.“

„Ve vašem věku?“

„Co vy o tom víte.“

„Proč jste odešla z práce? Mohla jste si přece vydělávat na živobytí poctivou prací.“

„Jako robot. Vstát, najíst se, pracovat, pomilovat se, usnout a pořád dokola jako automat. Nesnesla bych takový kolotoč. Bylo mi z toho někdy nanic. A pak jsem ho dlouho neviděla a najednou jsem ho potkala v Café Filmhof. Šel mi na nervy s těmi svými oslintanými řečmi. Mlel pořád totéž, jako blbec. Zvedal se mi z něj žaludek. Nemohla jsem snést pomyšlení, že takový prasák může. všechno jen proto, že k němu báby chodí pro šunku a pro sýry a já nemůžu nic a kolikrát mám hlad. Mohla jsem se zalknout nenávistí.“

154

„Ale přesto jste s .ním šla.“

„To mě taky štvalo. Neměla jsem co dělat, neměla jsem žádný plán, neměla jsem žádnou schůzku, ani přítele nebo přítelkyni jsem neměla. Připadala jsem si strašně opuštěná, tak jsem mu slíbila, že se u něj zastavím.“

„Kdy to bylo?“

„Jednadvacátého. V poledne, když stáhl roletu.“

„A tam jste se domluvili na večer.“

„Jo, tam jsme se domluvili na noční tah. Ale to jsem ještě nevěděla, že to chci udělat. Když otevřel v půl druhé krám, musela jsem vypadnout. Pak jsem chodila celé odpoledne po ulicích a všechno se ve mně vařilo. Vrátila jsem se do svého pokoje. Domácí byla někde venku. V kuchyni jsem jí sebrala mlýnek na maso, zabalila ho do starých novin Kronen Zeitung, dala ho do síťovky a šla jsem.“

„Kde jste se měli sejít?“ zeptal se inspektor Matula.

„U něj. V krámě. Po zavření.“

„Nosila jste ten mlýnek s sebou po Vídni?“

„Ne. Položila jsem si síťovku ve skladišti do kouta. Řekla jsem mu, že tam mám nákup na zítra.“ .

„Potom jste vyjeli do Grinzingu?“

„Ne, ještě ne. Když zavřel krám, tak jsme se … no, tak jsme se ještě chvilku zdrželi.“

Ani při přiznání tak odporné vraždy nebyla vzrušena. Vyprávěla o ní ledabylým tónem, jako třeba truhlář, vyprávějící při večeři o tom, že dnes sklížil další stůl. Přitom musela dávat pozor na každé slovo, ani jednou se totiž ve vyprávění nezmýlila. Změna byla pouze v osobách. Všechno, co předtím svedla na neznámého krasavce ve skotském plášti, teď přiznávala sobě. Věcně, bez vzrušení, ale také bez omluvy, jen jako by se předtím přeřekla. Nezdálo se, že má strach. Brala to přiznání jako další epizodu svého života, probíhajícího jaksi bez její účasti. Osud jí vedl ruku, ona za nic nemůže.

„Potom jsem šla umýt ty nože.“

„Udělala jste to pečlivě. Nenašli jsme na nich žádné stopy. Ale proč jste ho vůbec ještě podřezávala, když už bylo vlastně po něm?“

„Aby to vypadalo, že tam byl lupič. Nože jsem dala přesně tam, kde jsem je předtím vzala.“

„Jak to bylo s penězi?“

„Prohledala jsem mu kapsy. Chtěla jsem najít lístky od tramvaje a přitom jsem našla dvě padesátišilinkové bankovky a jednu dvacku. Tak jsem si je vzala. Vlastně mi patřily. Nedal mi ani šilink. Pak jsem mu stáhla z prstu prstýnek.“

„Kde ho máte?“

„Hodila jsem ho do kanálu.“

„Neříkejte! To vám máme věřit?“

„Jistě.“

„A co pokladna?“

„Byly tam jenom drobné.“

„Kolik jste dala celkem dohromady?“

„Nestálo to ani za řeč, asi dvě stě padesát.“

„A zboží?“

„Nebylo toho taky moc. Chtěla jsem, aby to vypadalo jako loupež.“

Ještě se snažila otevřít přenosnou ocelovou kasičku, ale nenašla k ní klíč. Vyzkoušela všechny, které visely vzadu u dveří do skladu, ale ani jeden se k zámku nehodil. Tak se ještě jednou rozhlédla po místnosti, zhasla, povytáhla roletu jen tak vysoko, aby se protáhla ven a šla domů.

„Do kterého kanálu jste zahodila ten briliantový prstýnek?“

„Přesně vám to neřeknu, ale bylo to v Langegasse.“ „Tak nám ho ukážete, viďte?“

„Jestli ho najdu.“

„A kdypak jste tam byla? Nešla jste rovnou domů?“

„Hodila jsem ho tam druhý den ráno. Tedy dopoledne.“ Při.výsleších Adrienny Eckhardtové byl většinou přítomen šéf kriminálního oddělení dr. Franz Heger. Přiznání však na něj ani na zkušeného inspektora Matulu neudělalo nejlepší dojem. Stále totiž scházel přesvědčivý motiv. Navíc: žádná z žen, kterých se vyptávali a s nimiž se Arthold stýkal, nehovořila ani o brutálnosti svého milence, ani o perverzitě nebo aspoň o hrubosti. To byl jeden ze zásadních rozporů. Druhé neodhalené tajemství

155

bylo zmizení prstýnku. V kanálu, který jim Eckhardtová ukázala, ani v jiných v celé ulici, se nic nenašlo. Její výpověď‘ měla ještě logickou trhlinu. Holka, která vraždila pro pár šilinků, zadlužená u většiny svých známých, by nevyhodila prsten s briliantem, který mohla prodat za tisícovku, možná dvě. Kam ho mohla schovat?

Hledali, ale nenašli nic a ona trvala na tom, že šperk hodila do kanálu. Poslali pro ni a znovu se jí na prsten s briliantem zeptali.

„Já jsem na něm chtěla peníze. Neměla jsem ani floka, on mi byl dlužen. Měl mi je dát dobrovolně a když ne, tak jsem si je musela vzít.“

„Tak jste se rozhodla pro ten strojek na maso?“ zeptal se dvorní rada Heger.

„No.

„Jakou kořist jste čekala?“

„Kořist? Copak jsem zvíře? Asi tak tisícovku nebo dvě.“

„Trváte tedy na své výpovědi?“ zeptal se inspektor Matula.

„Samozřejmě. Je to tak, jak jsem vám řekla.“

Zdaleka to nebylo všechno a inspektor stále ještě nemohl spis předat prokurátorovi, aby vypracoval žalobu. Nezbývalo nic jiného než pustit se znovu do ověřování známých okolností. Nevedlo však stejně k ničemu novému.

Pak připravila vyšetřovatelům překvapení opět Adrienna Eckhardtová. Ve středu 4. března 1953 ji předvedli do kanceláře inspektora Matuly a ona diktovala do protokolu:

„Rozhodla jsem se, že vám řeknu pravdu. Nezavraždila jsem Johanna Artholda. I když jsem byla při tom.“

„Kdo ho tedy zabil?“ zeptal se inspektor Matula, který už se při vyšetřování tohoto případu odnau

čil divit.

„Byl to ten muž ve skotském plášti.“

„To už jsme slyšeli, slečno.“

„Jenomže teď uslyšíte celou pravdu. Já přece nebudu nikoho krýt! Ani jeho.“

„Řekněte nám jeho jméno!“

„Constantin Bertini.“

„Ital?“

„Ano, pane inspektore, Ital.“

„Kdo to je?“

„Můj milenec a otec mého dítěte. Jsem totiž v jiném stavu.“ „Kde bydlí?“

„To bohužel nevím.“

„Aha!“

„Nenapadlo mě zeptat se ho na to. Je to snad důležité? Pro mne ne.“

„Kde jste se setkali?“

„V jednom nočním lokále.“

„Jméno toho podniku.“

„To už přesně nevím.“

„Aha.“

„Proč říkáte pořád aha? Jako byste mi nevěřil. Říkám pravdu.“

„Jenomže ta vaše pravda není pravděpodobná, slečno. Tvrdíte, že budete mít s nějakým Taliánem dítě a ani nevíte, kde bydlí! Kde jste se scházeli, jak jste se seznámili, kde je teď?“ vysypal ze sebe netrpělivě.

„Přišel pro mě ke stolu a šli jsme tančit.“

„Ptal jsem se vás, kde to bylo!“

„V tom podniku, co jsme se seznámili.“

„Dál.“

„Pak jsme se scházeli v kavárně na Mariahilferstrasse.

Můžu vám ji ukázat. Je šikmo proti Gerngrossovi, proti tomu obchodnímu domu. On ho zavraždil.

Já jsem jen byla u toho.“

„Chcete říci, že jste se zločinu vůbec nezúčastnila?“

„Já nevím, jak to myslíte. Umyla jsem ty nože a uklidila je. Myslíte si, že je to zločin?“

156

Inspektor zachoval klid. Nenapadlo ho, že by podezřelá mohla být za tak vážných okolností ještě drzá. Byla to snad zase nová taktická finta prohnaného děvčete?

„Co dělal ten váš Bertini?“ zeptal se inspektor.

„Jednou mi nabídl zajímavý obchod. Říkal, že jsem vyškolená zdravotní sestra, tak bych pracovala ve svém oboru. Svěřil se mi, že obchoduje s drogami.“

„Co si to zase vymýšlíte? Jakými drogami?“

„Hledal zákazníky na morfium. Řekl mi, že bych si mohla vydělat slušné peníze. Tak jsem se zeptala Artholda.“

„Co vám na to řekl?“ ‚

„Nejdřív, že si to musí rozmyslet. Druhý den, že si vezme dvě krabičky. Tak jsem jim smluvila schůzku.“

„Kde se měli sejít?“

„U něj v krámě.“

„Kdy?“

„Jednou v noci, po jedenácté.“

„Jak by je zaplatil, když neměl peníze?“ zeptal se inspektor.

„Měl platit, až je prodá.“

„Ten váš Bertini ho přece vůbec neznal, cožpak mu věřil?“

„Znal mě.“

„Viděla jste ty krabičky?“

„Jistě. Byla jsem u toho.“

„Jak vypadaly?“

„Normálně. Znala jsem je z nemocnice, kam jsme chodily na praxi.“

„Zaplatil mu Arthold za dodávku?“

„Ne. A Bertini mi teď byl dlužen provizi. Tak jsme se dohodli na tom tahu v Grinzingu.“

„Kdo s kým?“

„Já s Bertinim. Měla jsem s Artholdem hodně pít a pak s ním přijít do krámu.“

„A Bertini?“

„Měl tam přijít kolem půlnoci pro peníze.“

„Říkala jste, že přišel.“

„Jo. Přišel. Začali se hádat, pak mu Bertini vrazil jednu pod zuby a nakonec ho utloukl. To víte, Talián! Mají strašný temperament!“

Bylo to nepodařené vystoupení a nová varianta vysvětlení zločinu byla křečovitě vymyšlená a na první poslech nepravděpodobná. Nařídili gynekologickou prohlídku zajištěné a ukázalo se, že aspoň v jednom případě říká pravdu. Adrienna Eckhardtová byla těhotná. Všechno ostatní po zralém uvážení zařadili do říše pohádek. Ačkoliv pátrali všemi možnými způsoby, včetně mezinárodní kartotéky Interpolu, muže jménem Constantin Bertini, nikdo neznal. V posledním roce nikdo s dokumenty na toto jméno nepřekročil rakouské hranice. Prodej morfia ve známém balení, určeném pro lékárny; nebyl možný. Podle platného opiového zákona podléhaly všechny deriváty opia, tedy i morfium, přísné registraci, v žádné vídeňské lékárně nechyběla ani krabička.

V oddělení kartotéky evidovaných dali dohromady slušnou kolekci fotografií mužů, podobných Bertiniho popisu, ale Eckhardtová nepoznala ani na jedné svého milence a údajného otce jejího dítěte.

Inspektor Matula ji přitom pozoroval a zjistil, že nemá o odhalení skutečného pachatele zájem, vždyť se na některé fotografe ani nepodívala. Bylo zřejmé, že si vraha Bertiniho vymyslela a pro jistotu ho ještě označila za svého milence.

Tak přišli ke slovu psychiatři. Měli vyslovit svůj soud o nadmíru vyvinutých fabulačních schopnostech podezřelé. Bylo zřejmé, že jde o nadanou lhářku, která svým výmyslům věří, ne však o osobu duševně natolik labilní, aby. jí nebylo možné přiznat odpovědnost za její činy.

Přivezli ji z vyšetřovací vazby do vězení zemského soudu, státní žalobce vypracoval obžalobu pro úkladnou loupežnou vraždu. Soudci a porotci neměli těžkou práci. Přímé důkazy sice scházely, zato bylo k dispozici zmatené, odvolané a znovu obnovené přiznání obžalované a tak porota rozhodla, že obžalovaná je vinna v plném rozsahu prokurátorova návrhu a soudce přečetl Adrieně Eckhardtové 25.

157

března 1953 rozsudek: doživotní vězení, v den výročí zločinu pobyt v temnici a každého čtvrt roku tvrdé lůžko jako zostření trestu.

Obhájce obžalované podal odvolání k vyšší instanci a Nejvyšší soud zmírnil trest na dvacet let vě

zení. Adrienna Eckhardtová zmizela za bránou věznice a s ní i tajemství záhadného Itala Constantina Bertiniho, skutečného či vysněného milence a skutečného či domnělého vraha vídeňského lahůdkáře Johanna Artholda a skutečného či vysněného otce dítěte nenapravitelné lhářky Adrienny Eckhardtové.

158

44 případ

PŘÍPAD PODIVNĚ LÁSKY

Sekretářka Karin Arhibová přišla v pondělí 20. ledna 1964 do práce v 9.30. Odemkla dveře kanceláře na římské ulici via Lazio číslo 9, v předsíni si svlékla kabát, trochu se upravila před zrcadlem a vešla do šéfovy kanceláře. Farúk Surbagi ležel na podlaze, kolem něj velká hnědá skvrna. Krev se vpila do zeleného koberce.

Nevytočila číslo římské policejní ústředny hned, chvíli jí trvalo, než znovu popadla dech. Pak otevřela okno. V místnosti nebyl dobrý vzduch a jí se zvedal žaludek.

„Můj šéf je mrtvý,“ říkala později do telefonu. „Někdo ho zabil. Já nevím kdy. Byla jsem o víkendu na venkově; teď jsem přišla do práce a našla jsem ho na zemi.“

„Uklidněte se, prosím,“ radil jí hlas v telefonu. „Řekněte mi svoje jméno, jméno vašeho šéfa a přesnou adresu.“ . „Jmenuji se Karin Arhibová, jsem sekretářka pana Farúka Surbagiho, volám z jeho kanceláře v čísle 9 via Lazio.“ „Vy jste Italka, signora?“

„Ne, pane, Egypťanka.“

„A váš šéf?“

„Také Egypťan.“

„Za chvilku jsme u vás,“ řekl mužský hlas v telefonu, ale subtilní sekretářce připadalo těch patnáct dvacet minut jako věčnost. Nejdřív stála u psacího stolu a snažila se dívat jinam. Pak se k němu obrá

tila zády. Šla k oknu a pozorovala ruch na ulici. Nakonec vyšla do předsíně a chodila sem a tam. Tři kroky a zase tři zpět. Až se konečně ozval zvonek a objevil se kriminální komisař doktor Ingravallo, jeden z nejzkušenějších vyšetřovatelů římského oddělení vražd.

„Tak si piš, Ciano,“ houkl nevrle na svého asistenta. „Pondělí 20. ledna 1964, 10.25, zdejší adresa, mrtvý leží na podlaze pokryté zeleným kobercem, v poloze natažené, lehce skrčené nohy, obličejem k zemi, máš to? Obraťte ho, Patrinelli. Ale, ale to je hrůza! Tak tohle je ošklivá vražda, vážení pánové, ten nedostal jenom tři kulky do hlavy, ale navíc ještě pořádnou dávku silné žíraviny do obličeje.“

Komisař Ingravallo pocházel ze Sicílie. Dobře věděl, ca znamená smrt zastřelením a navíc ještě znetvoření obličeje. Pomsta, žárlivost, vendetta rodinného klanu, ale především: vitriol či jiná žíravina je typicky ženská zbraň.

„Stýkal se váš šéf s ženami, s dívkami?“ zeptal se komisař sekretářky.

Karin Arhibová se trpce usmála.

„Ano. Stýkal. Dá se to tak říci. S ženami, s dívkami. Všechny mu nadbíhaly, všechny se mu vnucovaly. Můj šéf byl velmi hezký a velmi bohatý. Neznám žádnou ženu, které by se nelíbil.“

„Ale některá z nich ho musela nenávidět,“ řekl komisař. „Nebo měl jiného nepřítele?“

„O nikom nevím,“ řekla sekretářka nepřesvědčivě, ‚ ale komisař jen mávl rukou, dal ještě pokyn technikům, kteří se hned pustili do práce a začal, jako všichni ostatní kriminalisté na celém světě, hledat stopy tragické přítomnosti v minulosti zavražděného. Naproti přes chodbu bydlela dámská krejčová Lorenziová.

„Slyšely jsme něco jako výstřely, pane komisaři,“ řekla. „Byla u mně :zákaznice, signora Elvíra Volpiová, zkoušela jsem jí tuhlety šaty. A ještě jsme si dělaly legraci, že se ti teroristi roztahujou všude. Via Lazio bývala taková klidná ulice!“

„Vzpomněla byste si, signoro Lorenziová, v kolik hodin jste slyšely ty výstřely a kolik jich bylo?“

„V kolik? Mohlo být asi tak tři čtvrtě na šest. Ale kolik bylo výstřelů? Možná dva tři. Nepočítaly jsme je. Vůbec nás nenapadlo, že se u nás v domě vraždí. Je to hrůza, pane komisaři, Řím je už plný Sicilanů, uvidíte, že ta mafie nás všechny zahubí.“

O patro níž bydlela Isabella Leparelliová. Byla sama doma, když se to stalo.

„Všude bylo ticho. Šla, jsem se pomodlit do ložnice. Já tam mám takový maličký oltáříček. Jestli chcete, pojďte se podívat, pane komisaři. Klečím, odříkávám otčenáš a najednou prásk, prásk, zrovna nad hlavou. Říkám si, proboha, co to tam nahoře dělají. Takové rány! A pak ještě bečela nějaká ženská. Já jsem se nastěhovala do druhého patra, pane komisaři, abych nemusela po schodech, ale klid tady není. Ráno v pět popeláři a teď se tu ještě střílí.“

„Kdypak to bylo, paní Leparelliová?“

159

„V sobotu večer.“

„V kolik hodin?“

„Modlím se v šest. Každý den stejně. Úplně stejně. Můžu se zpozdit nebo předběhnout nejvíc o čtvrt hodiny, někdy o dvacet minut.“

Domovník slyšel rychlé kroky na schodišti, ale víc nevěděl. Ostatní nájemníci buď ještě nebyli doma anebo už odjeli na víkend. Moc nového se komisař nedozvěděl, ale vyšetřování obyčejně začíná skládáním malých střípků. V bytě zavražděného v luxusní římské čtvrti Parioli to už bylo lepší, dokonce o mnoho lepší a přinejmenším překvapivé. Otevřeli dveře a po prvním pohledu věděli, kdo byl Farúk Surbagi.

Scéna z Tisíce a jedné noci. Orientální nádhera. Vzácné. koberce, tepané lucerničky, perletí vyklá

daný nábytek. Na každém možném místě divany, pohovky, gauče a lehátka a snad stovka pohozených polštářů a polštářků. černé se zlatem a jiné stříbrné. Rudé s vyšitými květinami a dlouhé válce, potažené zeleným atlasem. Kožené s vyzlaceným vzorem. Sfinga ze slonoviny, jezdecký bičík se zlacenou rukojetí, vůně myrhy a santálového dřeva. Na oknech těžké sametové závěsy. Majitel bytu byl silný kuřák, bylo to cítit z nevětraného ovzduší.

Oblékárna měla stěny ze zrcadel a zářivkové osvětlení. Ve skříních ve zdi měl Farúk Surbagi sto osmdesát obleků z nejlepších pánských salónů v Londýně, Vídni a Paříži. Dvě stovky pečlivě vyžehlených košil, na dva tisíce vázanek. Šest ložnic a čtyři královsky zařízené koupelny.

;,Prosím vás, kdo vlastně byl ten Surbagi?“ zeptal se komisař správce domu.

„Nevím to přesně, pane komisaři, ale myslím, že má nějaké továrny, stavební firmu. Hodně peněz, pane, to je vidět. Jeho otec byl ministrem financí egyptského krále Farúka.“

„Jak vypadal?“

„Jako princ.“

„Kolik mu vlastně bylo?“

„Pětadvacet.“

„Chodily k němu ženy?“

„Průvod žen, pane komisaři. Tady byl každou noc Silvestr. Mladý pán nemusel šetřit a taky nešetřil.

Dostal jsem od něj hodinky. Podívejte se, krásné, co?“

Farúk Surbagi byl urostlý, snědý, černovlasý, zřejmě hezký mladý muž, který podle pitevního protokolu zemřel násilnou smrtí zastřelením. Tři kulky ráže 7,65 milimetrů mu provrtaly hlavu, jedna z nich prolétla levým spánkem a zůstala v mozkovně, čtvrtá kulka vězela v páteři. Všechny střely byly vypáleny z větší vzdálenosti. Vražedná zbraň se nenašla. Mrtvý se počítal mezi římských horních deset tisíc, žil v soustavných radovánkách, kterým se v té době říkalo dolce vita sladký život.

Pro žádného kriminalistu není snadné ani příjemné vyšetřovat násilnou smrt někoho, kdo patřil ke společenské smetánce. Zvlášť ne v Římě, kde si prominenti drží obyčejné lidi hezky daleko od těla, kde stačí jediný telefonát a snaživý kriminalista půjde od zítřka vybírat pokuty za rychlou jízdu. Komisař Ingravallo byl doktor práv a tak ho mnozí řadili spíš mezi soudní zaměstnance než mezi civilní policejní úředníky. Ale ani to mu nebylo nic platné. Jakmile se začal vyptávat, zavírali mu dveře před nosem. Tak musel nasadit na stopu playboye Farúka celý štáb vyšetřovatelů. Ti měli v životopisu pohledného mladíka najít příčinu jeho násilné smrti. Jako všichni profesionálové, začali s rekonstrukcí posledních hodin jeho života. Před očima špatně placených kriminalistů se otvíral pohled do světa netušených možností a směšných starostí.

V osm hodin dvacet, kdy už většina lidí byla v práci, telefonoval Farúk svému příteli, že si během dne přijede pro svůj rollsroyce, který nechal včera v noci před jeho bytem. Víc pil, tak se dal odvézt domů taxíkem.

O hodinu později se sešel v salónku hotelu Ambassador s obchodními přáteli, mezi nimiž byl také ministr Saúdské Arábie Alí Reza. V deset hodin.dopoledne se vrátil do svého bytu ve čtvrti Parioli, převlékl se a znovu osprchoval, nasedl do svého stříbřitě šedého mercedesu, aby se v deset patnáct sešel s vedoucím zahraničního oddělení italské Národní banky.

Deset minut po dvanácté odjel mercedesem ke svému příteli do via Tamaro, kde před domem číslo 12 stál jeho rollsroyce. Přesedl, mercedes nechal stát u chodníku, cestou vyzvedl arabského ministra a jeho manželku v hotelu a odjel s nimi do proslaveného lokálu prominentů „Café de Paris“ na via

160

Veneto. Tam s nimi poobědval. Ve čtrnáct hodin všichni nasedli do rollsroyce a Farúk Surbagi je odvezl na římské letiště Leonarda da Vinciho, vzdálené 35 kilometrů od středu města.

V pět hodin odpoledne byl už zase ve svém bytě. Převlékl se do jednoho ze svých sto osmdesáti obleků, tmavého mohérového, v němž ho v pondělí ráno našla sekretářka Karin Arhibová v kanceláři mrtvého.

Spolupracovníci komisaře Ingravalla pracovali spolehlivě. Zjistili, že se Farúk Surbagi setkal v malé odlehlé kavárně dvacet minut po sedmnácté hodině s bývalým konzulem Egyptské arabské republiky Mustafou Demerdašem. Nepodařilo se však zjistit, o čem jednali. V půl sedmé pak přijel do via Lazio a vešel do domu číslo 9, kde měl své kanceláře. Tam na něj buď čekal, anebo za ním pozdě

ji přišel vrah. Byl to muž nebo to byla žena?

V pestrém životě Farúka Surbagiho hrály ženy prim. Nebylo divu, že se kolem atraktivního, exoticky vyhlížejícího mladého muže, oplývajícího bohatstvím, ale také významnými společenskými styky, rojily ženy a dívky. Která by nestála o to, usednout vedle pětadvacetiletého elegána do jeho rollsroyce nebo sportovního jaguára a přijmout jeho pozvání na večeři do nejdražší restaurace věčného Říma. Zval je k sobě do bytu, zařízeného jako harém, jezdil s nimi do Alp nebo na řecký ostrov Mykonos, kde si pronajal na sezónu vilu ve skalách nad přístavem.

Kdyby to přirovnání neznělo tak hrubě, dalo by se říci, že sbíral dívčí skalpy, jako jiný tácky od piva. Netajil se před přáteli, že je to pro něj jen zábava a do jisté doby žádné z nich nesliboval ani man

želství, ani věčnou lásku. Většinou se s milenkami rozloučil po kratší či delší době šekem, diskrétně zasunutým do obálky. Nestěžovaly si. Prožily hezkých pár dní ve vysněném ráji, kde ani hodně velké peníze nehrají žádnou roli.

Komisař Ingravallo se neprobíral Farúkovými milostnými dobrodružstvími bez vážného záměru.

Co když právě některá z jeho odložených milenek nebyla spokojena s šekem na rozloučenou, co když se jí rozchod hluboce dotkl, co když dostala vztek, šla do drogérie, koupila si kyselinu na čištění toaletních mís a vychrstla ji včerejšímu milenci rovnou mezi oči. Pak ho ještě pro jistotu provrtala několika kulkami revolveru Walther 7,65 mm.

Pozval k výslechu všechny, které jeho pomocníci objevili. Byla to paráda krásy a půvabu, jaká se hned tak nesejde na nějakém policejním ředitelství, tím méně na oddělení pro vyšetřování vražd. Na přehlídce krásek se objevily dívky přešlapující kolem filmu, ale i nadějné herečky, fotomodelky pó

zující na obálkách časopisů pro pány, dcerušky z dobrých rodin, přepychové děvky pro horních deset tisíc s vlastním dvousedadlovým Ferrari, i zralé ženy se sametovýma očima plnýma porozumění.

Alexandra Panarová, hvězdička z římských ateliérů Cineme cittá, krásná, leč hrající jen role paní, nesu vám psaní, štíhlá blondýna s očima jak sušené švestky, se hned po prvních otázkách zhroutila.

Museli ji křísit vodou.

„Proboha, kdybych to tušila! Do smrti nejdelší si to budu vyčítat. Měli jsme schůzku, on nešel, já jsem dostala vztek, k mému stolku si přisedl hrabě Raimondo Orsini, tak jsem s ním jela na večeři.

Kdyby byl Žožo se mnou, nikdy by se mu to nemohlo stát. Já bych se o něj postarala. Přitom toho uslintaného Orsiniho nemůžu vystát.“

„Měla jste na něj vztek, že nepřišel?“

„Měla.“

„Nenáviděla jste ho?“

„Ale, komisaři, co si to myslíte! Já jsem ho měla ráda! Nikdy bych mu nemohla ublížit, byl na mne hodný.“

„A kde jste byla tu noc?“

„Právě s tím hnusným Orsinim. Co jsem měla dělat, když si ke mně přisedl?“

Patricia de Blancová byla hraběnka, dokonce teprve dvacetiletá. Proslavila se v televizním programu stanice RAI jako moderátorka velmi populárního cyklického pořadu Musichjere což byla vlastně hitparáda. Měla nádherné tmavé vlasy a výrazná prsa. Během výslechu plakala, až si po tvářích rozmazala nalíčení kolem očí.

„Měli jsme se brát, pane komisaři. Určitě by si mě vzal, jenže já jsem ještě nebyla rozvedená. Prožili jsme spolu nádherné chvíle v Asuánu, jednou mne vzal s sebou i do Paříže. Na ten večer, kdy se to stalo …“

„Osmnáctého ledna,“ doplnil její výpověď komisař Ingravallo.

161

„Měli jsme jít spolu na ples na brazilskou ambasádu. Strašně jsem se těšila, ale on nepřišel.:‘

Dvěma ženám slíbil na stejný večer společnost a zřejmě se mu do programu připletla třetí. Prověřili alibi Patricie de Blancové i Alexandry Panarové, které říkal Sašo. Obě byly prokazatelně v posteli s jinými muži. Ani jedna z nich nebyla podezřelá. Dokonce ani známá německá herečka, které budeme z pochopitelných důvodů říkat třeba Steinová, prohlásila do protokolu:

„Byl to fešák. Moc jsem ho měla ráda. Vlastně jsem ho uvedla do římské společnosti. Nebyl to však můj nápad. Na Farúka mne upozornila moje přítelkyně, kterou nebudu jmenovat. Chtěla se s ním za každou cenu seznámit. Byla do něj bláznivě zamilovaná. Ta pro něj chtěla udělat úplně všechno.“

„Prozraďte mi její jméno, slečno Steinová,“ žadonil komisař.

„Paní Steinová! Já už jsem se vdala. Nebylo by to vůči ní fér.“

„Uvažte, prosím, že vyšetřujeme vraždu. Říkáte, že jste ho měla ráda.“

„Všechny ho měly rády!“

„Tak byste měla pochopit, že nám musíte pomoci odhalit vraha. Jde o těžký zločin, váš milý přítel byl hnusně zavražděn.“

„Jmenuje se Claire Bebaviová.“

„Bebaviová? To jméno jsem už slyšel od jeho sekretářky,“ řekl nahlas, ale hned se zarazil a větu nedopověděl. Při výslechu mu totiž sekretářka Arhibová řekla, že ho den před osudnou nocí volala nějaká žena, on se s ní po telefonu hádal, nakonec prohlásil, že se s ní nemůže oženit, ať už to koneč

ně pochopí, a zavěsil. Když se komisař zeptal Karin Arhibové, kdo byla ta odmítnutá, odpověděla:

„Jmenuje se Claire Bebaviová.“

Pak se její jméno objevilo v protokolech potřetí. Při podrobné prohlídce bytu zavražděného našli technici kufřík a v něm asi pět set vášnivých milostných dopisů, napsaných Surbagiho milenkou Claire Bebaviovou.

Komisař Ingravallo věděl, že musí prověřit všechny ženy, které se stýkaly se zavražděným, aby se dostal na stopu vraha. Tak se pustil také do rekonstrukce životního portrétu nové postavy v dramatu, Claire Bebaviové. Nebylo nesnadné dozvědět se podrobnosti ze života krásky tak známé v římské společnosti. I ona patřila mezi oněch pomyslných horních deset tisíc, i ona byla výrazně hezká a navíc byla obdarována půvabem orientálních žen, které se odmalička učí umění, jak se zalíbit muži. Pocházela z Egypta, její manžel Jusúf Bebavi byl velmi bohatý obchodník. Měli tři děti. Jenže maminka se bláznivě zamilovala do Farúka Surbagiho a s manželem se dala rozvést.

„Jsem přesvědčen o tom, že tady někde musíme najít motiv k vraždě,“ řekl komisař Ingravallo prokurátorovi Ciampanimu.

„S těmi cizinci jsou věčné potíže,“ řekl prokurátor, „na všechno mají jiná měřítka. V Orientě milují jinak, jinak žárlí, jinak se nenávidí. Řekněte, komisaři, napadlo by u nás někoho, aby napsal pět set milostných dopisů?“

„Ale jakých, pane prokurátore! To je vodopád vášně. Psali si každý den! Bez výjimky!“

Claire Bebaviová nebyla v Římě. Když se policista zeptal správce domu, dostal vyhýbavou odpověď. „Často cestovali, ale nikdy neřekli, kam jedou.“ Pak objevili, že Claire Bebaviová je v bytě své

ho bývalého manžela ve Švýcarsku. Bydlela s ním a se svými dětmi v Lausanne na avenue de Leglantine v čísle 5. Děti vychovávala guvernantka, o vůz se staral řidič, o jídlo kuchař, o pořádek v bytě služebná. Bohatý egyptský obchodník si to mohl dovolit.

Další dějství dramatu začalo hned druhý den ráno. Komisař Ingravallo požádal švýcarskou kantonální policii o výslech Claire Bebaviové a jejího bývalého manžela. Když švýcarští kriminalisté zazvonili u dveří bytu Bebaviových, dozvěděli se od služebné, že paní a pán odletěli do Athén.

„Je to pravda, není to pravda?“ uvažoval komisař Ingravallo a jeho podřízený Cellini věcně poznamenal:

„Já bych šel a ověřil to.“

„To už jste měl dávno udělat,“ řekl komisař podrážděně přesto, že dálnopis z Lausanne přišel před několika minutami. Pak už šlo všechno ráz na ráz, Cellini zjistil, že v den vraždy, v sobotu 18. ledna, měli Bebaviovi zaknihovaný let pro dvě osoby z Ženevy do Říma.

„Ale, ale, a to říkáte jen tak Cellini?“ zvolal komisař. „To přece nebude náhoda. Kterou linkou?“

„Přílet na letiště, Leonarda da Vinciho patnáct patnáct.“ „Tři hodiny před vraždou.“

162

„Dokonce tři a půl, komisaři,“ řekl inspektor Cellini a jako ve filmu, právě v této chvíli, se otevřely dveře, do místnosti vstoupil policista a podal komisaři Ingravallovi dálnopis.

„Tak se podívejme jaké příjemné překvapení. Zpráva z Lausanne. Bývalý manžel paní Claire Bebaviové, Jusúf Bebavi, koupil 3. prosince minulého roku u obchodníka zbraněmi v Lausanne pistoli značky Walther PPK číslo 500772 ráže 7,65 mm. To je náhodička! Surbagi byl zastřelen kulkami rá

že 7,65 mm. Tak se podívejte, Cellini. Ihned požádejte athénskou policii, aby zjistila, kde ti Bebaviovi v Athénách bydlí a aby je vyslechla.“

„Já jsem si dovolil, pane komisaři … odpověď přišla před chvílí: hotel EsperiaPalace.“

„Ať tam hned pošlou kriminálku a ať se s tou egyptskou princeznou moc nemazlí. Je podezřelá z vraždy.“

V sobotu 25. ledna vstoupili do hotelové haly EsperiaPalace tři dobře oblečení muži. Nejdřív se zastavili u recepčního pultu, pak nahlédli do restaurace, vrátili se do haly, usadili se do kožených křesel a čekali. Claire Bebaviová seděla se svým bývalým manželem u večeře. Měla na sobě drahé koktejlové šaty a nápadné šperky. Jusúf Bebavi si oblékl, podle pozdějších zpráv novinářů, modrý smoking. Když dojedli a dopili, nastoupili do výtahu a vyjeli do čtvrtého patra, ke svému apartmá.

Tam už na ně čekali oni tři muži v civilu, ukázali jim bronzové policejní odznaky a požádali je, aby směli vstoupit.

„Jistě, pánové, proč ne?“ řekl Jusúf Bebavi, ale hned si uvědomil, že se ukvapil. Oni tři policisté v civilu zavřeli za sebou dveře a nevybíravým způsobem začali prohlížet místnost. Během několika minut prohledali všechno od koupelny po šatníky. V jednom z mnoha kufrů našli revolver. Netvářili se však nadšeně, prohlíželi zbraň ze všech stran, nakonec se jeden z nich zeptal:

„Kde máte vaši waltrovku?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Ale víte, pane Bebavi. Dobře to víte,“ řekl komisař Scuarto.

„Byl bych velice rád, kdybyste mi vysvětlili, oč jde,“ bránil se Jusúf Bebavi.

„Pojedete s námi na policejní komisařství. Tam se dozvíte vše potřebné. A moc vás prosím, vážení, bude lépe, když opustíme hotel jako přátelé, kteří mají namířeno někam do vinárny. Abychom zbytečně nevzbudit pozornost.“ Jusúf Bebavi se nadále choval jako sebevědomý, leč uražený cizinec, kterého policie obtěžuje nemístným zájmem. Claire Bebaviová neřekla ani slovo. Její obličej byl nehybný. Komisař Scuarto si všiml, že si nesvlékla rukavice ze safiánové kůže, v nichž odešla od veče

ře. Samozřejmě že je vyslýchali odděleně, pochopitelně že se spojili s římskou policií, odkud dostali další instrukce.

„Buďte tak laskav, pane Hebavi, řekněte nám, kde jste byl 18. ledna?“ zeptal se komisař Scuarto.

„Kde bych byl? Doma.“

„Kde doma?“

„V Lausanne.“

„Jste si jist?“

„Snad vím, kde jsem byl! Osmnáctého byla přece sobota.“

„Právě že byla sobota. Nebyl jste se svojí bývalou manželkou onu sobotu v Římě?“

„Samozřejmě že ne.“

„My jsme zjistili, pane Bebavi, něco jiného. Podívejte se: letecká společnost Alitalia, dvě místa pro let z Ženevy do Říma. Co tomu říkáte?“

„Jo, tohle! To byla jenom rezervace. Původně jsme plánovali cestu do Říma, ale pak jsme nikam neletěli. Ale proč se mě na to vyptáváte? Co je vám po tom? Co vlastně chcete?“

„Společně s našimi italskými kolegy vyšetřujeme vraždu Farúka Surbagiho, vašeho krajana, pane Bebavi. Co nám k tomu můžete říci?“

„Četl jsem o tom v novinách. Hrozné. Moji ženu to vyvedlo z míry. Pochopte, jejich vztah, její vztah k němu, a teď najednou taková tragédie.“

„Proto přijela za vámi do Lausanne?“

„Ach, jistěže ne jenom proto. Aspoň doufám. Ona byla velice nešťastná. Ona ještě je velice ne

šťastná, pánové. Je to pro ni velká rána.“ Plavovlasá Egypťanka Claire Bebaviová vypověděla ve vedlejší místnosti prakticky totéž. Kategoricky odmítla tvrzení policie, že byla v sobotu v Římě. Zdá

163

lo se, že je klidná, i když i zcela nevinní lidé mívají strach z policejního výslechu. Odpovídala věcně, chladnokrevně. Pouze se zarazila a dost .dlouho váhala, když ji řecký komisař Scuarto požádal:

„Byla byste tak laskava, madame, a sundala si rukavice?“ Svlékla jednu po druhé, ale netvářila se přitom zděšeně. Prsty měla červené, zjizvené přesně tak, jako když se někdo spálí kyselinou.

„Opařila jsem se při vaření,“ řekla.

Nic víc. Znělo to pravděpodobně, ale teprve lékař mohl s určitostí říci, co způsobilo popáleniny.

Jusúf Bebavi tvrdohlavě trval na svém.

„Říkám vám, já nevím už po kolikáté, že jsem nikdy neměl žádnou jinou pistoli. Co bych s ní dělal.

Tuhle jsem míval v Římě. V noci tam nebylo na ulicích bezpečno.“

„Tak to skončíme, pane Bebavi,“ řekl komisař Scuarto. „Ukážu vám několik dokladů, které vás přesvědčí o opaku. Snad si pak vzpomenete. Tady máte výpověď‘ obchodníka se zbraněmi v Lausanne, kde jste revolver koupil. Pak si laskavě přečtěte dálnopis švýcarské policie, která provedla ve vašem bytě v Lausanne domovní prohlídku, při níž byl zabaven nejen zásobník pistole značky Walther, ale také krabička rezervních nábojů. Co tomu říkáte, pane Bebavi?“

Chvíli váhal, hleděl do země, potom zvedl hlavu, podíval se komisaři Scuartovi přímo do očí a řekl, jako by o nic nešlo: „No tak dobře. Měl jsem ji. Ale je to už dávno. Prodal jsem ji jednou ve Stuttgartu za sto čtyřicet marek.“

„Komu jste ji prodal a kdy?“

„Jmenoval se Kramer. Bylo to vloni. Někdy. na podzim.“ „Kdo byl ten Kramer?“

„Přesně nevím. Byl to Američan.“

Jusúf Bebavi lhal. Dotazem přes centrálu Interpolu se snadno během několika hodin zjistilo, že ve Stuttgartu nikdy nežil americký státní příslušník Kramer. Když oznámili výsledek šetření vyslýchanému Bebavimu, jen pokrčil rameny. Stále byl klidný, jako by byl přesvědčen, že se mu nemůže nic stát. Mýlil se, komisař Scuarto mu předložil zatykač, přečetl mu předepsanou formuli a oznámil mu, že ho jménem zákona zatýká pro podezření z vraždy egyptského státního příslušníka, žijícího v Římě, Farúka Surbagiho. Pak ho policisté odvedli do vězení.

Jeho bývalá manželka se vrátila do hotelového apartmá, zatím proti ní policisté neměli dost důkazů.

Hledali však ve dne v .noci. V Římě rozeslal komisař Ingravallo své spolupracovníky do hotelových recepcí. Vybavil je fotografiemi Claire Bebaviové a doufal, že i některý z hotelových zaměstnanců pozná. Ingravallovi šlo v této fázi vyšetřování už jen o jediné: dokázat, že Bebaviová a její manžel skutečně byli v inkriminované době v Římě, že přiletěli linkou letecké společnosti Alitalia, že tedy neměli pro večer, kdy došlo k vraždě, alibi. Byla to mravenčí kriminalistická práce, ale setkala se s úspěchem. Recepční z hotelu La Residenza si vzpomněl.

„Byla to krásná žena, měla v sobě něco tajemného,“ rozplýval se při vzpomínce na blondýnu se snědou pletí a jiskrnýma očima. „Jakživ jsem neviděl tak pěknou ženskou. Jak nádherně chodila. Ona se nesla jak princezna.“

„Bydlela u vás?“

„Na dvě stě dvanáctce.“

„Kdy? Ale přesně.“

„Podívám se do deníku. Osmnáctého.“ „Zapsala se jako Claire Bebaviová?“

„Ne, pane inspektore! Kdepak. Ta se jmenovala jinak. Gabriella Chorbialová.“

„Říkáte Gabriella Chorbialová? Byla sama?“

„Ne, pane inspektore. Přijela se svým manželem taxíkem. Vzali si dvě stě dvanáctku, šli nahoru, ale večer zaplatili a odešli. Ještě jsem si říkal, proč chodí na hotel, když jsou manželé.“

„V kolik odešli?“

„Někdy po sedmé večer. Možná až v půl osmé.“

„V půl osmé večer? Oni v hotelu vůbec nespali?“

„V noci ne.“

„Nevšiml jste si něčeho neobvyklého?“

„Jako na ní?“

„Třeba na ní.“

„Asi se s ním nepohodla. Měla uplakané oči. Zdálo se mi, že se pohádali. Nemluvila s ním.“

„Ještě něco?“

164

„Na jedné ruce měla obvaz.“

Komisař Ingravallo se blížil k cíli. Teď už věřil, že se mu podaří dokázat, že bývalí manželé byli v době vraždy v Římě, že tedy mohli zavraždit Farúka Surbagiho. Ukázalo se, že ani jeden, ani druhý nemluví pravdu. Služebná z Lausanne nevěděla o tom, že by se její paní opařila při vaření, naopak, prohlásila, že ji nikdy v životě neviděla pracovat v kuchyni. Řecká policie dostala z Říma pokyn, aby podezřelou pro jistotu zavřeli za mříže. Později pak, 17. dubna, když už bylo podezření z vraždy zřejmé, převezli oba obviněné z Athén do Říma. Jusúf Bebavi se dostal do samotky ve vězení Regina Coeli a jeho bývalá manželka Claire do ženské věznice Rebibbia.

Oba vyšetřovaní stále ještě zapírali, ale komisaři Ingravallovi se dařilo získávat stále další důkazy.

Farúkova sekretářka potvrdila před vyšetřujícím soudcem obsah Farúkova rozhovoru s Claire Bebaviovou, v němž jí jasně řekl, že se s ní neožení, aby už na něj nenaléhala. Claire Bebaviová tuto okolnost popřela. Trvala na tom, že do Říma z Lausanne netelefonovala. Mezinárodní ústředna však potvrdila, že z Lausanne spojovali římské telefonní číslo 74 35 27, což bylo číslo Surbagiho kanceláře.

Také Jusúf Bebavi stále tvrdil, že nemá s vraždou nic společného, neměl přece vůbec žádný důvod, aby se Surbagimu mstil. S manželkou se kvůli němu sice rozvedl, ale to byla vyřešená záležitost. Mezi nimi byl konec, jemu už dávno bylo lhostejné, co jeho bývalá manželka dělá. Po určité době se k němu sama vrátila, prosila ho 0 odpuštění. Neměl důvod k vraždě soka, který na celé čáře prohrál.

Existují zločinci se silnými nervy; donekonečna vydrží opakovat stejné nepravdivé tvrzení a nedají se zmýlit ani po dlouhých hodinách únavných křížových výslechů. Jusúf Bebam byl zřejmě jedním z nich. A tak se komisař Ingravallo domluvil s vyšetřujícím soudcem. Rozhodli se pro jinou vyzkou

šenou taktiku: nechali pracovat čas a po několika týdnech samovazby bez jediného výslechu, Jusúf Bebavi ztratil nervy, vstal a začal jako na lesy vykřikovat:

„Dejte mi už pokoj! Proboha, dejte mi pokoj! Já to už nevydržím. Řeknu vám pravdu. Moje bývalá manželka Farúka Surbagiho zavraždila.“

Komisař Ingravallo byl v tuto chvíli přesvědčen, že konečně vyhrál. Udělal jediné, co udělat mohl, dal si přiznání podepsat a předložil ho Claire Bebaviové.

„Ne, to není pravda! Lže! Ten darebák lže, aby se zachránil. On ho zastřelil. Viděla jsem to na vlastní oči!“ Státní žalobce dr. Giuseppe Ciampani byl už netrpělivý.

Případ, který pobouřil římskou veřejnost zejména proto, že šlo o cizince a navíc orientálce, se podle jeho názoru táhl už zbytečně dlouho. Sešel se proto s komisařem Ingravallem, aby si vyslechl jeho referát předtím, než se pustí do sestavování žaloby.

„Není pravda, pane státní návladní, že odřekli zaknihovaný let. Přiletěli letadlem společnosti Alitalia z Ženevy do Říma …“

„Který den to bylo, pane komisaři?“

„V den vraždy. V sobotu osmnáctého. Jeden z nich musel mít v tašce pistoli značky Walther. Mohli ji také mít v zavazadle. Před letištěm nasedli do taxíku číslo 1533 a dali se odvézt k hotelu La Residenza. Svědectví taxíkáře je ve spisech.“

„Pronajali si pokoj?“

„Ne hned, pane prokurátore. Dvoulůžkový pokoj totiž nebyl volný. A tak si nechali kufr v taxíku a objeli s ním některé další hotely v nejbližším okolí. Když zjistili, že jsou všechny pokoje obsazené, vrátili se do La Residenza a nechali si dát do jednolůžkového pokoje přistýlku.“

„Šli spát? Nebo co dělali do večera?“

„Podle svědectví recepčního přišli hned poté dolů do haly, sedli si do restaurace, Jusúf si objednal čaj, Claire telefonovala z hotelové telefonní budky.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Asi v půl šesté. Přibližně o hodinu později vyšli z hotelu směrem k via Veneto. Farúkova kancelář ve via Lazio je od hotelu La Residenza vzdálená jen padesát metrů.“

„Snažili se ubytovat co nejblíž!“

„Zřejmě. Tyto okolnosti jsme si ověřili, a konečně výpovědi obou se až sem shodují. Ty další se však rozcházejí. Jusúf •‘ V roce 1964 ještě nebyly na letištích rentgenové kontroly zavazadel, ani GeigerMiillerovy detektory, signálem označující kovové předměty v kapsách cestujících (pozn. aut.).

Bebavi tvrdí, že jeho bývalá manželka chtěla jít za Farúkem do jeho kanceláře. Vymlouval jí to, protože věděl, proč tam chce jít. Prý to chtěla definitivně skončit. Jenže netušil jak. Když se nedala

165

přemluvit, doprovodil ji jenom ke vchodu do domu. Nahoru šla sama. On se zatím vrátil na via Veneto, kde se procházel. Vrátila se snad za deset minut za čtvrt hodiny, byla velice rozrušená, přitiskla se k němu a pošeptala mu doslova: zastřelila jsem ho! Farúk je mrtev.“

„Co udělal, když mu to řekla?“

„Nic. Odešli spolu do hotelu. Tam prý mu ukázala vražednou zbraň. Byla to jeho pistole.“

„Jak vysvětlil, že ji měla u sebe?“

„Jednoduše. Prý mu ji ukradla. Nevěděl, že ji má. Když se dozvěděl, že zastřelila Farúka jeho pistolí, zděsil se a řekl jí, že teď je podezřelý z vraždy on a rozhodl, že oba musí co nejrychleji zmizet z Říma. A to je vlastně všechno. Jenže, teď se podívejte, pane prokurátore, na výpověď Claire Bebaviové: „Šla jsem za Farúkem,“ vypověděla do protokolu. „Chtěla jsem ho poprosit, aby mne konečně nechal na pokoji, aby mi pořád netelefonoval, neposílal mi vzkazy a návrhy na schůzku. Mému man

želovi, teda mému bývalému manželovi, s kterým jsem zase žila, jsem neřekla, kam jdu, myslím, že jsem mu řekla, že jdu na zkoušku do módního salónu. Když jsem přišla před dveře Farúkovy kancelá

ře, zjistila jsem, že jsou zamčeny. Čekala jsem na chodbě, věděla jsem, že musí každou chvilku přijít.

Zatelefonovala jsem mu totiž z hotelu, že pro něj mám důležitou zprávu. Za pět za deset minut se objevil. Šli jsme dovnitř. Zavřela jsem za sebou dveře, ale ne na patentní zámek, takže šly zvenčí otevřít. Farúk se mě hned na chodbě ptal, co že jsem tak vážná. Když jsme přišli dovnitř, posadili jsme se na gauč. Přitiskl se ke mně a řekl mi, abych povídala, co mu chci. Nevěděla jsem jak a kde začít.

Objal mne. Něžně, velice něžně, tak jak on to dovedl. V té chvíli se rozletěly dveře a objevil se Jusúf.

Sledoval mě. Oči mu plály nenávistí, křičel na mne: Ty děvko proradná, tak tys šla na zkoušku do módního salónu …?! Zvedl ruku, jako by mne chtěl uhodit. Farúk vyskočil, chtěl mne bránit. Rozehnal se a uhodil Jusúfa pěstí do obličeje. Dostala jsem strach, utekla jsem do koupelny a zavřela jsem se tam. Bála jsem se svého muže, určitě by mě zbil. Poslouchala jsem za dveřmi, co se děje. Chvíli bylo ticho. Naprosté ticho. Neozývaly se žádné hlasy, jako by v pokoji nikdo nebyl. Pak jsem uslyšela výstřely a začala jsem křičet. .

Otevřela jsem, vyběhla jsem ven, chtěla jsem utéci na chodbu, ale vtom přiběhl můj manžel. Cosi mi vylil na ruku. Neměla jsem ponětí, co to je, jen jsem cítila, jak hrozně mě to pálí. Strašně jsem se polekala, vyběhla jsem o pár pater výš, teprve nahoře jsem se vzpamatovala a pomalu jsem odešla po schodech dolů a ven. Manžel na mne čekal před domem na chodníku. Neřekl, co udělal, ale řekl mi, že si musím uvědomit, že v tom jedeme oba, já jsem stejně podezřelá jako on, okamžitě musíme pryč.

Ani jsem nevěděla, co vlastně dělám, uklidnila jsem se teprve, když jsme seděli ve vlaku do Neapole.

Uvědomila jsem si, co se stalo a vrhla jsem se na něj. Začala jsem ho políčkovat. Poprvé ve svém životě jsem ho začala bít. Křičela jsem a poškrábala jsem mu obličej.“

Claire Bebaviová sice vylíčila tragické události barvitě a pravděpodobně, pro zkušeného kriminalistu ne však dost přesvědčivě. Mohlo jít o pomstu žárlivého manžela. Farúk musel zaplatit životem za to, že podváděl Claire Bebaviovou s jinými ženami. Slíbil jí manželství a slib nedodržel. Rozvedla se zbytečně a snad proto, že ji k bývalému manželovi vázaly především děti, vrátila se k němu. Pak ale byla vražda Farúka Surbagiho zbytečná a nezdůvodněná.

Z psychologického hlediska byla pravděpodobnější druhá úvaha. Farúka_ zavraždil Jusúf Bebavi, protože ho k smrti nenáviděl. Ten nafoukaný playboy mu nejdřív odvedl ženu. Ta se kvůli němu rozvedla, opustila rodinu i děti, ale pak si ji nechtěl vzít, jak slíbil, proto se uražena vrátila. Jusúf Bebavi byl spokojen. Byť pokořen, nakonec přece jen vyhrál. Potom však zjistil, že jeho žena znovu šla za Farúkem, vtrhl do kanceláře; spatřil Claire s nenáviděným sokem na gauči a bez rozmyslu střílel.

Tato verze byla pravděpodobnější také z technického hlediska. Balističtí odborníci se shodli na tom, že ty čtyři rány byly dobře mířené. Vystřelil někdo, kdo se ve střelbě vyznal. Claire Bebaviová střílet neuměla. Proti této úvaze bylo však možné namítnout, že znetvoření obličeje kyselinou je ryze ženský zločin. A tak se nabízela jediná možnost: kombinace. Ti dva spáchali vraždu společně.

Římský justiční palác stojí na nábřeží Tibery. Soudní líčení proti rozvedeným manželům Bebaviovým zahájil státní návladní Ciampani v pondělí 25. ledna 1965 za předsednictví soudce Da Bua pře

čtením obžaloby.

„Oba obžalovaní spáchali zločin společně, i když měl každý z nich jiný motiv k vraždě. Oba se rozhodli, že Farúk Surbagi musí zemřít, chtěli se mu pomstít. Jusúf za ponížení, že mu odvedl ženu a jeho dětem matku, ona za to, že ji opustil a nevybíravým způsobem jí řekl, že se s ní neožení. Obžalo

166

vaná měla dostatečně silný motiv k činu. Zhrzená, zklamaná žena, která se kvůli milenci rozhodne podstoupit martyrium rozvodového řízení, si najednou uvědomí, jak hluboce ji pokořil.

Ona se rozhodla pro vraždu, ona se chtěla pomstít. Ona šla do Farúkovy kanceláře. Její bývalý manžel Jusúf čekal na schodišti. Nechala mu pootevřené dveře. Začala se s nenáviděným Farúkem bavit, aby odvrátila jeho pozornost. Pak se do místnosti protáhl Jusúf Bebavi, soka několika dobře mířenými ranami zastřelil. Claire z hluboké nenávisti milenci vychrstla do obličeje lahvičku kyseliny sírové, aby definitivně znetvořila onu hezkou tvář, kterou kdysi tolik milovala. Nepozorováni vyšli z domu a vydali se do Athén. Společně spáchaná vražda znovu pevně stmelila jejich manželský svazek.

Chtěl bych ještě zdůraznit, že šlo o předem plánovanou a pečlivě připravenou, chladnokrevně provedenou vraždu z nenávisti, ze msty. Museli o ní uvažovat dlouho předtím. Jusúf Bebavi koupil celých šest týdnů před činem vražednou zbraň a Claire Bebaviová si opatřila v drogérii kyselinu několik dní před cestou do Říma.

Vážený pane předsedo, vážení porotci, výpovědi obou obžalovaných nejsou pravdivé. Jeden svádí vinu na druhého, jako by se na vraždě nedomluvili. Bebaviovi žili i po rozvodu a zejména v poslední době opět spolu jako muž a žena. Jako milenci si cestou do Athén pronajali v Neapoli v hotelu Royal sice dvoulůžkový pokoj, podle svědectví pokojské však spali spolu na jedné posteli, druhá zůstala nerozestlaná. I toto je svědectvím o skutečnosti, že plánovali násilnou smrt Farúka Surbagiho společně, že ho také společně zavraždili. Sotva by se totiž té noci po vraždě milovali, kdyby, jak oba tvrdí, jeden nevěděl o úmyslu druhého, kdyby beden druhému vraždu , zazlíval.

Dvanáct let žila Claire Bebaviová se svým manželem ve šťastném manželství. Obžaloba ukáže vysoce váženému soudnímu dvoru i pánům porotcům, co vedlo k tragédii zámožných manželů, žijících až do té doby v pohodě. Hledejme společně důvody a souvislosti, proč se z čestných lidí stali vrazi.“

Nebyla to záštiplná obžaloba. Doktor Ciampani přistupoval k řízení s porozuměním a jak se zdálo s opravdovou snahou najít a vysvětlit pohnutky k tak odpornému činu. První předstoupila před porotu Claire Bebaviová.

„Kdy jste se seznámila s Farúkem Šurbagim?“ zeptal‘se předseda senátu Da Bua.

„V červenci 1961 v Ženevě. Přesně jednadvacátého,“ odpověděla Claire Bebaviová věcně.

„Mohla byste nám říci, jak k tomu došlo? Za jakých okolností?“

„Bydleli jsme v Ženevě v hotelu du Rhóne. Stála jsem v hale u pultu recepčního, objednávala jsem letenku do Paříže na příští den. Najednou se vedle mne objevil náš starý rodinný přítel Sobi Surbagi .

. .“

„Řekněte, prosím, kdo je Sobi Surbagi.“

„Bývalý ministr financí egyptského krále Farúka.“ „Děkuji. Pokračujte, prosím.“

„Seznámil mne se svým synem. S Farúkem Šurbagim.“ „Líbil se vám?“ zeptal se státní návladní Ciampani. „Na první pohled jsem se do něj zamilovala.“

„Mohla byste nám říci, co vás na něm tak upoutalo?“ „Byl jiný než můj manžel.“

„Také byl mladší,“ řekl předseda senátu.

„Ne o moc. Jen o čtyři roky. Můj manžel byl vždycky realista. Zabýval se obchody, neměl smysl pro romantiku. Farúk byl romantik, dokázal se nadchnout pro neuvěřitelné nesmysly. Nikdy nemluvil o obchodech, byl vždycky milý, vtipný, nikoho nedokázal zarmoutit. Všichni ho měli rádi.“ „Jak se choval, když jste se seznámili?“

„Jako každý jiný. Jen se mi díval do očí takovým pohledem, že psem se nemohla pohnout z místa.

Očaroval mne. A později mi řekl, že se do mne zamiloval hned v prvních vteřinách, kdy na mne pohlédl. Líbily se mu moje oči, moje světlé vlasy. Bylo to něco tak krásného a tak nečekaného, že jsem přestala myslet.“

„V soudních spisech jsou policejní protokoly o vaší společné cestě,“ řekl státní návladní Ciampani.

„Objednávala jsem letenku do Paříže, ale Surbagiovi se téhož dne chystali do Paříže vozem. Nabídli mi místo. ,jeli jen oni dva, otec a syn.“

„A vy jste nabídku přijala.“

„Ne hned. Nejdřív jsem odmítla, ale pak jsem si to rozmyslela. Jeli jsme ve třech a bydleli jsme v jednom hotelu.“ „Vy jste však ten hotel předčasně opustila. Můžete soudu říci proč?“

167

„Když jsme druhý den po večeři šli nahoru do svých pokojů, začal být Farúk dotěrný. Později zaklepal na dveře mého pokoje právě ve chvíli, když jsem se svlékala. Chtěl dovnitř.“

„Otevřela jste mu?“

„Ne.“

„A co jste udělala?“

„Řekla jsem mu, aby šel do svého pokoje. Řekla jsem mu to za zavřenými dveřmi. Ráno jsem si po snídani sbalila kufry a odjela jsem.“

„Obžalovaná Bebaviová; my máme jiné informace,“ řekl předseda senátu, „a svědek, strýc Farúka Surbagiho, který shodou okolností bydlel ve stejném hotelu, je připraven potvrdit své svědectví před porotou pod přísahou. Tvrdí, že jste právě onu noc, o níž hovoříme, strávila s Farúkem až do rána.“

„To není pravda! To je lež! Jak může tvrdit něco takového!“

Nechali ji vydechnout. Vytáhla z kapsy široké sukně kapesník a otřela si slzy. Pak zaútočil státní návladní přímo. „Kdy tedy došlo k prvnímu intimnímu styku mezi vámi a Farúkem Surbagim? Když jste s ním cestovala do Kolína nad Rýnem?“

„Ano.“

„Jak k tomu došlo.“

„Byla jsem v té době velice nešťastná. Můj domov je v Egyptě a můj muž přerušil všechny styky s naší vlastí. Odstěhovali jsme se do Lausanne. Pro mne a pro moje děti bylo Švýcarsko studená, nepříjemná země. Neměli jsme přátele, prostě byla to cizina. Byla jsem nešťastná. Také proto, že se ke mně manžel choval dost hrubě. Zůstal mi jedině Farúk. Utěšoval mne, radil mi, když u nás docházelo stále častěji k hádkám, dodával mi odvahu.“

„Ptali jsme se vás na něco jiného, obžalovaná Bebaviová,“ řekl státní návladní.

„Já vím. Chtěla jsem jen vysvětlit, proč to všechno … Dobře. Farúk se chystal na cestu do Kolína a řekl mi, abych jela s ním, že přijdu na jiné myšlenky. Musím vám ještě říci, že už několikrát předtím, ale pak ještě během cesty, mi říkal, že by se chtěl se mnou oženit. Věděl, že moje manželství není šťastné. Říkal: rozveď se, zlatíčko, pak se vezmeme. Přijeli jsme do Kolína, hotely byly obsazeny, dostali jsme jediný dvoulůžkový pokoj.“

„A tam k tomu došlo?“ zeptal se předseda senátu zbytečně. „Ano.“

„Jak pokračovala vaše známost dál?“ „Podruhé jsme se sešli v Římě.“

„Kdy?•

„Asi za čtrnáct dní.“

„Došlo mezi vámi také k intimnímu styku?“

„Ano.“

„Kde?“

„Bydleli jsme v hotelu Capriccio.“

Prokurátor Ciampani vypadal jako dobrosrdečný strýc a také tak mluvil. Jeho otázky byly však stále záludnější, dokonce odbočovaly od předmětu žaloby. Bylo zřejmé, že se snaží obžalovanou před porotci zdiskreditovat. Švýcaři jsou lidé uzavření a ne příliš rozverní, pro cizince není snadné získat zde opravdové přátele. A tak se v Lausanne stala důvěrnicí Claire Bebaviové majitelka malého obchodu s módním zbožím Guimetová. Prokurátor ji předvolal jako svědkyni obžaloby a snažil se vymáčknout z ní co nejvíc podrobností o jisté události z roku 1962.

„Byl bych rád, paní Guimetová, kdybyste před pány porotci mohla zopakovat svoji výpověď před vyšetřujícím soudcem o událostech na milánské klinice.“

„Paní Bebaviová byla na cestách a v Miláně musela do nemocnice, kde jí operovali slepé střevo.“

„Vy jste byla u toho, paní svědkyně?“ zeptal se obhájce Claire Bebaviové profesor Giuseppe Sotgin.

„Jistěže ne. Co bych dělala v milánské nemocnici?“ „Odkud tedy víte, co se tam stalo?“

„Vyprávěla mi to paní Bebaviová.“

„Jde o tuto epizodu,“ vysvětloval státní návladní Ciampani. „Krátce po operaci, když obžalovanou na pokoji navštívil její milenec Farúk Surbagi, sváděla ho k jistému způsobu intimního styku. Je to tak, paní svědkyně?“

„Nebudu o tom vypovídat před veřejností,“ řekla žena rozhodně.

168

Prokurátor kývl, požádal předsedu senátu, aby dal vyklidit soudní síň, za dvacet minut líčení pokra

čovalo s vyloučením veřejnosti, ale porotci se nedozvěděli nic podstatného. Majitelka obchodu módními novinkami Guimetová jen znovu opakovala, co jí prý svěřila sama Claire Bebaviová, že svedla svého milence jen pár dní po operaci slepého střeva v nemocničním pokoji. Obžalovaná toto tvrzení bezvýhradně popřela a předseda trestního senátu se měl zeptat, ale nezeptal prokurátora, k čemu to neprokázané tvrzení vlastně mělo sloužit. Chtěl ukázat obžalovanou jako ženu sexuálně nenasytnou?

Z dopisů, předložených soudu žalobcem, vyplývalo, že se Claire a Farúk měli opravdu velice rádi.

Prokurátor Ciampani vybral z víc než pěti set dopisů šestnáct a z nich pořídil výpis citátů s čísly 1 až 16. Obsahují běžná vyznání lásky a některá možná méně obvyklá, oba Egypťané užívají některých u nás nezvyklých výrazů, aby partnera ujistili o hloubce svých citů, v několika je písemné ujištění, že se Farúk s Claire ožení, jakmile se ona rozvede.

„Mohla byste nám říci, paní Guimetová, proč se obžalovaná rozvedla, ale nevdala se za Surbagiho?“

„Nedůvěřovala mu.“ „V jakém smyslu?“

„Věděla, že se stýká i s jinými ženami.“ „Proč se tedy rozváděla?“

„Snad proto, že jí v dané chvíli nic jiného nezbývalo. Když se o její nevěře dozvěděl manžel, zachoval se jako Arab. Nevěrnou ženu zbil, svůdci přísahal pomstu, prohlásil, že ho zabije, cizoložnici podle muslimských zásad zapudil, což se v arabském pojetí manželství rovnalo rozvodu od stolu a lo

že.“

„Dobře, ale proč se neprovdala, když byla volná?“ „Neměla k tomu dost odvahy. Bála se toho rozhodnutí. Chodila za mnou a ptala se na radu. Co jsem jí měla říci? Orientálci jsou přece docela jiní než my. A tak bloudila od jednoho k druhému, nedokázala opustit děti, ale také nechtěla žít v rodině, kde s ní manžel jednal jako s děvkou.“

„Zůstali spolu po rozvodu?“

„Bydlela s ním, jedla i spala s ním a přitom chodila za milencem. Nic rozumného z toho nemohlo vzejít. Ani jeden z nich to nemohl nervově vydržet.“

„Jaký měla vztah ke svým dětem, paní Guimetová?“ zeptal se státní žalobce.

„Myslím, že je neměla ráda. Nechovala se k nim pěkně. Pan Bebavi se jim věnoval, jak mohl. A přitom on měl daleko méně času než ona. Pan Bebavi byl velice pilný a velmi zaměstnaný obchodník.“

Tuto okolnost potvrdila při výslechu osmnáctého dne procesu také služebná Bebaviových.

„Někdy jsem si myslela, že jí děti jsou na obtíž. Neslyšely od ní vlídného slova,“ prohlásila. „Jednala s nimi panovačně, někdy snad ještě hůř než se mnou. A mohu vám říci, že se mnou někdy jednala jako s otrokyní. Nechci je pomlouvat, ale jejich názory na morálku jsou přinejmenším svérázné.“

Před trestním senátem defilovali svědci a svými výpověďmi pomáhali dotvořit obraz podivné lásky Claire Bebaviové a jejího milence Farúka. Vášnivý vztah se všemi orientálními atributy se u Farúka, stále obletovaného ženami, pomalu ale jistě měnil ve všední sexuální poměr. Nejhorší na tom bylo, že si to Claiře zpočátku neuvědomovala, později to odmítala vzít na vědomí.

V prvních týdnech jejich poměru ji krásný Farúk zbožňoval a demonstroval svou lásku třeba tím, že líbal zem, na níž předtím spočinula Claiřina noha. žadonil o jediný polibek a sliboval jí za něj modré z nebe. Při každé příležitosti jí posílal květiny, snad každý týden od něj dostávala cenné dárky. Pak se jeho vášeň pomalu, ale jistě měnila v povinnou něhu, jeho zájem o milenku opadl. Dlouho si toho nevšimla, a když si to uvědomila, cítila se podvedena, pokořena ve své ženské hrdosti.

Odhodlala se o milence bojovat. Neměla šanci, ale nechtěla si to přiznat. Stále častěji upadala do hysterie, prohlubující ještě víc její nejistotu. Přijela za Farúkem do Londýna, kde měl obchodní jednání. Z letiště se dala odvézt rovnou do hotelu Savoy, kde bydlel. Čekala v hale. Když se objevil, doprovázen dvěma hezkými dívkami, přede všemi se na něj vrhla, zpolíčkovala ho, až mu rozbila brýle, společensky znemožnila jeho i sebe. Měl vztek, začal ji nenávidět. Ale ona nebyla schopna připustit si, že prohrála. Vztek je špatný rádce, žárlivost je ještě nebezpečnější. Seděli spolu v Římě v nočním baru. Kolem jejich stolku prošla dívka, usmála se na Farúka, pozdravili se, dívka se na okamžik zastavila a podala mu ruku. Claire Bebaviová vstala a vychrstla dívce do obličeje skleničku červeného vína. S ostudou museli opustit lokál. Roztržka se stále rychleji prohlubovala.

169

V září 1963 jí přestal psát horoucí milostné dopisy. O měsíc později si našel novou milenku. Jmenovala se Patricia de Blancová, bylo jí dvacet, pracovala v římském studiu italské televize, byla pů

vabná a na svůj věk zkušená. Claire Bebaviová nejdřív zuřila, později se rozhodla, že bude o svou lásku se sokyní bojovat. Měla si uvědomit, že nátlakem nic nedocílí. Až do té chvíle se zdráhala vdát se za svého milence, i když ji o to prosil. Teď ho chtěla ke sňatku donutit. Dala mu na vybranou: buď ona nebo ta holka z televize. Prohrála. Farúk Surbagi požádal o ruku Patricii de Blancovou. Pak se historie velké lásky opakovala.

„Farúk mne požádal, abych se stala jeho ženou,“ vypověděla Patricia de Blancová před trestním senátem. „Kdy to .bylo, signorina?“ zeptal se předseda senátu. „Někdy před vánoci. V polovině prosince.“

„Co jste mu odpověděla?“

„Že si ho vezmu.“

„Domluvili jste se na termínu svatby?“

„Ne. Nešlo to. Nebyla jsem ještě rozvedená.“

„Promiňte, nevěděl jsem, že jste vdaná.“

„Už dva roky. Ale podvádí mne.“

„Věděla jste o Farúkově poměru s Claire Bebaviovou?“ „Něco mi říkal, ale nezajímalo mne to.

Farúk byl můj. Věděla jsem to a žádná jiná neměla šanci.“

Když se Claiře Bebaviová dozvěděla o Patricii de Blancové, rozhodla se dát svému milenci nůž na krk. Zatelefonovala mu z bytu v Lausanne do jeho římské kanceláře, že trvá na svatbě a on vyslovil osudnou větu, která byla pověstnou kapkou do plné sklenice:

„Nemohu se s tebou oženit! Pochop to, konečně!“ Nechtěla pochopit, nemohla. Ještě víc se zatvrdila, ještě víc ho chtěla jen pro sebe. Pak vypovídala další svědkyně, která jí připomněla, že současně prohrála i svého vlastního muže.

„Slečno Hartmanová, vy jste Němka, že ano?“ zeptal se předseda senátu Da Bua.

„Ano. Z Hamburku.“ „Jaké je vaše povolání?“ „Pracuji jako vychovatelka.“

„Byla jste zaměstnána u Bebaviových?“

„Ano. Hledali slečnu k dětem, tak jsem u nich nastoupila.“ „Můžete nám říci kdy?“

„Šestého srpna 1962. A skončila jsem 30. září 1963.“ „Podle dopisů psaných vaším zaměstnavatelem Jusúfem Bebavim jste byla jeho milenkou.“

„Ano.“

„O kolik let jste mladší než váš zaměstnavatel?“

„O dvanáct.“

„Jak došlo k vašemu vztahu?“

„No; jak? Líbila jsem se mu a on mně také. Bylo to v době, kdy pán s paní nežili jako manželé. Ona měla jiného.“

„Je nám známo, že jste si často dopisovali.“

„Když byl Jo, tedy pan Bebavi, na cestách, musela jsem mu psát každý den. Prosil mne o to.“

„Máme zde dopis z 13. ledna 1964, to už jste u Bebaviových nepracovala. Pět dní před vraždou jste Jusúfovi Bebavimu psala: Milý Jo … Říkala jste mu důvěrně Jo?“

„Ano a on mně Gigi.“

… milý Jo, prosím Tě, věř mi. Chtěla bych být s Tebou porad, chtěla bych s Tebou žít a vidět Tě šťastného. Pokus se přijet co nejdřív. Dopis předložila obhajoba jako důkaz, že Jusúf Bebavi měl jiné plány než vraždu, že se chtěl oženit s Giselou Hartmanovou a začít nový život. Co o tom soudíte vy, slečno Hartmanová?“

„Milovali jsme se, pane předsedo, chtěl si mě vzít. Proč by se vystavoval zbytečnému nebezpečí a myslel na vraždu svého soka. Nechtěl dál žít se svou ženou, tak proč by vraždil jejího milence?“

„Já vám řeknu proč, slečno Hartmanová. Protože ještě stále na své ženě lpěl. Možná že je to pro vás kruté, když to přímo vyslovím, domnívám se totiž, že jeho milostný vztah s vámi byl jen takovým zá

chranným kruhem pro tonoucího.“

„Tomu nevěřím,“ zvolala svědkyně rozhořčeně. „To není pravda.“

„A já zase nevěřím tomu, že může nějaký muž milovat dvě ženy tak vroucně, že si jednu chce vzít a současně se pro tu druhou dopustí vraždy,“ řekl předseda senátu a prokurátor Ciampani dodal:

170

„Dívejme se na věci reálně, slečno. Byl přece volný, rozvedený. Vám sliboval manželství a se svou ženou spal.“

„Bylo to jinak,“ řekla Claire Bebaviová. „S Giselou měl milostný poměr. S ní spal a mě bil.“

„Jak jste se dozvěděla, že s ní spal?“

„Od svého syna. Leccos viděl.“

„Nebylo to až poté, když se dověděl o vaší nevěře?“

„Ne. Začalo to hned, když k nám nastoupila.“

„Vážený pane předsedo, páni porotci,“ začal státní návladní Cíampani obřadné. „Považuji za vhodné seznámit vás v této chvíli s názorem zavražděného Farúka Surbagiho na tehdejší situaci tohoto manželského trojúhelníku. Upozorňuji, že jde o dobu, kdy Farúk Surbagi ještě svoji milenku Claire zbožňoval a netoužil po ničem jiném, než aby s ní mohl žít. Aspoň to tvrdil. V té době jí napsal dopis, v němž jí vyložil své stanovisko i alternativy řešení. Především věděl, že ji její manžel Jusúf stále miluje, protože jí navrhl tuto variantu: žít s ním dál, on je ochoten začít s ní znovu. Kdyby se však Claire Bebaviová rozhodla odejít od manžela, přijme ji on, Farúk, s otevřenou náručí. Samozřejmě že Farúk Surbagi počítal s druhou variantou, čekal, že jeho milenka přeruší se svou rodinou veškeré styky a přestěhuje se k němu. Proč jste to neudělala, obžalovaná?“ ‚

„Kvůli dětem.“

„Bylo to doopravdy kvůli dětem?“ ptal se státní návladní. „Nebylo to proto, že vás k manželovi vá

zaly hluboké citové vztahy? Ať už jste dělala, co jste dělala, žili jste s manželem stále jako muž a žena. Zeptal se vás na to někdy váš milenec?“

„Ano.“

„Co jste mu odpověděla?“

„Že s ním spím.“

„Co na to řekl?“

„Nic. Mlčel.“

„V květnu 1963 jste se přestěhovala k Farúkovi Surbagimu do Říma. Bydlela jste s ním v jeho bytě.

Když krátce poté přiletěl do Říma i váš manžel, přestěhovala jste se k němu do hotelu. Proč?“

„Jusúf byl nemocen.“

„Řekl vám, že je nemocen. Nebyla to jen záminka?“

„Nevím.“

„Přesto jste opustila svého milence, kterému jste přísahala lásku až za hrob, žila jste pár dní se svým manželem v hotelovém pokoji a pak jste se s ním vrátila do bytu v Lausanne. Je to tak, obžalovaná?“

„Ano.“

Vraždy podnícené vášní mívají složité pozadí, psychické pohnutky vraha bývají však prosté. Zhrzená láska, bezmezná žárlivost, touha zničit nenáviděného milence. Ženy bývají zaslepené jak ve své lásce, tak v nenávisti. Vybírají si pro svůj záměr nejraději uzavřený prostor, ve většině případů prostředí důvěrně známé. V jejich arzenálu se často objeví žíravina. Chtějí zničit to, co už nemohou mít.

Nechtějí přenechat svého milence jiné. Žena vraždu obvykle připravuje dlouho a pečlivě.

Tvrzení Claire Bebaviové, že neměla se zločinem ve via Lazio nic společného, neznělo přesvědčivě. Také její útěk do koupelny, kde se údajně zavřela ze strachu, neodpovídal dané situaci. Přesto si soudci i porotci znovu vyslechli její líčení tragédie, prokurátor se jí pak zeptal:

„Řekněte nám, obžalovaná, co jste udělali s vražednou zbraní?“

„Jeli jsme do Neapole. Tam jsme si vypůjčili motorový člun. Revolver jsme měli v igelitové tašce.

Na moři jsme ji hodili do vody.“

„Zbavili jste se jenom oné vražedné zbraně?“

„Hodili jsme do moře ještě rukavice, které měl při střelbě na ruce Jusúf a zbytek nábojů.“

„Vážený pane předsedo senátu, páni porotci, toto jednání po činu je typické. Takto jednají komplici, kteří vraždu napřed připravili a pak uvážlivě za sebou zahlazují stopy. Nikdo nikoho nepřinutil k onomu tragickému činu, k zavraždění Farúka Surbagiho nedošlo náhle, oba pachatelé postupovali podle předem připraveného plánu a není vůbec vyloučené, že vedoucí osobností byla právě obžalovaná Bebaviová!“

„Já jsem to nebyla! Jusúf ho zavraždil. On sám!“ zvolala Claire Bebaviová.

171

„Zabila ho ona. Sama. Já jsem vůbec v té kanceláři nebyl,“ prohlásil Jusúf Bebavi.

„Ten zločin spáchali společně!“ tvrdil prokurátor.

Teď měli rozhodnout porotci. Nerozhodli. Po osmapadesáti dnech výslechů víc než stovky svědků se ukázalo, že se všichni snažili zbytečně. Tři členky poroty v této poslední fázi jednání prohlásily, zřejmě proto, aby se vyhnuly odpovědnosti, že nesplňují zákonem stanovené podmínky pro členství v porotě. Jedna z nich už překročila nejvyšší přípustný věk, bylo jí víc než pětašedesát, druhá neměla zákonem předepsané vzdělání, střední školu, třetí vystudovala soukromou střední školu, což se v Itálii neuznává. Všechno muselo začít znovu.

Nový proces zahájili 5. října 1965, tentokrát vyslechli 142 svědků, žalobce žádal trest 24 let vězení pro Claire Bebaviovou, 22 let pro jejího manžela Jusúfa. Žalobce Ciampani pochopil, jak účinnou taktiku obžalovaní zvolili. Jeden sváděl vinu na druhého, pro vinu jednoho ani druhého neměla obžaloba přímé důkazy. Obhájci označili možnost, že obžalovaní vraždili společně za pouhou spekulaci.

Proto žádali osvobození obžalovaných pro nedostatek důkazů. Dne 22. května 1966 vyhlásil předseda trestního senátu dr. Da Bua tento rozsudek:

„Soud vyhlašuje jménem italského lidu oba obžalované ve smyslu článku 479 trestního zákona za osvobozené pro nedostatek důkazů a nařizuje jejich okamžité propuštění.“

Porotci i soudci nebyli schopni rozhodnout, kdo z obou obžalovaných je vinen a kdo je nevinný, tak porota osvobodila oba. i vraha. Rozsudek vzbudil značnou pozornost, v novinách se objevily články o neschopnosti vyšetřujících úředníků a soudců, prokurátor Ciampani podal proti rozsudku odvolání.

Obhájci, snad povzbuzeni nenadálým úspěchem, se rovněž odvolali. Žádali, aby jejich klienti byli zproštěni viny v plném rozsahu obžaloby a ne pro nedostatek důkazů. Udělali chybu. Neodhadli správně situaci. Po zevrubném posouzení případu a čtyřhodinové poradě rozhodla vyšší instance 15.

ledna 1968, že oba obžalovaní jsou vinni, že společně zavraždili Farúka Surbagiho a odsuzují se k trestu odnětí svobody každý na dvaadvacet let.

Odsouzení znovu podali odvolání proti rozsudku, ale První trestní komora Nejvyššího soudu je 31.

října 1974 zamítla a potvrdila rozsudek. Claire a Jusúf Bebaviovi však trest nikdy nenastoupili. Včas odjeli do Egypta. Nikomu se nepodařilo zjistit jejich adresu.

172

45 případ

PŘÍPAD MLČÍCÍCH SVĚDKŮ

Cháteau Guillard stojí jen pár desítek kilometrů na sever od Paříže. Z každé strany čelen fronty vě

žička, starý ponurý park, který by potřeboval proklestit, z pravé strany konírny, a stavení, kterému by se dnes říkalo garáže, v nich dva kočáry. Jeden patřil hraběnce Madeleine Guillardové, druhý jejímu manželovi hraběti Ambroise Guillardovi. Jezdili každý ve svém, spali každý ve své ložnici, žili spíš vedle sebe než spolu. Jinak vládla ve starém zámku pohoda, navyklý klid, šedivé dny plynuly jeden za druhým, monotónní jako tikání pendlovek v zámecké hale. Rok před první světovou válkou se tento starý zámek stal jevištěm tragédie, která byla dlouhá léta považována za nerozluštitelnou záhadu.

Hraběnka Madeleine Guillardová vstala jako každý jiný den a jako každé ráno šla před snídaní pozdravit manžela. Zůstala stát v otevřených dveřích a volala o pomoc. Ležel na zakrvavené posteli.

Neodpovídal. Nehýbal se. Na prsou měl bodnou ránu. Krev už byla sedlá. Ke zranění muselo dojít už v noci.

Zavolala sluhu, ten doběhl na policejní stanici. Inspektor Trudeau přijel na kole, konstatoval, že hrabě ještě žije a poslal sluhu pro lékaře. Kolem desáté hodiny dopoledne pak přijel bryčkou vyšetřující soudce Caissier. Jeho přítomnost předepisuje francouzský trestní řád.

„Jestli paní hraběnka dovolí,“ začal opatrně, „velice by nám pomohlo, kdyby paní hraběnka mohla .

. . Prostě, schází zde něco? Byl to lupič? Ukradl něco?“

Vedla ho do vedlejší místnosti, kde měl hrabě pracovnu. Zpřeházené zásuvky, otevřená dvířka trezoru ve zdi. Obraz, který sejf ukrýval, ležel na zemi.

„Schází zde balík akcií.“

„Mohla by nám paní hraběnka říci jakých?“

„Jihoafrické Diamond Company. Společnosti pro těžbu diamantů.“

„V jaké hodnotě?“

„To vám přesně nepovím, monsieur, ale myslím, že to byl velký majetek.“

„Jsou prodejné?“

„Jistě. Kdekoliv. Nebyly označeny ani jménem ani šifrou, jak se to někdy dělá. Jsou to prakticky hotové peníze.“

„Takže loupežné přepadení, paní hraběnko!“ konstatoval vyšetřující soudce.

„Říkáteli tomu tak?“

Ambroise Guillard sice ztratil hodně krve, zranění však přežil: Za měsíc byl zpět na zámku. Vyšet

řování pokračovalo. Komorník Georges Brieux byl velký, statný chlap s červenými tvářemi, vypadal spíš jako bretaňský sedlák než jako lokaj.

„Co se dělo večer před vraždou?“ zeptal se vyšetřující soudce a hned se opravil. „Totiž, před oním pokusem o vraždu.“

„Nic zvláštního,„ řekl Georges Brieux klidně. „Pan hrabě churavěl, celý den nevstal z postele, od devíti večer hrál s panem Gérardem šachy.“

„Kdo je pan Gérard?“

„Přítel rodiny. Hudebník.“

„Jeho celé jméno?“

„Paul Gérard.“

„Chodí sem často?“

„Poslední dobou hodně často.“

„Všiml jste si něčeho podezřelého? Myslím, ten večer. Nestalo se něco mimořádného?“

„O ničem nevím.“

„Kde je váš pokoj?“

„Nahoře v podkroví.“

„Kdy jste šel spát?“

„V jedenáct hodin. Popřál jsem panu hraběti dobrou noc jako každý den, zeptal jsem se ještě, jestli si něco nepřeje, ale pan hrabě mi ani neodpověděl, jen zavrtěl ve vzduchu dlaní, jakože nic, tak byl zaujat tou partií.“

173

„Soudní lékař odhaduje, že k přepadení došlo kolem jedné hodiny po půlnoci. Co o tom soudíte vy?“

„Jestli pan vyšetřující soudce dovolí, snad by bylo nejjednodušší zeptat se pana hraběte. Sám bude nejlépe vědět …“

„Nepamatuje si nic. Spal a po vražedném útoku se zřejmě vůbec neprobral. Usnul prý asi půl hodiny před půlnocí.“

„To znamená, že pan Gérard musel odejít asi půl hodiny poté, co jsem odešel do své mansardy,“

řekl Georges Brieux spíš sám pro sebe.

„Ostatní služebnictvo bylo před půlnocí už doma?“

„Myslím, že všichni spali. Rozhodně nevím nic o tom, že by některý ze sluhů nebo podomek od koní byl ještě venku. Do hospody je tady daleko a holky z kuchyně se večer bojí ven.“ Paul Gérard byl pobledlý mladík s dlouhými tenkými prsty

profesionálních houslistů. Na otázku vyšetřujícího soudce odpověděl, že ze zámku odešel v půl dvanácté. Jinak byl nemluvný, odpovídal neochotně, jakoby mu záležitost byla trapná. Inspektor Trudeau zjistil, že šel ze zámku o půlnoci bůhvíkam. Při prohlídce jeho bytu našel dýku. Šířka ostří odpovídala šířce bodné rány. Nebylo tedy vyloučené, že šlo o vražednou zbraň.

„Můžete mi říci, pane Gérarde, proč máte doma dýku?“ zeptal se vyšetřující soudce.

„Nemohu,“ odsekl drze.

„Proč nemůžete?“ neztrácel vyšetřující soudce rozvahu. „Protože nechci.“

„Proč jste hrál ten večer s hrabětem šachy?“ „Protože jsem s ním hrál šachy skoro každý večer.“

„Kde jste byl těchto několik dní po vražedném útoku?“ „Na cestách.“

„Kde?“ „To snad je moje věc.“

„Jak myslíte. Proč jste po návratu přišel do zámku Guillard?“

„Snad je zvykem navštěvovat nemocné?“

„Jistě,“ přisvědčil vyšetřující soudce, byl však přesvědčen, že Paul Gérard přišel do zámku z onoho známého nutkání, které prý žene zločince k návratu na místo činu.

Paul Gérard byl podezřelý a tak ho zatkli, a snad proto, že neměli jiného, postavili ho před soud.

Vyšetřující soudce však neshromáždil dost důkazů o vině a státní žalobce založil obžalobu na pochybné skutečnosti, že nikdo neviděl Gérarda odcházet v noci ze zámku, mohl tedy zůstat uvnitř a spáchat zločin. Nebylo to průkazné, ale bylo to pravděpodobné. Porota nabyla přesvědčení, že je Gé

rard vinen a soudce vyslovil trest deset let žaláře. Známý a zkušený pařížský obhájce Lecoque byl bezmocný. Obžalovaný si totiž před porotci, před veřejností i před novináři v sále přitížil opakovaným tvrzením, že nikomu není nic do toho, kde strávil zbytek té noci a několik dalších dní. Odvedli ho do věznice, za pár dní mu oznámili, že“bude deportován na Ďábelský ostrov ve francouzské kolonii Cayenne.

Dva dny před odplutím lodě z marseillského přístavu přišla do pařížské kanceláře obhájce Lecoqua dáma, skrývající svůj obličej hustým závojem. Byla vysoká, korpulentní a neodbytná. Chtěla hovořit s advokátem, a nic nebyla platná vysvětlení sekretářky, že advokát nepřijímá, má naléhavou práci.

Obhájce uslyšel vzrušený rozhovor, objevil se ve dveřích a pozval neznámou do pracovny. Když odhrnula závoj, poznal, že je to hraběnka Guillardová.

„Gérard je nevinen,“ oznámila hned, když si sedla. „Musíte ho zachránit, doktore. Myslela jsem, že ho osvobodí, proto jsem dosud mlčela. Ale teď už nemohu. Paul Gérard má alibi. Té osudné noci byl až do rána v mé ložnici. Byl mým milencem.“

Obhájci jsou zvyklí na překvapující zvraty kriminálních případů, toto sdělení však bylo až příliš senzační. Paul Gérard byl mladý muž, hraběnka nebyla sice stařena, přece však byla o dvacet třicet let starší, milá sice a vzdělaná, ale dost korpulentní. Její sdělení však bylo jednoznačné a pochopitelně měnilo situaci.

„Musím se vás zeptat, paní hraběnko,“ váhal obhájce Lecoque, „jestli jste uvážila dosah svého přiznání“

„Jistě,“ kývla a dala se do pláče.

„Budete muset vypovídat před porotou, budete muset svou výpověď odpřísáhnout, ve všech novinách o vás budou psát jako o cizoložnici, vaše čest, vaše pověst … rozmyslete si to ještě, prosím.“

174

„Není co rozmýšlet. Všechno je mi jasné. Nemohu nechat trpět nevinného. Jsem rozhodnuta vypovídat před soudem.“ V roce 1913 byl ministrem spravedlnosti Alexandre Ribot, shodou okolností dobrý známý obhájce Lecoqua: Když mu advokát vysvětlil nové okolnosti, změ

nil rozhodnutí soudu a Paul Gérard na Ďábelský ostrov neodjel. Pak podal Lecoque žádost o obnovu.

procesu, hraběnka potvrdila pod přísahou svou výpověď a z odsouzeného zločince se stal obdivovaný kavalír, který. se raději nechal odsouditna deset let do žaláře, než aby zkompromitoval dámu svého srdce. Osvobodili ho, a museli se pustit do pátrání po novém pachateli. Tentokrát padlo podezření na komorníka Brieuxe.

Georges Brieux měl štěstí i neštěstí zároveň. Vypukla první světová válka, on narukoval, dostal se na frontu, padl a francouzský soud případ v roce 1919 uzavřel jako neobjasněný. Hrabě Ambroise Guillard podal žádost o rozvod pro přiznané cizoložství, hraběnka se musela ze zámku odstěhovat a nepříliš dobře se živila v Paříži jako učitelka hry na klavír. Ani tím však ještě případ neskončil.

V roce 1924 zemřela v Paříži madame Marie Hiéresová. Její manžel, Jérome Hiéres pár týdnů po pohřbu adoptoval Paula Gérarda, když předtím prohlásil, že je to jeho syn.

„Tajil jsem to, dokud žila moje žena,“ prohlásil. ,;Byla nemocná, taková zpráva by jí velice přitížila.“

To však byla jen jedna stránka aféry, ta druhá byla přinejmenším stejné závažná. Madame Marie Hiěresová měla značné jmění, bylo pravděpodobné, že by se po manželově přiznání dala rozvést a on by přišel o dědictví. Proto tak dlouho mlčel.

Monsieur Hiéres byl podnikavý pán. Žil dvojím životem a sousedé mohli potvrdit, že střídal milenky. Protože byl znám věk jeho syna Paula Gérarda, dalo se aspoň přibližné .odhadnout, kdo mohla být jeho matka. Není známo, kdo ze zvědavých sousedů to vyslídil. Kriminální inspektor pařížské Súreté Boucher měl v dubnu 1925 na svém psacím stole anonymní dopis:

„Vážení pánové, považuji za svoji občanskou povinnost, sdělit Vám, že matkou Paula Gérarda je rozvedená hraběnka Madeleine Guillardová, někdejší manželka hraběte Ambroise Guillarda. Ještě předtím než se vdala, stala se jako osmnáctiletá nevinná dívka obětí své nerozumné lásky k jistému ženatému muži a otci dítěte, v té době třicetiletému Jérome Hiěresovi. Protože byl ženat, nemohl se se svedenou dívkou oženit, když otěhotněla. Tajně porodila a dala kojence do výchovy na venkov.

Chlapec byl pokřtěn jménem Paul a příjmení dostal podle manželů Gérardových, kteří se ho ujali.“

Inspektor Boucher nevěděl, co si má se sdělením počít, neznal totiž případ Paula Gérarda, když se však poradil s kolegy a prostudoval soudní spisy; začalo mu svítat. To sdělení se jevilo jako spole

čenská senzace, při obnově procesu přece hraběnka Guillardová prohlásila, že byl Paul Gérard jejím milencem. Není možné, že by nevěděla o koho jde, je přece nemyslitelné, že netušila, že Paul je její nemanželský syn.

„Jestliže je tohle nepravděpodobné, pak ale je jisté, že se dopustila křivé přísahy, aby zachránila svého , syna před trestní kolonií na Ďábelském ostrově,“ uvažoval Boucherův nadřízený, kriminální komisař Poitjer a dodal: „Kde však byl Gérard té osudné noci, když nebyl v hraběnčině ložnici?“

„To je pravda. V tomto případě nemá alibi, je tedy znovu podezřelý z loupežné vraždy. A hraběnka by mohla být stíhána pro křivé svědectví:“

„Nemohla. Je už dávno promlčené.“

„Pak ovšem nemá smysl zabývat se tím. O obnově procesu se také nedá uvažovat.“

„Proč? Kdyby se Gérardovi prokázala vina?“

„Ani kdybych měl prokazatelné důkazy. Gérard si totiž odkroutil službu v cizinecké legii a sám dobře víš, že v tomhle případě už nemůže být stíhán za žádný trestný čin, který spáchal předtím. Takový je zákon. Nemohou ho soudit, ani kdyby byl vrahem. A není vůbec nepravděpodobné, že se přihlásil do cizinecké legie jen proto, aby znemožnil obnovu procesu.“

„To je tvoje verze,“ řekl inspektor Boucher. „Podle mého názoru je to moc dobrodružná spekulace.

Co když je svědectví hraběnky pravdivé? Proč mohl být v její ložnici jako milenec, proč tam nemohl být jako syn? Chtěli si popovídat, museli počkat, až půjdou všichni spát. Za svítání se nenápadně vytratil. Věděl, že musí chránit čest své matky.“

„Víš, že můžeš mít pravdu? Proto nepromluvil ani před soudem. Nemohl prozradit, že je nemanželským synem hraběnky Guillardové, hrabě by se s ní přece dal okamžitě rozvést.“

175

„Je však logické, že by svého syna vydávala raději za svého milence? Právě v tomto případě musela počítat s tím, že se s ní hrabě Ambroise rozvede.“

„Ano, s tím jistě počítala, ale až ve chvíli, kdy ji okolnosti přinutily k přiznání. Do té doby věřila, že Paula Gérarda neodsoudí.“

„Dobře, předpokládejme tedy, že Gérard mlčel, aby kryl poklesek své matky z mládí, ale vysvětli mi tedy, proč tak tvrdošíjně odmítal prozradit, kde byl těch několik dní po loupežném přepadení, proč ani ve chvíli, kdy mu hrozilo nebezpečí, že bude odsouzen, neřekl, kde byl a s kým?“

„Na to je, podle mého názoru, jediné vysvětlení,“ řekl kriminální komisař Poitier. „Byl u svého otce Jérome Hiěrese a nechtěl to přiznat, obával se, že by mohl prozradit tajemství.“

„Existuje ovšem ještě další možnost,“ řekl inspektor Boucher.

„A sice?“

„Že sdělení toho anonyma není pravdivé.‘

„I tak je to jedno. S tím případem se už stejně nedá nic dělat.“

„A také nebude. Já ten nepodepsaný dopis prostě přiložím ke spisům a vrátím je do archívu.“

Tím mohl skončit případ Paula Gérarda, který zemřel v roce 1958 a ani na smrtelné posteli neprozradil nic než vypověděl před soudem. Vysvětlení se objevilo až po letech a přišlo z Francouzské Guayany, kam měl byt kdysi deportován odsouzený Paul Gérard. Jakýsi páter žijící v této vzdálené francouzské kolonii poslal pařížské Súreté prohlášení farmáře Georgese Brieuxe, který mu při zpově

di na smrtelné posteli přiznal, že on málem zavraždil svého pána hraběte Guillarda, ukradl mu balík akcií jihoafrické diamantové společnosti, za války, když ho poslali na frontu, předstíral smrt, aby se později mohl i s penězi vystěhovat do končin, kde ho nikdo nezná.

Svědectvím neznámého kněze tak po mnoha letech skončil případ mlčících svědků.

176

46 případ

PŘÍPAD MALÉHO SERŽANTA

Jmenoval se sice také Arthur Wellington, ale nebyl zdaleka tak slavný jako jeho jmenovec, který porazil Napoleona u Waterloo, protože pracoval jako řadový inspektor Scotland Yardu. Když mu dispečerské středisko přidělilo anonymní dopis, nevěděl si s ním zpočátku rady. Nevěděl, kdo je ser

žant Watters, odkud je a kdy zemřel, netušil, kteří z jeho kolegů se dopustili přehmatu. Text dopisu spíš naznačoval, oč jde, než vysvětlovál, co se vlastně stalo.

Seržant Watters nespáchal sebevraždu. Tu jenom naaranžovali. Kdyby policie řádně konala svou povinnost, mohl být vrah dávno za mřížemi. Oženil se totiž s vdovou zavražděného. Bydlí spolu v Leedsu na Harchilles Avenue číslo 54.

Dopis byl odeslán z Duisburgu ve Spolkové republice Německo, z velkého a v roce 1954 ještě válkou značně poznamenaného města na Rýně v britské okupační zóně. Inspektor Wellington začal tam, kde by začal každý kriminalista, v domě číslo 54 na Harchilles Avenue.

„Ne, pane, tak tady již nebydlí,“ řekla inspektorovi domovnice.

„Takže tady bydlela?“

„Jo, bydlela.“

„S manželem?“

;,Ne. Ona měla nějakého manžela?“ divila se domovnice.

„Myslím, že měla.„

„Wattersavá? To bych přece věděla. No, vlastně, musel by se jmenovat Watters. Ale žádného jsem u ní neviděla. A pak, já myslím, pane, že je to Němka. Mluví s hrozným přízvukem.“

„Kam se odstěhovala?“

„Někam do Tauntonu.“

Inspektor Wellington se pustil do té každodenní kriminalistické nádeničiny připomínající děj pohádky O kohoutkovi a slepičce. Spojil se také se spolkovou policií v Duisburgu, poprvé telefonoval s tamějším komisařem Lichtblauem a dozvěděl se, že vdova Mia Wattersová je původem Němka.

Pracovala v duisburském baru Cascade, tam se seznámila s britským seržantem Reginaldem Wattersem a provdala se za něj. Když zemřel, odjela k jeho sestře do Británie.

Mia Wattersová neměla v Německu příbuzné. Mimo strýčka Alberta. S ním si pravidelně dopisovala. Komisař spolkové policie Lichtblau starého pána navštívil a inspektor Scotland Yardu Wellington se zakrátko dozvěděl pozoruhodnou novinku: Mia Wattersová bydlela v Leedsu u švagrové, v březnu 1954 se na jednom večírku setkala se seržantem britské armády Frederickem Emmet Dunnem, nejlepším přítelem jejího zemřelého manžela. Mia Wattersová pak napsala svému strýci do Duisburgu, že měla ze setkání radost, druhý den se sešli znovu, pak šli do kina, bylo jim spolu dobře a tak se rozhodli, že se vezmou. Svatba se slavila 3. června 1954 v Tauntonu, kde seržant Dunne sloužil na vojenské základně.

‚Tyto informace tvořily spolu s údaji anonymního dopisu slušný základ pro vyšetřování. Jestliže někdo spáchá sebevraždu, o níž druhý tvrdí, že byla vraždou a vdova se patnáct měsíců po smrti manžela vdá za jeho přítele, pak jsou podezřelí především novomanželé.

Inspektor Wellington zjistil, že seržant Dunne pochází z Irska, do armády vstoupil v roce 1939, za války bojoval na západní frontě, byl třikrát raněn při bojích o Anzio, v Itálii se dostal do německého zajetí. Nacisté s ním nezacházeli dobře, ze zajateckého tábora se vrátil s těžce poškozenou páteří a s prostřelenou paží. Měl tedy všechny předpoklady k tomu, aby se stal hrdinou a také se jím stal. Navíc měřil metr devadesát, měl modré oči a ostře řezaný obličej filmového dobrodruha, byl vynikají

cím tanečníkem a pít uměl jako málokterý chlap.

Když skončila válka, zůstal v uniformě a ocitl se v jednotce okupační armády. Choval se jako ostatní: snažil se dohonit všechno, co za války zameškal. A tak probendil mnohé noci v duisburských barech. Přes den neměl moc práce. Vojáci okupační armády byli v té době jen dobře placení statisté, obletovaní německými dívkami, které mezi svými nemohly nalézt partnery, ti zůstali na pohřebištích druhé světové války. Mia byla hezká, milá a cílevědomá. Seržant Watters se k ní nehodil: Měřil pouhých 150 centimetrů a byl skoro stejně široký. Neměl mnoho obdivuhodných ctností, zato měl typic

177

kou nectnost: byl vášnivý kuřák, zapaloval si jednu cigaretu za druhou. Za kouření utratil víc, než marnivá Mia za šaty.

„Kdy se to stalo, paní Dunneová?“ zeptal se inspektor Wellington.

„Třicátého března.“

„Bydleli jste s manželem v kasárnách?“

„Ne. Měli jsme byt ve městě. Služba mu končila v šest večer. Přišel domů, sotva se ohřál, spolkl jen tak ve stoje sendvič a vypil láhev piva, převlékl se do civilu a řekl, že jde ještě ven.“

„Řekl vám, kam jde, paní Dunneová?“

„Neřekl a ani jsem neměla čas zeptat se ho. Pádil po schodech a hvízdal si Roll out the barrels.“

„Co jste udělala, když se manžel nevrátil, paní Dunneová?“

„Zavolala jsem do kasáren. Ale tam o něm také nikdo nevěděl. Tak jsem je poprosila, aby se po něm podívali. Měla jsem strach.“

„Proč jste měla strach? Tušila jste snad něco?“

„Netušila, ale bylo to divné. Nikdy nezůstal venku tak dlouho do noci sám. Chodili jsme vždycky spolu. A navíc, vůbec mi neřekl, kam jde. Akorát mne ještě požádal, abych mu koupila cigarety, že má v kapse poslední dvě. Reginald totiž nevydržel nekouřit.“

„Víte, s kým jste v kasárnách mluvila?“

„Ne, to si už nepamatuju.“

„Víte, kdo šel vašeho manžela hledat?“

„Vím. Můj nynější manžel a ještě jeden seržant.“

„Hledal ho seržant Frederick Emmet Dunne?“

„Ano, pane inspektore. Jeho nejlepší kamarád. Požádala jsem ho o to telefonicky.“

Inspektor Wellington počkal, až se seržant vrátil ze služby. Chvíli zůstal stát v otevřených dveřích, vysoký, štíhlý, s osmahlým obličejem, muž, za nímž by se otočila leckterá žena, kdyby se nestyděla.

Jeho modré oči hleděly zpříma, odpovídal jistě, jakoby tu nepříjemnou příhodu nevyprávěl poprvé.

„Prohledali jsme nejdřív dvory, všechny volné prostory,“ řekl.

„Proč?“ zeptal se inspektor.

„Já nevím, proč. Prostě, někde jsme museli začít,“ řekl Dunne a usmál se naivní otázce. „Samozřejmě, že jsme pak prohledávali budovy.“

„Kolik bylo hodin?“

„Mohlo být kolem půlnoci, nebo krátce po dvanácté. Na chodbách bylo už jen noční osvětlení.“

„Co to znamená?“ zeptal se inspektor Wellington.

„Nouzové osvětlení. Úsporné světlo. A tak jsme ho vlastně ani neviděli. Nejdřív jsme narazili na jeho nohy.“

„Kde to bylo?“

„V suterénu. Na schodišti. Na spodním odpočívadle. Visel ze zábradlí. U nohou měl převrhnuté vědro. Měl na sobě civilní šedý oblek s proužky. Neviděl jsem mu sice do obličeje, ale znal jsem jeho husté plavé vlasy. Hned jsem věděl, že je to Watters. Neměli jsme nůž a tak jsme ho odvázali a polo

žili na podlahu. Byl úplně ztuhlý. Musel tam viset už delší dobu.“

„Co jste udělal potom, seržante?“ zeptal se inspektor Wellington.

„To přesně nevím. Musel jsem pryč. Udělalo se mi z toho špatně a tak jsem se opřel o stěnu a čekal jsem, až to přejde. Nemohl jsem totiž popadnout dech. Tich Watters byl můj přítel.“

„Tich?°‘

„Říkali jsme mu tak.“

„Tedy přezdívka. Vy jste byl ve službě, seržante?“

„Ano. Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatoval, pak jsem zavolal štábního lékaře a důstojníka ve službě. S nimi jsem napsal na stroji hlášení.“

Inspektor Wellington znal text zápisu, velitel kasáren Clamorgan poslal Scotland Yardu fotokopii.

Seržant Frederick Emmet Dunne podepsal, že se kolem šesté hodiny večer zastavil pro svého přítele Watterse před domem, kde bydlel. a odvezl ho svým vozem před kasárna Clamorgan, kde ho vysadil a odjel. Pak už ho viděl až po půlnoci mrtvého. Nebylo známo, proč Watters odjel ke kasárnám, odkud se před chvílí vrátil. Nebylo jisté, zda hned vešel dovnitř, vystoupil totiž před bránou a seržant Dunne vjel se svým vozem do dvora.

178

Mrtvého Watterse odvezli do nemocnice, kde ho vyšetřil patolog doktor Womack. Potvrdil, že smrt nastala oběšením, že tedy seržant Watters spáchal sebevraždu a dovolil mrtvého pohřbít.

„Co jste dělal potom, seržante Dunne?“ zeptal se inspektor Wellington.

„Zůstal jsem sedět na strážnici. Tam za mnou přišel plukovní adjutant a řekl, že to někdo musí říci paní Wattersové, že se s ní dobře znám, tak bych to mohl vyřídit.“

„Co to znamená, že jste se s ní dobře znal?“

„Wattersovi byli moli přátelé. Často jsem s Miou tančil. Abyste rozuměl, inspektore, oba jsme hrozně rádi tančili a Tich neměl zájem … jak bych to řekl, inspektore, byl hodně tlustý, potil se a neuměl tančit. A tak jsme s Miou vytvořili něco jako exhibiční pár. Šlo nám to. Lidi nám někdy tleskali.“

„Co vám řekl plukovní adjutant?“

„Slyšel jsem, že jste přítelem rodiny, myslím si, že byste tam měl zajít. No a tak jsem šel. Ale nešel jsem tam sám. Nejdřív jsem se zastavil u bratra.“

„Vy máte bratra?“

„Nevlastního. Ale sloužil jako svobodník u stejného pluku.“

„Jak se jmenuje?“

„Ronnie. Ronald Emmet. Bydlel v kasárnách jako já, ale na jiném bloku. No, a pak jsme tam šli a řekli jí to.“

„Jak se zachovala?“

„Jako každý, kdo se dozví tak smutnou zprávu. Plakala a já se musím přiznat, inspektore, že jsem měl také slzy v očích.“ Za čtyři dny pochovali seržanta Watterse s vojenskými poctami na americkém vojenském hřbitově v Kolíně nad Rýnem. Na poslední cestě ho doprovodili přátelé a čestná četa. Nepřišel Frederick Emmet Dunne a nikdo nevěděl proč.

Mia Wattersová odjela po smrti manžela do Anglie ze dvou pochopitelných důvodů. Nechtěla zů

stat v Německu, kde neměla naději na dobře placené zaměstnání a nechtěla zde žít jako vdova po americkém vojákovi. Tak se vypravila do Leedsu, kde měla sestra nebožtíka manžela hospodu. Začala zde pracovat jako servírka a kuchařka v jedné osobě.

Také seržant Dunne se necítil v clamorganské posádce dobře, požádal o přeložení do Anglie. Dostal se do Cattericku, vzdáleného pouhých 60 kilometrů od Leedsu. A jednoho večera se snad náhodou, možná záměrně, objevil v pubu, v němž vdova po jeho příteli Mia oplachovala sklenice.

„Věděl jste, že tam pracuje?“ zeptal se inspektor Wellingon.

„Neměl jsem o tom ponětí,“ odpověděl seržant bez zaváhání.

„Přišla k mému stolu a sedla si. Řekla hellou.“

„Viděli jste se předtím?“

„Ne. Naposledy jsem ji viděl, když jsem jí oznámil smrt Tiche.“

„Pak už jste se nepotkali?“

„Ne. Opravdu ani jednou. V tom pubu jsme se chvíli bavili o všem a o ničem, pak jsme se setkali asi ještě dvakrát.“ Seržant Dunne se oženil s vdovou Wattersovou 3. června 1954. Zpráva o svatbě se donesla přátelům a známým. Některé manželky poddůstojníků z kasáren Clamorgan kroutily nad sňatkem hlavou. Mnohé si vzpomněly na taneční exhibice nynějších novomanželů a na žárlivé reakce korpulentního seržanta Watterse.

„Já vám řeknu, jak ti dva tančili,“ řekla jedna z amerických paniček komisaři spolkové policie Lichtblauovi. „Objímali se! Tiskli se k sobě, sotva se pohybovali. To nebyl tanec, komisaři, to bylo objetí. A blues, které jim k tomu kňoural gramofon, vůbec nepotřebovali. Ta Němka se na něj lepila.

Přitom si žila jako královna. Měla nejdražší šaty, nejcennější šperky, bydleli v čtyřpokojovém bytě mimo kasárna. Němka a měla všechno! Seržantovi Wattersovi takový byt podle hodnosti vůbec nepříslušel. Přitom to byla děvka. Šla akorát po penězích. Ten její tlustý trpaslík byl chudák. Chlastal a kouřil. Pořád. A taky na tu svou černovlasou krásku žárlil. Říkalo se, že chodila za Dunnem, když měl Watters službu. Prý spolu dokonce celý týden žili v jedné posteli, když musel Watters na cvičení.“

Mohla to být pomluva. Vyzáblé americké paničky mohly mít na pěknou Němku vztek. Hezký, urostlý Dunne se jim dozajista líbil, proto mohly vdově, která se podruhé dočkala štěstí, závidět. Ne

179

mohl jí však závidět seržantův nevlastní bratr Ronald Emmet. Ten totiž poslal Scotland Yardu onen anonymní dopis, který byl důvodem k novému přešetření Wattersovy sebevraždy.

Každý kriminalista, vyšetřující vraždu, hledá motiv. Měli ho Mia Wattersová a její přítel Frederick Emmet Dunne. Stála však černovlasá Němka za takový zločin? Miloval ji snad seržant Dunne tak bezmezně, že by kvůli ní vraždil?

Inspektor Wellington si samozřejmě kladl takové otázky, ale zatím na ně nenalezl odpověď. Zato se dozvěděl o dvou nových zajímavých skutečnostech. Jednu mu prozradila sama Mia Wattersová

Dunneová. Vzpomněla si totiž, že manžel před smrtí odcházel z domu spěšně a mezi dveřmi jí řekl dvě věci: že prodal staré auto, a že nemá čas koupit si cigarety,.aby mu je obstarala, má už jen dvě.

Jak již víme, nastěhovala se Mia Wattersová po příjezdu do Anglie ke švagrové a pomáhala jí v hospodě. Ta vypověděla: „Jednou jsem v Miině pokoji našla v koši na papíry fotografii, roztrhanou na sto kousků. Byla jsem zvědavá. Sestavila jsem ji. Byla to fotka z nějakého mejdanu. Všude bylo plno sklenic a lahví a podivná skupinka. Na koberci klečel tlustý Watters, nad ním se jako obr tyčil Dunne. Držel v rukách židli, jakoby chtěl malého přítele praštit do hlavy. Já vím, že se muži, když jsou už pod parou, vytahují siláckými kousky, dají se fotografovat v nemožných situacích. Divné však bylo, že Mia fotografii tak pečlivě zničila. Proč? Protože byl jeden z těch dvou mrtvý a druhý se stal jejím manželem?“

Komisař Lichtblau vyhledal na žádost Scotland Yardu fotografa, ten našel negativ snímku a prohlá

sil do protokolu: „Vzpomínám si, že to bylo na nějaké oslavě. Přišel jsem tam, když už byli všichni opilí. Američané hodně a často pili. Mohli si koupit whisky v kantýně a nebyla drahá. Chodil jsem po lokále a dělal fotky jako obvykle. Když jsem měl film plný, šel jsem do temné komory, udělal pohlednice a za hodinu jsem je už prodával hostům. Pamatuji si, že se ten malý tlustý seržant nechtěl dát fotografovat. Otáčel se, dával si ruce před obličej. Ale pak ho ten jeho velký kamarád popadl, vytáhl ho od stolu a řekl, že se dají vyfotografovat v akci. Pamatuji si přesně, že řekl v akci. Já měl strach, aby toho malého v opilosti opravdu nepraštil židlí do hlavy. Dopadlo to dobře.

Poplácávali se po zádech, posadili se k baru a dali si nalít. Všichni se té jejich silácké produkci smá

li.“

Když přiletěl inspektor Wellington do Duisburgu a sešel se s komisařem Lichtblauem, dozvěděl se od něj, že v knize příchodů a odchodů kasáren Clamorgan byl jeden z údajů vymazán. Seržant Emmet Dunne přišel do kasáren v 19.40. Reginald Watters odešel z domu v 19.15. Je tedy pravděpodobné, že oba jeli Dunneovým vozem rovnou do kasáren.

„Nemyslím si, že je Dunne vrahem,“ prohlásil komisař Lichtblau, když se sešel s kolegou ze Scotland Yardu, „a hned vám řeknu proč, inspektore. Při pitvě se zjistilo, že Watters zemřel asi v 19.30. Tři svědkové viděli Dunneho pět minut před tím, tedy v 19.25. Nesvedl by to za pět minut. A pak ještě jednu věc si musíme uvědomit, inspektore. Dunne je sice silák, ale tlustého Watterse by sám za žádných okolností nezvedl do oprátky. Dokonce si myslím, že by se mu ho ani nepodařilo dopravit do sklepa, kdyby ho zabil jinde.“

„Dobře, komisaři. Tu úvahu beru, ale nemohl mít spolupachatele? Někoho, kdo mu s mrtvým pomohl?“ „Kdo mu pomohl? Myslíte, že ona?“ uvažoval komisař Lichtblau.

„Já nevím. Zatím jen hledám východisko z bludného kruhu.“

„Jeho bratr?“ zeptal se Lichtblau.

„Nevlastní bratr. Myslíte, že by psal ten dopis, kdyby v tom měl prsty?“

„Je tady ještě další pozoruhodná okolnost,“ řekl komisař Lichtblau. „Nasvědčuje tomu, že Watters byl zavražděn krátce po odjezdu z bytu.“

„Povídejte!“ řekl inspektor Wellington nedočkavě.

„Oba víme, že byl náruživý kuřák. Když odcházel z domu, řekl, že má už jen dvě poslední cigarety a požádal manželku, aby mu nějaké koupila. Obě cigarety se při prohlídce mrtvoly našly v kapsičce saka. Myslíte si, že by silný kuřák a navíc sebevrah nevykouřil před smrtí alespoň bednu z nich?

Myslíte si, že by připomínal své manželce, aby mu nezapomněla koupit cigarety, kdyby měl v úmyslu oběsit se?“

Inspektor Wellington podal zprávu o výsledku šetření do Londýna a Scotland Yard poslal do Spolkové republiky věhlasného soudního lékaře dr. Francise E. Campse. Ten se postaral o to, aby bylo tě

lo mrtvého s největší možnou péčí exhumováno. Při prohlídce zjistil, že se jeho kolega dr. Womack

180

v některých závěrech mýlil. Je nanejvýš pravděpodobné, že se seržant Watters neoběsil. Vůbec nezemřel na oprátce. Smrt nastala po přeražení hrtanu v místě ohryzku (Adamova jablka) a jazylky.

Doktor Womack uvedl v původním pitevním protokolu, že našel na levé straně těla mrtvého Reginalda Watterse posmrtné skvrny. Dr. Womack byl mladý a nezkušený patolog, snad proto nevyvodil z tohoto nálezu žádné závěry. Soudní lékař Camps nyní ve svém posudku konstatoval, že Watters byl zabit silnou, profesionálně zacílenou ranou na krk, předtím než byl pověšen na oprátku. Pak ležel del

ší dobu mrtvý na boku, než byl pověšen. Dr. Camps odevzdal dobrozdání prokuratuře, inspektor Wellington a jeho německý kolega komisař Lichtblau ještě došetřili některé podrobnosti, prokurátor vypracoval obžalobu a seržant britské armády Frederick Emmet Dunne byl postaven před soud a obžalován z vraždy přítele Reginalda Watterse.

Zločin byl spáchán ve Spolkové republice Německo. Proto se proces konal 27. června 1955 před britským vojenským soudem v Düsseldorfu.

„Obžalovaný Dunne, cítíte se vinným ve smyslu obžaloby?“ zeptal se předseda soudu.

Postavil se do pozoru a rozhodně prohlásil: „Nikoliv, pane předsedo, jsem nevinen.“

Žalobce Griffith Jones měl po ruce dost svědků. Předvolával jednoho po druhém, ty důležitější si jako zkušený režisér nechával na konec, aby dokonale využil dramatické gradace. Nejdřív se dostaly ke slovu manželky důstojníků. Všechny se pohoršovaly nad chováním Mii Wattersové a jejího údajného milence Dunnea, dopodrobna vyprávěly o jejich hříšném způsobu tance, podezíraly Wattersovu manželku Miu z nevěry, nemohly však nic dokázat a tak se jen zbytečně rozčilovaly. Ani obvinění, že za velkých manévrů v roce‘1953, když odjel seržant Watters s plukem do terénu a Dunne zůstal v kasárnách a docházel za milenkou do bytu Wattersových, nebylo průkazné. Dunnea nikdo nikdy v jejich domě v kritické době neviděl. Ani tvrzení, že ti dva jezdili spolu v Dunneově voze za město, nemohl potvrdit žádný očitý svědek. A tak se stal prvním esem obžaloby až seržant Brown.

„Seržante Browne, vypovídejte o vašem vztahu k seržantu Dunneovi,“ vyzval svědka státní žalobce.

„K službám, pane,“ postavil se do pozoru.

,;Ale o jakém vztahu?“

„Byli jste přece přátelé.“

„Snad, .pane. Bydleli jsme spolu, pane. V kasárnách. Na jedné světnici, pane.“

„Svěřoval se vám obžalovaný se svými starostmi?“

„Myslím, že ne, pane.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože žádné starosti neměl, pane.“

„Jak to, že neměl?“

„Proč by je měl mít, pane? Dostával slušný žold a holky po něm taky šly, pane. Starosti měl jeho přítel Watters a Dunne mi o tom jednou řekl, že si bude muset zoufat, jestli jeho žena nedá pokoj.“

„Řekl, že jde o paní Wattersovou?“

„Ne, pane. Nikoho nejmenoval, pane.“

„Jak tedy víte, že šlo o paní Wattersovou?“

„Nevím to, pane. Myslím si to, pane.“

„Jmenoval seržanta Watterse?“

„Ne, pane. Nejmenoval nikoho. Řekl jen, že v kasárnách je jeden, který si bude muset zoufat . .“

„Nemluvil tedy o seržantu Wattersovi?“ zeptal se svědka obhájce.

„Já nevím, o kom mluvil, pane. Nikoho nejmenoval.“

Svědek obžaloby odešel a příliš prokurátorovi neposloužil. Cennější svědectví podal instruktor z vojenské školy Irish Guards, který před lety cvičil pozdějšího seržanta Dunnea v boji muže proti muži. Probíral s frekventanty výcviku hmaty judo, karate, aikidó, jiu jitsu a zejména účinnou metodu, jak jedním úderem hrany dlaně přerazit protivníkovi hrtan a způsobit mu okamžitou smrt.

„Vzpomínáte si na některého z žáků, poručíku?“ zeptal se instruktora státní žalobce.

„Vzpomínám si, pane, na obžalovaného. Byl mistrem v karate. Kdyby závodil, mohl mít úspěch.

Byl totiž jedním z nejlepších.“

Když předstoupil před soudce obžalovaný Dunne, zeptal se ho státní žalobce:

„Proč jste přijel pro svého přítele Watterse před jeho dům?“

181

„Watters měl staré auto. Chtěl ho prodat. Já jsem se seznámil s jistým majorem z Hildenu. Chtěl Wattersovo auto koupit. Přišel do kasáren a hledal ho. Watters ale mezitím odešel domů. Tak jsem pro něj dojel a odvezl jsem ho zpět.“

„Znáte jméno toho majora?“

„Ne, pane, a také jsem to už uvedl při výpovědi u vyšetřujícího soudce.“

„Ptám se vás proto, že spolková policie se ze všech sil snažila zjistit, který major z Hildenu se zají

mal o koupi starého auta, ale ani jeden zájem nepotvrdil.“

Jinou a velmi závažnou okolnost potvrdil však kaprál Wattersovy čety Barret. Postavil se za zábradlí stupínku svědků a vypověděl: „Bylo to třicátého večer. Mezi 19.20 až 19.30. Vím to docela přesně.

Šel jsem do budovy, kde je kuchyně. Když jsem tam vstoupil, spatřil jsem hned za dveřmi velký balík. Byl zabalený do nástěnných plánů protiletecké obrany.“

„Jak velký byl, pane svědku?“ zeptal se státní žalobce.

„Hodně, delší než pět stop, širší než dvě.“

„To znamená asi 160 centimetrů dlouhý a řekněme 60 široký. Co vás napadlo, když jste balík viděl?“

„Nic, pane. Jen, že je tam balík. Proč by tam neměl být? Šel jsem do kuchyně a vyfasoval jsem si večeři.“

„Pak jste se vracel, kaprále Barrete. Všiml jste si, že je balík na stejném místě?“

„Nevšiml. Ale asi tam byl. Kde by měl být? Proč by tam nebyl, když tam byl před chvíli?“

„Předveďte, prosím, svědka Ronalda Emmeta,“ zavolal předseda soudu na vojáka stojícího u dveří.

Vstoupil. V ničem se obžalovanému bratrovi nepodobal. Neměl ani jeho mužnou postavu, ani jeho drzý bleděmodrý pohled, nebyl ani klidný, netvářil se bezstarostně, byl to spíš malý, ušlápnutý človí

ček, nerozeznatelný v davu. Pravý opak válečného hrdiny Fredericka Emmet Dunnea. Jeho výpověď však měla velkou váhu.

„Mám povinnost poučit vás, pane svědku,“ začal předseda vojenského tribunálu, „že můžete bez obav odpovědět po pravdě na každou otázku, na kterou znáte odpověď, aniž byste se vystavoval nebezpečí, že byste mohl byt postaven před soud a obžalován z napomáhání k zločinu. Chcete vypoví

dat?“

„Ano, pane. Jistě, pane. Děkuji sire,“ řekl tichým, nevýrazným hlasem.

„Tak prosím!“

„Byl ošklivý večer. Tmavý, zamračený, poprchávalo. Chvíli jsem na cimře četl, pak jsem si lehl do postele a poslouchal jsem rádio. Co jiného se dalo dělat? Pak jsem asi usnul. Najednou mnou někdo zatřásl a řekl, abych se rychle oblékl a šel na dvůr, že na mne dole čeká bratr. Když jsem se zeptal, co se děje a co mi chce, řekl, že je to velice důležité. Tak jsem šel. Dole stál Frederick. Teda seržant Dunne. Choval se jako cvok. Pořád se bil v prsa a přecházel sem a tam. Byl velice nervózní. Chytil mě za ramena a najednou řekl: Ronalde, víš přece, že jsem tvůj bratr. Neměl jsem ponětí, proč to říká a řekl jsem, že samozřejmé vím, že jsme bratři. No a co? Vzal mě za ruku a táhl mě do tmy před kasárenskou budovu. Znovu se bil v prsa, pak ze sebe konečně vykoktal: Ty, já jsem, zabil člověka.“

„Jak jste na to sdělení reagoval, pane svědku?“

„Jak? Nejdřív jsem se smál. Znělo to neuvěřitelně. Ptal jsem se ho, jak to že zabil a on se na mě podíval tak divně, že jsem se přestal smát. Chvíli stál u baráku, pak udělal pár kroku až ke mně a řekl mi, že se pohádali. Prý se docela obyčejně pohádali a on se namíchl a praštil ho. Složil se a ani se nepohnul.“

Nepohledný Ronnie udělal pauzu, ždímal si ruce, přešlapoval, jakoby hledal, kudy může utéci.

Předseda soudu pochopil, do jak obtížné psychické situace se dostal, když vypovídá proti nevlastní

mu bratrovi, proto se mu snažil pomoci otázkou.

„No, a co bylo potom? Jak se choval váš bratr? Co udělal, co řekl?“

„Najednou jakoby obživl. Vzal mne pod paží a táhl mne ke kasárenské budově. Vypadal hrozně.

Okna kasárenské budovy byla ještě osvětlena, proto jsem mu viděl do obličeje. Šklebil se a říkal, abych šel s ním, že nás chlapi musejí vidět spolu, že se musí ukazovat lidem, dokud je ještě někdo vzhůru. Pobíhali jsme sem a tam, a já jsem nevěděl proč a taky jsem se neptal. Prošli jsme kolem strážnice, byli jsme v kantýně, šli jsme kolem kuchyňského traktu.“

„Víte, proč jste to dělali?“

182

„Nevím, neřekl mi proč. Zřejmě chtěl, aby nás vidělo co nejvíc lidí. Pak se rozhodl, že musíme k němu, nedá se nic dělat.“

„K němu do pokoje?“

„Ne. Šli jsme k bloku, kde měl brácha služební pokoj. Vešli jsme do budovy vchodem číslo 4 a pro

šli jsme přízemní chodbou až na druhý konec ke vchodu číslo 3. Tady se Fred ještě zastavil, jakoby se mi chystal něco říci, ale nedostal ze sebe ani slovo. Znovu se chytil za prsa, jakoby se dusil a šel po schodech ke sklepu. Vedle dveří ležel velký balík, zabalený do starých plánů. Hned jsem věděl, že je v něm mrtvola. Fred rozbalil papír. Ten chudák měl trochu pokrčená kolena a hlavu zvrácenou dozadu.“

„Poznal jste mrtvého?“ „Ano, pane.“

„Kdo to byl?“

„Seržant Watters, pane.“

„Co jste řekl, když jste ho poznal?“ „Nic, pane.“

„Co jste udělal?“

„Nic, pane. Fred ho zvedl za ramena a odtáhl ho kousek dál.“

„Udělal to sám, nebo jste mu pomáhal?“

„Odtáhl ho sám. Já jsem nějak nemohl z místa, pane. Tich byl malý a Fred má velkou sílu. Pak jsme ho snesli po schodech do sklepa a brácha řekl, že ho tam musíme pověsit, aby to vypadalo, že spáchal sebevraždu. Ze zábradlí už.viselo lano. Fred tam byl zřejmě už předtím. Snad jsem ani nevěděl, co dělám, ale on mě ujistil, že všechno obstará sám, jen mu musím pomoct vyzvednout do oprátky mrtvého. Musím ho podržet tak dlouho, dokud mu ji nenavlékne.“

„Takže to šlo bez potíží?“ zeptal se předseda soudu.

„Ne, pane. Ozval se hluk a nahoru šlo pár vojáků. Řvali a pískali, zřejmě se vraceli z hospody. Fred zatáhl mrtvého zase do kouta a oba jsme se přitiskli ke zdi. Když vojáci zapadli do světnic, přinesl brácha hasičské vědro, které stojí na každém patře, obrátil je dnem vzhůru, pošoupl je pod oprátku a řekl, že to už bude raz dva, abych to ještě chvilku vydržel. Šlo to rychle. Nakonec zkusil, jestli Watters visí dobře. Visel. Tak jsme si oddychli. Když jsme odcházeli, tak pod ním ještě převrátil vědro, aby to vypadalo, že se pověsil sám.“

„Pak jste odešli?“

„Ano, pane. On šel do své světnice a já taky do své.“

Potom svědkovi položil několik otázek ještě obhájce. Samozřejmě, že se pokoušel zviklat jeho vý

pověď, nakonec se ho zeptal tónem, jako by byl sám zvědav:

„Co vás vedlo, pane svědku, k rozhodnutí, poslat Scotland Yardu dopis s udáním?“

„Když se oženil s Wattersovou vdovou, přestal jsem věřit, že zabil Watterse nedopatřením při hádce.“

„Byl jste tedy od té doby přesvědčen, že zabil Watterse, protože chtěl získat jeho ženu?“

„Ano, pane. Já jsem mu tenkrát v noci pomáhal jen proto, že jsem věřil, že došlo k neštěstí. Když jsem však uslyšel o svatbě, došel jsem k názoru, že se to odehrálo jinak.“

„Napsal jste tedy policii proto, abyste chránil svou vlastní kůži?“ zeptal se obhájce.

„Ano, pane, také proto. Nechci mít nic společného s vraždou.“

Všichni v sále čekali na výslech obžalovaného seržanta Dunnea. Dosud seděl se svěšenou hlavou, zíral do podlahy, nezvedl pohled dokonce, ani když jeho nevlastní bratr vyslovil své závažné obvině

ní. Když ho předseda soudu vyzval, aby předstoupil, chvíli váhal, jako by se rozmýšlel, jestli má nebo nemá, pak se postavil k zábradlí pódia pro svědky jako voják, zpříma se podíval na členy tribunálu a dřív, než mu někdo stačil položit otázku, prohlásil:

„Zabil jsem Watterse jedinou ranou hřbetem ruky v sebeobraně. Seděl vedle mne ve voze na předním sedadle. Jeli jsme od jeho bytu do kasáren. Najednou jsem si všiml, že sahá do kapsy. Vytáhl ně

co, co psem hned nerozeznal. Nemohl jsem ani předpokládat, že je to revolver. Najednou na mne mí

řil. Na hlavu. Rozmáchl jsem se a udeřil.“

„Rozmyslete si dobře odpověď na moji otázku,“ řekl pohotově obhájce.

„Měl jste v úmyslu zabít ho?“

„Ne, pane. Vůbec ne. Proč taky? Chtěl jsem mu vyrazit z ruky revolver. Udeřil jsem a on se hned složil. Když jsem pochopil, že je mrtev, myslel jsem jen na jediné, jak se zbavit mrtvoly. Věděl jsem,

183

že mi nikdo na světě neuvěří, že zemřel nešťastnou náhodou. Proto jsem se rozhodl inscenovat jeho sebevraždu.“

Kdo měl věřit této výpovědi? Zněla nepravděpodobně, tragédie se odehrála beze svědků. Předseda vojenského tribunálu měl snahu dobrat se pravdy. Na dvoře kasáren inscenovali dokonce rekonstrukci případu. Obžalovaného posadili za volant jeho automobilu, vedle něj vojáka a Frederick Emmet Dunne měl simulovat osudnou ránu hřbetem ruky. Instruktor karate z Irish Guards byl při tom. Tvrdil, že je tímto úderem možné zabít člověka, jen naznačovanou ranou to však dokázat nešlo. Vojenský soud stál před rozhodnutím: došlo k plánované vraždě, k zabití, k nešťastné náhodě nebo k ublížení na těle se smrtelnými následky?

Z mnoha výpovědí svědkyň bylo zřejmé, že mezi Miou Wattersovou a seržantem Dunnem existoval milostný poměr. Historka s neznámým majorem z Hildenu, který prý chtěl koupit Wattersovo staré auto, zněla nevěrohodně. Naopak některé okolnosti nasvědčovaly tomu, že Emmet Dunne vylákal Watterse z bytu, aby ho zavraždil. Tvrzení, že Watters namířil ve voze na svého přítele revolver, nebylo možné prokázat. Zcela nepravděpodobně znělo tvrzení, že se Emmet Dunne a vdova Wattersová setkali v Leedsu čistě náhodou.

Odsoudili ho k trestu smrti oběšením. Rozsudek však nebyl vykonán. Ve Spolkové republice byl trest smrti zrušen. Tak odvedli odsouzeného do vězení na doživotí.

Zbývá vysvětlit, proč se seržant Frederick Emmet Dunne tak brzo po vraždě oženil s vdovou Wattersovou. Vždyť musel počítat s tím, že zbytečně upozorní na nesrovnalosti kolem sebevraždy Reginalda Watterse. Před soudem se odpověď na tuto otázku neobjevila, je však v protokolech Scotland Yardu. Inspektor Wellington se při výslechu Dunnea zeptal:

„Říkáte, že jste neplánoval vraždu, že jste neměl v úmyslu přítele zabít, proč jste se potom tak brzo po smrti Watterse oženil s jeho bývalou ženou? Zamiloval jste se do ní?“

„Vůbec ne, pane. Nemám rád Němky:“

„Tak proč jste to udělal? Donutila vás k tomu?“

„Jistým způsobem. Vzala si Watterse, protože jí sňatek s Angličanem zajistil budoucnost. V případě úmrtí měla nárok na penzi. Nikoliv však při sebevraždě manžela. Když se ukázalo, že se Watters obě

sil, nedostala nic.“

„Proto jste se s ní oženil?“

„Ano, pane. Byla to moje chyba. Já jsem ji připravil o vdovský důchod. Tak jsem chtěl tu chybu napravit.“ Když byl druhý manžel německé černovlásky odsouzen na doživotí, zůstala zase bez finančního zajištění. Její první manžel byl však jako obě‘t vraha rehabilitován a Mia dostala po zavraž

děném vdovskou penzi. Dne 6. ledna 1951 se objevila v britských novinách zpráva, že se Mia Emmet Dunneová, vdova po seržantu Wattersovi dala s odsouzeným manželem rozvést a zasnoubila se s nejmenovaným britským námořníkem.

184

47 případ

PŘÍPAD HEZKÉ PANÍ CURRELLOVÉ

Alfred Currell seděl u televize jako každý večer. Měli ji už druhý měsíc, ale stále se ještě nemohl té zázračné bedýnky nabažit. V ruce mu šustil sáček bramborových lupínků, na stolku stála nedopitá lá

hev zázvorového piva. Když zrovna nechroupal brambůrky, tak klimbal. Od šesti ráno seděl za volantem autobusu, teprve před hodinou se vrátil. Jezdil sice na venkovské lince, ale silnice kolem Londý

na byly přeplněné, vracel se domů unavený.

Bylo posledního dubna. Jaro se sice už několikrát ukázalo, ale pokaždé se zase vrátily sychravé dny. Currellovi bydleli v Cranbourne Road v malebném městečku Potter‘s Bar nedaleko Londýna ve dvoupatrovém domku z červeních cihel. Měli hrubosrstého jezevčíka, kterému říkali Tina. Žili celkem spokojeným životem. Málo se starali o to, že Angličané měli na jaře 1955 hodné starostí. Měnila se politická garnitura, válkou zdecimované království ne a ne nabrat dech. ‚

Dojedl a dopil a podíval se na hodiny. Elisabeth měla být už dávno zpět. Šla se psem nejméně před hodinou. Není přece tak příjemný večer, aby se vydala na delší procházku. Ještě si zapálil cigaretu, ještě vyslechl reklamní písničku o vynikající polévkové pastě Bowril, pak vyšel před dům, jestli se už nevracejí. Přede dveřmi seděla Tina a tiše kňučela.

Skočil dovnitř pro plášť a vydal se do tmy. Potter‘s Bar je tiché městečko, obývané mimo místních také několika londýnskými rodinami, které zde mají venkovská sídla. Svědomitě ošetřovaný golfový green za války hodné utrpěl, byla zde protiletecká baterie, teď však už byl v nejlepším pořádku. Kolem trávníku vedla vycházková cesta, z obou stran vroubená živým plotem z pámelníku.

Nejdřív šel pomalu, rozhlížel se do tmy a tiše vyslovoval její jméno. Když se dostal k hřišti, zrychlil a volal hlasitěji. Nakonec utíkal a křičel její jméno z plných plic. Nic. Vzpomněl si na psa a vrátil se domů. Vzal Tinu s sebou a ještě jednou s ní proběhl celou cestu. Pes sice kňučel, odbíhal stranou, ale nic víc. Tina byla už stará a dýchavičná fenka, tak se oba vrátili domů.

Vypil ještě jedno zázvorové pivo. Počkal do jedenácti. Pak se rozběhl na policejní strážnici.

„Co by, prosím vás, dělala v Little Heatu?“ rozčiloval se.

„Nemá tam známé? Neříkala nic, když odcházela?“ zeptal se konstábl.

„Šla venčit psa jako jindy a Tina přišla domů sama. Muselo se něco stát. Dělejte něco, konstáble.“

„Počkáme do rána, pane Currelle. Když nepřijde, oznámíme to Scotland Yardu. Víte, co je divné, pane? Že je ten pes tak klidný. Kdyby se něco stalo, tak by přece vyl a dovedl by vás k vaší paní.“ ‚

Konstábl znal paní Currellovou. Znali ji všichni muži v Potter‘s Baru. Říkali jí „hezká paní Currellová“. Bylo jí už šestačtyřicet, ale vypadala o deset let mladší. Dovedla se oblékat. Když šla na nákup nebo na procházku se psem, muži se za ní otáčeli. Byla milá, chodila jako manekýna, ale stejně nikdo nevěděl, proč právě ona, přece jen už žena v letech, budí takovou pozornost. Když nastoupila do obchodu s ovocem a zeleninou jako prodavačka, začali chodit pro mrkev i muži. Přitom jim nezavdala sebemenší příčinu. Nebyla koketní, nepředváděla se, byla velice zdrženlivá. Když však prošla kolem golfového hřiště a za živým plotem bylo vidět jen její hlavu s vlasy barvy staré mědi, i ti nejnáruživější hráči přerušili partii a dívali se, dokud nezašla. Alfred Currell věděl, jaká je a byl si jist, že je mu věrná.

Ráno přijel malý autobus s policisty. Prošli okolím a našli ji za golfovym hřištěm poíonahou. Měla strašně zřízenou hlavu. Vrah ji zřejmě umlátil červenobílou železnou signalizační golfovou tyčkou.

„V kolik odešla?“ zeptal se Alfreda Currella vrchní inspektor Crawford.

„V šest přišla z krámu,“ vzpomínal zdrcený Currell, „ohřála večeři, pak jsme se najedli. Společně jsme myli nádobí. Já jsem se převlékl do županu a pantoflí, sedl jsem si k televizoru a ona šla vyven

čit psa.“

„Chodila s ním každý večer?“ zeptal se inspektor Hawkins.

„Jo. Pravidelně.“

„Vždycky stejnou cestou?“

„Myslím, že vždycky. Ono se ani jinam jít nedá.“

„Co směrem na Little Heat?“

„Co by tam, prosím vás, dělala? Viděli jste, kolik je tam bláta!“

185

„Vím, že se vás na to ptal konstábl. Chtěl jsem vědět proč.“

„Tady se nedá jít jinam.“

Zjistili si, že od rána prodávala pomeranče a jablka, vážila brambory a oplachovala pórky. Nechovala se jinak než obvykle. Nebyla nervózní ani zasmušilá.

„Musel to být někdo zdejší,“ řekl inspektor Hawkins. „To je jasné. Šla stejnou cestou jako každý den a vrah to věděl. Jenom jedno mi nejde do hlavy, inspektore. Že ten pes nedělal randál.“

„Třeba toho chlapa znal,“ řekl inspektor Hawkins.

„Tak si to zopakujme,“ rozhodl se vrchní inspektor Crawford a začal kreslit. „Prošla kolem golfového hřiště, minula protiletecký bunkr.“

„Řekl bych, že podle stop v blátě tady někde na ni čekal,“ dodal inspektor Hawkins. „Přitlačil se ke zdi, nebylo ho ve tmě vidět.“

„A pak se za ní plížil. Ona šla pěšinou přes golfový green, ten chlap pořád za ní. Nemusela si ho všimnout. Držel se třeba dvacet kroků zpět.“

„To by ji neviděl.“

„Nepotřeboval ji vidět. Věděl přece, kudy chodí. Kdoví kolikrát ji už předtím sledoval.“

„No dobře, ale co ten pes?“

„,Třeba štěkal! Jak víme, že neštěkal?“

„Někdo by to slyšel.“

„Kdo, prosím vás. Na hřišti není večer ani noha. Tak ještě jednou: číhal na ni u bunkru, nechal ji přejít. Šel za ní opatrně, aby si ho nevšimla. Přešel přes hřiště a tam po ní skočil. Ona začala křičet anebo se jen chystala, on jí zmáčkl hrdlo, povalil ji na trávu, strhal z ní šaty a bylo to. Možná, že se probrala a bránila se. Tak to zkusil s punčochou; chtěl jí dát smyčku kolem krku, ale ty tenké nylonky jsou šmejd, punčocha se přetrhla. Tak sáhl po signalizačním kolíku a mlátil ji do hlavy tak dlouho, až se přestala hýbat, Možná, že se ten pes do něj pustil, není vyloučeno, že má na sobě škrábance nebo jizvu po kousnutí, ale také se nedá vyloučit, že ta čuba utekla. Je přece jenom už hodně stará a dost vykrmená.“

Při pitvě se zjistilo, že Elisabeth Currellová nezemřela zadušením, ale krvácením do mozku, smrtelné byly rány železným signalizačním kolíkem. Inspektor Hawkins našel už na policejní strážnici na kolíku zaschlou krev, ale i zřetelný otisk krvavé dlaně pachatele velikostí asi dva krát tři centimetry.

To ovšem byla vynikající stopa, stačilo sejmout otisky dlaní všem podezřelým. Jenomže podezřelí byli všichni dospělí muži z Potter‘s Baru a přilehlých vesnic, zejména z Little Heatu.

Pracovníci Šcotland Yardu se rozhodli pro postup v dějinách kriminalistiky ojedinělý. Vrchní inspektor Crawford dostal k dispozici třicet detektivů, ti měli provést identifikační akci.

„Pánové,“ řekl, když se shromáždili na golfovém hřišti, „je třeba uvědomit si, že nemůžeme otisky vynucovat úřední cestou. Na to nemáme právo. Budeme je snímat čestným a důvěryhodným občanům. Jen jeden z nich může být vrah. Oficiálně nesmíme podezřívat nikoho, ve skutečnosti musíme podezřívat všechny. Takže, pánové, každý z vás musí mluvit jako kazatel Armády spásy a přesvědčit stovky chlapů, aby dobrovolně, rádi a s nadšením položili své dlaně na polštářek s barvou. Dobrovolně, pánové, říkám to raději ještě jednou. Je třeba vzbudit u nich smysl pro povinnost pomoci ochráncům zákona při hledání odporného vraha. Měli rádi hezkou paní Currellovou, líbila se jim a nikdo z nich jí nechtěl ublížit. Možná, že ani ten jeden ne. Kdyby se nebránila.“

Chodili od domu k domu a divili se. Muži se nezdráhali. Rádi dávali k dispozici své otisky dlaní a nepovažovali žádost detektivů Scotland Yardu za zásah do svých občanských práv. Policisté se při tom ptali na alibi a každý z navštívených bez okolků řekl, kde byl večer 30. dubna 1955. Byla to mravenčí práce a trvala mnoho týdnů.

Mezitím se inspektoru Hawkinsovi podařilo zjistit, že asi osm set mužů, kteří byli 30. dubna v Potter‘s Baru, městečko opustilo. Bylo léto, někteří odjeli na dovolenou, jiní se odstěhovali, odjeli na práci jinam, dokonce se vystěhovali za oceán. Tím se akce zkomplikovala. Sepsali seznam, přesvědčili se, kteří se mezitím vrátili, ve zbylých případech požádali o spolupráci a pomoc policejní ředitelství ve Spojených státech, Kanadě, Irsku, Chile, Malajsii, na africkém Zlatém pobřeží a v Habeši.

Našli všechny do jednoho a všichni si bez protestů dali sejmout otisk dlaně. Když už měli prověřených 4 605 mužů, přišel na řadu osmnáctiletý Michael Queripel.

„Ani mě nenapadne,“ řekl podrážděně, když mu vysvětlili, proč přišli.

186

„Je to vaše občanská povinnost,“ řekl policista, který už po sté opakoval totéž.

„Není. Nemáte právo. Jsem zásadně proti takovým akcím. Museli byste mít zatykač.“

Policista se divil, ale okamžitě zpozorněl. Ten velký, silný, mladý muž byl velice nervózní. Jeho oči těkaly z,předmětu na předmět, vyhýbal se pohledu detektiva, dokonce se začal přít se svým bratrem Robertem, který byl sice o dva roky mladší, ale beze všeho položil dlaň na polštářek s razítkovou barvou. Chvíli se dohadovali, nakonec mladší přemluvil staršího, zřejmě ho přesvědčil, že o nic nejde a Michael Queripel otiskl svou dlaň na připravenou kartičku. Protože vzbudil svým chováním podezření, poslali jeho otisk do identifikační laboratoře Scotland Yardu přednostně. Zjistili, že je shodný s krvavým otiskem na signalizačním golfovém kolíku.

Michael Queripel byl zaměstnán na radnici. V pátek 19. srpna se před ním objevili detektivové Scotland Yardu, vrchní inspektor Crawford a inspektor Hawkins.

„Jste Michael Queripel?“ zeptal se ho Crawford.

„Ano, pane,“ řekl mladý muž.

„Jsme ze Scotland Yardu, tady jsou naše průkazy. Chtěli bychom s vámi mluvit. Jestlipak víte o čem?“

„Myslím, že ano.“

„Tak tedy proč?“ zeptal se vrchní inspektor.

„Našel jsem ji, ale byla už mrtvá,“ řekl roztřeseným hlasem.

„Netahejte nás za nos, Queripeli, na signalizačním kolíku je krvavý otisk vaší dlaně. Ale dejme tomu, že jste ji našel mrtvou, proč jste se nesebral a nešel to ohlásit na policejní strážnici? Proč jste to neoznámil během vyšetřování? Anebo proč jste to neřekl našemu detektivovi, když vám přišel sejmout otisky?“

„Věděl jsem, že byste mi nevěřili.“

„Tak pojďte s námi, Queripeli. Na policejní strážnici budete mít dost času, abyste si svou výpověď rozmyslel. Chtěl bych vás však hned upozornit, že ten váš otisk je velice přesvědčivým důkazem.

Nevěřím, že byste se z toho vylhal.“

Michael Queripel byl divný patron. Na svůj věk až příliš samotářský, příliš usedlý. Rád poslouchal z desek klasickou hudbu, den co den vylepšoval něco na svém starém motocyklu. Nezajímal se o dívky, nechodil tancovat. Jeho spoluzaměstnanci o něm tvrdili, že je cvok, pořád si stěžuje na bolesti hlavy, polyká prášky a večer prý chodí na dlouhé procházky, aby mohl v noci spát. Byl tichý, klidný, nikdy se nedopustil žádné násilnosti. A přece zavraždil „hezkou paní Currellovou“.

„Prvního května jsem mu přinesla, jako každý den ráno, snídani do postele,“ řekla jeho matka.

„Mick to měl rád. Rád si poležel, než šel do práce.“

„Co dělal na radnici?“ zeptal se inspektor Hawkins.

„Pracoval na berním oddělení. Vypočítával daně a předepisoval platební příkazy. No, a tak jsem otevřela dveře, vzbudila jsem ho, postavila jsem mu podnos na noční stolek a ještě jsem mu řekla, aby dal pozor, že je čaj hodně horký. Všimla jsem si, že má šaty poházeny po zemi. Začala jsem je sbírat a viděla jsem na nich skvrny. Vypadaly jako od krve. Zeptala jsem se ho, jestli se vyboural na motocyklu. Řekl, že ne. Opravoval něco v garáži a řízl se.“

„Ukázal vám zranění?“ zeptal se inspektor Hawkins. „Měl řeznou ránu na rameni.“

„Jak vypadala?“

„Jakoby se řízl břitvou. Řekla jsem mu ještě, že musel strašně krvácet, když jsou jeho šaty v takovém stavu, ale on mi odpověděl, že vždycky hodně krvácí, když se zraní, a já jsem začala ty šaty sbírat a zeptala jsem se ho, jestli mu nemám zavolat doktora. Nechtěl, smál se a řekl, abych nedělala z maličkostí bůhvíco. Pak odešel do práce.“

„Co jste udělala s tím oblekem, paní Queripelová?“ „Nejdřív jsem se snažila skvrny vyprat. Ale ne

šlo to. Tak jsem hadry hodila do kamen.“

„Chtěla jste se jich zbavit, protože jste syna podezřívala?“ „Vůbec z ničeho jsem ho nepodezírala.

Nechtěla jsem mít tu špínu v bytě. Byly to stejně staré šaty. Nestály za moc. Koupila jsem mu je hned po válce.“

Michael Queripel nevydržel dlouho zapírat. Seděl na policejní strážnici sotva půl hodiny a přiznal se k vraždě. Vrchní inspektor mu podal papír a půjčil mu své vlastní plnicí pero.

187

„Čekal jsem na ni. Šla kolem golfového hřiště se psem. Neviděla mě. Schoval jsem se za bunkr.

Počkal jsem, až přejde. Namířila si to přes golfový green. Je tam taková pěšina, kterou znají jen místní lidé. Věděl jsem, kdy vyjde a nadběhl jsem jí. Schoval jsem se mezi stromy a čekal jsem, až se objeví. Skočil jsem po ní zezadu a snažil jsem se strhnout ji na zem. Otočila se, podívala se na mne. Ješ

tě vykřikla, abych to nedělal, že na to doplatím. Bránila se. Rozehnal jsem se a trefil jsem ji pěstí do brady. Upadla. Chytil jsem ji oběma rukama za krk a zmáčkl jsem. Pak jsem ji odtáhl kousek dál a svlékl jsem ji. Ale ona se za chvíli probrala a začala křičet. Tak jsem vzal jednu její punčochu a uvá

zal ji kolem krku. Roztrhla se. Ona křičela. Popadl jsem tu železnou tyč a několikrát jsem ji vší silou uhodil. Pak už ležela klidně …“

Stál před soudem v budově londýnské Old Bailey. Přečetli mu obžalobu. Když se státní žalobce zeptal, jestli se cítí vinen, přisvědčil. Byl to jeden z nejkratších soudních procesů historie. Trval pouhých pět minut. Michaela Queripela odsoudili 12. října 1955 k doživotnímu vězení pro vraždu „hezké paní Currellové“.

188

48 případ

PŘÍPAD DOBRODINCE VDOV

Seděli kolem kulatého stolu a kouřili. Eastbourneský policejní prezident sir Richard Walker, velice vážený a zkušený muž, jako by nechtěl začít. A tak promluvil pětapadesátiletý, klidný a naoko těžkopádný vrchní inspektor Herbert Hannam, který přijel se svým asistentem, seržantem Hewittem sotva před hodinou ze Scotland Yardu.

„Jakže se jmenuje?“ „John Bodkin Adams.“ „Kdo je to?“ „Prominentní lékař.“

„Zdejší, pane policejní prezidente?“ zeptal se seržant Hewitt.

„„Jistě, seržante. Jeden z nejbohatších zdejších občanů, lékař prominentních pacientů, vlastně spíš pacientek. Bydlí v luxusní vile Trinity, má prvotřídní klientelu, do jeho ordinace se nedostane každý.“

„A koho vlastně zavraždil?“ zeptal se vrchní inspektor Hannam.

„Starou paní Morellovou a ještě asi čtrnáct dalších da:n.“ „No, to snad ne!“ vstal vrchní inspektor Hannam. „Přečtěte si o tom v novinách,“ řekl policejní prezident, aby

ho uklidnil. „V tomhle balíku máte skoro všechny. Tady v Eastbourne ví každý malý kluk, že je doktor Adams vrah.“ „No, počkejte, pane prezidente, když to ví každý, proč jste tedy požádali Scotland Yard o vyšetření případu?“

„Potřebujeme důkazy.“

„Tak vy nemáte důkazy? A přesto píšou v novinách, že je ten. lékař vrah?“

„Nepíšou o tom od včerejška, inspektore. Ten případ se táhne už hezky dlouho.“ ,

„Jak táhne? Vy jste ho vyšetřovali? Obžalovali jste ho? Kdo ho vyslýchal?“

„Zatím nikdo: Proto jsme vás zavolali.“

„Nezdá se vám to přehnané? Čtrnáct mrtvých vdov!“

„Mohu vám je vyjmenovat, inspektore Hanname.“

„A motiv?“

„Peníze.“ „Říkal jste přece, že je to vážený a velice bohatý lékař. Proč by vraždil pro peníze? Jaká je ta jeho vila Trinity?“

„Uvidíte ji. Nejlepší, co si dovedete představit. Palác u moře a ordinace s nejmodernějším vybavením.“

„Má to zapotřebí? Nemá dost peněz?“

„Nevím, jestli to má zapotřebí, inspektore, peněz má určitě dost. Ale všechny ty dámy, nebo aspoň skoro všechny, mu odkázaly před smrtí majetek.“

„Jaký?“

„Peníze, nemovitosti, šperky, cenné papíry.“

„Jak mu to odkázaly?“

„Řádnou závětí.“

„A vy máte podezření, že je k tomu donutil?“

„V Eastbourne to ví každý.“

„Jak je přinutil?“

„Například hypnózou. Nebo drogami. Píchal jim injekce a ony pak dělaly, co chtěl.“

„Odkud to všechno víte?“

„Jsou toho plné noviny.“

„Tak tedy z novin?“

„Většinou.“

„Sami jste nepátrali?“

„Čekali jsme na vás, vrchní inspektore. Tady v Eastbourne jsme neměli vraždu … ani nepamatuju.“

„Dáte nám někoho z místních?“

„Kriminálního inspektora Pugha.“

„Děkuji. Aspoň pro začátek potřebujeme znalce místních poměrů.“

„Jistě inspektore, počítal jsem s tím. A jak to teď vidíte?“

„Čtrnáct mrtvých vdov je moc i ve filmu. Brzo vám řekne víc.“

189

Eastbourne leží na jižním pobřeží Anglie, mezi Hastingsem a Brightonem. Bývalo to mondénní lá

zeňské středisko s okázalými hotely a pseudobarokními vilami. Bohatí Angličané zde trávili roky svého odpočinku, většina hostů byli důchodci, většina žen bohaté vdovy, které se rozhodly dožít život na pobřeží a mohly si ten přepych dovolit. Samozřejmě, že v Eastbourne pracovalo mnoho lékařů, jedním z nejznámějších byl doktor John Bodkin Adams.

Vypadal jako z britského románu pro ženy. Poněkud přitloustlý, dobrosrdečný, vždy usměvavý, s brýlemi se zlatou obroučkou, prostě muž, kterému se každá žena s důvěrou svěří. Navíc měl vynikající pověst a jeho účty byly tak vysoké, že nemohl být jen průměrným lékařem. Staré dámy ho prosily, aby se staral o jejich zdraví, zpovídaly se mu, prozrazovaly mu starosti, s kterými se kdysi nesvě

řily ani svým manželům. Doktor Adams dovedl trpělivě naslouchat a v pravou chvíli říci utěšující slovo.

Vrchní inspektor Herbert Hannam přijel se svým asistentem do Eastbourne 5. srpna 1956, když místní městská policie požádala Scotland Yard o pomoc. Hannam byl jedním z nejlepších v oddělení vražd. Měl za sebou mnoho úspěchů a dokázal je v pravý čas a na pravém místě zdůraznit. Říkalo se o něm, že je nadmíru ctižádostivý, šilhá v budoucnosti po místu šéfa oddělení. V pětapadesáti měl nejvyšší čas, protože už stejně přesluhoval. Říkal, že neví, co by si doma počal: Případ eastbourneských vdov patří v historii Scotland Yardu k těm kuriózním. Ještě než došlo k vyšetřování, psaly mnohé listy veřejně o tom, že téměř šedesátiletý eastbourneský lékař John Bodkin Adams zavraždil za posledních dvacet let dvacet až čtyřiadvacet bohatých vdov a zmocnil se jejich majetku. Zabíjel rafinovaným způsobem, injekcemi, které měly zmírnit bolesti pacientek, ve skutečnosti je však připravily o život. Adams jim prý vstřikoval nebezpečné drogy, pomocí hypnózy z nich vylákal podpisy na poslední vůle a získal tak obrovský majetek. V některých novinách se psalo o přesných 31 618 librách; jiní reportéři dokonce spočítali, že jde o částku 498 741 liber a to bylo v padesátých letech opravdu hodně.

Zajímavé bylo, že hrozná obvinění v novinách udělala z populárního lázeňského lékaře doslova hvězdu. V jeho čekárně v luxusní vile, které se říkalo Trinity, protože byla v čísle 6 ulice Trinity Trees, se tísnily staré a ještě starší dámy v naději, že se jich doktor Adams ujme, že jim zpříjemní poslední dny života. Nebály se jeho špatné pověsti, vůbec jim nevadilo, kdyby za péči musely zaplatit celým svým majetkem. K čemu jsou po smrti peníze?

Práce detektiva, zvlášť když jde o špičkového kriminalistu slavného Scotland Yardu, přežívá ve vě

domí čtenářů detektivek, a těmi jsme téměř všichni, jako romantická honba za prohnaným pachatelem. Skutečnost vypadá docela jinak. Vrchní inspektor Hannam a jeho asistent seržant Hewitt chodili brzo ráno do kanceláře na policejním ředitelství a den co den až do večera pročítali novinové zprávy, týkající se činnosti doktora Adamse. Probírali statusy vdov, které zemřely pod dohledem doktora Adamse a jeho ošetřovatelek. Šestnáct z nich dokonce exhumovali, soudní znalci provedli ohledání mrtvol, ale bez výsledku. Zjistili totiž, že všechny staré dámy zemřely přirozenou smrtí, nebyly ani uškrceny, ani otráveny. Pak přišli na případ vdovy Edith Alice Morellové a oba detektivové měli pocit, že se přece jen dostali na stopu zločinu.

Paní Morellová zemřela 13. listopadu 1950. Byla vdovou po továrníkovi z Liverpoolu. Těsně před smrtí dala sepsat závěť, v níž odkázala doktoru Adamsovi za jeho péči nejen 6 675 liber a rodinné šperky, ale také svůj nový RollsRoyce Silver Shadow. Vrchní inspektor Hannam se vydal do místní lékárny a prohlédl si recepty na opiáty, vystavené před šesti lety doktorem Adamsem na jméno paní Morellové. Podle britských i mezinárodních předpisů o evidenci opiátů, ale i jiných jedů, musejí lé

kárníci recepty zapisovat do knih opiátů a archívovat je. Doktor Adams předepsal nemocné paní Morellové značné množství uklidňujících, leč návykových drog. Zemřela tedy po vstříknutí nadměrného množství uklidňujícího prostředku? Šlo doktoru Adamsovi o získání dědictví? Jenom rollsroyce měl přece značnou cenu.

„Vy jste tu závěť sepisoval, pane doktore Sogno?“ zeptal se vrchní inspektor Hannam advokáta.

„Jistě, paní Morellová mne o to požádala.“ „Pracoval jste pro ni? Myslím dřív? Už předtím?“

„Spravoval jsem její majetek, pane.“

„Jistě víte, že vzniklo podezření, že vdova Morellová byla ve svém rozhodnutí ovlivněna.“

;,Kdo vám to řekl?“

„Dozvěděl jsem se, že podezření vyslovila ošetřovatelka Anne MasonEllisová.“

190

„Znal jsem paní Morellovou hezkých pár let. Když diktovala poslední vůli, byla při smyslech jako vy nebo já. Jestliže ta ošetřovatelka něco takového tvrdí, tak lže.“

„Ona dokonce tvrdí ještě něco jiného, pane doktore Sogno. Spočítala, že pacientka doktora Adamse, paní Morellová, dostala za posledních pět dní svého života šedesát sedm injekcí morfia a heroinu.

Co tomu říkáte, pane Sogno?“

„Zeptejte se někoho, kdo tomu rozumí. Řekne vám, že je to nesmysl. Já vám to spočítám. Pět dní je asi sto dvacet hodin.“ „Ne asi, ale přesně.“

„Tak by jí museli píchat ve dne v noci každé dvě hodiny morfium nebo heroin a ještě by‘ jim sedm ampulek zbylo.“ „Myslíte si, že neexistují pacienti, kterým se píchá každé dvě hodiny uklidňující injekce? Kdo ošetřoval paní Morellovou?“

„Nevím přesně, ale vrchní sestra Adamsova týmu se jmenuje Stronachová. Vy si ji už jistě najdete.

Já adresu neznám.“

Helena Stronachová poslala vyšetřovatele za jinou ošetřovatelkou, která mívala u vdovy Morellové službu. Jmenovala se Caroline Sylvia Randallová. Nemusela si ani moc lámat hlavu, hned když se jí zeptali, prohlásila:

„Nic jsme nedělaly samy od sebe. Všechny injekce se píchaly na výslovný příkaz doktora Adamse.

On jediný také měl klíč od skříňky, kde byly léky paní Morellové.“

„Vy jste byla u paní Morellové poslední noc, kdy zemřela?“

„Měla jsem službu.“

„Chtěl bych, abyste mi dopodrobna vyprávěla, co se té noci stalo. Byl u pacientky také doktor Adams?“

„Jistě. Pamatuju si to jako dnes: Přišel dvakrát. Pokaždé jí píchl pět kubíků paraldehydu.“

„Zdá se, že to zdůrazňujete. Co to znamená?“

„To znamená absolutně smrtelnou dávku. Paraldehyd je sice dnes už málo používané, ale silné hypnotikum.“ „Takže uspávací prostředek?“

„Ano.“ „A dávka dvakrát pět kubíků je absolutně smrtelná?“

„Neobvyklá a smrtelná,“ odpověděla ošetřovatelka.

„Jaký byl váš vztah k pacientce?“

„Byla.to velice milá dáma.“

„A co ostatní ošetřovatelky? Střídaly jste se přece u jejího lůžka.“

„Všechny jsme ji měly rády.“

„Mohla byste mi říci, kde je pochována?“

Ošetřovatelka Randallová neodpověděla hned, jakoby si rozmýšlela, co má říci. Vrchní inspektor Hannam ji pozoroval. Až dosud vypovídala, jakoby vyprávěla přítelkyni, co si zítra koupí na sebe.

Teď s odpovědí váhala.

„Není pochována,“ oznámila potom. „Zřejmě si přála, aby byl její popel rozptýlen.“

„Takže ji spálili.“

„Ano. A pak vyjeli na moře a vítr popel rozvál.“

„Kdo byl u toho?“

„Doktor Adams a vrchní sestra Stronachová.“

Při vyšetřování zločinu je podezřelé všechno, co není naprosto jasné. Nebylo divu, že si vrchní inspektor Hannam vysvětloval pohřbení rozptylem jako záměrné zametení stop.

Všechno, s čím se při vyšetřování dosud setkal, vedlo k jedinému závěru: doktor Adams byl netvor.

Zabíjel bezbranné vdovy, které se mu svěřily do ošetřování, aby se zmocnil jejich majetku. Nic zatím nenaznačovalo opak. Pak se objevila další okolnost potvrzující Hannamovo podezření: doktor Adams vyplnil předepsaný formulář a podepsal protokol o zpopelnění. Inspektor Hannam si tiskopis pečlivě prohlédl. V rubrice s otázkou, zda byl ošetřující lékař v příbuzenském poměru s mrtvou, nebo zda po ní dědil, napsal doktor Adams jednoznačně: ne. To byla zjevná lež. Vrchní inspektor považoval falešný údaj za potvrzení viny.

Případ vraha zámožných vdov, jak o podezřelém psali novináři, vzbudil u veřejnosti velkou pozornost. Ničím nepodložené reportáže, rozhovory s kdekým jen přilévaly olej do ohně. Vrchní inspektor Hannam byl zkušený kriminalista, mistr svého oboru, počítal zřejmě s úspěchem, byl přesvědčen o

191

tom, že případ bude vrcholem jeho kariéry. Proto byl opatrný, chtěl se vyvarovat jakékoliv i sebemenší chyby. Poradil se s experty.

Profesoři dr. Douthwaite a dr. Ashby měli ordinace v londýnské Harley Street, kterou lze nazvat ulicí lékařských kapacit. Navštívil je jednoho po druhém, vysvětlil jim, oč jde a oba nezávisle potvrdili totéž: tak velké dávky narkotik, ať už morfia nebo heroinu, mohly způsobit smrt nemocné. Především však dvakrát pět kubíků hypnotika paraldehydu, vstříknutých paní Morellové oné poslední noci, mohly přinejmenším uspíšit její smrt. Teď už inspektor neváhal. Přichystal se na poslední úder.

Navštívil eastbourneského smírčího soudce, vysvětlil mu situaci, oznámil, že se vyšetřování chýlí ke konci a požádal o povolení k domovní prohlídce. Potřebuje získat hmatatelné důkazy přímo v lékařově ordinaci. V doprovodu seržanta Hewitta a místního kriminálního inspektora Jamese Pugha zazvonil 24. listopadu u víly doktora Adamse, předložil mu povolení k prohlídce a vešel dovnitř.

Doktor Adams ani nemrkl okem. Nevzrušil se, nebránil se, lhostejně postával za policejními úředníky, kteří se hrabali v jeho soukromých věcech. Pak našel vrchní inspektor Hannam v lékařově psacím stole listinu, která ho mimořádně zaujala.

„Mohl byste mi vysvětlit, pane doktore Adamsi, co znamená tento protokol?“ zeptal se a vítězoslavně si pohrával s listinou opatřenou notářským razítkem.

„Jistěže mohu. Konečně, vyplývá to z textu. Kdybyste si protokol pozorně přečetl, přišel byste na to sám. Je to úřední záznam o aktu, kterému se říká otevření poslední vůle zemřelého.“ .

„Kdo byl onen zemřelý?“

„Byla to žena. Jedna z mých pacientek. Odkázala mi několik tisíc.“

„Proč vám je odkázala?“

„Asi proto, že mi je chtěla odkázat. Konečně nebyla jediná.“

Vrchní inspektor Hannam si uvědomil, že se doktor Adams vlastně přiznal, možná že je ochoten ještě pokračovat, proto si pospíšil s onou, ve Velké Británii povinnou zákonnou formulí s upozorněním, že podezřelý nemusí vypovídat, ale cokoliv dál řekne, bude moci být v trestním řízení použito proti němu.

„Je to běžné, že pacienti pamatují na své lékaře v závěti?“

„Jistě,“ řekl doktor Adams bez zaváhání. „Zejména v lepší společnosti. Majetní šlechtici nebo ti, kdo nemusejí počítat své příjmy, obyčejně pamatují v poslední vůli na ty, kdo s nimi prožili poslední chvíle jejich života a snažili se jim je zpříjemnit.“

„Mám tomu rozumět, že to nebyl váš jediný případ?“

„Pochopitelně, že ne. Já pracuji, inspektore, v Eastbourne pětatřicet let. A za tu dobu mi prošlo rukama hezkých pár tisíc pacientů. Někteří z nich byli velice spokojeni s péčí mého zdravotního týmu.“

„A co ošetřovatelky? Také dostávaly … Nevím, jak bych to vyjádřil, nechci použít zprofanované

ho výrazu spropitné.“ „Říkejte tomu, jak chcete, inspektore. Vy byste nedal zdravotní sestře, která vás ve dne v noci ošetřuje jako dobrá dcera milovaného otce, pár stovek jako dík a uznání? Zvlášť když máte miliónový majetek, který po vás dostanou příbuzní, co vás celý život akorát pomlouvali?

Já myslím, že to je starý dobrý zvyk v naší zemi. Cožpak nepamatují páni v závěti na své služebnictvo? Je to běžné a navíc hezké. Někdy je to dokonce jediné uznání, kterého se jim za celoživotní péči dostane.“

„Takže vy, doktore Adamsi, přiznáváte, že jste od svých pacientek dostával takové dary?“

„Proč bych to nepřiznal? Nestydím se za to.“

„Mohl byste mi říci, kolik asi bylo takových případů?“

„Ne, to si nepamatuji. Ale mohu vám říci, že jsem dostal od svých pacientek celkem asi 165 000 liber.“

„Proč jste však na formulář o zpopelnění nenapsal pravdu, když říkáte, že je to tak běžné, projevit lékaři uznání formou peněžitého daru?“

„Nechtěl jsem zbytečně dráždit její příbuzné,“ odpověděl bez zaváhání a jeho tvrzení znělo pravdě

podobně. „Nechtěl jsem, aby památka zesnulé byla poskvrněna závistí dědiců. Sám jistě víte, jaké drama dokážou udělat z rozdělování majetku, který jim nepatří, ani v nejmenším se totiž o něj nezasloužili. Tak proto jsem to tam nenapsal, inspektore Hanname.“

Lékařovy vývody zněly rozumně a přesvědčivě. Jenomže celý případ byl už v běhu, vyšetřování se nedalo zastavit. Ostatně vrchní inspektor o to ani nestál. Podezřelého postavili před vyšetřujícího

192

soudce, nechali ho sice na svobodě, ale zabavili mu cestovní pas, aby nemohl prchnout do ciziny. Až 19 prosince se policisté objevili v lékařově vile, zatkli doktora Adamse a předali ho do místního vě

zení jako podezřelého z vraždy. Za prokázanou vraždu byl v té době v Anglii trest smrti. Doktor Adams přesto zůstal klidný. Když mu znovu zopakovali povinnou formuli o výpovědi a použití jejího obsahu před soudem, prohlásil klidně:

„Nebudu vypovídat. Neřeknu nic. Mám právo mlčet.“ Splnil to do posledního písmene. Nepromluvil. John Bodkin Adams měl pevnou vůli a dobré nervy.

Když došlo k zatčení měli novináři žně. Případ vraha vdov se znovu objevil na prvních stránkách, reportéři se předbíhali ve smělých spekulacích, nescházely prognózy podobající se věštbám.

V článcích vychvalovali autoři vrchního inspektora Hannama až do nebe, do tisku dokonce pronikla důvěrná zpráva z kruhů blízkých soukromé kanceláři Jejího Veličenstva britské královny Alžběty II, že se uvažuje o povýšení schopného pracovníka Scotland Yardu do šlechtického stavu.

Den před zahájením líčení převezli podezřelého do londýnského vězení Brixton, dali mu vězeňské číslo 7 889 a zavřeli ho do cely s pohnutou historií. Kobka s číslem 23 totiž pamatovala vzácné hosty, vraha rozpouštějícího své oběti v kyselině Haigha a odporného zabijáka Christieho. Líčení zahájili 19. března 1957 v Old Bailey na Newgate. Veřejnost čekala senzaci. Nikdo však netušil, jaká senzace to bude.

Britský soudní systém je zastaralý, absolutně třídní, sociálně nespravedlivý. Podle zákona z roku 1825 mohou být porotci vyhledáni pouze mezi majetnými. Každý, kdo má rozhodnout o vině či nevině obžalovaného, musí být majitelem pozemku či nemovitosti. Pokud je majitelem domu, nesmí být ledajaký, musí mít nejméně patnáct oken. Kdo nic nemá, může soudnímu líčení jedině přihlížet. Pokud ovšem sežene vstupenku. V případě obžalovaného doktora Adamse se je podařilo získat jen prominentům. Ostatní se tísnili před budovou Old Bailey a čekali na zprávy, které občas vynesl za dveře některý ze soudních zřízenců.

Obsazení senátu bylo elitní. Sir Reginald MannighamBuller, generální prokurátor Jejího Veličenstva, člen vlády a člen Dolní sněmovny, zastupoval obžalobu. Předsedou senátu byl jmenován soudce Dewlin. Zámožný obžalovaný si vybral prominentního obhájce, měl jím byt sir Hartley Shawcross, který vešel do dějin jako jeden z žalobce v Norimberském procesu s nacistickými válečnými zločinci.

Přestože mu doktor Adams nabízel palmáre ve výši deseti tisíc liber, sir Hartley odmítl s poznámkou, že obžalovaný nemá šanci, zejména proto, že má tak silného protivníka, jakým je vrchní inspektor Scotland Yardu Herbert Hannam. Obžalovaný se dostal do nepříjemné situace a zvolil druhý extrém.

Dal příležitost nejlacinějšímu advokátovi, který se přihlásil. Jmenoval se Geoffrey Lawrence a nikdo ho neznal. Novináři prý o něm vyslídili jedině, že dobře hraje na housle.

Před porotci a před soudci defilovala řada svědků. Jejich výpovědi nebyly ani pozoruhodné, ani nepřinesly nic nového. Všechno si už mohli čtenáři přečíst v novinách. Ani křížové výslechy nevzrušily obecenstvo v soudní síni. Dvě stě diváků ztrácelo zájem. Když poprvé vystoupil na scénu jen něco přes metr šedesát vysoký, nenápadný obhájce Geoffrey Lawrence, začali diváci zívat.

Brzy však zpozorněli. Ten malý všední mužík měl neobvyklý způsob: Hovořil se svědky tichým, pokorně modulovaným hlasem a nevyslýchal je, prosil je o spolupráci při hledání pravdy. Dosud zamračená vrchní sestra Helena Stronachová se na bezbranně vyhlížejícího obhájce dokonce útrpně usmála. Když promluvil, poslouchala ho však pozorně a s výrazem porozumění.

„Je jistě zvykem, paní vrchní sestro Stronachová, že se o nemoci každého pacienta vedou přesné zápisy. Je to tak?“

„Jistě.“

„Takže jste si i v případě vdovy Morellové vedla zápisy? Konečně, kdo by se dneska mohl spoléhat jen na svou paměť.“

„Pochopitelně. A také to vyplývá z mých povinností.“

„Dobře. Kdybyste se měla rozhodnout mezi zápisem a vlastní pamětí, pro co byste se rozhodla?“

„Samozřejmě pro zápis.“

„I v případě, že by zápis neodpovídal tomu, co jste vypověděla panu vrchnímu inspektorovi ze Scotland Yardu?

„Jistě,“ řekla už váhavě.

193

„Já zde mám, paní vrchní sestro, osm modrých sešitů. Na první pohled vypadají jako školní. Jsou to vaše záznamy. Mimo jiné obsahují také údaje o léčbě paní Morellové. Poznáváte ty sešity, paní svědkyně?“

„Ano.“

„Je tohle sešit, kde jsou zápisy o léčbě paní Morellové?“

„Ano.“

„Tak se podíváme, co tam máme.“ Listoval, pak chvíli předčítal a chvíli komentoval. „Tak především je zřejmé a prokazatelné, a prosil bych pana předsedu senátu, kdyby to mohlo být doslova takto uvedeno v zápisu, že paní Morellovou neošetřoval pouze obžalovaný doktor Adams, ale také další eastbourneští lékaři a že nejen on použil při léčení morfia a heroinu. On vlastně v zahájené terapii už jen pokračoval. Je to tak, paní Stronachová?“

„Ano, pane.“

„V protokolech se objevilo tvrzení, že jedině doktor Adams píchal nemocné injekce, které měly způsobit, nebo urychlit její smrt, že jen on měl klíč od skříňky s opiáty. Ze zápisů tohoto zdravotního deníku, mohuli tak ty sešity nazvat, vyplývá, že to není pravda. Injekce nebyly v uzamčené skříňce, kde by podle předpisů měly být, ale nacházely se v zásuvce, která neměla zámek. Měl k nim tedy kdokoliv volný přístup. V zápisu, který pořídil vrchní inspektor Hannam, a zřejmě si tvrzení neověřil, stojí, že poslední injekci, kterou by někteří nezasvěcení mohli považovat za smrtelnou, píchl nemocné paní Morellové sám doktor Adams; čímž jí způsobil smrt. Ze zápisu v tomto modrém sešitku však jednoznačně vyplývá, že ji nemocné píchla noční sestra Randallová. Ona také vlastní rukou zapsala úkon do žurnálu. Věděla jste o tom, paní svědkyně?“

„Věděla,“ přiznala po dlouhé odmlce.

„Proč jste tedy nevypověděla pravdu?“

„Já nevím. Všude o tom psali …“

„Nechtěla jste snad krýt ošetřovatelku Randallovou?“

„Proč bych ji měla krýt?“

„Protože se ukázalo …“ Odmlčel se, obrátil se od svědkyně k předsedovi soudu, pak prohlásil:

„Protože ze zápisu vykonavatele poslední vůle paní Morellové Sogna jasně vyplývá, že nejen obžalovaný doktor Adams zdědil jistou částku, že také ošetřovatelce Randallové bylo po smrti vdovy vyplaceno 350 liber. Děkuji vám, paní svědkyně, děkuji i vám, pane předsedo.“ Uklonil se jako na jevišti, ale velice nemotorně, a sám pro sebe dodal. „Jen se divím, že tyto důležité okolnosti ušly pozornosti pracovníků policejního aparátu. Moc mne to mrzí.“

Mrzelo to především je. Taková kriminalistická hvězda, jako byl vrchní inspektor Hannam, si nemůže dovolit školácké chyby. Zvlášť, když novináři dychtivě čekají na každé další sousto a dosud jim nikdo nic pikantního nepředložil. Nebyla to však jediná chyba, které se pracovníci Scotland Yardu dopustili a nebylo to jediné fiasko, kterého se dožil slavný detektiv před publikem v soudní síni a hlavně před senzacechtivými novináři. Obhájce Lawrence přišel hned ráno příštího dne s dalším překvapením.

„Dal jsem sledovat svědkyně, ošetřovatelky MasonEllisovou, Randallovou a Stronachovou soukromým detektivem,“ prohlásil. „Stál vedle nich v metru a vyslechl, jak se domlouvaly, že příští den, tedy dnes, při soudním líčení odvolají svoji výpověď a společně popřou skutečnost, že navzdory všem předpisům přechovávaly opiáty v nezamčené zásuvce. Předkládám tuto skutečnost k posouzení slavnému soudnímu dvoru ze dvou důvodů: je zřejmé, že si ošetřovatelky byly vědomy nesprávného zacházení s nebezpečnými léky a zveřejňuji tuto skutečnost dříve, než budou moci své výpovědi odvolat. Prosím, pane předsedo, aby bylo toto prohlášení doslova zaprotokolováno.“

Při výslechu vrchního inspektora Herberta Hannama mu obhájce položil jedinou otázku a velice zdvořile ho požádal, aby mu na ni odpověděl. Všichni přítomní čekali něco světoborného, svědek Hannam zřejmě také. Tvářil se totiž udiveně, ale také povýšeně, když uslyšel obhájcovu prosbu:

„Souhlasí to, pane svědku, že jste požádal smírčího soudce v Eastbourne o povolení k domovní prohlídce bytu a ordinace obžalovaného?“

„Jistě,“ odpověděl vrchní komisař.

„Je pravda, že jste ji spolu s vašimi kolegy z kriminálního oddělení pro vraždy také provedl?“

„Ano. Mohou vám to potvrdit a může vám to potvrdit také obžalovaný.“

194

„Děkuji, pane svědku,“ řekl obhájce a všichni se divili, že se neptá dál. Chvíli listoval ve svých papírech, pak vyšel zpoza katedry, postavil se přímo před předsedu senátu Dewlina a prohlásil: „Je mojí povinností upozornit slavný soud, že svědek vrchní komisař Herbert Hannam porušil platné předpisy.

Domovní prohlídku mohou totiž provádět jedině místní policejní orgány, nikoliv tedy úředníci londýnského Scotland Yardu. Protože se porušení zákona dopustil svědek, nemůže být dále veden a vyslýchán a prosím, aby byl vyškrtnut z listiny svědků. Dopustil se totiž při výkonu svého povolání trestného činu.“

Teď měli novináři konečně svou senzaci. Běželi k telefonům a volali do svých redakcí. Za několik hodin vyšla zvláštní vydání. Na prvních stránkách předních londýnských listů byly palcové titulky odsuzující nešikovnost, ledabylost i nadřazenost pracovníků Scotland Yardu a do nebe vynášely šikovnost obhájce Lawrence, který se rázem stal hrdinou procesu. Ale pak přišel další den procesu a na pořadu dne byly výpovědi soudních znalců. Každý věděl, jak moc záleží na jejich názoru.

Obžaloba uvedla soudního znalce dr. Douthwaitea a nikdo nečekal, že nepotvrdí všeobecné známý názor: obžalovaný doktor Adams podával vdově Morellové tak velké dávky opiátů, že tím přivodil její smrt. Dr. Douthwaite odříkal své prohlášení a obhájce se ho zeptal:

„Pane soudní znalče, rád bych věděl, jak jste došel k tomuto názoru. Vyšetřoval jste mrtvou? Pokud vím, byla zpopelněna.“ .

„Došel jsem k závěru na základě studia lékařského statusu.“

„To znamená na základě studia záznamu, který pořídily ošetřovatelky.“

„Ano.“

„Jste tedy•přesvědčen, že dávka opiátů, kterou obžalovaný Adams předepsal nemocné paní Morellové, byla smrtelná.“

„Ano.“

Londýnská nemocnice Svatého Tomáše je špičkové lékařské pracoviště. Primář dr. John Harman je doma i za hranicemi uznávanou kapacitou. Když předstoupil před porotce a soudní dvůr, důstojný a sebejistý, všichni v sále Old Bailey ztichli.

„Hovořit v tomto případě o smrtelné dávce opiátu,“ začal svou výpověď, podobající se spíš přednášce v univerzitní posluchárně, není z lékařského hlediska únosné. Každý pacient reaguje jinak.

Abychom mohli odpovědně stanovit smrtelnou dávku, museli bychom experimentovat na lidech, což samozřejmě není možné. Ani sám ošetřující lékař, který zná pacienta, nemůže jednoznačně prohlásit, že ta či ona dávka drogy způsobila smrt.

Případ paní Morellové je jasný. Nemohla zemřít po předávkování opiátem. Kdyby tomu tak bylo, musela by smrt nastat ochrnutím dýchacích orgánů. V tom případě by se však především zpomaloval rytmus dechu. Z třiceti na dvacet, patnáct za minutu, až by došlo k zastavení dýchacích funkcí. Ale podle zápisu ošetřovatelky, do něhož jsem měl možnost nahlédnout, nedošlo ke zpomalení, ale naopak ke značnému zrychlení dechu, takže ošetřovatelka zapsala rytmus šedesáti vdechů za minutu.“

Obhájce Lawrence, dosud neznámý advokát nenápadného zevnějšku s nevýrazným projevem, se stal hrdinou soudní síně. Porotci po krátké poradě rozhodli o nevině obžalovaného a soudce Dewlin doktora Johna Bodkina Adamse osvobodil. Postavil se, malinko se uklonil, ani se neusmál a poprvé promluvil:

„Děkuji, sire.“

Pak klidně odešel a reportéři se snažili tlouštíky s brýlemi se zlatou obroučkou a výrazem klauna aspoň vyfotografovat. Jakékoliv prohlášení pro tisk totiž odmítl.

Přestože byl osvobozen, ještě dlouho se hovořilo o vině či nevině, o šikovnosti a nešikovnosti detektivů a o mistrovství nenápadného advokáta Lawrence. Zachránil před šibenicí vraha, nebo se mu jen podařilo zbourat bariéru pomluv a novináři vymyšlených senzací? Nelze říci ani ano, ani ne.

Věhlasný detektiv Scotland Yardu vrchní inspektor Herbert Hannam se nedočkal slávy. Skončil na bezvýznamném místě v Halifaxu.

195

49 případ

PŘÍPAD BÁSNÍKOVA DOKONALÉHO ZLOČINU

„Dobře, pane, ale proč to říkáte zrovna mně?“

„Protože rád čtu vaše články, pane Rae. Našel jsem si číslo vaší redakce v seznamu.“

„Zavolejte policii. Já se jim přece nemohu plést do řemesla. Jak jste říkal, že se jmenujete, pane?“

„Mills. Herbert Leonard Mills. Bydlím v Nottinghamu na Manfield Street, pane redaktore.“

„Odkud voláte, pane Millsi?“ zeptal se Norman Rae. „Z telefonní budky.“

„Meziměstsky?“ „Ne.“

„Aha!“ „Proč aha, pane Rae? Myslíte si, že vás chci tahat za nos?, Skutečně jsem našel mrtvolu.“

„Kdo je to?“

„Starší žena. Moment, pane redaktore, naházel jsem do automatu poslední prachy a už se blíží tři minuty. Nemám v kapse ani floka, musíte mi rychle říct, jestli to berete nebo ne.“

„Řekněte mi číslo aparátu.“

„Ale já ho neznám.“

„Je dole na automatu. Červené číslo. Jste tam ještě, pane Millsi? Slyšíte mě?“

„Jo, slyším. Tady je to číslo 633191.“

„Položte to, pane Millsi, hned vás zavolám. Čekejte, nechoďte pryč.“

Norman Rae mávl na svou spolupracovnici, podal jí lístek s telefonním číslem a řekl jí, aby okamžitě zavolala do Scotland Yardu seržantu Burrowsovi. Pak vytočil číslo telefonní budky.

„Jste tam, pane Millsi? To jsem rád. Samozřejmě, že mne to zajímá. Jen jsem si myslel, že by o tom měla vědět především policie. Ale když nechcete … Jistě k tomu máte své důvody. Jste tam ještě, pane Millsi? Slyšíte mne?“

„Jo, slyším vás, pane redaktore, jen nevím, jak jste se rozhodl?“

„Jak, rozhodl, pane Millsi?“ protahoval redaktor Rae rozhovor.

„Jestli to uveřejníte?“

„Jo tak! Rozhovor s vámi? Jasně. Znáte jméno vraha?“ „Ne. Ale můžu vám ukázat, kde ta ženská leží.“

„Vy byste mne tam zavedl?“ „Třeba hned.“

„To bysme se domluvili, pane Millsi.“

„Já mám dneska čas, pane redaktore. Mohl byste si třeba vzít s sebou fotografa, že by se hnedka udělaly fotky.“

„Jo, takhle je to?“ řekl redaktor Rae, protože vytušil, že mluví s člověkem, který by se rád dostal do novin. „A neříkal jste o tom ještě někomu, pane Millsi?“

„Ani nápad. Jste první, pane redaktore.“

„Byl byste proti tomu, aby se o nálezu dozvěděla policie?“ „Myslím, že ne. Budou to muset vyšetřit a já bych jim mohl pomoct. Jenže, nejdřív bych to dal vám. Nebo nějakým jiným novinám.“

V té chvíli dorazil k telefonní budce seržant Burrows ze Scotland Yardu, na rohu ulice zastavily ješ

tě dva další policejní vozy, Herbert Leonard Mills se odmlčel. Sluchátko zaklaplo do vidlice, ale vzá

pětí se ozval v redakci telefon a seržant Burrows oznamoval:

„Děkuji, Normane. Klaplo to. Máme ho. Tak ahoj, a na revanš!“

Malý, bledý mladík s velkýma zapadlýma očima se skutečně jmenoval Herbert Leonard Mills, bylo mu devatenáct a měl čistý rejstřík. Když ho vyzvali, aby vyšel z telefonní budky, vypadal jako vypla

šený králík vytažený z kotce. Vysoké čelo se mu orosilo potem, nervózně si olizoval suché rty. Vypovídal ochotně a s radostí opakoval svou historku o nalezené mrtvole. Provokovali ho otázkami, aby jim řekl víc, dělali, že mu nedůvěřují, aby musel opakovat, co před chvílí řekl, čekali, že se zmýlí.

Strčil ruku do kapsy a vytáhl laciné dámské korále z plastiku.

„Tak se podívejte, když mi nevěříte, tohle měla na krku.“ „A vy jste jí je sundal, pane Millsi?“ zeptal se seržant Burrows.

„Co bych jí je sundával? Ležely vedle ní v trávě. Řekl jsem si, že je radši vezmu k sobě, aby se neztratily.“

196

„To jste udělal dobře, pane Millsi. Tak pojďte, půjdeme se tam podívat. Ukážete nám to místo, viď

te?“

„Proč bych vám ho neukázal? Jasně, že vám ho ukážu. A přijede taky pan redaktor Rae?“

„Já myslím, že přijede,“ řekl seržant Burrows.

Sedli si spolu do prvního vozu. Starší, přitloustlý seržant William Burrows, kterému pro jeho zdravou venkovskou barvu obličeje přezdívali Červený Bill, a bledý mladík s poněkud velkou hlavou a posmutnělým obličejem. Jeho pohled přeskakoval z obličeje na obličej, z věci na věc. Byl neklidný.

Mrtvá ležela na okraji lesíku, nebo snad předměstského parku mezi stromy, přikryta hnědým pláš

těm do deště. Byla neděle 9. srpna 1961, horký den, redaktor Rae měl denní službu a tak musel nejdřív sehnat zástup, seržant Burrows sloužil jen dopoledne, po obědě se chystal s rodinou na dostihy. Když začal s výslechem, věděl už, že jeho vstupenka určitě propadne.

Neznámá žena měla snubní prstýnek, ale žádnou kabelku. Do protokolu mohli napsat jen přibližný věk, kolem pětačtyřiceti, všechno změřili, vyfotografovali. Když přijel z redakce Norman Rae, měli už dokumentaci zapištěnou, svědka právě vyslýchali.

„Tak; co tomu říkáte, seržante?“ zeptal se Norman Rae. „Může to být bouda, ale nemusí. Ten kluk se sice chová podivně, ale třeba se tak chová vždycky. Já ho neznám. Taky ji mohl uškrtit a teď si hraje na svědka.“

„Proč by to dělal? Kdyby mlčel, nikdo by na něj nepřišel.“ ,;Proč by to dělal?“ opakoval seržant Burrows. „Proč lidé vraždi? Kolikrát nemají sebemenší důvod, anebo si to aspoň myslíme. Žádný vrah přece nepřemýšlí normálně. To by nevraždil!“

„Že by se chtěl blýsknout? Třeba před holkou? Víte, co je mi podezřelé, seržante? Že s tím šel nejdřív k nám.“

„Co je na tom podezřelého? Chce se dostat do novin. Takových je! Najde ji a řekne si, že se proslaví.“

„Sherlock Holmes?“

„No, jasně. V každém Angličanovi dřímá geniální detektiv. Kdybyste četl ty pitomosti, které nám denně chodí na stůl!“ „Víte, seržante, když jsem ho poslouchal v telefonu, tak jsem měl dojem, jakoby chtěl být za každou cenu první: On ji našel, on má právo na slávu.“

„I to je běžná lidská vlastnost, Normane, to byste už mohl vědět. Ale zrovna tak to může být chytrák, který ~í zmáčkl krk a teď se snaží tiše a nenápadně vycouvat.“

„Dobře, ale řekl mi hned celé jméno i adresu. Měl jsem pocit, že ten kluk mluví pravdu.“

„Neříkám, že nemluví, ale neříkám také, že mluví.“

„Vy jste znal, seržante, tu řeckou věštkyni Pythii?“

„Ne, co provedla?“

„Dohromady nic. Jen mě napadlo, jestli to nebyla vaše prababička. Mluvíte totiž zrovna tak záhadně.“

Zavražděná se jmenovala Mabel Tattershawová, byla vdaná, měla dvě dcery. Seržant udělal to, co by udělal každý policista na světě. Navštívil domovnici v činžáku, kde bydlela.

„Kdepak manžel, pane inspektor, ten jí utekl, je to už nejmíň takovejch, řekněme čtyři roky. Ale von stejně za moc nestál. Nevydělal, pane inspektor, byl to lempl. Celý den chodil jako egyptská mumie a obživl akorát v hospodě. Paní Tattershawová žije jen s mladší holkou.“

„Jak je stará?“

„Ta holka?“

„Čtrnáct, ale vypadá mladší. Tattershawovi totiž nikdy neměli dost peněz a tak se holky pořádně nenajedly a nevyrostly.“

„Chodila do práce?“

„Ta holka ne.“

„A matka?“ „

„Jen někdy. Většinou nic nesehnala. Žila s holkou na podpoře. Blbej život, pane inspektor, to vám řeknu. Všechno špatný. Akorát si semtam zašla do bijáku. To bylo její jediný povyražení.“

„Kdy jste ji viděla naposled?“

„Jo, pane inspektor, to vám asi přesně nepovím. Takovej tejden může bejt pryč, tak to by bylo …

Počkejte, minulou neděli šla do bijáku.“

197

„Druhého srpna?“

„To bych se musela podívat do kalendáře, jestli druhýho, ale najisto to bylo v neděli.“

„Chodila do kina sama?“

„Ne. S Porterovou. To je její kámoška. No, kámoška, věčně se hádají a pak spolu nemluvěj. Obě jsou totiž na chlapy. Ale to vám říkám, pane inspektor, jedině, že jste od policie. Já se jinak o partaje nestarám. Ať si každej dělá, co chce, že je to pravda?“

Paní Porterová patřila k těm několika málo ženám, za nimiž se neohlédne ani velbloudář uprostřed pouště. Měla pronikavý hlas jako foxteriér.

„Byly jsme v bijáku, co má bejt?“ řekla nevrle.

„Vy jste ji asi viděla poslední, paní Porterová,“ snažil se přimět matrónu ke sdílnosti seržant Burrows.

„Jak mám vědě, jestli jsem ji viděla poslední?“

„Jistěže to nemusíte, paní Porterová, ale mohla byste nám pomoci při pátrání. Byla to přece vaše přítelkyně.“

„Kdo vám to řekl? Chodily jsme spolu akorát do kina. Já totiž nemám zapotřebí tahat se s nějakou Tattershawovou, pane inspektor, já můžu mít mužských kolik chci.“

„O tom nepochybuji, paní Porterová. A tak jste šly spolu do kina. Co bylo potom?“

„Potom nebylo nic! Co by mělo být potom? Vykašlala jsem se na ně a šla jsem domů sama.“

„Pohádaly jste se?“

„Ne. Proč bych se s ní měla hádat?“

„Já nevím.“

„Vedle ní seděl nějakej chlap a ona se s ním celou dobu, co byla tma, muckala.“

„Nějaký známý?“

„Jo, houby známý! Měla štěstí. Seděl vedle ní a tak po něm vyjela hned, jak zhasli.“

„Viděla jste, jak vypadal?“

„Jak bych ho mohla vidět? V kině je přece tma.“

„Myslel jsem o přestávce nebo po představení.“

„Nic jsem neviděla. Sebrala jsem se hned, když rozsvítili a vypadla jsem. Já přece nebudu nikomu dělat, pane inspektore, kořena. Já bych mohla mít armádu mužskejch.“ „A co tedy dělali během představení?“

„Pořád se chechtali. Připadalo mi, jako že ho lechtá a on se hihňá do dlaně.“

„Ona jeho? Říkala jste, že ho neznala!“

„No a co? To je jako vada? Ta mákne na mužskýho dřív než jí stačí povědět, jak mu říká maminka.

Zobla ho, to je tutovka, pane inspektor. Řeknu vám proč. Druhej den, tedy v pondělí, se zmalovala jak dorota, že kde zase do kina. Nemá ani šilink na rohlík, ale bude chodit každej den do bijáku! Prej jestli bych nešla s ní?“

„Šla jste, paní Porterová?“

„Copak jsem cvok? Na ten samej film? Já jsem ho totiž na rozdíl od ní, viděla. Já jsem totiž po žádným mužským nešahala jako ona. Vedle mě seděla nějaká holka.“

„A od té doby jste ji neviděla?“

„Ne. Co s ní je? Šlohla něco?“

„Našli jsme ji mrtvou.“

„Ale prokristapána svatýho, to snad ne! Moje drahá, milá Mabel …“

Plakala tak nahlas, že ji seržant Burrows slyšel ještě na odchodu v chodbě u domovních dveří.

Při pitvě se zjistilo, že byla Mabel Tattershawová uškrcena asi v devět hodin večer, k obědu měla pouze brambory s hrachem, vrah ji pravděpodobně nejdřív omráčil ranou do hlavy, nebyla znásilněna ani se nenašly stopy po dobrovolném pohlavním styku. Mezi příbuznými a několika známými nenašli pracovníci Scotland Yardu žádnou použitelnou stopu, odpočátku scházel motiv k vraždě. Neměla ani šperky ani peníze, žila z ruky do úst, nebyla ani mladá, ani půvabná. Kdo mohl mít zájem na smrti takové ženy?

Devatenáctiletý Mills byl původně bankovním zřízencem, později pracoval jako bezvýznamný úředník, posledních několik měsíců byl bez práce. Chodil na nákladové nádraží nebo do domů East Endu, kde si občas něco vydělal. Jinak žil z podpory. Ani pracovníci Scotland Yardu, ani redaktor

198

Rae se tedy nedivili, že se snažil senzaci, ke které se nachomýtl, zpeněžit. Vyprávěl redaktorovi vše, co věděl, aspoň to několikrát zdůraznil, Rae napsal celostránkovou reportáž a pokladní vyplatila nezaměstnanému mladíkovi čtyřiadvacet liber honoráře.

Novinář však zjistil o mladíkovi podstatně víc, než se z něj podařilo dostat policistům. Když se Mills rozpovídal, byl velice sdílný. A tak se i čtenáři dozvěděli o jeho neutěšeném mládí na periférii Nottinghamu, kde byl beden den stejně šedivý jako druhý, odkud se dostal nejdál k dědečkovi a babičce, dokonce do Londýna se podíval za svůj život jen několikrát.

„Víte, po čem jsem nejvíc toužil, pane redaktore?“ řekl zasněně. „Tichomořský ráj. Modrá obloha, laguny plné ryb. Palmy ševelící ve větru. Napsal sem dokonce jednou báseň. Jmenuje se Whispering palms, reptající palmy: Jenže to byl všechno jen sen. Trčel jsem v hnusném baráku na nottinghamském předměstí, znáte to tady, všude fabrika, v přístavu na Trentu je dneska samá černá huba, náš člověk nedostane práci. Tak píšu básně. Já bych ale stejně psal básně. I kdybych měl prachy a jachtu a jel s ní na Tahiti. Sedl bych si na palubu do křesla a psal bych básně.“

„Je to váš jediný koníček, pane Millsi?“ zeptal se pobledlého mladíka redaktor Rae.

„Ne.“ ‚ „A co ještě děláte ve volném čase?“

„Zajímám se o zločiny. To mě strašně vzrušuje. Já čtu všechny reportáže. Proto znám vaše jméno, pane Rae. Vy to moc umíte.“

„Co jste dělal toho dne, kdy jste ji našel? Od rána.“

„Od rána? Bylo krásně. Tak jsem si řekl, že půjdu ven, lehnu si na záda, budu se dívat na mraky a budu přemýšlet. Šel jsem a vy víte, jak to dopadlo. Je to moje první mrtvola, pane redaktore.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zděsil se Norman Rae.

„Já jsem ještě nikdy neviděl mrtvého. Nikde mi nechtěli otisknout ani řádek, všechny básně mi posílali zpátky a teď jsem najednou ve všech novinách. I s fotkou. Pořád nic a najednou … Já jsem netušil, že se člověku může najednou tak moc změnit život. A dávají mi za to peníze. Koupím si knížky.

Já jsem si vždycky chtěl koupit knížky, pane redaktore, ale nikdy jsem na ně neměl. Táta nic nevydě

lal a dost propil.“

„Kdy jste ji našel, pane Millsi?“

„No, jak jsem říkal. Osmého.“

„To byla sobota, viďte?“

„Jo. To musela být sobota.“

Scotland Yard má ve všech větších městech oblastní ústředny. Když je třeba, přijíždějí na místo činu experti z Londýna. Seržant sice poslal do centrály hlášení, ale tím zatím pátrání skončilo, nepoda

řilo se totiž objevit jedinou další stopu. Jen pobledlý básník Herbert Leonard Mills se znovu objevil na scéně.

„Něco bych pro vás měl, pane redaktore,“ řekl do telefonu. „Zatelefonujte seržantu Burrowsovi, pane Millsi.“

„Chci to prodat vám. Jenže tentokrát to nebude za čtyřiadvacet liber, pane redaktore, je to totiž bomba!“

„Tak povídejte.“

„Takhle? Po telefonu?“

„Tak přijďte. Ale až po dvanácté, teď mám práci.“

Přišel, sedl si, nervózně si žmoulal prsty. Oči mu plály, jako by pil. Nečekal, až ho redaktor Rae pobídne, hned začal sám: „Všechno se teďka změní. Uvidíte, jaká je to pecka! Ve Scotland Yardu budou jásat. Já jsem se totiž spletl v datu, pane redaktore.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak, jak to říkám. Já jsem ji nenašel osmého.“

„A kdy tedy?“

„Pátého a ne osmého. Všechno je věc správného data. Uvidíte, jak teď s tím případem pohnou.“

„Podívejte se, pane Millsi. Chtěl bych vám říci něco velice vážného a byl bych rád, kdybyste to také vážně bral. Jde o vraždu a ne o legraci. Vy jste svědek a dokonce jediný svědek. Co jste vypověděl do protokolu, to tam je zapsáno. Jak myslíte, že se bude tvářit vyšetřující soudce nebo prokurátor, když k němu přijdete a prohlásíte, že jste se zmýlil, že to nebylo v sobotu, ale třeba ve středu nebo ve čtvrtek? Vy přece musíte říkat pravdu a nic než pravdu. Jinak se dostanete do maléru. Mohou vás ob

199

žalovat z nepravdivé výpovědi nebo z úmyslného klamání soudu. Falešné svědectví je přece zločin.

To jistě víte. Jste přece vzdělaný člověk.“

„No ale, co mám dělat, když jsem se spletl?“

„Myslím si, že jste se nespletl. Myslím si, že se snažíte prodat novinám další povídání a myslíte si, že vám je uvěříme. Nezlobte se, ale tohle neberu. Musel byste mít důkazy.“

Urazil se. Vstal a chvíli mlčel. Pak teatrálně odkráčel ke dveřím, otočil se, zvedl obě ramena, jakoby chtěl říci, co se dá dělat a prohlásil s důrazem: „Když to nevezmete vy, vezmou to jiní. Já mám dneska ve všech redakcích otevřeny dveře. Dokonce mi otisknou i básničky.“

„Počkejte, Millsi! Děláme to spolu přece od začátku, tak si najednou nebudete hledat jiného partnera. Já jen zavolám seržantovi Burrowsovi. Je to moje povinnost.“

Počkali, až přijede, zatím usrkávali z papírových kalíšků kávu. Pak se výstup svědka Millse opakoval, jakoby si scénu předtím nacvičil. Nejdřív senzaci jen naznačil, pak se s ní pochlubil a čekal potlesk na otevřené scéně. Norman Rae byl zkušený novinář a seržant už měl také něco za sebou, a tak oba pochopili, že ten pobledlý básník, který jim oběma vyprávěl o připravované sbírce s titulem Sonety dívce mých snů, je opojen nečekanou slávou a bude se za každou cenu snažit prodloužit si štěstí.

Navštívil totiž postupně všechny nottinghamské redakce, ale telefonoval také do Londýna Daily Mirroru, Daily Expressu a Daily Graphicu, dokonce se setkal v místním hotelu s několika reportéry na jakési improvizované tiskové konferenci a choval se přitom jako filmová hvězda.

„Já vám to tentokrát prominu, Millsi,“ řekl seržant Burrows. „Ale naposledy. Máme takhle dost starostí, ještě aby se nám pletli do řemesla civilové. Mohl bych na vás podat trestní oznámení pro křivou výpověď, ale neudělám to, nechci vám kazit život. Dejte si, prosím vás, pozor na to, co říkáte. Jděte domů a čekejte, až vás budeme potřebovat. Já si pro vás přijedu, na to můžete vzít jed. Pak budete možná tak populární, až vás to bude mrzet.“

Sel sice domů, ale neposlechl. Když za ním přijeli,novináři z Londýna, prohlásil: „Řekl jsem pravdu. Všechno, co jsem prohlásil, je čistá pravda. Přísahám. Ale řeknu vám něco, co jsem neřekl nikomu. Pište si. Neviděl jsem ji hned, když jsem se přiblížil k lesu. Bylo asi půl sedmé večer, slunce už stálo hodně nízko. Ležela ve stínu. A pak jsem ji zpozoroval. Ležela na plášti do deště. Tak jsem ho zpod ní vytáhl a přikryl jsem ji. Myslel jsem si, že to bude tak vhodnější. Mrtvoly se přece vždycky přikrývají. Z piety.“

„Měl byste to říci policistům, pane Millsi. Především policistům,“ řekl jeden z reportérů a Mills se rozzlobil. „Proč? Nejdřív mi vyplaťte honorář. Ve Scotland Yardu mi nedají ani penci. Udělal jsem prohlášení pro tisk, tak mi je musíte zaplatit.“

Bylo jasné, co chce. Pochopili, že mají před sebou chorobně ctižádostivého mladíka, který se snaží za každou cenu využít příležitosti a tak mu odpověděli: „Nepočítejte s tím, pane Millsi, že bychom to uveřejnili. Ve vašich výpovědích jsou rozpory. Počkáme, až se dohodnete s coronerem.“

Rozzlobil se. Vyhrožoval, že zavolá do redakce News Of The World, nebo do Timesů, oni odešli a on zůstal doma až do 23. srpna. Po celou dobu se neozval a seržant Burrows později prohlásil, že se dusil ve vlastní šťávě. Pak to nevydržel a zatelefonoval Normanu Raeovi:

„Rozhodl jsem se napsat to,“ oznámil stroze.

„A co, pane Millsi?“

„Co? Všechno! Všechno, jak to bylo.“

„Rozmyslel jste si to, Millsi?“

„Nemám si co rozmýšlet. Prostě jsem to napsal. Jestli mi chcete nabídnout pořádný honorář, ale nemyslete, že to tentokrát odbudete stovkou, tak vám to přinesu. Jinak s tím jdu ke konkurenci.“

„Myslíte si, Millsi, že si můžete tímhle způsobem vydělávat peníze?“

„To je jedno, co si myslím. Jestli chcete, tak přijdu a je mi srdečně jedno, jestli mezitím zavoláte seržanta Burrowse. Klidně mu zatelefonujte.“

Přišel, ani se neposadil, vytáhl z kapsy pečlivě složený papír, postavil se jako student na stupínku a začal deklamovat. Vypadalo to, že nečte text poprvé. Jakoby si výstup doma nazkoušel před zrcadlem.

„Já, níže podepsaný Herbert Leonard Mills, prohlašuji, že jsem dne 3. srpna 1961 zavraždil paní Tattershawovou.“ Udělal pauzu, aby se nadechl a seržant Burrows té chvíle využil. „Upozorňuji vás,

200

pane Millsi, že nejste povinen vypovídat, ale rozhodneteli se ulehčit svému svědomí, pak může být všechno, co od této chvíle řeknete, použito proti vám před soudem jako důkaz.“

„Jo,“ řekl s povzdechem, „abych ulehčil svému svědomí. To je to správné slovo. Nemůžu to už vydržet. Tlačí mne to jako můra. A jestli vám jde o tohle, pak prohlašuji před svědky, že tuto výpověď činím dobrovolně a bez nátlaku.“

„Dobře, pane Millsi,“ řekl Norman Rae, „ale řekněte nám všechno popořádku.“

„Jak se to stalo? Proč jste ji zavraždil?“ zeptal se seržant.

„Šla mi na nervy.“

„Jak jste se s ní seznámil?“

„Šel jsem do kina.“

„Do kterého?“

„Do kina Roxy.“

„Kdy to bylo?“

„Druhého večer. Počkejte, co to bylo za den?“

„Neděle.“

„Vedle mne si sedly dvě ženské.“

„Znal jste je?“

„Odkud bych je mohl znát? V životě jsem je neviděl. A ta, co si sedla vedle mě, hned začala dotí

rat.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se seržant Burrows.

„Nejdřív se ke mně naklonila a něco mi začala šuškat.“

„A co vy?“

„Nic. Koukal jsem na film. Cizí ženská mi může být ukradená. Pak mě chytla za ruku a dívala se mi na obličej. Měl jsem vztek. Ta ženská si vyloženě začínala a šla po mně jak blázen. A v tu chvíli mě to napadlo.“,

„Co vás napadlo, pane Millsi?“ zeptal se Norman Rae.

„Budete se tomu možná divit, ale já mám strašně rád detektivky. Možná jsem se měl stát policajtem. Vždycky jsem snil o perfektním zločinu.“

„V jakém smyslu perfektním?“

„Že byste ho nikdy neodhalili,“ odpověděl.

„Dobře naplánovanou vraždu?“

„Přesně tak. Ta ženská otravovala, já jsem si s ní opravdu nechtěl začít, ale napadlo mě, že je to jedinečná příležitost. Možná, že se mi taková podruhé nenaskytne. Tak jsem už ani moc nekoukal na film a pořád jsem na to myslel.“

„Na co, pane Millsi?“

„Na to, jak bych to s ní udělal.“

„Jak jste se k ní choval?“

„Řekl jsem jí, aby mi dala pokoj.“

„A ona?“

„Začala mě hladit stehno. Byla to mrcha.“

„Proč? Asi jste se jí líbil.“

„Jo. To jo. Tak jsme šli ven. Tedy když ten film skončil. Ta druhá se někam zdejchla, jako, že už musí domů a tak tahle mě popadla podpaží a že se musíme zase vidět. Řekl jsem jí, že teda se uvidí

me zítra.“

„Dali jste si schůzku? Kde?“

„Na konečné. A pak jsme šli jako do přírody. Ta baba se na to načinčala, to jste měli vidět. Namalovaná jak plakát. Byla už taky hezky v letech, ale nedala pokoj.“

„Kam jste spotu šli?“

„No kam? Do lesa a na okraji si hned svlékla pršiplášť, že je jí horko, a bylo horko, a prostřeli ho na trávu a rozvalila se na něj. Dělala na mě budliki, budliki. Páni, ta baba mi byla odporná. Víte, co jsem jí řekl? Aby mi dala svůj náhrdelník.“

„Proč?“

„Jen tak. Prostě mě to napadlo a ona mi ho dala.“

201

„Co jste s ním chtěl dělat?“

„Nic. Jen jsem ji zkoušel. Začala mi vykládat o svém muži, že je na ni pes, že za nic nestojí, nemů

že ho ani vidět. Taky mi vyprávěla o dceři, že ji má moc ráda. Nežila dobře, měla moc starostí, byla smutná a já jsem měl radost, že jsem našel ideální oběť. Neměla co ztratit.“

„Takže jste si to všechno napřed rozmyslel?“

„Jasně. Důkladně jsem si to rozmyslel. Chtěla se milovat; to bylo přece jasné. Mě to ale ani nenapadlo. Sedl jsem si k ni a popadl jsem ji za krk. Pravou rukou. Mám v ní dost velkou sílu. A pak jsem zmáčkl. Nedalo to vůbec žádnou práci. Najednou se svezla na zem.“

„Seděli jste vedle sebe?“

„Ne. To jsme vedle sebe stáli. Chtěla se asi nejdřív líbat. Já mám v pravačce velkou sílu.“

„Co jste udělal potom?“

„Nejdřív jsem ji položil na ten pršák, ale pak jsem si řekl, že ji tam nenechám takhle koukat do nebe, když už je mrtva, tak jsem ten kabát vytáhl a přikryl jsem ji.“

„Kam jste šel potom?“

„K dědovi a babičce. Chodím k nim občas na návštěvu.“

Dali mu podepsat protokol a jeho osud tím byl vlastně zpečetěn, ve Velké Británii stačí k odsouzení přiznání viníka. Snažili se odhalit příčiny tak strašného rozhodnutí mladého Millse. Vyrůstal sice v neutěšených poměrech, to však ještě nemuselo být příčinou tak scestného myšlení. Jeho otec byl havíř, který si nikdy nedělal se synem starosti. Zvlášť proto, že byl jiný než ostatní děti. Odmalička s ním byly potíže. Byl už jako kluk uzavřený, spíš melancholický než veselý, svému otci nikdy neřekl táto. Zavíral se, kde mohl, aby byl sám a skládal básně, které nikdy nikdo nečetl. Také ve vyšetřovací vazbě se hned pustil do práce na knížce nazvané Sonety dívce mých snů. Ta dívka skutečně existovala, ale Mills nikdy nenašel odvahu, aby s ní promluvil. Přemlouval vězeňského dozorce, aby jí básničky posílal poštou.

Seržant Burrows neměl těžkou práci a jeho kolegové z technického oddělení Scotland Yardu také ne. Zkoušky potvrdily, že Herbert Leonard Mills uškrtil Mabel Tattershawovou a že to byla předem promyšlená vražda. Soudní znalci z oboru psychiatrie se neshodli na jednotném závěru, nakonec však přece jen převážil názor, že Mills byl v době zločinu odpovědný za své činy. Odsoudili ho k trestu smrti oběšením. Bylo mu devatenáct let.

„Proč jste to vlastně udělal?“ zeptal se ho při posledním rozhovoru novinář Norman Rae.

„Proč? Nevím. Ale není to jedno? Stejně musela jednou zemřít. Jaký je v tom rozdíl, jestli dneska anebo až za rok? Vůbec netrpěla, to vám můžu zaručit. Kdyby umírala na nějakou nemoc, mohlo to být daleko horší.“

Byl Herbert Leonard Mills opravdu odpovědný za své činy, když snad byl dokonce přesvědčen, že se nedopustil nelidského činu?

202

50 případ

PŘÍPAD HOŘKÉHO SLADKÉHO ŽIVOTA

„Proč já mám vždycky vypít to nejhorší? Ale já vám řeknu proč, šéfe. Mám smůlu a dneska je pá

tek 13., proto se budu muset potloukat po Brightonu.“

„Tak zaprvé, inspektore, dneska sice je pátek, ale 13. bylo včera, ve čtvrtek. Dneska je 14. září 1962, Brighton je krásné lázeňské místo, jak jsme se učili ve škole, pouhých 54 mil od Londýna, a vám nezbude nic jiného, než se tam vypravit, protože tam zamordovali nějakou královnu krásy.“

„A co to je ta Modrá gardénje, šéfe?“ zeptal se inspektor Marshal.

„V tomhle případě bar. Noční podnik, někde na lázeňské promenádě. Jinak je gardénie nějaká tropická kytka.“

„Tak v tomhle ohledu jsem velice nevzdělaný.“

„Já byl taky, Marshale, jenže jsem se podíval do encyklopedie. Přesné: keř kvetoucí bílými tuhými květy.“ „Říkal jste přece modrá.“

„Vy máte dneska den, inspektore. Snad abych vás radši poslal zpátky do postele. Seberte se a jeďte.

Brighton, Queen‘s Square, ta dáma se jmenuje Christina Holfordová.“

Inspektor Robert Marshal přijel do Brightonu až k polednímu, zastavil se u benzínové pumpy a dozvěděl se, že noční klub Modrá gardénie patří k nejlepším místním podnikům. Majitelem je asi třicetiletý Harvey Holford, vysoký pohledný muž atletické postavy s plavým plnovousem, který se nedávno oženil s mladičkou královnou krásy. Dům na Queen‘s Square měl staženy rolety, jakoby uvnitř všichni spali. Noční klub byl v přízemí, dvě patra nad ním obývali manželé Holfordovi. Před vchodem stál policejní vůz, v chodbě hned za dveřmi chodil sem a tam konstábl v uniformě.

„Kde ji máte?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Nahoře, pane. V ložnici.“

„Zavolali jste doktora?“

„Ano, pane. Už odjel, pane.“

„Tohle je majitel podniku?“ zeptal se inspektor Marshal a ukázal na zavalitého muže, který se ještě nestačit převléknout ze smokingu. Seděl v jednom z křesel a hleděl na koberec.

„Ne, pane. Manažer.“

„Jsem inspektor Marshal ze Scotland Yardu. Vy jste byl u toho?“

Pomalu vstal, otřel si zpocené dlaně o kalhoty a odpovídal jako žák učiteli.

„Ne tak docela. Byl jsem v lokále. Šéf mi řekl, tedy pan Holford, abych v lokále takové dvě hodiny hlídal, že si nahoře potřebuje promluvit s manželkou. No, a pak ji vzal podpaží a šel s ní nahoru do bytu.“

„Jak se jmenujete?“

„Arthur Price. Pracuji v Modré gardénii jako provozní ředitel. No, a když mi to pan Holford řekl, tak jsem hned vyšel před dům, věděl jsem, že tam randí Holfordových chůva Anthea. Seděla tam totiž už dobré dvě hodiny ve voze s nějakým mladíkem.“

„V kolik hodin to bylo?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Mohlo být asi tak kolem půlnoci.“

„A proč jste šel za tou chůvou?“

„Aby šéfa nevyrušila. Mohla se vrátit domů a bylo po klidu. Pan Holford přece zdůrazňoval, že chce být s manželkou takové dvě hodiny sám.“

„A našel jste tu chůvu?“

„Jistě, seděla tam s tím klukem v bentleyi, co vypadal jako pohřebák. Tak jsem jí dal 2 šilinky a 6

pencí a řekl jsem jí, aby si šli někam na kafe a nevraceli se dřív než za dvě hodiny.“

„Holfordovi mají děti?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Malou holčičku.“

„Kde bydlí ta chůva?“

„Nahoře v podkroví.“

„Je doma?“

„Jistě, pane inspektore, kde by byla.“

203

Inspektor vyšel po dřevěných schodech, potažených červeným plyšovým kobercem, do prvního patra, kde byly obytné místnosti a kuchyně Holfordových. Chůva Anthea Harrisová měla svoji komůrku s postelí a jedinou skříní stranou od haly. V dalším patře byly ložnice Holfordových a koupelna. Anthea Harrisová byla velmi mladá. Měla kulatý pihovatý obličej. Vypadala jakoby teprve před nedávnem přijela z venkova. Dlouho hleděla bleděmodrýma vodovýma očima na inspektora a mlčela.

Zřejmě nevěděla jak odpovědět na jeho otázky. Potom řekla jako by se přiznávala k hříchu:

„Vzala jsem si ty peníze, proč ne, když mi je pan Price dával. A Andy nastartoval. Chvilku mu to trvalo, ten jeho bentley není nikdy v pořádku. Ale odjeli jsme.“

„V kolik hodin jste se vrátili?“

„Mohlo být asi půl třetí.“

„Řekli mi, že jste ji našla.“

„Ano, pane, a bylo to hrozné. Nejdřív jsem vůbec nevěděla, co se vlastně děje. Vešla jsem do bytu, rozsvítila v hale lustr, viděla jsem ještě, že dveře do kuchyně zůstaly otevřeny, tak jsem je zavřela.

Jak jsem šla přes halu, všimla jsem si, že na koberci leží chumáč plavých vlasů. Neměla jsem ponětí proč a odkud; moje paní přece nikdy nenosila paruku, ale pak jsem si přece jenom řekla, že to asi je paruka a zvedla jsem ji. Vlasy se mi lepily na prsty. Byla na, nich krev. Pustila jsem je na zem a vrátila se ke dveřím. Zůstala jsem stát a chvíli jsem naslouchala. Všude bylo ticho.“

„No a pak jste se přece jen odhodlala a šla jste do ložnice.“ „No, šla? Po špičkách jsem vystupovala nahoru. Asi tak čtyři schody před horním odpočívadlem, to je támhle nahoře, vidíte ty dveře ložnice, tam jsem zůstala stát, protože jsem z ložnice panstva zaslechla chrápání. Tak jsem si řekla, že je všechno v pořádku, co bych tam strašila, šla jsem dolů zhasnout a vlezla jsem si do postele.“

„Takže jste ji nenašla vy?“

„Ne, pane, já jsem hned usnula. Našla ji milostpaní Holfordová.“

„Kdo to je?“

„Matka majitele baru, pana Holforda.“

Seděla ve své ložnici ve vysokém křesle a na čele měla obklad. Mluvila tiše, mžourala začervenalýma očima, ruce se jí třásly.

„V kolik jste se vrátila z lokálu, paní Holfordová?“

„Asi tak ve tři hodiny deset. Ve tři hodiny zavíráme. A já jsem v lokále zastupovala svého syna.

Chvíli mi to trvalo, než jsem vypoklonkovala poslední hosty. Pak jsem našla v hale tu krvavou paruku.“

„Poznala jste, komu patří?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Ne. Moje snacha měla nádherné platinové vlasy. Říkávala jsem jí vždycky, važ si jich, Christino, je to tvůj poklad. No a potom jsem zavolala policii.“

,;Tak vy jste nešla nahoru do ložnice?“

„Ne, pane inspektore, měla jsem strach. Když přišli ti dva policisté v civilu, nejdřív se na všechno vyptávali, prohlédli všechny místnosti a pak zaklepali na dveře ložnice.“

Inspektor Marshal odjel na policejní strážnici a vyslechl oba policejní úředníky.

„Nevěděli jsme vlastně, co máme dělat,“ řekl konstábl. „Co jsme měli hledat? Prošli jsme místnostmi, nikde nic neobvyklého, tak jsme šli nahoru k ložnici, slyšeli jsme, jak tam někdo hlasitě spí.

Zaklepali jsme. Ale nikdo neotvíral.“

„A přitom jste pořád slyšeli zevnitř to chrápání?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Právě že ano. A to nám bylo podezřelé. Když přece buším na dveře, tak to musí vzbudit každého spáče. Zkoušeli jsme zámek otevřít, ale bylo zamčeno zevnitř a klíč se nám nepodařilo vystrčit. Tak jsme ty dveře vyrazili.“

„Svítilo se tam?“

„Takové oranžové noční lampičky. Jako v baru. Ale když jsme se rozkoukali, tak jsme na posteli rozeznali dvě postavy. Ti dva se objímali. Žena byla normálně oblečena a on byl nahý. Tvrdě spal a chrápal. V koutku rtu mu visel filtr dokouřené cigarety. Jeho ruka ležela na obličeji ženy. Ta měla hlavu vklíněnou do jeho podpaždí. Byl to strnulý a bezbarvý obličej. Vypadala strašně. Měla holou lebku a na ní jen pár chumáčků plavých vlasů a dva kulaté otvory. Také na jejím bílém svetříku jsme našli další stopy po výstřelech. Hodně krvácela.“

„Byla s vámi paní Holfordová? Myslím starou paní.“

204

„Ano, zůstala stát ve dveřích. Když tu ženu spatřila, vykřikla, chytla se oběma rukama za hlavu a sesula se na podlahu. Když jsme ji vzkřísili, tak se jí kolega zeptal, kdo jsou ti dva na posteli. Odpověděla, že je to její syn a jeho manželka Christina.“

Brightonští policisté zařídili mezitím vše, co bylo potřeba a tak se inspektor Marshal setkal s mrtvou královnou krásy v márnici ústavu soudního lékařství. Chrápajícího Harveye Holforda, kterého se nikomu nepodařilo probudit, odvezla sanitka do nemocnice. Lékaři u něj zjistili otravu nadměrnou dávkou tablet pro spaní. Teprve 18. září byl schopen vypovídat.

„Já si opravdu nemůžu na nic vzpomenout, pane inspektore. V hlavě mi bzučí tisíc včel. A od žaludku je mi pořád ještě špatně. Já vůbec nevím, co se dělo a jak jsem to udělal.“

„Měl jste u sebe pistoli, pane Holforde?“ zeptal se rekonvalescenta inspektor Marshal.

„Měl, nosil jsem ji s sebou, protože to víte, jak to dneska vypadá v nočních lokálech: Přijde parta sedmnáctiletých kluků a rozbijou vám všechno na cucky.“

„Měla tlumič zvuku?“

„Měla, pane inspektore, prvotřídní.“

„Tak mi to vypravujte, pane Holforde. Bude to jednodušší. Stejně nám to jednou musíte říci.“

„Já vám to chci říci. Já vím, že musím. Jen nevím, jestli to dám dohromady právě teď.“

Inspektor Marshal poslouchal potom jako zpovědník. Občas se zeptal a občas přitakal a vyslechl jedno z nejpodivuhodnějších přiznání, jaké kdy bylo zaprotokolováno. Devatenáctiletá Christina byla skutečně krásná dívka. Když se vdala za majitele nočního podniku Modrá gardénje, měla za sebou již několik vítězství v soutěžích o královnu krásy. Její fotografie se objevily na obálkách časopisů a mnozí mladí muži si nalepili její portréty do skříněk. Byla fotogenická, novináři o ní psali, že má dětský úsměv. Měla praktickou vlastnost: dokázala se usmívat v pravou chvíli. Chodila dobře, ale ne ná

padně oblečena a uměla se chovat ve společnosti jako dáma. Haivey Holford byl playboy s dostatečně vysokým příjmem, aby mohl populární krásce zajistit sladký život. Když se ženil, bylo mu třiatřicet, měl plavý plnovous a když se objevil s manželkou v některé z mondénních restaurací anebo v nočním podniku, všichni se za krásným párem otáčeli.

„Takže jste byli šťastni, pane Holforde?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Zpočátku velice. Chodili jsme tančit, navštěvovali jsme módní přehlídky. Chris byla báječná, ta se mohla bavit čtyřiadvacet hodin denně.“

„A co váš podnik?“

„Modrá gardénie běží sama, na hlídání mám matku a pan Price je svědomitý ředitel. Klidně jsem si mohl udělat volno, kdy jsem potřeboval. No, a tak jsme si koupili člun.“

„Jaký člun, pane Holforde?“

„Nádherný motorák s pětadvacetikoňským johnssonem. Chris chtěla jezdit na tvoře. Ráda se slunila jen tak:“‘ „Takže jste byli šťastni,“ znovu konstatoval inspektor Marshal.

„Vypadalo to tak. Jenomže zakrátko jsem zjistil, že moje paní poměřuje všechno na světě penězi.

Milovala přepych, chtěla mít všechno, na co si vzpomněla. Bylo jí jedno, kolik co stojí a kde na to vezmeme peníze. Já jsem, pane inspektore, nikdy netrpěl nedostatkem, ale přece jen žádná pokladna není bezedná. ,A pak to začalo s Vilisarem.“

„Kdo je Vilisar?“

„Náš barman.“

„To přece není anglické jméno,“ řekl inspektor.

„Švýcarské. Pracoval v nejlepších podnicích v Ženevě a v Alpách. Jako profesionál nemá konkurenci a dovede být k hostům velice příjemný. Jenomže začal být až příliš příjemný také k mojí ženě.

Nejdřív jí mixoval den speciální koktejly, dával jim zvláštní jména,, ona ho obdivovala a já jsem se na to díval a byl jsem šťastny, že se baví. Jenomže pak jsem ho několikrát nachytal v našem bytě. A nebylo to ani v pracovní době a ani kvůli koktejlům. Klamala mě s ním.“

„Vždyť byla v jiném stavu. Čekali jste přece holčičku.“

„To bylo předtím. Ale když se narodila malá Karem bylo všechno zase v pořádku. Aspoň se mi to zdálo. Jen brzo jsem zjistil, že naše rozkošná malinká holčička je pro moji paní jen něco jako dokonalá hračka. Brzo ji omrzela. Nejdřív se o ni starala moje matka, pak jsme si vzali Valerii.“

Nikdy se nepodařilo zjistit, jestli se Christina znala s Valerií předtím, než ji Harvey Holford anga

žoval jako chůvu své dcerky. Byla veselá a ve svých devatenácti dost zkušená. Měla dlouhé plavé

205

vlasy, silné vystouplé zuby, smyslné rty a tváře, na nichž se při úsměvu objevovaly dolíčky. Vyučila se kadeřnicí a zpočátku si hrála nejen s malou Karen, ale také s vlasy Christiny Holfordové. Téměř denně si pro ni vymýšlela nové účesy, téměř denně se bývalá královna krásy objevovala. u večeře s novou a vždycky nápadnou frizúrou. Mezi šéfovou a zaměstnankyní vznikl přátelský poměr a podivné spojenectví.

„Jednou po večeři mi Chris řekla, že by chtěla odjet na pár týdnů na francouzskou Riviéru. Trochu mne to překvapilo, naše Karen byla ještě velice malá. Měl jsem pocit, že by se Valerie oni nepostarala dobře, ale nakonec jsem souhlasil. Co jiného mi zbývalo? Jenomže to další byl pro mne šok. Moje manželka se rozhodla, že podnikne tu cestu ve společnosti chůvy Valerie.“

„A kdo se měl postarat o vaši malou?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Moje matka. Chris se vůbec nikoho neptala, prostě mi oznámila, že nechá malou matce. A taky mi řekla, že by se v Brightonu udusila, je to prý hnusná maloměšťácká díra, nesnáší prý to konzervativní ovzduší.“

„Souhlasil jste?“

„Co jsem měl dělat? Uvědomil jsem si, že jsem se oženil s královnou krásy. Nebral jsem si Popelku. Pak jsem jí dal na cestu tři sta liber a odvezl jsem je na letiště. Vilisara jsem vyhodil. Opustil podnik 1. června. Myslel jsem, že se tím všechno vyřešilo. Moc jsem se mýlil.“

Christina Holfordová odjela s Valerií Hatcherovou do Francie. Harvey Holford zůstal v Brightonu a staral se o podnik. Jeho matka chodila zpočátku s malou Karen na procházky, za týden však přijali chůvu Antheu Harrisovou.

Obě mladé ženy si svou prázdninovou cestu pečlivě připravily. Do Paříže pro ně přijel barman Vilisar. Naložil je s objemnými kufry do vozu a všichni odjeli do San Rema, kde se ubytovali v hotelu Astoria West End. Christina s barmanem do apartmá, Valerie Hatcherová do malého pokojíku. Chodili na pláž, vysedávali v kavárničkách, večer se převlékli a šli si zahrát do kasina.

Jejich štěstí netrvalo dlouho. Valerie nebyla spokojená se svým osudem třetího, který přikáží. Sna

žila se najít si partnera, což se jí nepodařilo. Zato temperamentní Christina pustila barmana po několika dnech k vodě a přestěhovala se do luxusního bytu ředitele hotelu. Manželovi poslala akorát pohlednici s rozhořčeným konstatováním, že nenávidí Italy, protože nemluví anglicky.

Hotel Astoria West End byl prvotřídní podnik s dlouholetou tradicí. V hotelovém baru se bývalá královna krásy seznámila s bubeníkem, který virtuózně ovládal svůj nástroj a zejména od půlnoci do runa dokázal přivést tanečníky k varu. Christina Holfordová opustila ředitele hotelu a odjela s bubeníkem do JuanlesPins. Její přítelkyni Valerii nezbývalo nic jiného než odjet s nimi. Velká láska trvala dva tři dny a neklidná Chris se stěhovala se svojí společnicí do Cannes, kde se ubytovaly ve čtyřhvězdičkovém hotelu Martinez.

Hned první noc se obě mladé ženy seznámily v hotelovém baru s Němcem, o němž se ony a později také Harvey Holford dozvěděli pouze jediné: báječně tančil a jmenoval se Fritz. Valerie opět těžce nesla, že celou noc protančil jen s Christinou. Ale i její štěstí trvalo jen do druhého dne, protože už odpoledne se na pláži seznámila se zajímavým čtyřicátníkem. Byl Angličan, takže s ním mohla hovo

řit o všem, jmenoval se Richard Reader Harris, byl členem Dolní sněmovny za Heston Isleworth. Měl s sebou dobrého přítele Johna Blooma a tak měla Valerie konečně naději, že se také dostane na taneční parket. Jenomže tady byla Christina.

Nejdřív se zcela zaměřila na poslance Harrise, když se dozvěděla, že jeho přítel John Bloom je britský pračkový král, jehož jmění se odhaduje na padesát miliónů liber, začal ji zajímat víc a .vůbec ne proto, že byl o deset let mladší než poslanec Harris, ale proto, že dokázal prohrát v kasinu značnou částku, aniž by mrkl okem. Také konverzace s ním Christinu velice zaujala. Vyprávěl jí totiž o svých dvaceti automobilech, o soukromém letadle, o luxusní jachtě a zval ji kdykoliv kamkoliv, všechny tyto prostředky ke sladkému životu jí dával k dispozici.‚ Christině se potom už víc líbila jeho kozí bradka, kterou zpočátku nesnášela. Když ji pak oba noví známí pozvali s Valerií na večeři do vily na pobřeží a veselé dívky prožily v bazénu a u bazénu rozvernou noc, byla Christina přesvědčena, že právě toto je ono pověstné sedmé nebe, do něhož se dostanou jen ti nejpovolanější.

„Jak jste se o tom dozvěděl, pane Holforde?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Dostal jsem anonymní dopis.“

„Máte tušení, kdo vám ho poslal?“

206

„Myslím, že to není těžké uhodnout. Vilisar zřejmě dostal vztek.“

„Spojil jste se s vaší paní‚?“

„Byl bych to udělal už dávno, ale neměl jsem její adresu. A pak mi přišla pohlednice a nebylo na ní nic jiného, než žádost o peníze. Ani slovo o tom, kdy se vrátí a jestli se vůbec vrátí.“

„Pak už jste měl adresu.“

„Měl a nasedl jsem do letadla a letěl za ní. Přistál jsem v Nice, zajel jsem do hotelu, řekl jsem jí, aby se se mnou vrátila. Nechtěla o tom ani slyšet. Ten život na Riviéře se jí strašně líbil. Zbývalo mi jen jediné. Navrhla mi, že by se mnou jela na čtrnáct dní: na Mallorku.“

„Souhlasil jste?“

„Nejdříve ne. Neměl jsem totiž peníze. Tak jsem musel požádat banku o úvěr a pak jsem přikývl.

Letěli jsme do Palmy, Christině se tam strašně líbilo. Byla ve svém živlu. Denně jsme chodili tančit a vraceli se do hotelu až ráno. Celou dobu jsem se snažil od ní vyzvědět, co vlastně dělala ve Francii.

Nedostal jsem z ní ani slovo. Pečlivě přede mnou všechno tajila. Chovala se chladně. Byla nepřístupná. Pro ni existovalo jediné téma: peníze, luxusní vozy, nádherné vily a drahé toalety. Pochopil jsem, že mezi námi je konec.“

„Vrátili jste se do Brightonu?“

„Jistě, po čtrnácti dnech. Ale vůbec se nezměnila. Nemluvila se mnou a když tak jenom o penězích.

Poprvé jsem od ní uslyšel o pračkovém králi Bloomovi, který má peněz, že neví co s nimi. Víte, co mi řekla, inspektore? Že jí slíbil dvacet tisíc liber ročně, když se stane jeho milenkou. Tohle mi řekla moje žena! Navíc měla dostat překrásnou vilu u Monte Carlu a v Mayfairu přepychový byt. To už byl vrchol!“

Harvey Holford prožíval hlubokou krizi. Manželka se mu vyhýbala, nemluvila s ním, on se zžíral žárlivostí a netoužil po ničem jiném, než zjistit všechno o vztahu své nevěrné ženy k Johnu Bloomovi. Samozřejmě, že mu nejlepší informace mohla poskytnout Valerie Hatcherová. Ta však zůstala v Cannes. Holford jí poslal telegram a požádal ji, aby mu zatelefonovala do Brightonu. Když se přihlásila, rovnou se jí zeptal, Kam až došla Christina ve svém vztahu k pračkovému králi. Dozvěděl se to nejhorší.

„Nastupte do prvního letadla a přileťte do Londýna, Valerie,“ nařídil Holford. „Vypůjčete si peníze na letenku. Máte tam přece nějaké známé? Až se vrátíte, zaplatím vám všechny výlohy. Když mi povíte, co všechno dělala Christina na Riviéře, tak ode mne dostanete ještě víc.“

Harvey Holford se zachoval jako Othello. Valerie Hatcherová přistála na londýnském letišti Heathrow 25. srpna. Harvey Holford na ni čekal s manažerem Pricem. Posadil Valerii do vozu, zajel s ní pár set metrů stranou z dálnice, podal jí poznámkový blok a řekl:

„Napište všechno, co víte.“

Netrvalo to ani dvacet minut a žárlivý manžel měl v ruce písemný doklad o nevěře své manželky, která ho podvedla s barmanem Vilisarem, s ředitelem hotelu, s německým turistou Fritzem i s pračkovým králem Johnem Bloomem. Odjeli rovnou do advokátní kanceláře, kde sepsali protokol a Valerie ho podepsala. Dostala za to pětadvacet liber, vzala je, poděkovala a požádala Holforda, aby ji odvezl k rodičům.

Vrátil se domů až v noci. Christina už spala. Vzbudil ji a uhodil. Pak ji popadl za vlasy a tloukl tak dlouho, až bez hnutí zůstala ležet vedle postele. Skočil do koupelny, přinesl nůžky a ostříhal jí vlasy.

Probrala se, utekla dolů, rychle se oblékla, skočila do vozu a odjela ke svému otci.

„Proč jste jí ostříhal vlasy, pane Holforde?“ zeptal se inspektor Marshal.

„Za trest. Strašně si na nich zakládala. Hned druhý den si však pořídila paruku. Otec jí dal peníze.

Ona si totiž myslela, že se jí celý svět musí položit k nohám. Její platinové vlasy , její prsa, boky!

Myslela si, že si může dovolit všechno. Ze se všichni zblázní, když se usměje. Víte, kdo to z ní udě

lal? Ta tlupa dědků, kteří zasedali v porotě soutěží o královnu krásy. Dostala diplom, že je nejkrásnější v celé Anglii a pomátla se z toho.“

„Cožpak jste se nemohli domluvit, pane Holforde?“

„Těžko. Když si zamanula, že půjdeme tančit, šli jsme tančit. Když si vymyslela, že se chce o půlnoci projíždět po pobřeží, nastartoval jsem a jezdili jsme do rána po venkově. A víte, co mi přitom vyprávěla? Jak ji miluje pračkový král Bloom, co všechno jí slíbil, co všechno bude mít, když se stane jeho milenkou. Tohle mi říkala moje vlastní žena, pane inspektore! Přitom jsem ji pořád měl rád.

207

Já jsem se doopravdy snažil zpříjemnit jí život, jak nejlépe jsem uměl. Byli jsme třeba v baru Starlight Room v hotelu Montpelier. Usmyslila si, že se se mnou nebude bavit a poslala mě domů, abych prý pořád nezacláněl. Čekal jsem na ni venku. Odjela s nějakými muži do Warren County Clubu a za půl hodiny se všichni stěhovali do Albany. Odjel jsem domů a čekal na ni. Přišla, ani se neomluvila, nic nevysvětlila, svlékla se, lehla si do postele a obrátila se ke mně zády. Já už jsem to nemohl vydr

žet, pane inspektore! Vysmívala se mi, dráždila mě pořád řečmi o pračkovém králi a jeho miliónech.

Tak jsem ji zastřelil.“

„Řekněte mi, jak to bylo, pane Holforde. Všechno dopodrobna.“

„Já vlastně ani nevím. Nic si nepamatuji. Vím jen, že to bylo v kuchyni. Přišla domů, šel jsem s ní nahoru. Priceovi jsem ještě řekl, aby se postaral o to, abych si s ní mohl v klidu pohovořit, pak jsem začal střílet: Nikdo nic neslyšel. Dole hrála hudba a ta pistole má dobrý tlumič. Vynesl jsem ji do ložnice, položil na postel, šel jsem do koupelny a spolykal jsem všechny prášky, které jsem našel. Já jsem už nechtěl žít, pane inspektore.“

Soudní proces byl krátký. Vrah se přiznal, porotci se shodli, soudce však vyslovil poměrně mírný rozsudek. Všichni, kdo vyslechli Holfordovu zpověď, pochopili, že si část trestu odpykal už předtím, než z žárlivosti zabil svou nevěrnou ženu.

208

51 případ

PŘÍPAD NÁHLÉ LETNÍ BOUŘKY

Hořela louka. Nebylo divu, přes měsíc už ani nekáplo. Lidé hleděli na bílá načechraná mračna a čekali na bouřku. Depli a Winkler sváželi od rána seno, teď naložili poslední žebřiňák. Ozval se výstřel.

Zastavili se, opřeli se o vidle a, podívali se na sebe.

„Zase nějakej frajer!“ řekl Winkler. Ještě jedna rána a třetí.

„Spletl si datum. Pouť je až v září.“

„Co když je to pytlák?“

„Prosím tě! Všechny jeleny jsme sežrali za války.“

Sedli si do stínu dubu a mysleli na pivo. Jazyky se jim lepily na patro. Snad podřimovali, ale vzbudil je kůň. Zaržál jako na signál.

„Hóó …!“ houkl na náručního Depli, vstal, vzal ho u huby za udidlo a řekl: „Byl už na slunci.“

„Tak pojedeme,“ rozhodl Winkler, protáhl se, uprostřed pohybu strnul, ukázal nahoru k lesu a řekl:

„Vidíš ten kouř?“

„No, jo.“

„Nahoře.“ „Pod srázem Saulackenmais. A divíš se, když je tak sucho?“

„Pojď, musíme to hlásit.“

„Kam?“

„Do Hermesovy vily. Četníkům.“

„Nemá smysl. Ať jim to řekne Riedlingová. Od čeho je?“ Vypřáhli koně, uvázali je k dubu, ohlásili, co se stalo a pak se se zahradnicí Agathou Riedlingovou vydali hasit.

„Čím jste to chtěli uhasit?“ zeptal se později vrchní inspektor Jellinek.

„No, přinesli jsme si lopaty. Nic se nedělo, je tam kamenná zídka a vítr šel od lesa. Stejně už hřmě

lo,“ řekla Riedlingová.

„Podařilo se vám požár uhasit?“

„No, jo. Jakejpak požár? Hořela akorát tráva a začalo krápat.“

„Kdy jste si toho všimla?“

„Kdy? Skoro hned, nebo o chvilku později. Ta černá věc ležela pod dubem, kde už nehořelo, už tam nebyla tráva. Byla jsem zvědavá, co je to za balík, znám tady v oboře každej metr, tak koukám a vidím mrtvolu.“

„Byla to ženská, to jsem poznal hned,“ řekl Depli.

„Jak tam ležela?“ zeptal se vrchní inspektor Jellinek.

„Jako mrtvola. Byla ohořelá, ale začalo lejt a bylo po ohni.“

„Mně bylo hnedka jasný, že je zavražděná,“ řekl kočí Winkler.

„No, a to jsem chtěla odejít, ještě jsem se nějak rozhlédla a vidím, že za metrem dříví stojí nějakej chlap a čumí na nás.“

„Nehejbal se,“ dodal Winkler.

„Jak to bylo daleko?“ zeptal se inspektor Jellinek.

„Takových dvě stě metrů,“ řekla zahradnice.

„Kdepak. Nejmíň tři sta, tři sta padesát kroků. Co, Depli?“

„Jo,“ zahučel a dál si utíral mokrou hlavu kapesníkem. „Pak už spustila bouřka naplno,“ řekla zahradnice a kočí přidal:

„Však bylo načase, že se ochladilo.“

Lainzská obora je dnes součástí Velké Vídně. Ale i v roce 1928 už byla jen jakýmsi parkem. Zaměstnanci městského zahradnictví se měli starat na obrovské ploše 24 čtverečních kilometrů o lesy a louky. Jinak sem mohl přijít, kdo chtěl. Původně patřila obora císařské rodině; krásná leč záhadná cí

sařovna Alžběta, manželka Františka Josefa L, důvěrně zvaná Sissi, zde měla jeden z půvabných letohrádků, roubený a hrázděný lovecky‘ zámeček nazvaný Hermesvilla. Teď byla krásná stavba v nedobrém stavu. Od pádu císařství se o ni nikdo nestaral, v přízemí zřídili četnickou stanici. A tak se o vraždě za náhlé letní bouřky dozvěděli nejdřív četníci z Lainzské obory, teprve pak jeden z nejlepších kriminalistů oddělení pro vyšetřování vražd Alfons Jellinek a jeho šéf, dvorní rada Wahl.

209

Sídlili na vídeňském policejním ředitelství na Rossauerlánde, což je ulice u Dunajského kanálu, tedy téměř uprostřed města. Když dostali 17. července 1928 zprávu o nálezu, ihned jeli na místo činu.

Přesto, že byla mrtvola zčásti ohořelá, poznali, že šlo o mladou a zřejmě i hezkou ženu mezi dvaceti až třiceti roky, 162 centimetrů vysokou a podle oblečení zřejmě zámožnou. Boty měla z Itálie, prádlo a šaty z dobrého salónu. Obličej byl spálený k nepoznání, ale to byl přece účel. Vrah ji polil benzí

nem, jedna lahvička se našla v klíně. Po celém těle zůstaly zbytky vyhořelých i ne zcela shořelých kostek tuhého lihu. Vrah připravil spálení mrtvoly pečlivě, ale zaskočila ho prudká bouřka. Uhasila oheň, policejní inspektor Jellinek měl kde začít.

„Musela to být dívka z lepších kruhů, pane dvorní rado,“ řekl při raportu. „Měla zlaté náušnice, ale ne moc cenné, na pravém zápěstí náramek s pěti řadami článků a čtyřmi modrými kameny. Není puncovaný. Byla střelena do hlavy z krátké vzdálenosti, na pravé straně u kořene nosu je vstřel se stopami zplodin. Střela s ocelovým pláštěm bez značky, ráže 6,35 mm.“

„Kolikrát na ni vystřelil?“ zeptal se doktor Wahl.

„Přesně se to asi nedozvíme, některé části jsou velice ohořelé, ale jistě pětkrát, možná i šestkrát.“

„Vražda z vilnosti?“

„Ne, pane rado, loupežná.“

„Říkal jste, že měla náušnice a zlatý náramek.“

„Náušnice nemají velkou cenu a náramek měla .pod rukávem. Vrah jej zřejmě neviděl. Jinak sebral všechno. Kabelku, hodinky, prsteny, peníze.“

„Stopy?•.

„Dobré, pane dvorní rado. Byla sice mladá, ale měla špatné zuby. V pravé a levé horní čelisti má zavražděná můstky z 22 karátového zlata, každý s jedním fazetovaným zubem. Dost netypické, její zubař by si tu práci pamatoval.“

„Proč ji zastřelil právě v Lainzské oboře?“

„Snad se tu vyznal. Vybral si pro svůj záměr vhodné místo, věděl asi také, že je v úterý obora pro návštěvníky zavřená, takže měl dost času.“

„Navíc svou oběť znal. Jinak by s ním nešla na samotu do lesa.“

„To by mohlo souhlasit. Proto se také snažil znetvořit její tvář, aby mrtvá nemohla být identifikována.“

„Já bych ještě řekl, že je to cizinka.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Podle oblečení. Naše ženy nosí jiné věci.“

„Tak, ale teď budeme především hledat toho zubaře,“ rozhodl dvorní rada Wahl.

Dali vyfotografovat obličej mrtvé. Pak snímek zvětšili. Vyrobili příšernou vývěsku, která měla vyburcovat zubaře, pobouřila však především vídeňskou veřejnost. Byl to ohavný plakát, nahánějící hrůzu. V novinách se objevila kritika neestetického postupu policie, ale tím se ještě zvýšila publicita i naděje, že se znetvořená tvář a přesný popis zubařských zákroků dostane před správného diváka. Nikdo se nepřihlásil. Až po roce zasáhla náhoda.

Kolega dvorního rady Wahla, vysoký policejní úředník, dvorní rada dr. Wilder, byl přednostou identifikačního oddělení vídeňského policejního ředitelství a pracoval rovněž v budově na Rossauerlánde. Dobře se znali, spolupracovali spolu i na případu vraždy v Lainzské oboře. Rada Wilder byl starší pán a měl zkažené zuby. Proto už delší čas navštěvoval ordinaci dr. Franze Reisberga. Jak už to bývá, zubař se vyptává pacienta právě, když nesmí zavřít ústa; když si vypláchne a vstane z křesla, povídají si oba pánové o svých trampotách. Doktor Wilder se zmíní o smůle, jaká provází případ vraždy v Lainzské oboře a naříká, že ani za rok po vyvěšení plakátů s výzvou se nepřihlásil zubař, který zavražděné dělal můstky.

Slovo dalo slovo, dr. Reisberg se ťuknul do hlavy, začal přemýšlet, mumlal, že kdysi cosi takové

ho,dělal, pamatuje si tu dámu, byla mladá, milá a hezká, ale zuby měla v hrozném stavu. Dvorní rada Wilder nabízí, že hned druhého dne ráno pošle policajta s fotografií a přidá ještě sádrový model horní čelisti. Nechal ho zhotovit už před rokem, počítal s tím, že jej ukáže dentistovi, který se přihlásí.

Dr. Franz Reisberg byl oním hledaným zubařem a jedním z mála Vídeňanů, kteří neviděli leták.

Našel ve své kartotéce potřebná data a sdělil je svému pacientovi Wilderovi. Tak se zakrátko dozvě

210

děl i vrchní inspektor Jellinek, že zavražděná se jmenuje Katharina Schaftnerová, k zubaři chodila v letech 1921 až 1924.

„Kdepak tenkrát bydlela, pane doktore?“ zeptal se dvorní rada Wahl, který osobně vedl výslech.

„V hotelu Erzherzog Karl.“

„To sice nebyl nejdražší hotel, ale také ne nejlevnější. Nespletl jste si ji, pane doktore, s někým jiným?“

„Určitě ne.“

„Copak dělala ta slečna?“

„Poznal jsem ji, když byla ještě velmi mladá. Ke konci války. Když jí bylo osmnáct, pracovala v kavárně Steiner jako pokladní,“ odpověděl doktor Reisberg váhavě.

„Jestli dovolíte, pane doktore Reisbergu, vy jste se s ní znal ještě dřív než jste jí spravoval zuby?“

„Ano.“

„Mohl byste mi říci, jaká byla? Myslím, jak vypadala, jak se chovala?“

„Byla to krásná dívka. Moc hezká. Tu práci u Steinera nedělala dlouho. Pak jsem se s ní několikrát sešel v barech a vinárnách. A představte si, tu náhodu, po válce bydlela v podnájmu u mojí pozdější tchyně Matyldy Morgensternové.

„To jste se dozvěděl dodatečně?“

„Řekla mi to náhodou, když jsem ji ošetřoval. Nechala si u ní v bytě klavír, protože ho neměla kam dát.“

„A kdepak jste se s ní seznámil?“

„V kavárně Kaisersgarten. Byla velice milá, výborně hrála na klavír a překrásně zpívala. Občas jsme šli spolu na večeři.“ Po tomto výslechu bylo zřejmé, kdo byla Katharina Schaftnerová. Zubaři bezpochyby za své ošetření neplatila. Byla milá, hezká, chodili spolu na večeři do jedné z nejdražších vídeňských restaurací Meissl und Schadn a takový přepych si nemohl dovolit každý. Vrchní inspektor Jellinek se nemusel moc namáhat, aby se dozvěděl o Katharině Schaftnerové víc. Znali ji ve výčepech v Grinzingu, v kavárnách kolem Kártnerstrasse, i na Mariahilferstrasse byla jako doma. Původ měla pochybný a pro tehdejší dobu typický. Narodila se jako nemanželská dcera služky, která přišla do Vídně za prací z Rothneusiedelu. Narodila se 7. února 1887, jako malé dítě byla v dětském domově, když vyrostla, dělala, co se dalo. Začala jako číšnice, později povýšila na pokladní, ale pořád měla hodně hluboko do kapsy.

V prvním roce války ji potkalo štěstí. Krásná, mladá světačka se seznámila s bohatým pánem. Jmenoval se Wilhelm Weil, byl ředitelem peněžního ústavu Banca Commerciale Triestina. Celých deset let byla jeho milenkou. Až do konce války obývala krásný byt ve Vídni, po roce 1918 se se svým bohatým milencem odstěhovala do Terstu. Měla všechno, co si může mladá, krásná žena přát: dost peněz, šaty z nejlepších módních salónů, plnou skříň drahocenných kožichů a šperky, které experti odhadli na tehdejších 140 000 lir, což byla hodně vysoká částka.

„Tak vám musím, pane dvorní rado, říct, že se dovedla točit,“ řekl vrchní inspektor Jellinek.

„Nebyla jediná. Tenkrát to byla móda. Každý chlap, který na to měl, si vydržoval milenku. Tady to bylo možná horší než v Paříži.“

„Jenže měla smůlu. Někdy v létě 1926 ředitel Weil onemocněl a přestal se s ní stýkat.“

„To ale stejně znamená, že ten milostný poměr trval déle než leckteré manželství. A když to skončilo, bylo jí už čtyřicet.“

„Přestal jí platit byt, přestal se s ní stýkat, ale byl grand. Na rozloučenou jí dal v hotovosti čtyřicet tisíc lir.“

„Už se neviděli?“

„Sešli se ještě dvakrát. Při druhém setkání v roce 1927 mu oznámila, že se provdala.“

„Jak se jmenoval?“

„András Fellner.“

„Maďar?“

„Ano, pane dvorní rado, Maďar.“

Podívali se do kartotéky. Vypadal jako Cikán nebo sňatkový podvodník, vydávající se za grófa.

Nebyl ani jedno, ani druhé. Milá slečna Schaftnerová naletěla na krásné řečičky, na hluboký pohled a na temperament vášnivého Maďara. András Fellner byl podrazník, který měl na svědomí všelijaké

211

hříchy, z nichž ale žádný nestál za řeč. Falšoval pasy, pašoval zbraně, zpronevěřil peníze, pokusil se o sňatkový podvod. Byl to opelichaný světák, který šel po penězích a světem protřelá Katharina mu skočila na přísahy o velké lásce. Okradl ji nejdřív o 90 000 lir a ona na něj podala trestní oznámení.

Ukradl jí tisíc šilinků a ona ho udala policii podruhé. Měl na ni vztek. Odstěhovala se od něj a od roku 1928 žili odděleně. To přece byl podezřelý jaksepatří! S minulostí, s motivem, a se vztekem, že se mu stárnoucí krásku nepodařilo oškubat docela.

Dvorní rada Wahl sehnal u jednoho z vídeňských módních fotografů snímek Kathariny SchaftnerovéFellnerové, dal vytisknout výzvu s portrétem zavražděné, aby se každý, kdo ji znal, přihlásil na vídeňském policejním ředitelství na Rossauerlánde. To by v tom byl čert, aby se konečně nenašli svědci, kteří tu veselou dámu znali. Nepřihlásil se nikdo. Ale vrchní inspektor Jellinek šel nyní po stopě dámy polosvěta jako ohař. Zjistil zajímavé skutečnosti.

Po rozchodu s ředitelem Weilem se nechovala jak truchlící vdova. Jezdila po světě, objevila se v Terstu, v Benátkách a v tehdy velice mondénním lázeňském místě evropské smetánky San Remu.

Hrála v kasinu, snad aby se rozptýlila, snad aby rozmnožila svou hotovost, když se tak naivě nechala obrat od manžela. Neměla štěstí, prohrávala. A tak se dostala do svízelné situace. Buď musela hrát dál a vypůjčit si na sázky, nebo prodat šperky, případně kožešiny. Půjčila si a zase prohrála.

Rozhodla se pro jediné možné řešení. Za poslední peníze si koupila jízdenku do Terstu. Tam věděli, kdo je a jalo možnosti má její prominentní milenec. V hotelu, kam se dala zavézt z nádraží, ji znali a přijali ji jako bohatou dámu. Sluhové vynosili kufry, pokojské se postaraly o kožichy, sám ředitel hotelu Central ji přišel přivítat. Nenapadlo ho, že má prázdné kapsy.

„Vy jste pracovala jako pokojská na druhém patře, slečno Stupnikarová, a byla jste při tom, když paní Fellnerová přijela. Jak se chovala, jak vypadala? Znala jste ji přece už předtím,“ zeptal se vrchní inspektor pokojské Fanny.

„Vypadala unavená. Hned jsem si všimla, že je nervózní. Jako by se jí něco stalo. Možná, že se ně

čeho bála.“

„Kdy se přistěhovala?“

„Desátého července.“

„To bylo úterý,“ podíval se inspektor do kalendáře.

„A kdy odjela?“

„V pondělí šestnáctého.“

„Takže v předvečer vraždy,“ řekl inspektor sám pro sebe. „Nechtěla jít ani na večeři, přinesla jsem jí jen vinný střik. Měla obrovské kufry a v nich nejkrásnější šaty, jaké jsem kdy viděla. Hermelínovou štólu, modrou lišku.“

„Neříkala, kam má namířeno?“

„Do Vídně.“

„Neřekla proč?“

„Ne. Ale pamatuju si, že říkala cosi o osudu, který ji čeká, o nejistotě.“

„To je pochopitelné, neměla totiž žádné peníze.“

„No, vidíte, pane inspektore a dala mi na památku hedvábnou košili. Když jsem jí pomáhala balit.“

„Kdo ji doprovázel na nádraží?“

„Hansl.“

„Kdo je to?“

„Náš podomek. Odjela do Vídně rychlíkem v půl desáté. On jí nakládal do kupé zavazadla.“

Logická úvaha napovídala, co zůstalo zamlčeno. Fellnerová odjela z Terstu do Vídně, kde se měla nebo mohla sejít se svým mužem. Jestli ovšem byl v té době ve Vídni. Pak mohl být vrahem. Inspektor Jellinek zatelegrafoval na pohraniční přechod v Marburgu a dostal očekávanou odpověď: András Fellner překročil italskou hranici s maďarským cestovním pasem v noci z 16. na 17. července. Zbývalo jen dodat, že jel do Vídně, kde se setkal se svojí ženou, zajel s ní do Lainzské obory, kde ji zavraž

dil a pokusil se mrtvolu spálit.

O Fellnerovi věděli, že je darebák, ale nevěděli o něm všechno. Narodil se v Székesfehérváru v rodině bohatého statkáře. Vyrostl na statku a nikdy nepocítil, co je nouze.

Když mu bylo deset, zemřel otec v Mnichově při dopravní nehodě. Zhýčkaný syn počkal do plnoletosti, pak začal rozhazovat rodinný majetek přesně podle vzoru operetních grófů. Bylo o něm známo,

212

že si hraje na většího pána, než jakým byl. Sousedi se pamatovali na obrovské noční kravály, když se za pobytu v Budapešti hádal se svojí ženou. číšnicí v cszárdách si ho pamatovali ze dvou důvodů: dá

val jim velké spropitné a choval se po dvou třech litrech badačonského jako pominutý.

Jeho manželka Katharina navštívila jednoho budapešťského advokáta a pověřila ho, aby podal jejím jménem žádost o rozvod. Nebude už s tím potrhlým opilcem ani hodinu. Vždyť je to podvodník, vydává se dokonce za aristokrata, přitom je synem nájemce statku, na němž chová bagouny. Byl to hochštapler a byl podezřelý z vraždy. Vyhlásili po něm pátrání.

Našli ho v Abbazii (nynější Opatia) v malém hotýlku Adriatica, kde se ubytoval se svou nápadně hezkou společnicí. Jmenovala se Gertruda von Kochová, pocházela z Hamburku a hodlala v tehdy věhlasných lázních na pobřeží Jadranu strávit čtrnáctidenní dovolenou.

Policisté zaklepali na dveře jejich pokoje po večeři. Zeptali se ho, jak se jmenuje, odkud je a proč přijel. Uslyšeli od něj, že je vdovec, před rokem mu tragicky zahynula manželka, možná o tom pánové četli v novinách. Netají, že byl už trestán. Na otázku, jestli ví, kde je Lainz, kroutí hlavou.

Odvedli ho na strážnici, zeptali se ho, kdy viděl naposled svoji ženu, on se snaží rozpomenout.

„Bude to asi před rokem.“

„Vaše doklady.“

„Nemám.“

„Vy nemáte cestovní pas?“

„Mám, ale je na maďarském konzulátě ve Fiume. Potřebuju vystavit nový.“

Fiume je dnešní Rijeka, takže je to jen kousek odtud. Policista vytočí telefonní číslo, ale v noci tam pochopitelně nikdo není a tak musí počkat s ověřením do rána. Případ vraždy v Lainzské oboře zřejmě velice pobouřil vídeňskou veřejnost, podle některých novinových zpráv se totiž dvorní rada Wahl sebral a prvním rychlíkem odjel do Opatie, aby osobně vyslechl podezřelého.

„Andrási Fellnere, jste důvodně podezřelý z loupežné vraždy své manželky Kathariny. Zatýkám vás jménem zákona.“

„Kde byla moje žena zavražděna? Nic o tom nevím.“

„Nehrajte mi tady frašku. Ve Vídni, samozřejmě. Totiž v Lainzské oboře u Vídně.“

„Kdy to bylo?“

„Tady se ptám já!“ řekl prý dvorní rada nasupeně.

„Jak chcete. Možná že bych vám mohl říci, kde jsem byl. Protože v Lainzu jsem nebyl nikdy. Ani nevím, kde to je.“

„Vaše žena byla zavražděna 17. července loňského roku.“

„Já jsem tam nebyl.“

„A kde jste tedy byl?“

„Nevím to určitě, ale zeptáme se Gerdy, ta si bude pamatovat, jestli jsme byli ještě v Itálii nebo ne.

Ve Vídni jsme nebyli určitě. Madame von Kochová si píše deník.“

„Von Kochová! Snad dokonce hraběnka?“ posměšně opakoval dvorní rada Wahl.

Pak se přesvědčil o svém omylu. Zatelefonoval do svého úřadu a pověřil vrchního inspektora Jellinka, aby zjistil, kdo je ta coura, která jezdí s Fellnerem po světě, jestli má záznam v rejstříku. Byl velice nemile překvapen, když dostal z Vídně odpověď. Gertrude von Kochová je skutečně německá šlechtična, její otec je známý a velmi bohatý průmyslník, má značný majetek i v Japonsku, je man

želkou vysokého námořního důstojníka, ale rozvádí se s ním.

Není jasné, jakým způsobem se hamburská policie dostala do bytu Gertrudy von Kochové, ale k večeru poslali dvornímu radovi Wahlovi telefonickou zprávu, že našli osobní deník podezřelé a v něm zápis, co dělala 17. července 1928. Pro vyšetřovatele to nebyla příjemná zpráva. Von Kochová onoho dne šťastně vyvázla z automobilové havárie na silnici mezi Trevisem a Odersem. Doktor Wahl zápisu nevěřil. Proto se vypravil do hotelu Adriatica a vyhledal paní von Kochovou.

„Mohla byste nám říci něco víc o automobilové nehodě, která vás potkala 17. července?“ zeptal se rovnou. „Počkejte, já si to trochu musím srovnat v hlavě. Kdypak to bylo? Patnáctého jsme byli v Gradu. Pak jsme se vydali do Benátek.“

„Jak?“‘

„Vozem..“

„Který den to bylo?“

213

„Sedmnáctého. Někde nedaleko Trevisa předjížděl András nějaký koňský povoz, já už ani nevím, jak k tomu došlo, ale narazili jsme do stromu.“

„Zranila jste se, paní von Kochová?“

„Oba jsme se zranili. András krvácel, přerazil si nosní chrupavku a já jsem měla jen odřeniny. Museli jsme okamžitě k doktorovi.“

„Pamatujete si, kdo vás ošetřoval?“

„Myslíte jméno toho lékaře? Ne. Snad se ani nepředstavil. Nebo jsem to v rozčilení nevnímala.“

„To je ale škoda, paní von Kochová,“ konstatoval rada Wahl s jistým zadostiučiněním.

„Když vás to tak moc zajímá, tak si ho najděte. Ta vesnice se jmenuje Oderso.“

„Jak dlouho jste se zdrželi?“

„Andráse ošetřili, mne prohlédli, pak nás propustili. Přespali jsme tam a ráno jsme jeli do Benátek.“

„Kde jste bydleli v Benátkách?“

„V hotelu Hungaria Palace.“

Bylo to překvapivé, dokonce to vypadalo na první pohled jako vylhané, ale všechno, co Gertrude von Kochová řekla, byla pravda. Ověřili si to v hotelech, u lékaře. K němu poslali četnickou patrolu, ta prohlédla záznamy a zjistila, že skutečně 17. července ošetřoval Andráse Fellnera, který při autohavárii utrpěl zranění nosní chrupavky. To bylo jasné a zřejmé také bylo, že Fellner je nevinný. Proč však z pohraničního úřadu v Marburgu potvrdili, že Fellner překročil hranici v noci z 16. na 17. července, když byl prokazatelně ve vesnici Oderso? I tato záhada se brzy vysvětlila. Vznikla záměnou mezi Fellnerem a Fellnerovou a všichni, kdo četli telegram pohraniční stanice, přehlédli maďarské slovíčko né, což u jména znamená ženský rod, tedy paní Andráse Fellnera.

Dvorní rada Wahl neměl radost, když se musel Fellnerovi omluvit. Aby jejich setkání nevypadalo jako úřední, chvíli s ním ještě poseděl a jen tak mimochodem se nakonec zeptal, jestli by pan Fellner náhodou nevěděl, kdo by připadal v úvahu jako vrah jeho ženy.“

„Třeba někdo, s kým se vaše manželka ve Vídni stýkala,“ vysvětloval ještě dvorní rada Wahl.

„Vím! Co bych nevěděl. Mohl to udělat Gustav Bauer.“

„Kdo je to?“

„Pěkný ptáček.“

„A kde bych ho našel?“

„Jo, tak to vám nepovím.“

„Přece někde bydlí.“

„Jo. Každou chvíli jinde. Říkal jsem vám, pane rado, to je pěkný ptáček. No, a je spolumajitelem firmy Crayon GmbH. Tužky, plnicí pera a tenhle cajk. Poroučím se, pane rado, já už musím jít.“

Po roce vyšetřování byla vídeňská kriminální policie zase na začátku. Inspektor Jellinek však měl aspoň nadějnou stopu. A tak se po ní vydal. Zpočátku opatrně, později klusem. Gustav Bauer byl totiž zajímavý pán, a to nejen pro vrchního komisaře. Patřil ke smetánce tehdejší společnosti. Byl synem továrníka, vlastnícího v průmyslové části . Vídně Favoriten malou slévárnu. Měl dobrou pověst, v bance slušné konto, a spořádanou rodinu. Jeho syn Gustav vystudoval s jistými potížemi, ale pak už kličkoval životem jaksepatří na synáčka z dobré rodiny. Za války sloužil v týlu, kde se staral o zásobování, vysloužil si hodnost poručíka, když skončila první světová válka, vykračoval si v líbivé uniformě po vídeňských ulicích, jako by ji vyhrál on. Pak svlékl uniformu a oblékl civil, stal se bankovním úředníkem a později společníkem firmy, vyrábějící tužky.

Gustav Bauer byl elegán, oblečený vždycky podle poslední módy, vyholený, učesaný, upravený a dobře naladěný. Ve společnosti plul jako ryba ve vodě, byl vtipný a oblíbený. Zvlášť mezi ženami.

Uměl to s nimi a líbil se jim. Nejen pro vzhled, ale také proto, že patřil do kategorie mužů, kteří se vyznají. Každá žena věřila, že má před sebou úspěšnou kariéru.

Poválečné období rekordní inflace položilo na lopatky leckterého šikovného podnikatele. Gustava Bauera ne. Měl obchodní čich, zatímco kolegové kolem něj zbankrotovali, on šel nahoru. Na ulici Rabensteig si zařídil kanceláře, ve Spiegelově ulici si v čísle 21 pronajal reprezentační pětipokojový byt a zařídil ho drahým nábytkem. No, a snad aby byl jeho blahobyt kompletní, našel si metresu, dů

stojnou jeho postavení. Jmenovala se Alice Deckerová, byla nejen hezká, ale i chytrá, navíc také bohatá. Ve Vídni těch let znamenala tolik jako Coco Chanelová v osmdesátých letech v Paříži. Vlastnila a řídila velký módní salón Hartwig, Decker und Kudelnicek.

214

Elegán Bauer si vybral dobře, Alice Deckerová patřila k nejobdivovanějším ženám tehdejší Vídně, ale také mezi hrstku těch, o nichž se stále mluvilo a psalo v novinách. Ve společnosti byla vždycky nejlépe oblečená, neodolatelně vtipná, její večírky patřily k nejvyhledávanějším. Navíc obývala vclkolepou vilu s mnoha pokoji, situovanou v klidném prostředí daleko od rušného vídeňského středu, postavenou přímo v Lainzské oboře. A to byla v případu náhlé letní bouřky velice důležitá okolnost.

Dvorní rada Wahl se pustil po stopě Gustava Bauera. Mnohé totiž hned odpočátku naznačovalo, že Fellnerovo nařčení nemusí být plané. Zjistil, že Bauer není doma, vydal se na obchodní cestu do Berlína. Dvorní rada Wahl se vypravil za ním do berlínského hotelu Kaiserhof, kde majitel firmy na vý

robu tužek bydlel. Když jede vysoký policejní úředník do jiné země, etiketa nařizuje, že by měl být očekáván kolegou ve stejném postavení. V Berlíně čekal radu Wahla slavný kriminalista, rada Gennat.

Pár frází na přivítání, ale hned potom k věci. „Tak co, pane kolego?“ zeptal se Wahl netrpělivě.

„Nic, pane kolego.“

„Nechal jste ho sledovat?“ „Samozřejmě, pane kolego.“ „A co?“

„Nic podezřelého.“

„Ale stejně je to on. Věřím tomu.“

Slídili v jeho životě a kriminální rada Gennat se už přece jen leccos dozvěděl. Zejména z policejních spisů, které mu poslali už předtím z Vídně. Tak především: Katharina Fellnerová byla velice veselá žena, užívající slasti života plnými doušky. Její životní program byl sestaven z radovánek. V její pozůstalosti se našlo mnoho milostných dopisů, mezi jinými také některé s podpisem Gustl. Dokud inspektoru Jellinkovi nebylo známo, že Gustl je Gustav Bauer, nemohl jim věnovat žádnou.pozornost.

Vyšla najevo také jiná pozoruhodná okolnost. Krátce po vraždě v Lainzské oboře odjel Gustav Bauer z Vídně zřejmě na delší dobu, protože svůj velký byt pronajal. Objevil se v berlínském hotelu Kaiserhof, který nepatřil mezi nejlevnější. Ve Vídni žilo opravdu jen málo lidí, kteří by nečetli policejní výzvu, několikrát uveřejněnou ve všech novinách a vylepenou na všech plakátovacích plochách a přesto se nepřihlásili. Mohla to snad být náhoda, byla však naprosto nepravděpodobná.

Navštívili ho v Kaiserhofu. Kriminální rada Gennat doprovázel svého vídeňského kolegu. Bauer je přijal vlídně, leč odměřeně. Vyzval je, aby se posadili a začal se vyptávat dvorního rady Wahla, jakou měl cestu. Byl to velice chytrý muž s perfektním chováním. Úslužný, ale opatrný.

„Samozřejmě že jsem znal Katharinu Fellnerovou,“ řekl bez okolků.

„Kdy jste se s ní seznámil?“

„To už vám ani neřeknu.“

„Jaký byl váš vztah k ní?“

„Dobrý,“ řekl odměřeně, zřejmě nepovažoval otázku za vhodnou. Ale po chvíli si to rozmyslel a dodal ještě: „Ano, náš vzájemný vztah byl přesně takový, jak předpokládáte.“

„Tedy něžný?“

„Chceteli, tak něžný.“

„Intimní?“

„Samozřejmě! Jak jinak mezi mužem a ženou.“

„No, a co kdybyste se pokusil rozpomenout, kdy jste ji viděl poprvé?“

„Nechci vám říkat něco, co nevím přesně. Snad to bylo v Meranu asi tak před šesti nebo sedmi lety.“

„A hned jste …?“

„Ano, hned,“ přiznal nevrle. „Ale přestalo to, jakmile se vdala za Fellnera.“

„Kdy jste se s ní sešel naposledy?“

„Někdy v roce 1926,“ řekl bez zaváhání.

„Kde to bylo?“

„Ve Vídni.“

„Ale pak jste si ještě psali?“

„To je pravda.“

„Proč, když jste se rozešli?“

„Nerozešli jsme se ve zlém.“

215

„Dobře, ale co jste si potřebovali sdělit?“

„Chystala se přijet do Vídně.“

„Chtěli jste se znovu sejít?“

„Ona snad. Já jsem setkání ani nemohl uskutečnit, chystal jsem se ve stejnou dobu na obchodní cestu.“

„Pane Bauere,“ zeptal se kriminální rada Gennat, „vy jste si ve Vídni nevšiml vývěsek, které byly na všech rozích? Sám jsem je ve Vídni viděl všude.“

„Ne, nevšiml jsem si. Taky hodně jezdím. Třeba jsem byl v té době v GarmischPartenkirchenu.

Rád lyžuju.“

„Mohl byste nám říci, kde jste byl v noci z 16. na 17. července 1928?“

„To bych se musel podívat na razítka do pasu. Ale ve Vídni jsem nebyl určitě.“

Ve Vídni se mezitím porozhlédl inspektor Jellinek po Bauerově bytě, který přechodně pronajal pě

veckému kroužku z Pforzheimu. Nyní byl už zase prázdný. Technici prohledali, co se dalo, ale nic podstatného nenašli. Inspektor Jellinek doufal, že objeví milostné dopisy Fellnerové, které psala Bauerovi, nenašel se však ani jeden. Také Bauerovo alibi se nepotvrdilo. Tak na něj v Berlíně vystavili zatykač a posadili ho do vyšetřovací vazby. Tam ho později navštívil dvorní rada Wahl. V kapse měl trumf.

„Tvrdil jste, Bauere, že jste se poslední dva roky s paní Fellnerovou nesetkal.“

„To je také pravda.“

„Já tady mám důkaz, svědčící o opaku.“

Vytáhl z kapsy formulář, na nějž se píší texty odesílaných telegramů, s datem i poštovním razítkem: Těším se na setkání, telegrafuj, kdy přijedeš. Podepsán Gustl, adresován Fellnerové do Terstu poste restante, podán ve Vídni 16. července, tedy den před vraždou.

„Tak, co tomu říkáte?“ zeptal se dvorní rada Wahl s jistotou vítěze.

„Co bych říkal? Bylo to jinak.“

„Chcete snad tvrdit, že jste ten telegram neposlal?“

„Poslal, ale nesešel jsem se s ní.“

„A pročpak?“

„V poslední chvíli schůzku odřekla.“

„Bauere, jak vidíte, máme možnost najít si v archívu poštovního ředitelství všechny blankety s texty podaných telegramů. Nesnažte se tahat nás za nos.“

„To bych si nedovolil, pane rado.“

„Jak odřekla schůzku, telegraficky?“

„Dopisem. Poslala ho expres.“

„Schoval jste si ho?“

„Ne, pane rado. Nenapadlo mě, že bych ho někdy mohl potřebovat.“

Zbytek výslechu proběhl jako setkání dvou spiklenců někde v kavárně. Bauer naznačuje, že ne všechno lze říci veřejně a naplno. Ve hře je jistá dáma z vysoké společnosti, musí na ni brát ohled.

Proto by o jistých věcech nerad hovořil. Pan rada je přece taky muž, jistě to chápe.

„Alibi na tu dobu mám, pane rado. Můžete si je nechat přešetřit. V kritické době jsem navštívil francouzský konzulát, kde jsem požádal o vízum. Na formulářích je datum. Pak jsem navštívil svého bratra ve všeobecné nemocnici.“

„Váš bratr je přece u divadla v Braunschweigu!“

„Jistě, ale byl zrovna ve Vídni, a onemocněl. Tak ležel ve Vídeňské všeobecné. Můžete si to ově

řit.“

Gustav Bauer se choval jako pravý kavalír. Nechtěl prozradit jméno dámy, ale stejně už každý vě

děl, že jde o Alici Deckerovou. Jen důvod, proč právě před ní tajil plánovanou a podle jeho tvrzení neuskutečněnou schůzku s Katharinou Fellnerovou, nebyl tak docela jasný. Inspektor Jellinek mezitím zjistil, že Bauer vlastnil revolver značky Steyer, ráže 6,35 mm, že si dokonce krátce před vraždou kupoval do něj náboje. Šlo o zbraň i náboje, jakými byla zavražděna Katharina Fellnerová.

„Proč jste si kupoval krátce před vraždou patrony?“

„Chtěl jsem spáchat sebevraždu,“ odpověděl Bauer bez váhání.

„Z jakého důvodu?“

216

„Z nešťastné lásky.“

„Vy že jste byl nešťastně zamilován?“

„Ano, pane rado, byl.“

„A do koho, prosím vás?“

„Však vy to dobře víte.“

Mnoho důkazů se ztratilo, mnoho. stop zametlo. Vrchní inspektor Jellinek byl přesvědčen, že má co dělat s rafinovaným a přepečlivým vrahem. Důkazem byl nakonec i způsob, jakým se chtěl zbavit mrtvoly. Nepočítal však s náhlou letní bouřkou. A také s houževnatostí vrchního inspektora Jellinka.

Ten se stále ještě nevzdával. Když nenašel dopisy Fellnerové, když se mu nepodařilo objevit Bauerovu pistoli, dohodl se s dvorním radou Wahlem, a ve vídeňských novinách se krátce poté objevilo oznámení, v němž se policie přiznávala, že se jí dosud nepodařilo objevit zavazadla zavražděné Kathariny Fellnerové. Je známo, že přijela do Vídně s pěti kufry, měla s sebou nejméně tři cenné kožichy, perziánový, norkový a další z kirgizského astrachánu. Všechny svršky zavražděné zmizely, proto je pravděpodobné, že je pachatel zločinu prodal. Policejní ředitelství prosí všechny, kdo by o věcech zavražděné mohli podat jakékoliv informace, aby se přihlásili na kriminálním oddělení.

První přišel vedoucí vídeňské zastavárny Dorotheum a vypověděl do protokolu:

„Podle popisu by to mohl být on,“ řekl a když mu pak ukázali fotografii, byl si zcela jistý, že u něj byl Bauer. ,;Vypůjčil si na dvě kožešiny, ale půjčku nesplatil, a tak jsem je někdy v dubnu nebo květnu dal do dražby.“

„A kdy si na ně vypůjčil?“ zeptal se inspektor Jellinek.

„Někdy začátkem března. Musel bych se podívat do knih.“ „To by bylo dobře. Jistě jste zapsali jméno a adresu příjemce vyplacených peněz.“

„Jistě,“ řekl vedoucí zastavárny. Vrátil se do svého podniku. Za hodinu zatelefonoval, že peníze vyplatil Gustavu Bauerovi.

Majitel kožešnictví na vídeňském Bauermarktu pak oznámil, že mu v červenci minulého roku nabí

dl neznámý muž, který nehodlal prozradit své jméno, do prodeje nápadně dlouhý norkový kožich, pocházející ze zahraničí a hermelínovou štólu dlouhou téměř dva metry, asi s dvaceti ocásky na obou koncích.

„Prodaly se ty věci?“ zeptal se inspektor Jellinek.

„Dokonce brzo. A ty ostatní také.“

„Jaké ostatní?“

„Modrou lišku jsem mu proplatil rovnou. Dal jsem mu za ni devadesát šilinků. To je, pane inspektore, dobrá cena. A za činčilový límec dostal dvaadvacet.“

V Lainzské oboře je několik hostinců určených především nedělním návštěvníkům. Všichni hostinští znali Bauera. Policistům v civilu, kteří je navštívili, potvrdili, ‚ze k nim občas chodil. Z toho vyplývalo, že Bauer navštěvoval Alici Deckerovou v její vile, postavené v oboře a při procházkách po lesních cestách se občas zastavil na skleničku vína nebo šnapsu. Vrah nevraždil v oboře náhodou, ale proto, že se zde dobře vyznal. A Gustav Bauer zde byl jako doma.

V Bauerově spíži se později našlo pár krabiček s kostkami suchého lihu. Tvrdil, že je potřeboval na vytápění žehličky. Koupil si ji v Amsterdamu, je to novinka. Tuhý líh značky Meta je k dostání v každé drogérii. Jehličku už nemá, dal ji paní Deckerové. Pár krabiček lihu zůstalo ve spíži.

Mnohé odpovědi vyzněly jako výmluvy a některé dokonce jako velice naivní. Ale Gustav Bauer se tvářil, jako by bylo všechno v nejlepším pořádku. Je přece nevinný, tak co? Byl přesvědčen, že se mu nic nemůže stát, jen mu bylo podezřelé, že se jednání tak dlouho táhne. Už seděl ve vyšetřovací vazbě celých patnáct měsíců.

Předstoupil před porotu v úterý 7. října 1930. Vykročil na scénu jako sebevědomý, dobře oblečený muž z lepší společnosti, který se v soudní síni ocitá omylem a souhrou nešťastných náhod. Do zápasu s paragrafy se pustil s úsměvem, podporován obhájcem dr. Hugo Schönbrunnem, kterého tisk ozna

čoval za hvězdu první velikostí mezi vídeňskými advokáty. Ti dva však měli proti sobě silné protivníky. Žalobu zastupoval státní návladní dr: Wotawa, senátu předsedal rada vrchního zemského soudu dr. Wilhelm, mezi dvanácti porotci byli úředníci, truhláři, zámečník, krejčí, zřízenec, zedník a žena v domácnosti Helene Cihlarová.

217

Soudní rituál začíná přísahou porotců a pokračuje čtením obžaloby. Hned po prvních minutách musel Bauer pochopit, že jde do tuhého. Bauerův společník dr. Robert Alsegg vypověděl, že v den vraž

dy nepřišel Bauer celý den do kanceláře. Bauerův bratr a synovec potvrdili sice, že obžalovaný byl na návštěvě v nemocnici, ale nikoliv v den, kdy byl spáchán zločin, ale už 14. července. Alibi se pomalu ale jistě rozpadávalo. Téhož dne odpoledne přišla první rána, která otřásla jistotou obžalovaného.

Státní žalobce dostal do ruky dopisy a motáky, které se Bauerovi podařilo propašovat z cely. Obsahovaly důkazy proti obžalovanému: naváděl příbuzné, aby dosvědčili, že byl v kritický den na ná

vštěvě v nemocnici, radil berlínskému obhájci dr. Salomonovi, aby přemluvil některé svědky. Nakonec zde byly dopisy Alici Deckerové. Odevzdala je policii. Obhájce Salomon udělal totéž se zprávami svého mandanta. Kolem motáků, propašovaných z vězení, se odehrála dobrodružná zápletka.

Gustav Bauer daroval své milence Alici Deckerové šperky, které sebral zavražděné Fellnerové. Za daných okolností jí musel prozradit, odkud pocházejí a poprosit ji, aby ho nezradila. To byl obsah motáků, které jí poslal v naději, že mu pomůže a tajemství neprozradí. Dostala od něj přesné instrukce, jak mu má sdělit své rozhodnutí. Kdyby mu chtěla pomoci a šperky dobře schovala a mlčela, má dát do jistého vídeňského deníku, který on dostává do cely, inzerát: Záclony v ložnici jsou čisté.

Kdyby nechtěla udělat, oč ji prosí, ať dá otisknout větu: Záclony musejí do čistírny. Alice Deckerová nechtěla mít s obžalovaným Bauerem nic společného, proto odevzdala motáky i šperky policii. A státní návladní Wotawa i tyto sice romantické, leč výmluvné okolnosti zahrnul do obžaloby.

Ta obsahovala ještě jiná, pro Bauera nebezpečná zjištění. Nejméně dvakrát se vydal do Lainzské obory na výlet s Alicí Deckerovou a její sestrou Philipinou. Při další návštěvě klidného místečka pod dubem, kde byla později nalezena mrtvola Fellnerové, přelezl on i Alice Deckerová zeď, aby se dostali dovnitř. Gustav Bauer tedy místo zločinu důvěrně ;znal. Ale proč pod onen dub vedl také Katharinu Fellnerovou?

Na obecenstvo v soudní síni působil Bauer jako džentlmen s vybraným chováním, který nemá co ztratit, pravda je totiž na jeho straně. Obraz korektního elegána se však brzy začal měnit a Bauer se jevil jako zištný sukničkář. Lhal svým milenkám a snažil se využít je pro své záměry. V obžalobě se totiž objevila další žena, číšnice Agatha Mayerová. Žila a pracovala v Innsbrucku, podle toho, co se o milostném poměru dozvěděl státní žalobce, šlo o další Bauerovu milenku, s kterou se stýkal současně, když přísahal lásku Alici Deckerové. Don Juan nebo vypočítavý podvodník, který klame ženy seriózním vzhledem a bezchybným chováním?

Bauer vyprovodil 12. července 1928 paní Deckerovou k rychlíku do Paříže. O dva dny později poslal do Terstu telegram Katharině Fellnerové se sdělením, že se těší na její příjezd. Ale už 15. července napsal číšnici Agathě do Innsbrucku, mezi kudrlinkami milostných vyznání a zdrobnělých oslovení, celkem strohou větu, že si, když bude třeba, dokáže opatřit potřebnou částku bez slibů manželství normálním úvěrem, který mu poskytne jeho banka. Je zřejmé, že chtěl na číšnici vylákat úspory a teď, když mu odmítla peníze dát, snaží se skutečný úmysl zakrýt frázemi o nehynoucí lásce a věčném milování.

Odpoledne předstoupil před trestní senát stále ještě sebevědomý a sebejistý Bauer. Měl bezvadný společenský oblek, nevinný pohled a chování bezelstného chlapce, který se omylem dostal do nesná

zí.

„Jestli slavný soud dovolí, vysvětlil bych hned na začátku, že jsem neměl sebemenší důvod k takovému zločinu. Já nemám zapotřebí obstarávat si peníze nečestným způsobem. O mně je známo, že jsem se zabýval obchodováním se zlatem, že jsem nakupoval a také prodával šperky. A to nejen před oním dnem, ale i potom. Byl bych rád, kdyby slavný soud vzal na vědomí, že jsem kupoval korály. Jak je známo policii, měl jsem značnou zásobu tohoto cenného zboží. Konečně, bylo mi zabaveno, zápis je jistě ve spisech.“

„Chcete tím říci, obžalovaný Bauere, že jste disponoval značnými finančními prostředky?“ zeptal se předseda senátu Wilhelm.

„Ano, Ctihodnosti. Měl jsem slušný příjem 1 500 až 2 500 šilinků měsíčně. Bylo by směšné podezí

rat mne z loupežné vraždy. Neměl jsem to zapotřebí,“ odpověděl s nevinným úsměvem.

„Dobře, ale jak tedy vysvětlíte své návrhy číšnici Mayerové? Jednal jste s ní o penězích?“

„Bez jakýchkoliv postranních úmyslů, pane rado. Překvapila mne její prostota, obětavost.“

„Jak dlouho jste ji znal?“ ,

218

„Asi deset let. Seznámil jsem se s ní při jedné ze svých cest. Ubytoval jsem se v Innsbrucku v hotelu kde byla zaměstnána.“

„Nabídl jste jí sňatek?“

„Ano. Požádal jsem ji o ruku dokonce písemně.“

„Víme o tom. Bylo to dokonce v době, když jste se stýkal s jistou dámou, jejíž jméno zatím nebudeme uvádět.“

„Nezajímaly mě peníze Agathy Mayerové. Toužil jsem po tom mít s ní dítě.“

„Přitom vám vůbec nevadilo, že jste současně vyznával lásku oné dámě z vyšší společnosti.“

„U ní jsem si nebyl ničím jistý. Nevěřil jsem jejím citům. Proto jsem si také koupil revolver. Zabý

val jsem se myšlenkou na sebevraždu.“

„Tak kterou jste vlastně miloval?“ zeptal se žalobce Wotawa.

„Agathu, nebo tu druhou. Číšnici Mayerové jste se na dopisy podepisoval jako Tvůj věčně Tě milující Gustl, té druhé jste však také přísahal věčnou lásku. Můžete nám to vysvětlit?“

„V zásadě mohu, pane prokurátore. Musím však předeslat, že patřím mezi ty muže, kteří jsou schopni milovat dvě ženy současně.“

„Ne jenom dvě!“ zvolal žalobce Wotawa. „Ve spisech máme váš dopis paní Fellnerové, z něhož je průkazně zřejmé, že jste i s ní, a to po roce 1925, udržoval intimní poměr.“

„V dopise, o němž hovoří pan státní návladní, je tato věta: Celých pět hodin jsi byla v noci vedle mne, po celou dobu jsem tě cítil na svém srdci,“ dodal doktor Wilhelm.

„No, dobře, ale co z toho vyplývá?“

„Že mezi vámi došlo k tomu, k čemu zpravidla dochází v noci mezi milenci,“ řekl státní žalobce.

„Ale vůbec ne!“ zvolal Gustav Bauer. „Psal jsem taková něžná vyznání proto, abych jí ulehčil rozchod. Byl jsem rozhodnut skončit to s Fellnerovou. Chtěl jsem se oženit s jinou.“

„Miloval jste paní Fellnerovou?“ zeptal se žalobce Wotawa stroze.

„Vyjádřím to přesněji. Já jsem jí tělesně propadl,“ prohlásil elegán Bauer.

„Pozval jste ji do Vídně, abyste se s ní sešel?“ zeptal se předseda senátu. w

„Ne, Ctihodnosti.“

„Proč tedy přijela?“

„To doopravdy nevím.“

„Vy jste se s ní nedomlouval?“

„Dozvěděl jsem se, že přijela, až když mi telefonovala. Pak jsem se s ní sešel.“

„O čem jste mluvili?“

„Jen o obchodních záležitostech. Řekla mi, že se dostala do hrozné finanční situace. Stále zdůraz

ňovala, jak nutně potřebuje peníze. Co nejdřív a v hotovosti. Byla ochotna prodat kožichy.“

„A vy jste jí v tom měl pomoci?“

„Ne, Ctihodnosti. Já jsem jí to naopak vymlouval. Bylo po sezóně, mohla na tom jedině prodělat.

Uvědomila si to, ale neměla jiné východisko. Neměl jsem u sebe víc, ale dal jsem jí alespoň patnáct set …“

„Vy jste jí nedal, ale slíbil patnáct set, obžalovaný Bauere!“ zvolal státní návladní.

„Řekl jsem jí, že je dostane. Souhlasila s tím.“

„Proč jste ve svých výpovědích tajil, že paní Fellnerová přijela do Vídně?“ zeptal se obžalovaného předseda senátu.

„Nechtěl jsem mluvit o věcech, které nejsou pro každého, věděl jsem, že by ji mohly přivést do rozpaků. Nemohl jsem říkat celou pravdu. Ty kožešiny se totiž prodaly nejen ve Vídni, ale s pomocí oné dámy, o níž už byla řeč, také v Paříži.“

„Byl jste s paní Katharinou Fellnerovou dne 17. července 1928 v Lainzské oboře?“ zeptal se předseda senátu Wilhelm.

„Byl jsem s ní až do jedné hodiny v bytě,“ řekl Bauer rozhodně a díval se předsedovi Wilhelmom do očí. „Nikdy jsem netvrdil nic jiného a na své výpovědi trvám. V jednu hodinu ode mne Katharina Fellnerová odešla.“

„Musím vás upozornit, že soud má k dispozici výpověď svědka, který vás 17. července vezl do Lainzské obory,“ řekl dr. Wilhelm.

„Taxíkáře?“

219

„Ano, taxíkáře. Vypověděl, že jste jel z města do obory s jakousi dámou. Nazpět vás vezl samotné

ho. Byl jste promočen až na kůži.“

„Já vím, myslíte Singera, pane předsedo. Ta jeho výpověď: je vylhaná,“ řekl Gustav Bauer s úsměvem, jako by o nic nešlo.

„Jezdil jsem s ním často, někdy jsem ho měl na Celý den, ale ne 17. července. Je to logické, to odpoledne jsem byl v nemocnici navštívit svého bratra Lea.“

„Jenže svědek Singer nám předložil zápis v denním výkazu. Všechny jízdy jsou pečlivě zaznamenány. Je tam i vaše jméno, počet ujetých kilometrů a cena, kterou jste zaplatil.“

Toto sdělení bylo ranou pod pás a Gustav Bauer by se po ní měl zhroutit a zápas vzdát. Taxíkář Arthur Singer byl totiž původně svědkem obhajoby a jedním z trumfů doktora Schönbrunna. V jeho vý

kazu jízd byl původně docela jiný zápis. Podle něj si stálý zákazník Gustav Bauer vyjel v kritický den a hodinu s jinou dámou s Alicí Deckerovou. Z jakého důvodu změnil taxíkář svoji výpovědi

„Opakuji slavnému soudu ještě jednou,“ řekl Bauer rozhodně a netvářil se vůbec jako poražený, „že paní Fellnerová ode mne odešla krátce po jedné hodině odpolední. Doprovodil jsem ji k taxíku, rozloučil jsem se s ní a ona odjela.“

„Mohl byste nám říci kam?“

„Nemohu, neptal jsem se jí na to.“

„Musela přece říci taxíkáři, kam má jet.“

„Pochopitelně, ale já jsem tomu nevěnoval pozornost. Proč také? Nebyl jsem zvědav, kam jede.“

„Tvrdíte tedy, že jste s ní odpoledne nebyl,“ řekl státní návladní.

„Nemohl jsem s ní být, protože jsem seděl se svým bratrem v nemocniční zahradě na lavičce. Přesně si pamatuji, že se pak spustila bouřka a my jsme museli rychle utéci dovnitř. Pak jsme seděli v nemocničním pokoji a já jsem se ještě bavil s jeho sousedem, jakýmsi panem Frankem o automobilech.“

„To souhlasí. Jenže ten pan Franke prohlásil vyšetřujícímu soudci, že to nebylo 17. července, ale čtyři dny předtím.“

„Proboha, pane předsedo, tak se zeptejte mého bratra!“

„Samozřejmě že jsme se zeptali. Nemohl si vzpomenout na datum.“

„Ale vždyť ho 18. července propustili do domácího léčení.“

„Právě proto, obžalovaný, právě proto.“

V případu náhlé letní bouřky průtrž mračen skutečně zahrála značnou roli. Nejen proto, že uhasila oheň, který měl zcela sprovodit ze světa mrtvolu zavražděné, ale ještě z jiného důvodu. Vrchní inspektor Jellinek si byl vědom, že bouřka se stala němým svědkem vraždy. Podle záznamů vídeňského meteorologického ústavu se v některých vídeňských okresech strhla průtrž mračen, v jiných jen trochu zapršelo, jinde ani nekáplo.

Inspektor Jellinek si v nemocnici našel pacienty, kteří mu přesně popsali, jaký to byl déšť, který je vyhnal z nemocniční zahrady. Doslova a dopísmene souhlasily jejich výpovědi s Bauerovou. Jak by věděl, že v Alsterstrasse, kde leží všeobecná nemocnice, pršelo právě tak, jak tam pršelo a jak to potvrdili pracovníci meteorologického ústavu v příloze obžaloby vedené pod číslem 701. A tak vznikly pochybnosti o věrohodnosti výpovědi Bauerova bratra.

Nebylo přece pravděpodobné, že by vrah byl natolik prozíravý a tak pečlivý, aby si zjistil, že bouř

ka nezasáhla celou Vídeň, že ne všude pršelo tak intenzívně jako v Lainzské oboře. A ještě něco: jak by vůbec přišel na to, že si má takovou okolnost zjišťovat? Musel by být jasnovidec nebo geniální zločinec. Jenomže, kde byl motiv k tak pečlivě plánované ‚a provedené vraždě? Jak by si amatér mohl dát práci s téměř vědecky sestaveným alibi?

V soudních procesech, založených na nepřímých důkazech, dochází ke zlomům. Výpověď svědka prezentovaného obžalobou se může obrátit ve prospěch obhajoby a obžalovaná získává výhodu, aniž to předem tušil. V procesu proti podezřelému Bauerovi nastal jeden z překvapivých zvratů když se Alice Deckerová dobrovolně přihlásila, že bude svědčit ve prospěch obžalovaného, bez ohledu na to, co tomu řekne její rodina. Její manželství ztroskotalo hned v den zahájení procesu, kdy vyšly najevo okolnosti její nevěry. Teď už bylo všechno jedno, teď šlo o to zachránit život i reputaci nevinnému.

Druhá okolnost, která aspoň trochu změnila názor porotců na obžalovaného, byla záležitost s prodejem kožichů.

220

„Opakuji tedy ještě jednou, pane předsedo, že Katharina Fellnerová mi sama osobně předala kože

šiny, abych se postaral o jejich prodej.“

„Kdy vám je předala?“

„V úterý 17. července ráno. Přijela do Vídně jen proto. Můžete si zjistit, že byla v hrozné situaci, neměla ani na zaplacení hotelu.“

„Proč však je předala k prodeji právě vám? Copak jste se zabýval prodejem kožichů?“

„Předala je mně, protože jsem byl jejím starým dobrým přítelem. Na koho se měla podle vás obrá

tit, koho měla požádat o pomoc?“

„A vy jste tedy velice ochotně její prosbě vyhověl a hned příští den 18. července ráno jste se objevil u kožešníka Rosenberga a svěřil mu kožešiny do prodeje?“

„Samozřejmě. Považoval jsem to za svou povinnost, pane předsedo. Udělal jsem to hned právě proto, že nemám s vraždou nic společného. Nebo si myslíte, že by vrah, jehož oběť před několika hodinami objevili, sebral svůj lup a nesl by ho přes celou Vídeň do komisního prodeje? Snad by nemohl být tak nedočkavý, aby nepočkal aspoň pár týdnů, než se o vraždě přestane psát. A kdyby nakonec přece jen udělal takovou hloupost, myslíte si, že by prozradil kožešníkovi Rosenbergovi svoje pravé jméno? Já jsem mu řekl, že jsem Bauer a nadiktoval jsem mu celou adresu. Neměl jsem se čeho obá

vat. Chtěl jsem jedině pomoci své známé Fellnerové z bryndy. Nic víc. Ze svého jsem jí dal, co jsem mohl a čtyři tisíce jsem jí druhého dne poslal do San Rema.“

„Nebylo vám divné, že najednou zmizela?“ zeptal se předseda senátu. ‚

„Ne, pane rado. Protože mi řekla, že odjíždí zpět do San Rema. Neměl jsem jediný důvod, proč jí nevěřit. Přesvědčte se laskavě na poštovním úřadě Vídeň 101, odkud jsem toho dne odeslal doporu

čený dopis s penězi.“

Poslali na poštovní úřad policistu. Ten zjistil, že Gustav Bauer mluvil pravdu. Skutečně odeslal toho dne doporučený dopis do San Rema, nikdo ušák nemohl říci, co v něm bylo. Jisté však je, že nemohl být doručen, protože adresátka byla mezitím zavražděna. Ale přesto se nevrátil jako nedoručitelný zpět. Záhada? Náhoda? Nebo šikovná finta? Ale to by musel být Bauer opravdu geniální, aby myslel na všechny možnosti. Právě tak jako s vražednou zbraní.

„Vy hřešíte na to, obžalovaný Bauere,“ hřímal státní návladní Wotawa, „že se na místě činu nenašly žádné nábojnice a tvrdíte, že sice vlastníte opakovací pistoli, nikoliv však typu, který použil vrah. Ale já zase tvrdím, že člověk, který spáchá tak hrozný zločin a najde ještě tolik drzosti, aby zapálil mrtvolu, kterou předtím polil benzínem a obložil kostkami lihu, si dal tu práci a pečlivě posbíral na místě činu roztroušené nábojnice.“

„Je však podivné, pane státní návladní, a promiňte, že to říkám tak naplno,“ bránil se Gustav Bauer,

„že tento, podle vašeho mínění tak rafinovaný a chytrý člověk, neopomenul posbírat kompromitující nábojnice, zapomněl mrtvou obrat o některé šperky. I když vraždil právě proto, aby mrtvou oloupil.“

„Protože ty náušnice neměly dohromady žádnou cenu a náramek byl přikryt rukávem tak, že jej vrah nepostřehl.“

„Podle názoru pana prokurátora jsem oním vrahem já, tak je to aspoň uvedeno v žalobě, a já jsem znal všechny šperky obžalované. Sotva bych se tedy mohl dát zmást dlouhým rukávem a zapomenout na cenný náramek. Ty dvě věci nejdou dohromady.“

Jako ve všech trestněprávních procesech, defilují po výslechu obžalovaného před porotci svědci.

Jedni mluví pro obžalobu, druzí pro obžalovaného, říkají protiklady, jsou vážní a důležití, nikteří také směšní jako klauni. Obecenstvo v soudní síni má rádo výstupy svědků. Jsou malými obrázky ze života a některé figurky jsou tak zajímavé, jako by si je vymyslel pan Balzac nebo mistr Wilde. Přehlídka začíná, na scénu nastupuje železniční zřízenec August Franke. Dostal se k pomíjivé slávě náhodou.

Ležel totiž v nemocničním pokoji s Bauerovým bratrem Leem.

„Tak vy jste byl sousedem pana Lea Bauera, pane Franke?“ zeptal se předseda senátu.

„Jo, slavný soude, leželi jsme vedle sebe.“

„Kdy propustili pana Bauera domů?“

„Jo, to já vám přesně nepovím, ale asi tak tejden přede mnou.“

„Mohl byste si vzpomenout, kdy byl Gustav Bauer naposledy na návštěvě u svého bratra.“

„Asi tejden než ho propustili.“ „Nebylo to snad 17. července?“

„Ne. To ne.“

221

„Takže si naprosto přesně vzpomínáte, že obžalovaný Bauer dne 17. července svého bratra v nemocnici nenavštívil?“

„Však jsem vám to řekl.“

„Pane svědku,“ zeptal se Franka obhájce dr. Schtinbrunn, „kdy vás vyslýchala policie?“

„Tak to já už ani nevím. Je to dobrej rok.“

„Bylo to v srpnu, září, říjnu nebo listopadu?“

„Jak si to mám pamatovat? Je to dávno!“

„Myslel jsem, že máte výbornou paměť, pane svědku. Tak nám aspoň řekněte, jaké bylo počasí, když byl Gustav Bauer u svého bratra?“

„Prosím vás!“

„Dobře,“ řekl obhájce, „nepamatujete si. Asi nemáte tak dobrou paměť. Při prvním policejním vý

slechu jste si nevzpomněl ani na to, že jste se s obžalovaným Bauerem bavil o automobilech.“

„No jo, tenkrát prvně jsem si na to nevzpomněl. Ale to přece není důležité. Stejně to nebylo v ten den, jak říká tady pan obžalovaný.“

„Jak to, že jste si při výslechu u pana vyšetřujícího soudce najednou přesně vzpomněl, jak to tenkrát bylo?“

„To já nevím.“ „Kdypak to bylo?“

„Jako ten výslech u soudce?“

„Jistě.“

„Asi tak o tři měsíce později.“

„Víte, co je zajímavé, pane svědku? Vy si to pamatujete čím dál tím líp. Normálně to bývá naopak.

Pročpak jste byl vlastně v nemocnici?“

„Protože jsem byl nemocnej.“

Obhájce dr. Schönbrunn přesně věděl, kam míří. August Franke byl neseriózní svědek a rozhodně ne důvěryhodný. Obhájce předložil soudu potvrzení Kožní kliniky profesora Karla, že byl vyšetřován a léčen pro onemocnění syfilidou, která má za následek, mimo jiné, také poruchy paměti.

Přehlídka svědků pokračovala. Před porotu předstoupila nejlepší přítelkyně zavražděné Lilli Nohnová a prozradila, že Katharina Fellnerová nosila všechny své šperky stále u sebe v malém sametovém pytlíčku, který měla zavěšený na nahém těle na šňůrce uvázané kolem pasu. Budapešťský obchodník Georg Frieder měl svědčit o vztahu manželů Fellnerových, protože se mu Katharima Fellnerová při koupi revolveru svěřila.

„Pane svědku,“ zeptal se obhájce dr. Schönbrunn, „řekla vám paní Fellnerová, že jí její manžel vyhrožoval zastřelením?“

„Ano.“

„Řekla vám také, že má z Fellnera strach?“

„Ano.“

„Koupila si paní Fellnerová revolver?“

„Ano.“

„Mohl byste nám říci jaký?“

„Přesně takovýhle browning,“ řekl svědek Frieder a vytáhl z kapsy revolver a ukazoval zbraň soudci.

„Byly v něm italské náboje?“ zeptal se předseda senátu.

„Ano, Ctihodnosti, sám jsem zásobník nabíjel.“

Bratr obžalovaného Leo Bauer byl herec. Bydlel v Braunschweigu, kde vystupoval v místním divadle. Tam ho vyslýchal vládní rada dr. Starke a jemu Leo prohlásil, že 17. července ho bratr v nemocnici nenavštívil. Tím podkopal Gustavovo zatím přesvědčivé alibi a sobě připravil neřešitelnou situaci. Když řekne ne, rozbije bratrovo alibi a Gustav bude odsouzen. Když řekne ano, bude stí

hán pro křivou výpověď. Proto se kroutil, jak mohl a odpovídal nejasně. Podal špatný herecký výkon, který nakonec vůbec neměl vliv na výsledek procesu. Závažnější byla výpověď elektrikáře Gustava Richtera.

„Tvrdíte, pane svědku, že jste onoho kritického odpoledne 17. července viděl obžalovaného v Lainzské oboře.“

„Viděl.“

222

„A proč jste to neoznámil policii dřív. Proč jste se přihlásil až po roce?“

„Já nevím. Netušil jsem, že by to k něčemu bylo.“

„Řekněte nám, co jste viděl,“ řekl předseda senátu.

„Chlapa.“

„Gustava Bauera?“

„Ano.“

„Jak víte, že to byl on?“ zeptal se obhájce Schtinbrunn.

„Viděl jsem ho.“

„Co měl na sobě?“

„Černý oblek, černý klobouk a bílý límec.“

„No dobře, ale takhle mohl být oblečen kdokoliv.“

„Byl to on.“

„Viděl jste ho zblízka?“

„Běžel kolem mne. Měl strach.“

„Je to on?“ zeptal se předseda senátu a ukázal na obžalovaného.

„Určitě.“ Arthur Singer byl majitelem autogaráží, malé dílny a provozoval taxislužbu s několika vozy. Byl to velmi důležitý svědek, zahrál jednu z hlavních rolí. Byl mladý, sebevědomý, ale dával všemožně najevo, jak velice ho obtěžuje, že ho povolali jako svědka.

„Znáte obžalovaného, pane svědku?“

„Znám ho už dlouho. Často jsem ho vozil. Vždycky mi zatelefonoval, když potřeboval někam odvézt.“ „Objednával si vás také na delší jízdy?“

„Třeba na celý den. Nebo na celý večer. Jezdíval ven se slečnama, jestli slavný soud ráčí vědět, co mám na mysli, a to mi obyčejně řekl, abych přijel se steyerem, do něhož nebylo moc vidět. Pan Bauer dbal na dobrou pověst svých partnerek.“

„Jezdil stále se stejnou dámou?“

„Ano, Ctihodnosti, skoro vždycky.“

„V přípravném řízení jste vypověděl, že jste obžalovaného Bauera vezl 17. července 1928 do Lainzské obory.“

„Je to řádně zapsáno v knize jízd. Já mám své věci v pořádku.“

„Dobře, to je jedna věc, ale pamatujete si, jak to tenkrát bylo?“

„Myslíte jako podrobnosti? To já nevím. Jedu, kam si zákazník přeje a tím to hasne. O víc se nestarám.“

„Mohl by někdo podpořit vaše svědectví?“

„Moje žena. Přijel jsem domů hodně pozdě a řekl jsem jí, že jsem se zdržel s panem Bauerem.“

„Jel tenkrát zase s onou dámou?“

Svědek neodpovídá, klopí pohled, je jasné, že nechce být indiskrétní. Ale to už se předseda senátu ptá:

„Proč jste se nepřihlásil hned, když jste se dozvěděl o zatčení Gustava Bauera?“

„Já vím, měl jsem to udělat. Ale pan Bauer jezdil pořád s tou samou dámou, tenkrát jsem ještě nevěděl, že se jmenuje Deckerová, a mně bylo jasné, že to je levota, dámě by nebylo příjemné, kdyby se v novinách objevilo její jméno.“

„Pane svědku, vzpomeňte si, jak to tenkrát bylo. Jel onoho 17. července obžalovaný Bauer opravdu s paní Deckerovou nebo ne?“

„Ukázali mi fotografie. Na všech jsem ji poznal.“

„Jste si tedy jist, že to byla ona?“

„Myslím, že ano. Byl bych si jistě všiml, kdyby to byl někdo jiný. To by mi bylo nápadné.“

Alice Deckerová se chovala před soudem opravdu jako dáma. Oblékla se jako na pohřeb, černé saténové šaty, černý persiánový kožich.

„Paní svědkyně, byla jste 17. července na výletě s obžalovaným Bauerem?“

„Ne, pane předsedo. Nebyla jsem toho dne ve Vídni.“

„Kde jste byla?“

„V Paříži.“

„Prodávala jste tam kožešiny z majetku zavražděné. Co vám o nich řekl obžalovaný?“

223

„Řekl mi, že dostal ty dva kožichy jako splátku na dluh místo peněz. Sama jsem se nabídla, že mu pomohu.“ „Dostávala jste od obžalovaného nějaké dárky?“

„Nějaké šperky, náramkové hodinky, korály. Ty mi dal k narozeninám 10. července 1929

v GarmischPartenkirchenu. Ale neměla jsem je dlouho.“

„Můžete nám říci proč?“

„Vzal je s sebou do Berlína ke klenotníkovi. Chtěl je dát upravit podle mého přání.“

„Hovořil s vámi Bauer před odjezdem o své známosti s Katharinou Fellnerovou?“

„Tenkrát ne, ale už předtím. Řekl mi, že ta žena, kterou zavraždili v Lainzské oboře, byla jeho dobrá známá.“

„Je pravda, že vám Bauer daroval žehličku?“

„Ano. V GarmischPartenkirchenu jsme do ní kupovali tuhý líh.“

„Kupovala jste tuhý líh už někdy předtím?“

„Ano. Asi rok předtím.“

„Paní svědkyně, je místo v Lainzské oboře, kde byla nalezena mrtvola, totožné s tím, kde jste obvykle s obžalovaným tábořili?“

„Nevím, kde byla nalezena mrtvá. Ale myslím, že je možné, že to mohlo být nedaleko místa, kde jsme s panem Bauerem odpočívali.“

„Byla jste 17. července 1928 ve Vídni?“

„Už jsem říkala, že ne a na důkaz jsem předložila svůj cestovní pas. Myslím, že je vám to známo.“

„Trváte na tomto prohlášení.“

„Jistě.“

„Za všech okolností?“

„Samozřejmě.“

„Ptám se vás proto, že se objevily pochybnosti o pravosti zápisů ve vašem cestovním pasu a podezření, že jste se ilegálně, aniž jste prošla pasovou kontrolou, vrátila do Vídně bez vědomí našich pohraničních úřadů.“

„To jsou nesmysly. Svoji výpověď mohu odpřísáhnout.“

Agatha Mayerová byla servírka se vším, co k tomu pojmu patří. Oblékla se křiklavě, zbytečně se nalíčila. Přitom to byla hezká mladá žena, za kterou se každý muž rád otočí. Ve své naivitě byla sympatická.

„Je vám jasné, že obžalovanému šlo o vaše úspory,“ začal výslech předseda senátu.

Stála, chvíli nic neříkala, jako by si odpověď‘ rozmýšlela. Pak zvolala a každý věděl, že je o tom přesvědčena:

„Ne, slavný soude. On není takový. Dvakrát mi nabídl, že se se mnou ožení!“

„Věříte, že mu nešlo o vaše peníze?“

„Chtěl, abych je dobře uložila, aby z nich šly co největší úroky. Ale to přece chce každý, na tom není nic zlého.“

„Co jste mu řekla, když vás požádal o ruku?“

„Odmítla jsem.“

„Smím vědět, proč? Byl to přece pohledný mužský.“

„Dvakrát mě požádal a já jsem mu řekla dvakrát ne.“

„Nechápu proč.“

„Já taky přesně nevím.“

„Dostávala jste od něj dárky?“

„Jednou mi přinesl nějaké šperky. Odevzdala jsem je policii. Nechci je. Vzdala jsem se jich písemně ve prospěch Bauera a jeho příbuzných.“

„Paní svědkyně, vaše známost s Bauerem trvala celých sedm let. Co jste si pomyslela, když jste se dozvěděla, že byl obviněn z loupežné vraždy. Překvapilo vás to?“

„A jak! Věděla jsem, že to neudělal. Není možné, aby to udělal.“

Tehdejší soudní zpravodaj Hans Habe, kterému v redakci jako první reportáž svěřili právě případ z Lainzské obory, měl štěstí. Hned napoprvé se zapletl přímo do soudního řízení. Protože se tato rekonstrukce v mnohém opírá o jeho tehdejší referáty ve vídeňských novinách, seznamme se s jeho úvahami těsně před zvratem, k němuž mělo v případu náhlé letní bouřky brzo dojít.

224

Gustav Bauer dobře znal zavražděnou Katharinu Fellnerovou, ale po jejím zavraždění se nepřihlásil policii. Prodal nebo dal do zastavárny její kožichy a pravděpodobně rozdal její šperky. Jakmile se dozvěděl, že byla upálená mrtvola identifikována jako Katharina Fellnerová, požádal paní Alici Deckerovou, aby mu vrátila korálový šperk, který zřejmě předtím patřil Fellnerové. Krátce před zločinem koupil revolver, z něhož mohly být vypáleny smrtelné střely, kalibr se totiž shodoval. Revolver se nenašel. Znal dokonale terén, kde došlo k vraždě, chodil tam na procházky s Alicí Deckerovou.

Po jeho zatčení tvrdilo hned několik svědků, především elektrikář Richter, že viděli Bauera v inkriminované době na místě činu. Bauerovo alibi není věrohodné, výpověď jeho bratra není přesvědčivá. Bauer napsal ve vězení motáky, v nichž nabádal své příbuzné i advokáta, aby ovlivnili svědky. Alici Deckerovou žádal, aby ukryla šperky, které jí daroval. Taxíkář Singer prohlásil, že vezl Bauera do Lainzské obory. Obžalovaný však prohlásil, že byl s Katharinou Fellnerovou od chvíle jejího příjezdu až do půl jedné onoho kritického dne ve svém bytě. Domovník však tvrdil opak. Bauer ráno odešel a do bytu se nevrátil.

Finanční poměry obžalovaného nebyly tak dobré, jak tvrdil. Své výpovědi několikrát změnil. Udr

žoval milostný poměr zároveň se třemi ženami, Fellnerovou, Mayerovou a Deckerovou. Na té mu zřejmě záleželo nejvíc, protože patřila k takzvané lepší společnosti. K tomu, aby si udržel její přízeň, potřeboval dost peněz. V poslední době mu Fellnerová kazila jeho plány a stala se mu nepohodlnou.

Její nečekaný příjezd ohrožoval jeho záměry s Deckerovou.

Několik dalších okolností však svědčilo pro obžalovaného. Kdyby skutečně byl vrahem, nezbavoval by se kořisti tak nesmyslně překotně a za každou cenu. Vůbec mu nezáleželo na tom, že na sebe upozorní. Sám měl dost korálů, proč by tedy podstoupil tak velké riziko a dával své nové milence korály, které sebral zavražděné Fellnerové. Proč by si objednal taxi s řidičem, který ho nejen dobře zná a ví; kde bydlí, ale který ho také vozil do obory s jinou ženou, Alicí Deckerovou. A proč by ho nechal čekat, až zavraždí svoji někdejší milenku a pak se klidně nechal odvézt domů. Mezi vraždou a jeho zatčením uplynul celý rok. Měl tedy opravdu dost času, aby se postaral o bezchybné alibi.

Někteří svědci tvrdili, že ho onoho odpoledne, kdy došlo k vraždě, na vlastní oči viděli v oboře.

Jenže každý ho viděl na jiném místě. Proč by kličkoval po lese a po pasekách? Kdyby skutečně zavraždil Katharinu Fellnerovou, pospíchal by především z místa činu. Bauerovi, kterého ženy hýčkaly, nemohlo přece jít o kožešiny. A kdyby, pak by je získal jiným způsobem a ne vraždou. Bauer byl bezúhonný dobrodruh. Mohl se dopustit podvodu, ale proč by si vymyslel tak ohavnou vraždu? To neodpovídalo jeho povaze. Byl drzý a dovedl se prosadit, přitom však byl melancholický a o plánované sebevraždě psal několikrát servírce Mayerové. Proto si koupil revolver, ne aby vraždil!

Novinář Hans Habe, který se později odstěhoval do Spojených států a stal se renomovaným spisovatelem, zasáhl do procesu s Gustavem Bauerem nečekaně. V kavárně Café Mariahilfe si všiml muže nápadně podobného Bauerovi. Jmenoval se Woiwoda, byl ve fraku, vítal hosty a uváděl je ke stolům.

Podoba byla tak nápadná, že se s ním dal do řeči. Dozvěděl se, že od té doby, co probíhá proces, stá

vá se všude středem pozornosti. Lidé se zastavují, ohlížejí se za ním a smějí se do dlaní. Největší legrace je, že už celá léta chodí na procházky do Lainzské obory.

;,Proč jste se nepřihlásil soudu nebo policii, pane Woiwodo?“ zeptal se novinář Habe.

„A proč bych se přihlašoval? Nemám přece s vraždou, se soudem, ani se svým dvojníkem Bauerem vůbec nic společného.“

„Nepamatujete se snad, nebyl jste v Lainzské oboře také onoho 17, července 1928?“

Jak si to mám pamatovat? Možná že jsem tam byl.“

Úslužný a za každých okolností zdvořilý ředitel Café Mariahilfe změnil program trestního senátu.

Hans Habe ho přivezl ještě téhož večera do bytu obhájce dr. Schönbrunna, ten se chvíli divil, ale pak hned začal organizovat akci na záchranu svého mandanta Bauera. Ještě téže noci dal Woiwodu vyfotografovat, hned druhého dne ráno se dohodl s předsedou trestního senátu dr. Wotawou a druhý den odpoledne se konala v Lainzské oboře rekonstrukce činu. Neproběhla podle obvyklého rituálu.

Nejdřív požádali obžalovaného Bauera, aby ukázal místo, kam chodil se svou milenkou Alicí Deckerovou. Rozhlédl se, vykročil po louce a mlázím po pěšince mířil k místu, kde byla nalezena mrtvola Fellnerové.

„A nyní nám, pane Bauere, ukažte místo činu,“ vyzval obžalovaného předseda senátu.

„Nemohu! Nevím, kde se to stalo,“ řekl s jistotou.

225

„Jestli mám jít dál, musí mi někdo ukázat kudy.“ ‚

Porotci pozorně naslouchali, v tu chvíli byli mnozí z nich přesvědčeni o Bauerově nevině. Přece nemohl tu scénu zahrát tak přesvědčivě. On opravdu nevěděl, kde došlo k vraždě. Ale to bylo jen první dějství inscenace v Lainzské oboře. Druhé bylo připraveno o sto metrů níž na pasece.

Hlouček porotců se přesunul k dolnímu okraji lesa. Tam už stála četnická patrola, několik soudních úředníků, vrchní inspektor Jellinek a přišli i členové soudního dvora. Středem pozornosti byl však korunní svědek Gustav Richter.

„Žádám vás, abyste identifikoval muže, který nahoře vystoupí z lesa,“ řekl předseda senátu a mezi stromy se objevila postava.

„To je pan Bauer,“ řekl elektrikář.

„Jste si tím jist?“

„Ano.“ Muž vyšel ze stínu a kráčel po pasece. Když byl v půli cesty, zeptal se předseda Wotawa znovu.

„A nyní, pane Richtere?“

„Bauer.“

Muž přišel až k hloučku. Byl to vedoucí kavárny na Mariahilferstrasse Joseph Woiwoda.

„Zmýlil jste se, pane Richtere,“ konstatoval suše předseda Wotawa. „A mohl jste se zmýlit i tenkrát.“

Na návrh státního žalobce i obhájce bylo pak další líčení odloženo na neurčito, aby mohly být získány další důkazy. Soudní spisy byly vráceny vyšetřujícímu soudci. Gustav Bauer však ve smyslu §

280 trestního zákona zůstal ve vyšetřovací vazbě. Před soud předstoupil až 11. března 1931, tedy dvaapůl roku od chvíle, kdy náhlá letní bouřka uhasila oheň, který měl zahladit stopy zločinu.

Případ se znovu projednával od začátku. Znovu defilovali před porotci svědci, znovu se hovořilo o špercích a kožešinách, obžalovaný opět a opět tvrdil, že je nevinen. I elektrikář Richter znovu vstoupil za ohrádku svědků.

„Přestal jsem pracovat a zapálil si cigaretu,“ vyprávěl už ohraný příběh z Lainzské obory. „V té chvíli jsem spatřil muže, který šel dolů od zdi ohraničující oboru. Byl hezky oblečen, měl bílý límec.

Když mi později předložili jeho fotografii, okamžitě jsem ho poznal.“

„Pane svědku,“ řekl předseda senátu, „jistě je vám známo, jak závažné je vaše svědectví. Rozmyslete si každé slovo, než odpovíte.“

„Nejsem vůči obžalovanému nepřátelsky zaujatý. Při konfrontaci jsem si všiml, že má nepatrnou jizvu na hřbetě nosu. Všiml jsem si toho už tenkrát.“

„Posledně jste tvrdil, že jste onoho muže pozoroval ve vzdálenosti 25 až 30 kroků. Máte tak dobré oči?“ zeptal se porotce Fischer.

„Ano, mám.“

„Jste připraven odpřísáhnout tvrzení, že v obžalovaném poznáváte muže, kterého jste viděl tenkrát v Lainzské oboře?“ „Mohu to odpřísáhnout,“ řekl elektrikář Richter.

Pak požádali Josepha Woiwodu, aby vstoupil do soudní síně a postavili je proti sobě na vzdálenost asi dvaceti kroků. Chvíle ticha, všichni pozorovali svědka Richtera. Předseda senátu se zeptal:

„Trváte na své výpovědi, že jste v Lainzské oboře viděl obžalovaného a ne zde přítomného pana Woiwodu?“ Soudní zpravodajové tvrdí, že elektrikář Richter zaváhal, než odpověděl. Pak ale znovu tvrdil to co předtím. Nemůže se mýlit, jasně viděl a poznal v oboře obžalovaného Bauera. Byla to však jen částečná prohra obhajoby, dr. Schönbrunn si nechal překvapení na konec. Požádal trestní senát, aby vyslechl jako svědkyni jistou Giselu Mendeovou. Byla to starší štíhlá dáma, celá v černém, protože jí před krátkou dobou zemřel manžel.

„Váš manžel byl prokuristou obchodního podniku, jestli se nemýlím,“ začal výslech předseda sená

tu.

„Ano.“

„Proč jste se přihlásila k svědecké výpovědi až nyní?“

„Ostýchám se. Nemám ráda senzace.“

„Je to však vaše občanská povinnost, paní Mendeová.“

„Byla jsem přesvědčena o tom, že se před soudem prokáže pravda i bez mého přičinění.“

„Vaší povinností je pomoci spravedlnosti.“

226

„Také moje osobní poměry, pane předsedo …“

„Co máte na mysli?“

„Vystoupíte v soudní síni a hned o vás píší v novinách. Hrabou se ve vašem soukromí. Neměla jsem zájem, aby se o mně psalo.“

„Vypovídejte, prosím, o událostech odpoledne 17. července 1928.“

„Toho dne …“

„Promiňte, že vás ještě přeruším otázkou. Nemůžete se zmýlit v datu?“

„V žádném případě. Toho dne jsem totiž měla přinést advokátovi jistou částku v hotovosti. Byla bych o ni musela říci manželovi, ale naše vzájemné vztahy nebyly právě nejlepší, manžel měl v té době docela jiné zájmy a v domě jsme neměli ani groš. Proto jsem vzala doma několik cenných předmětů a jela s nimi do zastavárny Dorotheum.“

„Ta je v bezprostřední blízkostí Bauerova bytu ve Spiegelgasse,“ doplnil svědkyni předseda senátu Wotawa. „Naproti zastavárně je starožitnictví. Krátce předtím jsem ztratila zlatý prsten s hadem a najednou mne napadlo, co kdybych ho třeba našla tam. Zastavila jsem se a zpozorovala jsem auto, stojí

cí před domem. V té chvíli vyšel z domu pán s dámou. Ji jsem si nemohla prohlédnout, protože přešla chodník a rovnou nastoupila.do vozu. Pána jsem si všimla už proto, jak uctivě a něžně se s ní loučil.

Políbil jí ruku, Bylo to tak hezké a dojemné, že jsem si tu scénu zapamatovala. Dneska už na to není člověk zvyklý. Pomyslela jsem si, že ta dáma odjíždí, měla totiž v ruce malý kufřík. Taxík odjel, ten pán ještě stál na chodníku a mával. Pak vešel do domu.“

„Kdo byli ti dva?“

„Tu dámu neznám. Ten pán byl pan Bauer.“

Konfrontovali je, ona obžalovaného okamžitě poznala. „Je to on. Určitě je to on,“ řekla s jistotou.

Bylli obžalovaný Bauer 17. července 1928 odpoledne na chodníku ve Spiegelgasse, vešelli potom do domu; kde bydlel, pak nemohl být v Lainzské oboře.

Dál už následovalo to, co muselo přijít. Státní návladní hřímal na porotce, aby uznali Bauera vinným, neboť on je vrahem Kathariny Fellnerové. Obhájce dr. Schönbrunn tvrdil opak a žádal je,. aby vyslovili, že je obžalovaný nevinen, protože on nezavraždil Katharinu Fellnerovou a soudní líčení to také prokázalo. Porotci odešli do poradní místnosti v sedm večer, vrátili se v jedenáct, jejich předseda přečetl verdikt: obžalovaný byl sedmi hlasy uznán vinným, pěti hlasy nevinným. Podle rakouského trestního řádu to znamenalo osvobozující rozsudek, rozdílem jediného hlasu. K odsouzení bylo zapotřebí osmi hlasů vinen.

Tak mohl skončit případ náhlé letní bouřky, ale neskončil. Došlo k další tragédii. Přesně čtyři roky poté, kdy byla zavražděna Katharina Fellnerová, 17. července 1932, spáchal osvobozený Gustav Bauer sebevraždu oběšením. Napsal dopis na rozloučenou. Uvedl důvody svého rozhodnutí. Soud ho sice osvobodil, ale všichni ho dál považovali za vraha. Snažil se uchytit v obchodním podnikání, ale nikdo s ním nechtěl mít nic společného. Nemohl žít jako vyvrhel. S vraždou opravdu neměl nic společného. Kdo tedy zavraždil Katharinu Fellnerovou?

227

52 případ

PŘÍPAD VYJÍCÍCH LUPIČŮ

Obyvatelé Milána si konečně oddychli. Parta dělníků nastoupila se stroji k Olonskému kanálu, zastavila přítok, v pondělí ráno v šest začali smrdutou vodu vypouštět. Akci předcházela nejen několikaletá debata městské rady, ale také kategorické výzvy lékařů, kteří už mnoho let upozorňovali, že shnilá voda kanálu zaneseného bahnem je líhní komárů a semeništěm infekce. Teď kanál vysuší a nebezpečí nákazy pomine.

V několik metrů širokém korytu nebylo mnoho vody, už odpoledne se na některých místech objevilo bahnité dno, někdy kolem třetí hodiny odpoledne se před zraky zvědavců vynořily plechovky, hrnce, harampádí všeho druhu, stovky lahví zapadaných do bahna a také podivný balík. Na první pohled bylo.zřejmé, že neležel ve vodě dlouho. Obsahoval dvě automatické pistole značky Beretta, kladivo, několik zabahněných, ale přitom téměř nových modrákových kombinéz a háčkovaných kulichů. Měly otvory pro oči a dělníkům bylo hned zřejmé, oč jde: Předák nechal mokré hadry rozložené na břehu, šel k nejbližšímu telefonu a zavolal policii.

Nejdřív přijeli dva strážníci na malých vespách, prohlédli nález, vysílačkou vyrozuměli policejní ředitelství, za pár minut o mokrých zabahněných kombinézách věděl náčelník Squadra Mobile v hlavním stanu na via Fatebenefratelli dr. Paolo Zamparelli. Za necelou hodinu ležel nález na manipulačním stole technického oddělení, kolem něj, mimo techniků, připravujících zprávu, také inspektor Lorenzi, přitloustlý, nemluvný bručoun, ale jeden z nejlepších milánských kriminalistů.

„Je to jasné, pánové,“ řekl náčelník Zamparelli, „jsou to modráky těch vyjících lupičů. Udělejte ješ

tě balistické zkoušky obou berett. Tyhle pletené kulichy měli nataženy přes obličeje.“

„Háčkované, šéfe,“ řekl věcně inspektor Lorenzi. „Vyznám se v tom. Jako kluk jsem si uháčkoval čepici. Naši si totiž přáli holčičku.“

„A narodil se jim policajt,“ přisadil si Lorenziho kolega Caruso.

„No, a vy, pánové, vy musíte co nejrychleji zjistit, kde a kdo ty modráky koupil.“

Squadra Mobile je speciální jednotka italské policie, jakýsi elitní pohotovostní oddíl, zabývající se vyšetřováním těžkých zločinů a složitých kriminálních případů. Má dobrou pověst, i když se i zde objevili policisté, podplacení mafií nebo gangstery z podsvětí. Doktor Zamparelli byl vynikající kriminalista s bohatou zkušeností a vyznal se v milánském podsvětí. Ale s největší loupeží v historii italské kriminalistiky si zatím nevěděl rady. Uloupená částka byla v hodnotě roku 1958 skutečně obrovská.

Během šedesáti vteřin ukradli lupiči 114 miliónů lir v hotovosti, což v té době odpovídalo třem čtvrtím miliónu západních marek a 476 miliónům lir v cenných a dobře prodejných papírech, jejichž hodnota přesahovala tři milióny marek.

Už několik dní pročítal výpovědi očitých svědků přepadení, ale ty se jako obvykle, lišily. Jedno však bylo jisté, oněch šest nebo sedm mužů . v modrých kombinézách, i v počtu gangsterů se totiž výpovědi rozcházely, byla perfektně sehraná parta. Všichni byli na pohled stejní, všichni měli na obličejích stažené kulichy, všichni měli rukavice, takže nezanechali otisky, všichni přijeli přesně ve chvíli, kdy se malý dodávkový vůz objevil v ulici. Když kořist vybrali; naskákali do připravených a samozřejmě den předtím ukradených vozů a zmizeli, že po nich nezůstala sebemenší stopa.

Nečekané drama se odehrálo ve čtvrtek 27. února 1958 v půl desáté dopoledne v milánských ulicích. Proběhlo klidně jako stokrát reprízované představení a chodci si ani nevšimli, že se děje něco mimořádného. Via Osoppo, jedna z frekventovaných ulic ve středu Milána, ústí na náměstí Piazza Brescia. Slabý proud vozů, řídký houf prokřehlých chodců. Fičí řezavý vítr, kdo nemusí ven, sedí v teple. Těch pár bankovních zaměstnanců nemohlo zůstat v závětří. Nasedli do malého dodávkového vozu, druzí dva do fiata a vyjeli z hlavní budovy do bankovní filiálky v čísle 18 via Rubens, což je vzdálenost, kterou ujde chodec za patnáct minut. Všichni čtyři mohli tu cestu absolvovat se zavázanýma očima. Vozili sem tam peníze a cenné papíry nejméně jednou, ale často i dvakrát denně. Řidiči popaměti zatáčeli za známé rohy, světla semaforů vnímali jen koutkem oka, když bylo slušné počasí, prohlíželi si slečny, spěchající kolem. Ale dneska v mrazivém větru chodily krasotinky s vyhrnutými límci, zmrzlýma nohama cupitaly jako ve zrychleném filmu.

228

Projeli via Caccialebroi, přiblížili se ke křižovatce. Z postranní ulice vyjel velký nákladní vůz. Jako by řidič nevěděl, že vyjíždí na hlavní, jako by si nevšiml přijíždějící dodávky. Bouchnutí plechu o plech, roztříštěné sklo řinčí, Jak se sype na dláždění, oblak prachu na chvíli kryje rozhled. Pár nadá

vek, porcamadonna, v nákladním voze, který havárii způsobil, ticho. A ve voze, který se najednou objevil za ním, klid, ticho a soustředění. Maskovaní muži v modrých kombinézách, rukavicích a háč

kovaných kuliších naražených přes obličeje se rozběhli k malé bankovní dodávce. Jeden bez řeči ťuknul kladívkem strážného, doprovázejícího cennou zásilku, druzí roztloukli okno zadních dveří a další, co vyskákali z osobního vozu, se vrhli dovnitř.

Nikdo netušil, co se děje, pár chodců se zastavilo. Někteří naslouchali podivnému psímu vytí, které se ozývalo ulicí, pak několika dunivým ranám z vnitřku dodávkového vozu, ale nevzrušilo je to, při srážce dvou automobilů se přece ještě sem tam může ozvat nějaká rána. Nejdřív přeběhli muži v modrých kombinézách s těžkým plechovým kontejnerem, pak další dva stejně oblečení s druhým.

Rychle je naložili do osobního vozu, stojícího za velkým náklaďákem, nastartovali a odjeli. Někdo si mohl myslet, že třeba zachraňují choulostivý materiál, možná hořlavinu, která by ještě dodatečně mohla způsobit požár. Zase se . ozvalo jasně slyšitelné psí zavytí, všichni muži naskákali do připravených vozů a rychle odjeli. Chodci si všimli přikrytých tváří; ale kolikrát už každý viděl muže v oblecích protichemické ochrany.

Současně s krachem dvou automobilů zazněla ulicí ještě další rána. Na křižovatku přijel další fiat.

Vyskočil z něj ještě jeden stejně oděný muž s obličejem zakrytým kulichem. Utíkal jakoby na pomoc ostatním, ale zapomněl zatáhnout u svého vozu ruční brzdu, ten se dal do pohybu, bez řidiče ujížděl po skloněné ulici, až naplno vrazil do zdi činžovního domu. Ale řidič, který svou nedbalostí karambol způsobil, se po svém voze ani neohlédl. Dal se do běhu za ostatními modrými. A to už i ti nejlhostejnější pochopili, že nejde o běžnou autohavárii. Všimli si, že z malého dodávkového vozu vyběhl livrejovaný muž se zakrváceným obličejem, přečetli si na zmačkaných dveřích jméno banky a zavolali strážníka.

Přišel a na první pohled pochopil, že na ulici uprostřed Milána došlo k loupežnému přepadení bankovního dodávkového vozu. Celá akce netrvala víc jak minutu, nepadla při ní jediná rána. Lupiči rychle přijeli a ještě rychleji odjeli. Když se objevila parta policistů v civilu, jak už to bývá, každý svědek viděl události jinak, jeden napočítal tři lupiče a jiný šest, někdo tvrdil, že mluvili francouzsky, jiný slyšel povykování v korzickém dialektu. Informace nebyly k ničemu. Jen v jednom se shodli všichni: několikrát se v ulici ozvaly zvuky nápadně podobné psímu vytí.

Když prohlédli vozy, které po přepadení zůstaly stát na ulici, zjistili, že jsou kradené. Jeden včera, jiný přede dvěma dny a velký kávově hnědý náklaďák dokonce před čtyřmi. Strážný se druhý den vrátil z nemocnice s obvazem na hlavě a s paží na pásce. Jinak se celkem nic nestalo. Kromě toho do

šlo k rekordní loupeži, kterou novináři označili za drzou, nevídanou, bleskovou, pečlivě nacvičenou a dosud největší v dějinách italského zločinu. Kořist lupičů v modrých kombinézách byla vskutku pozoruhodná: odnesli sto čtrnáct miliónů lir v hotovosti a čtyři sta sedmdesát šest miliónů v cenných papírech. To také napovídalo, že se poučili u slavných amerických gangsterů, pracovali jako perfektně secvičený tým, jejich šéf musí být geniální stratég, nebude snadné dostat se jim na stopu.

Příslušníci Squadra Mobile, kteří se ujali vyšetřování, měli před sebou zamotaný rébus: nenašli totiž jediný otisk prstů, žádnou jinou použitelnou stopu a popis pachatelů chyběl. Byli všichni stejní, ve svých modrých převlecích a obličejích skrytých v kuliších prakticky jako neviditelní. Podle výpovědí svědků se dokonce zdálo, že byli všichni stejně velcí, stejně tlustí, měli klátivou chůzi, nikdo od nich neslyšel jediné slovo, zřejmě se dorozumívali vytím jako psi. To sice byl dozajista originální nápad, spíš však kuriózní než účinný. Nadělali totiž dost jiných chyb.

Nepočítali s vypouštěním Olonského kanálu. Technici Squadra Mobile opatrně propláchli modré kombinézy, aby je mohli podrobit zevrubné prohlídce a našli firmu výrobce všitou pod límcem.

„Vy přece musíte mít nějaké záznamy, komu co prodáváte,“ naléhal inspektor Caruso na ředitele továrny. „Samozřejmě: Jenže tohle byla dodávka za hotové. Deset nebo dvanáct pracovních kombinéz … Počkejte, inspektore, co když to nebylo za hotové? Posaďte se na chvilku.“ Ředitel za chvíli přiběhl z účtárny a usmíval se, jako by vyhrál v loterii.

229

„Tak, tady to máte. Giacomo Graziani, Piacenza. Každý si tu zakázku zapamatoval. Všechny kombinézy měly totiž nadměrnou velikost. Všechny stejnou. Ten obchodník je příštipkář, v expedici kroutili hlavou nad tím, kde sehnal tucet tak velkých a tlustých zákazníků.“

Sedmdesát kilometrů do Piacenzy ujeli za hodinu, v roce 1958 nebyly všechny výjezdy z Milána tak ucpané jako dnes. Graziani se nejdřív divil, proč se ho dva páni v civilu vyptávají na modré kombinézy, když řekli, kdo jsou a proč přijeli, jmenoval rovnou překupníka, kterým v Itálii říká ambulante. Objíždějí trhy a jarmarky s malými dodávkovými vozy a prodávají kdeco, většinou však laciné kazové zboží. Jeden z nich si kombinézy objednal a když přišly, tak s nimi odjel. Hledali ho déle než původně předpokládali. Našli rozzlobeného mladého muže s obrovským knírem.

„U nás se prostě krade všechno a pořád!“ naříkal. „Odjakživa parkuju před svým domem, abych na tu svou káru viděl. Ukradli mi ji před očima. Se zbožím, se skládacím pultem i s celtovou střechou.

Hlásil jsem to na policii a řekl jsem jim taky, že nemám z čeho žít. Dneska vám nikdo nedá na dluh ani magnetický náramek.“

Inspektor Caruso by byl přísahal, že si parta lupičů kombinézy objednala v nějakém krámku, jehož majitel zatelefonoval výrobci, prostě že se dostaly k zákazníkovi obvyklým způsobem. Teď ale všechno nasvědčovalo, že se lupiči ke kostýmům dostali náhodou. Inspektor Caruso tedy zase neměl žádnou stopu. Ještě si ověřil, že ambulantní obchodník nelže, čtyři dny před loupežným přepadením mu skutečně ukradli vůz, ale u tohoto faktu také vyšetřování uvázlo. Souvisela krádež dodávky ambulantního obchodníka s loupeží, která vzbudila takovou pozornost?

To zatím nevěděl ani inspektor Caruso, ani jeho šéf Zamparelli. Ti prožívali nepříjemné chvíle.

Loupež uprostřed města za bílého dne pobouřila veřejné mínění a novináři svými články přiživovali rozhořčení obyvatel Milána. Vyšetřovatelé Squadra Mobile se snažili ze všech sil, ale bez výsledku.

Už to vypadalo na hromy a blesky z ministerstva, v novinách se psalo o chystaných změnách ve vedení neschopné policie. Měsíc trvala nejistota a nervozita vyšetřovatelů vzrůstala, až konečně jednou ráno vpadl inspektor Caruso do pracovny svého šéfa, ani se neohlásil, ani nezaklepal a hned ve dve

řích zvolal:

„Máme zloděje.“

„Zloděje čeho?“ zeptal se doktor Zamparelli.

„Zloděje té dodávky.“

„Kde ho máte?“

„Sedí na chodbě.“

Přišel, krčil se a vypadal uboze, jako všichni Italové; když se snaží vzbudit soucit. Hlavu měl skloněnou a zespoda hleděl na Zamparelliho. Čepice mu koukala z kapsy. Když mluvil, otíral si dvěma prsty nos, jako by ho svěděl. Nechápal, jak ho mohli najít a inspektor Caruso mu to vysvětlil.

„Ty sis myslel, darebáku, že tě nikdo neviděl. Ale v milánských ulicích jsou oči všude. Lidi vidí, i když vůbec nekoukají. Pozoroval tě jeden chlápek z ulice. Jenže si nemyslel, že seš chmaták. Ty totiž vypadáš spíš jako kostelník než zlodějský eso. Vzali jsme ho k nám, všechno nám pověděl, ukázali jsme mu pár obrázků a on nám na jeden ukázal. No, a kdo to byl? Náš starý známý Giorgio Puccia.

Sklapla klec, hochu, seš v pěkným průseru. Tak to koukej vyklopit, ať se za tebe můžeme přimluvit v pekle.“

„No, jo,“ řekl zklamaně Puccia. „Měl jsem smůlu. Já teď už mám pořád smůlu.“

„Co jsi udělal s tím kradeným zbožím?“ „Něco jsem. prodal, něco mám ve sklepě.“

„Bylo tam asi deset dvanáct modrých kombinéz, kde jsou?“ „Deset jich bylo, pane inspektore. Prodal jsem je.“

„Komu?“

„DeMariovi,“ řekl bez váhání, vůbec ho totiž nenapadlo, že by mohlo jít o víc než těch pár tisíc lir, co za ně dostal. Luciano DeMaria byl známá firma. Došli si pro něj,

protože věděli, že dopoledne vysedává se skleničkou cinzanina u Cassiodora. Samozřejmě že nic nevěděl, všechno zapíral, nadiktoval přesně adresy a jména lidí, kteří mu mohli odpřísáhnout alibi, ale nebylo mu to nic platné. Inspektor Caruso totiž znal DeMariovy kumpány. Věděl, že on je jen pá

té kolo u vozu a tak se nenápadní páni v civilu poohlédli v kavárnách a tajných hernách a v celách zvláštního oddělení milánské policie Squadra Mobile se zanedlouho setkalo pár dobrých známých ja

230

ko Russo, Bolognini, Gesmundo, Ciappina. Scházeli ještě Cesaroni a Castiglioni, ale to ještě ani inspektor Caruso, ani jeho šéf Zamparelli nevěděli.

Vyslýchali je na směny ve dne v noci, ale lezlo to z nich jako bodláčí z chlupaté deky. Nikdo nic nevěděl, nikdo nikde nebyl, ti staří kumpáni, kteří už měli na kontě hezkých pár loupežných přepadení, po nichž dokonce zůstali a místě činu ležet mrtví, snad věděli, že Caruso proti nim nemá důkazy.

Tak musel doktor Zamparelli změnit taktiku. Nikdy se nikdo nedozvěděl, který z těch lotrů nevydržel psychický nátlak, anebo se dal zviklat slibem beztrestnosti. Jeden z nich však nakonec vyžvanil všechno při křížovém výslechu.

„Kolik vás bylo?“ zeptal se doktor Zamparelli.

„Šest.“

„Kdo?“

„No, kdo? Všichni.“

„Jmenovitě, nejseš ve škole, ale u výslechu pro ozbrojené loupežné přepadení.“

„Arnoldo Gesmundo.“

„Dobře,dál.“. ‚ „Ferdinando Russo a Luciano DeMaria.“

„Dělej, nebudu tě pořád pobízet!“ „Ugo Ciappina a Arnoldo Bolognini.“

„Ten šestý?“

„Enrico Cesaroni.“

„No, podívejme se, pan šéf!“

„Kdo to vymyslel?“ zeptal se inspektor Caruso.

„Cesaroni.“

„Kdy jste to spustili?“

„To vám už ani přesně neřeknu, inspektore, snad začátkem února. Jednou prostě přišel a povídá: mám nápad a zavolal nás, že se sejdeme.“

„Kde jste se sešli?“

„Via Chinotto čtyřiadvacet.“

„Proč právě tam?“

„Scházeli jsme se tam.“

„Něco jako klubovna?“

„No, řekněme.“

„Cesaroni přece bydlí jinde.“

„To jo. Tady to taky nebyl žádný palác.“

Via Chinotto je pár kroků od okruhu výpadovky z Milána na Turín. Je to ulice s výstavnými čin

žovními domy, ale také barabiznami s oloupanou omítkou. Ale pořád je to ještě střed vnitřního města.

„Proč jste se scházeli právě tam?“ zeptal se Caruso, který čekal spíš brloh na předměstí.

„Nevím.“

„Je to dost frekventovaná ulice.“

„O půlnoci tam nejde ani noha.“

„Jo, tak vy jste se scházeli o půlnoci? Jako spiklenci!“

Cesaroni byl jeden z velmožů milánského podsvětí a chytrý chlap. Jeho banda měla na svědomí lecjaké kousky. V letech 1956 až 1957 vyloupili dvě banky a jednoho klenotníka a ukořistili přitom sedmačtyřicet miliónů lir. Nezůstala po nich ani stopa. Enrico Cesaroni byl vynikající velitel, nápaditý taktik s vlastnostmi chytrého důstojníka. Dával si záležet na přesném vypracování plánu.

„Tenkrát o půlnoci přišel, my už jsme tam čekali a oznámil nám že má pro nás práci.“

„Řekl vám hned napoprvé, oč jde?“ zeptal se doktor Zamparelli.

„Jo. Ihned. Že si políčil na Milánskou lidovou banku. Pár měsíců pozorovali s Ciappinem, jak rozvážejí z centrály do filiálek peníze. Měli na to jen malou dodávku a vedle řidiče sedělozbrojený strážce, vzadu u kasiček ještě bankovní úředník. To bylo všechno.“

„Věděl Cesaroni také, kolik obvykle převáželi?“ „Věděl.“

„Měl někoho v bance?“

„Nevím. Asi ne. Ale řekl nám, že obyčejně nakládají osm až deset plechových kontejnerů s penězi.

Pak vyložil na stůl plán města a ukazoval, kudy ten vůz jezdí.“

„Dal každému z vás přesný úkol?“

231

„Vždycky. Někdy se to dokonce nacvičovalo v terénu.“ „A v tomto případě?“

„Každý věděl, co bude dělat. Zkoušel nás z toho jako ve škole. Věděl, že vůz vyjede v půl desáté dopoledne z Piazza Brescia a zahne do via Osoppo. Na rohu měl stát DeMária s náklaďákem. Bylo to kousek od křižovatky via Osoppo a via Caccialebroi. Russo měl jet s osobákem za tou bankovní dodávkou, už od chvíle, kdy vyjela z Piazza Brescia.“

„A co jste měli dělat vy? Myslím, všichni ostatní?“ „Měli jsme čekat ve vozech ve via Caccialebroi.“ „A provedli jste to potom tak, jak to naplánoval?“ „Samozřejmě.“

„Každý dostal svůj úkol?“

„Například DeMaria. Ten měl nahrát tu havárku.“ „Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se inspektor Caruso. „Aby odpoutal pozornost. Aby zastavil dodávku s penězi.

Měl řachnout na křižovatce via Caccialebroi do bankovní dodávky, Russo měl najet těsně vedle, postavit vůz napříč, aby zastavil provoz od Piazza Brescia.“

„Udělali to tak?“

„Přesně. Ve chvíli, kdy to bouchlo, jsme si nasadili kulichy, stáhli jsme si je přes tvář, měli jsme v nich jen dvě díry pro oči, a šli jsme na to. Po havárce vznikl na křižovatce maglajs a ten jsme potřebovali. Celá akce netrvala dýl než minutu. Přenesli jsme plechové kontejnery do připravených auťáků a jeli jsme. Pak už jsme vozy akorát odvezli do postranních ulic. Tam jsme je nechali stát a jinými jsme jeli do via Chinotto, kde mělo dojít k dělení.“ .

„Kde jste vzali ty vozy?“

„Tak to já přesně nevím. Neměl jsem to na starost.‘ Ale Cesaroni se večer před tím dnem sešel v baru na Piazza Napoli s Ciappinou a ten mu hlásil, že je všechno připraveno. Měl jsme jeden ná

klaďák a tři osobáky. Všechny měly milánskou značku, a DeMaria pak přivezl ty modráky.“

Průběh přepadení byl tedy jasný, některé podrobnosti vyšly najevo ještě při výslechu ostatních. Ti už neměli co skrývat a tak se také rozhodli vypovídat. Další okolnost však museli vyšetřit ještě Carusovi pomocníci ze Squadra Mobile. Kam se poděly zbraně, které měli, podle svědeckých výpovědí, při přepadení a odkud pocházely?

Šéf akce Cesaroni té noci před loupeží nespal. Ještě po půlnoci čekal návštěvu. Když se kolem jedné hodiny ozvalo zaklepání, otevřel dveře a gestem ruky přivítal starého muže. Položil si ukazovák na rty, aby návštěvník mlčel. Starý muž nesl těžkou kabelu. Dal ji do kouta, šeptl, že je tam všechno, co měl přinést, otočil se a beze slova odešel.

„Kolik je vám let, signore Rossi?“ zeptal se ho při pozdějším výslechu doktor Zamparelli.

„V lednu mi bylo sedmdesát.“

„Vaše křestní jméno?“

„Ermenegildo.“

„Kde bydlíte?“

„Na konci via Padova je taková kolonka. Mám tam baráček.“

„Co jste přinesl Cesaronovi?“

„Dva samopaly, čtyři pistole a pár ručních granátů.“

„Můžete nám říci proč?“

„Protože mi to nařídil.“

„Co vy s tím máte společného, signore Rossi?“

„Nic, pane doktore.“

„Jak to nic, když u sebe přechováváte jeho zbraně?“

„Tak ty jsou u mě, to je pravda. Ale on mi za to platí sto tisíc měsíčně, pane doktore. Já bych ze své penze nemohl žít. Tak mu je hlídám. Když mi pošle cedulku, co mám přinést a kam, tak to udělám.

To je přece výhodné zaměstnání, pane doktore, nebo snad ne?“

Lupiči nakonec nevystřelili, přepadení proběhlo hladce, protože se nikdo nebránil. Z chodců si žádný nevšiml, že nejde o autohavárii, ale o loupežné přepadení za bílého dne a tak zůstaly pistole pod kombinézami a ruční granáty v kapsách. Když technická skupina Squadra Mobile prohledala domek Ermenegilda Rossiho na milánském předměstí, byly zbraně už zase v úkrytu. Cesaroni byl perfektní velitel, od svých podřízených vyžadoval naprostou kázeň.

Hned po loupeži rozděloval ve via Chinotto kořist. Podle výpovědí zatčených prý spravedlivě. Kaž

dý dostal čtrnáct miliónů lir, on sám si nechal navíc šest miliónů na režii a další tři na Rossiho mzdu.

232

Ale nakonec přišli skoro všichni lupiči zkrátka. Inspektor Caruso a jeho lidé našli v Bologniniho bytě tři vědra z umělé hmoty s milióny lir. Jedno z nich patřilo Gesmundovi, druhé Ciappinovi, další vý

tečník zabalil své milióny do novin, těžký balík pečlivě převázal motouzem a nechal si lup u svých nic netušících rodičů, kterým řekl, že tam má nějaké staré časopisy.

Část kořisti se tedy podařilo zachránit, ale Cesaroni a Castiglioni se včas dozvěděli o zatčení svých kumpánů a zmizeli. Eros Castiglioni byl zatčen později a jako první se rozhodl vypovídat. Cesaroni odletěl do Venezuely, kde se tajným agentům Interpolu podařilo objevit jeho stopu. Sledovali ji tak dlouho, až ho v létě 1958 zatkli. Dlouho trvaly výslechy a ještě déle tahanice o vydání náčelníka lupičské bandy. Do Itálie se vrátil na jaře roku 1959. Postavili ho před soud, kde ocenili jeho strategické i organizátorské schopnosti trestem osmnácti let a čtyř měsíců v těžkém žaláři. Ostatní dostali tresty mezi devíti až dvaceti lety. Eros Castiglioni dopadl poměrně dobře. Byl odsouzen do vězení na jedenáct let a deset měsíců.

233

53 případ

PŘÍPAD MAMINČINA MILÁČKA

Jako v pohádce žila vdova Lauryn O‘Connellová sama se svými dětmi v chaloupce uprostřed australské pustiny. Rodina pěstovala ovce. Vdova zastala všechnu těžkou práci, co jiného jí zbývalo, když musela po smrti manžela uživit sedm dcer a jediného syna. Sharon, Brookie, Leslje, Pat, Myra, Deborah, Dorothy byly holky, které se uměly ohánět, odmalička pracovaly od slunka do tmy jako chlapi. Nejmladší bylo pětadvacet, nejstarší táhlo na čtyřicítku. Patrick byl dvacetiletý maminčin miláček, chlapeček jako tintítko. Jediný mužský v okruhu padesáti mil měl jistá privilegia. Nemusel dojit, musel však zahánět stáda, musel dávat injekce, když bylo třeba, jezdil do města pro zásoby a odvážel sýr a vlnu.

Sedm, holek, zdravých jako řípa, žilo od jednoho postřihu k druhému. To přijížděli na farmu postřihovači a přespávali tam i celý týden. Bývali to všelijací chlapi, byli však jediní. Tak se nejdřív vdala Leslje a ostatní jí záviděly. Za rok odjela se Zrzkem Myra, ostatní čekaly na jarní sezónu. Patrick byl tichý, skoro zakřiknutý chlapec, s holkama se moc nebavil, nebylo také o čem. Odmalička měly svá tajemství, když si povídaly a chechtaly se, musel pryč. A pořád měly viset plátěné spodky na šňůře.

Ale všechny dohromady, včetně přísné matky, která se jinak s nikým nemazlila a starala se o houf dě

tí a stádo ovcí jak Napoleon o pěšáky, kluka s řídkými světlými vlasy hýčkaly. On jediný nemusel vypírat střívka, on jediný nejedl rizoto z vařené beraní hlavy.

Pak přijel z města se zásobami, zajel se starou roztřesenou fordkou až ke dveřím kuchyně, vystoupil a zůstal stát. Za ruku vedl holku. Nevypadala ani jako městská, ani jako venkovská. Byla hubená, bledá, od čela po bradu pihovatá a zdálo se, že má moc dlouhé ruce. Snad proto, že jí tak bezradně visely podél těla.

„Kdo to je?“ vyjela na syna vdova.

„Moje žena,“ řekl nejistým hlasem Patrick.

„Ty ses zbláznil, blboune! Kdes ji vzal? V bordelu nebo na ulici? Ve dvaceti se budeš ženit! To ur

čitě. Pusť to z hlavy a tu holku pošli zpátky!“

„Je to moje žena,“ řekl znovu.

„Jak tvoje žena?“

„Předevčírem jsme se vzali. Katie pracovala v snack baru. Řekla, že se jí bude na farmě líbit.“

„Mně se to tady moc líbí,“ potvrdila tenkým hláskem, jakým mluví víly.

„Ty drž hubu!“ zařvala na ni vdova O‘Connellová. „Nikdo se tě na nic neptal, couro!“

„Nemůžeš mi přece zakazovat, abych se oženil,“ namítl Patrick.

„Můžu, pitomče! Všechno můžu. Já tady říkám, co se bude dělat, ne ty! Seber ji a odvez ji zpátky.“

„Je to moje žena!“

„Rozvedeš se!“

„Nemůžu se rozvést!“

„To bych ráda věděla proč?“

„Budeme mít dítě.“

„Prokristapána, ty seš zmetek! Tak na tohle tě mrcha chytila! Blbec seš, kdoví od koho to má!“

„Je to moje žena a moje dítě.“

„Tajně se ožení! Bez mýho vědomí!“ „Já jsem si myslel, že se budeš zlobit.“

„Zlobit? Dobře poslouchej: nařizuju ti, aby frkotem zmizela! Nechci ji ani vidět.“

„Dobře, maminko, půjdeme oba.“

„Nikam nepůjdeš! O to se postarám.“

Sestry stály kolem, poslouchaly, okukovaly bledou holku, které neukápla z očí jediná slza. Zatínala pěsti, až jí zbělely klouby, rty měla sevřené, modrýma očima se dívala na rozčertěnou ovčačku. Byla velká, silná, opálená, ruce měla jak lopaty a zlý, naježený pohled. Šel z ní strach. Všichni se jí báli.

Holky jen civěly, ale žádná neřekla jediné slovo. Ani jedna se nezastala bratra. Nebyly zvyklé, že by matka svému miláčkovi něco vyčítala, zakazovala nebo mu nadávala do zmetků.

„Jděte do ohrady!“ houkla na ně, „a neočumujte ji. Nestojí za to. Koukejte, ať máte podojeno. Já už si s nima pomůžu sama.“

234

Lauryn O‘Connellová si uvědomila, že nezvolila vhodný způsob. Chvíli pochodovala sem a tam, mačkala si ruce, pak se zastavila před nešťastnou dívkou a zeptala se jí až příliš hlasitě:

„Jak se jmenuješ?“

„Katie.“

„Víš jistě, že seš v tom?“

„Už tři měsíce, paní.“

„To se znáte tak dlouho?“

„Skoro rok. Týden před vánocemi to bude rok.“

„Kde máš rodiče?“

„Nemám. Vyrostla jsem v sirotčinci.“

„Dobře. Zůstaneš tady. Ale budeš dělat jako šroub. A poslouchat na slovo! Nebo uvidíš! Teď pojď se mnou dovnitř.“

Patrick hned vykročil také. Matka ho nechala dojít ke kuchyňským dveřím, pak ho odstrčila a řekla přísně: „Ty ne! Ty si jdi po svých!“

Šel a vynášel náklad z vozu. Pomalu rovnal pytle do kůlny, krabice do spižírny a čekal, jestli něco neuslyší, jestli už Katie neuvidí. Neměl hodinky, ale připadalo mu, že si uvnitř povídají věčně. Když Katie konečně vyšla na zápraží; třásly se jí ruce a plakala. Neřekla Patrickovi jediné slovo, prošla kolem něj, jako by tam nestál.

Pak už se o ní nemluvilo. Přitom to matka nezakazovala. Neřekla synovi ani dcerám vůbec nic.

Přesto mlčeli. Katie zpočátku poklízela v maštali, dojila, když přijeli postřihovači, pomáhala v kuchyni. Spala vzadu v komůrce bez okna a Patrick proti tomu neprotestoval. Byl na generálské manýry své matky zvyklý. A tak ~se staral o své věci a čekal, až se narodí dítě. Doufal, že pak snad bude zase všechno v pořádku. Nebylo.

Na policejní ředitelství v Perthu přišel dopis. V podatelně ho poslali do oddělení pro vyšetřování vražd. S ranní poštou ho dostal na stůl inspektor Joseph Arrington.

Vážený pane policejní řediteli,

považuji za svou občanskou povinnost sdělit Vám, že moje snacha tajně porodila.‘ Mrtvolku dítěte hodila do řeky. Nejsou mi známy důvody tohoto činu, ale myslím si, že by se případ měl vyšetřit.

Dopis podepsala vdova Lauryn O‘Connellová, farmářka z poměrně dalekého okolí. Ale co je v Austrálii blízko? Inspektor sedl do vozu a jel na farmu.

První vypovídal Patrick O‘Connell. .

„Tak vy jste její manžel?“

„Ano.“

„Kdy porodila?“

„Já nevím.“

„Jak to? Vy nevíte, kdy vaše žena porodila?“

„Nebyl jsem u toho.“

„A kdo u toho byl?“

„Snad matka. Já opravdu nevím, co se stalo. Ona snad zešílela. Nevěděla, co dělá. Moc se na dítě těšila. Proč by ho zabíjela?“

Inspektor Arrington se nestačil divit. Jako by se na O‘Connellově farmě zastavil čas. Měli nákladní fordku a traktor, elektrický agregát na vrtuli, ale snacha rodila jak ve středověku. ~

„Co vy o tom víte; paní O‘Connellová?“ zeptal se farmářky. Otřela si ruce do kalhot, shrnula si vlasy z čela, pokrčila rameny.

„Dohromady nic. Vůbec se mi nesvěřila, že už má bolesti. Našla jsem ji u silnice v bezvědomí.

Řekla, že už to má za sebou. Porodila sama. Dítě prý utopila. Jako kočku. Nechtěla jsem si to vzít na svědomí, proto jsem napsala.“

„Kde je ta paní?“

„Pani Je to holka. Dvacetiletá. Není .jí dobře, leží v komoře. Tam má klid.“

Inspektor našel Patrickovu ženu v žalostném stavu. Divil se, že manžel nezavolal doktora, nebo že ji neodvezl do nemocnice, že aspoň neseděl u jejího lůžka. Vysílačkou zavolal sanitku, Katie O‘Connellová byla do večera na operačním sále, po uklidňující injekci celou noc tvrdě spala, příští den ještě nesměla vypovídat, ale v pondělí ji inspektor navštívil. A to, co vyslechl, patřilo spíš do his

235

torie španělské inkvizice než do roku 1960, kdy se i na pátém kontinentu hodně hovořilo o lidských právech, zakotvených i v australské ústavě.

Neřekla všechno hned. Měla strach. První den jen tak něco, jakoby nechtěla nikomu ublížit, teprve po týdnu, to už se s inspektorem spřátelila a začala mu důvěřovat, svěřila se mu se svým osudem.

„Byla jsem ze sirotčince zvyklá na leccos. Nikdo se tam s náma nemazlil a vychovatelé nás schválně trápili, ale na farmě to bylo peklo. Tchyně mi řekla, co smím a co ne: Taky mě upozornila, že mě hodí do hnoje, jestli ceknu. S Patrickem jsem se vůbec nesetkala. Zamkla mě do komory. Byla jsem tam potmě a někdy bez jídla. Každý den přišla a bez řečí mě zbila. Řemenem od opratí, klackem. I když jsem byla v sedmém měsíci.“

„Jak dlouho jste byla v té komoře?“

„Celých sedm měsíců. Poslední čas před porodem jsem hodně krvácela. Hlídala mě ve dne v noci.

Čekala. Měla jsem strašné bolesti, vůbec nevím, co se se mnou dělo. Snad jsem porodila v bezvědomí.“

„A co dítě?“

„Vůbec jsem je neviděla. Zabila je. Ona je musela zabít! Nikdo jiný je neviděl.“

„Ale co mrtvola?“

„Nevím. Možná ji někam zahrabala. Je to strašná žena. Neumíte si představit, co jsem za tu dobu vytrpěla.“

„Manžel se vás nezastal?“

„Nesměl ke mně a já jsem byla pořád zamčená. Kdybyste viděl, co mi dávala k jídlu …“

Zůstala v nemocnici pod dozorem. Pomalu se zotavovala. Když už mohla vstát a začala chodit, hlí

dala ji ošetřovatelka a policista v civilu. Zatím nebyla ani zatčená, ani obžalovaná, inspektor ji spíš chtěl ochránit před nebezpečím zvenku. Kolem zmizení novorozence bylo totiž stále ještě dost neobjasněných záhad.

„Pane inspektore, já jsem opravdu o ničem nevěděl,“ tvrdil stále Patrick O‘Connell.

„Musel jste přece poznat, v kterém je měsíci. Podívejte se, já mám čtyři děti, tak dobře vím, oč jde.“

„Když sem přišla, byla možná ve třetím, možná ve čtvrtém měsíci. Jak jsem měl vědět, kdy porodí.“

„Cožpak jste o tom nikdy nemluvili?“ ..

„Ne.

„Nežil jste s ní?“

„Byla nemocná a tak jsme spali každý jinde.“

„To přece není normální!“

„Já nevím,.jestli je to normální. Matka řekla, abych se o ni nestaral.“

„Takže jste s ní vůbec nemluvil?“

„Ne. Matka to zakázala.“

„Jste přece její manžel! Takže vám nikdy neřekla, kdy bude mít dítě?“

„Už jsem řekl, že ne.“

„Nezeptal jste se jí?“

„Ne.“

„Proč jste se vůbec ženil, pane O‘Connelli?“

„Myslel jsem, že ji miluju.“

„Vy jste ji nemiloval?“

„Asi ne.“

„A co ona? Ona vás přece měla ráda.“

„Chtěla jen moje peníze.“

„Vy máte nějaké úspory, pane O‘Connelli?“

„Ne. Kde bych je vzal.“

„Proč tedy hovoříte o penězích?“

„Protože je to tak. Stejně bych se s ní rozvedl.“

„Kdy?“

„Později.“

236

„A co teď?“

„Teď je to jasné. Rozvedou mě raz dva. Nikdo mě přece nemůže nutit žít s takovou …, s takovou,“

rozčílil se, až se mu udělala pěna v ústech.

Krátce poté se objevil v nemocnici a kategoricky žádal primáře, aby propustil jeho manželku do domácího ošetření. Ta se bránila, jak mohla. Později to ve své výpovědi potvrdila ošetřovatelka, která jí vydávala šaty. Jak ale měla vědět, proč mladá paní nechce s manželem domů, proč tolik pláče, proč by nejraději zůstala v nemocnici. Dozor odvolali už před dvěma dny. Inspektor Arrington se dozvěděl až později, že ji propustili. Konečně nebyla zatčena, mohla si dělat, co chce.

Vyšetřování nevedlo k ničemu. Prohledali řeku, mrtvolu dítěte však nenašli. Výpovědi svědků nestály za nic. Obyvatelé farmy, jakoby se smluvili. Sestry říkaly totéž co bratr, matka to vyjadřovala důrazněji. A tak nezbylo inspektoru Arringtonovi než sepsat neslané nemastné hlášení a poslat ho vy

šetřujícímu soudci. Nenašly se žádné důkazy, které by vnesly aspoň trochu světla do podivné tragédie na ovčí farmě.

Inspektor Arrington vyšetřoval další případy, v šedesátých letech zločinnost v Austrálii prudce stoupala, došlo k únosům i k loupežným přepadením bank, nejasný případ z ovčí farmy zůstal stranou. Na podzim přijeli na farmu zase postřihovači ovcí a za dva z nich se vdaly Patrikovy sestry, Bilkie a Pat. Matka přijala už před rokem podomka na výpomoc, s ním odjela k oltáři Deborah. Zdánlivě se všechno vyvíjelo podle logického předpokladu. Ale Katie Swansonová, což bylo dívčí jméno Patrickovy manželky, připravila policii další překvapení. A nutno říci, že nijak příjemné.

Na stole inspektora Arringtona se objevila zmačkaná a ušmudlaná obálka. Otevřel ji, četl sdělení psané dětským, téměř krasopisným písmem. „Všechno, co Vám říkala moje tchyně Lauryn O‘Connellová, je čistá pravda. Já jsem zabila své dítě a zbavila se jeho mrtvoly. Teď, když jsem si uvědomila tíhu svého zločinu, nedokážu dál žít v hanbě. Rozhodla jsem se ukončit svůj život. Nehledejte mne, bylo by to marné.

Katje Swansoňová.

Nejdřív si samozřejmě zjistili, jestli je to písmo ubohé Katie O‘Connellové. Farmářka se podívala do dopisu a hned kývla. Patrick jako by zaváhal. Ale pak také potvrdil, že dopis psala jeho žena Katie. Inspektor navštívil ještě sirotčinec, na farmě se totiž nenašel jediný řádek, psaný rukou zmizelé, a ředitelka potvrdila srovnáním, že dopis psala Katje Swansonová.

Hledali ji v nejbližším okolí farmy. Znovu lovili háky v řece, prošli nejbližší lesíky a projeli džípem okolní pastviny. Všechno zbytečně. Mohla skočit pod vlak, ale to by se už objevilo hlášení traťových inspektorů. Mohla se zastřelit v ústraní, ale kde by vzala zbraň? Mohla se ubytovat kdekoliv v okolí a třeba spolykat prášky. Ale na to by potřebovala peníze, a farmářka prohlásila, že jí nedala ani dolar.

Proč taky?

Bylo to sice neobvyklé, sebevrazi se svou násilnou smrtí obyčejně chlubí a vystavují svá mrtvá těla živým na obdiv nebo na výstrahu. Ti, kdo se věší z nešťastné lásky, si vyberou takové místo, kde by je partner co nejdřív našel. Zhrzení milenci skáčou do vody z nejvyšších oblouků mostů, aby vypadali aspoň po smrti jako hrdinové. Dívky v jiném stavu si pouštějí plyn v kuchyni těsně před předpoklá

daným návratem rodičů. Katie Swansonová byla i po této stránce výjimečná. Oznámila sebevraždu, její mrtvola však zmizela bůhvíkde. To nebylo ani logické, ani taktické. Právě tak jako písemné přiznání, že celou dobu lhala. Inspektor .Arrington se vyznal v lidech, pracoval u policie už pětadvacet let. Byl by přísahal, že nešťastná dívka řekla na nemocničním lůžku pravdu.

Sestry O‘Connellovy vypovídaly všechny totéž. Jejich matka krčila rameny a dodala ještě, že s tou nešťastnou holkou byly odpočátku jenom potíže. Duchem nepřítomný vdovec Patrick zíral do neurčita. Nic neviděl, nic nevěděl, se svou ženou vlastně ani nemluvil. Jak se chovala? No, nijak. Tak jako všechny: nevšímala si ho.

Inspektor Arrington po několika měsících uložil spisy případu zase do archívu, neměl se čeho chytit. Nemohl vypracovat návrh vyšetřujícímu soudci, když neměl jediný důkaz. Na farmě zase stříhali ovce a další Patrickova sestra odešla do stavu manželského s postřihovačem.

V roce 1966 se vdala poslední, Sharon. Nebyla nejmladší, jak to bývá v pohádkách a nebyla také nejhezčí. Přitom vypadal postřihovač, kterého svedla, jako filmový krasavec. Vzal ji s sebou v srpnu 1966, za měsíc po svatbě se s ní objevil na policejním revíru. Doslova ji před seržanta přitáhl za ruku.

Vzpouzela se ještě uvnitř, ale on použil metody, na kterou byla zvyklá z farmy.

237

„Tady se postav a povídej!“ houkl na ni.

„Jo,“ řekla sice, ale mlčela. Jen přešlapovala.

„Tak co? Bude to?“ křikl zhurta a aby zmírnil účinek rozkazu, přidal: „Miláčku!“

Postřihovač ovcí, jehož jméno není známo, rozhodně nebyl uhlazený džentlmen, to by se na australských pastvinách neuživil, jeho žena však také nebyla choulostivá krasotinka a přesto z ní lezlo přiznání jako ze školáka se špatným vysvědčením.

„Řeknu vám, jak to doopravdy bylo. Neskočila do řeky a neodnesl ji proud, jak psali v novinách.

Manželka mýho bratra Patricka Katie byla zavražděna.“

„Jo, řekla mi to včera v noci. Proto jsme tady,“ dodal postřihovač ovcí. „A taky vám ještě povím, že by neřekla ani slovo, kdyby ještě musela žít na ranči s mámou a bráchou. Měla by z nich strach. Povídej, Sharon, a jaksepatří nedrmol, aby si to páni mohli zapsat.

„Neuděláte mi nic, he?“ zeptala se.

„Co bysme vám měli udělat?“ řekl seržant. „Máte něco na svědomí?“

„Jo a vlastně ne. Ale celou tu dobu, co jsem byla na farmě, jsem musela držet hubu. Já i mý sestry.

Maminčin miláček Patrick a ta bestie prašivá, naše máma, by nás zabila, kdybysme otevřely zobák.

Kdyby mě nenutil tadyhle můj muž, neřekla bych nic, nejsem blázen. Co z toho budu mít. Ale v noci jsem mu odpřísáhla, že to řeknu. Tak jsem tady. Matka nenáviděla malou Katie od chvíle, kdy se objevila na ranči. Patrick byl její miláček a ta holka jí ho vzala. Dělala jí to nejhorší a to vám musím říct, že když ji brácha přivedl na farmu, tak už byla ve třetím měsíci. Brácha je slaboch a zbabělec, nebránil ji, když ji máma mlátila. Všechny jsme to věděly a všechny jsme to slyšely. Byla to hrůza, jak tu holku mučila. Ten blbec Patrick dělal, že to nevidí neslyší. Já nevím, co mu ta čarodějnice slí

bila, nebo čím mu pohrozila.“

„Proč jste se za ni nepřimluvily?“

„Neznáte naši matku. To by byl náš konec. U nás se smělo akorát kušovat, nic víc. Když už byla v osmém měsíci, tak musela vláčet těžký pytle s vlnou a máma jí vařila odvar z těch sraček, co se dá

vají ovcím, aby potratily.“

„Proč jste to nehlásily?“

„Chtěla, aby potratila, to není nic tak hrozného.“

„A váš bratr?“

„Asi nic . nevěděl. Má vylízanou makovici, maminčin blbeček! Když se vrátila z nemocnice a ten rozruch utichl, tak jí máma pohrozila, že ji podřízne jako ovci, když nenapíše, co jí bude diktovat.

Měla to napsané na kousku novin, musela si to sestavit už předtím. No, a holka to napsala a podepsala. Co měla podle vás dělat?“

„Viděla jste ten dopis, než ho poslali?“

„Viděla. A taky jsem viděla, když ji chudinku pitomou zabili.“

„Vy jste viděla vraždu? A nepomohla jste jí?“

„Viděla jsem to od začátku do konce. Celou noc jsem dřepěla v maštali. Schovala jsem se za štosem prken a dívala se. Ona a Patrick museli už předtím vykopat v beraní ohradě hlubokou díru. Nutili ji, aby do ní vlezla. Katie se bránila, jak mohla, ale nakonec ji do díry srazili a utloukli ji železným pajsrem.“

„A vy?“

„Pořád jsem se dívala škvírou.“ „Proč jste byla v noci v maštali?“

„Měla jsem tam spycha s jedním postřihovačem.“

„S vaším dnešním manželem?“

„Kdepak. Toho jsem tenkrát ještě neznala. To bylo ještě předtím, než jsme se zasnoubili. Bret ode

šel a já jsem v maštali usnula. Vzbudil mě randál, tak jsem koukla ven a všechno jsem viděla. Zasypali ji ještě živou, viděla jsem, jak vystrkuje z hlíny ruku a škrábe se ven. Tak ji zase práskli pajsrem.

No, a bylo po ní.“

„Policie přece farmu prohlížela.“

„Jo. Jenže, když tam přišel inspektor Arrington s ostatníma, ta)í byly v ohradě ovce na večerní dojení. Katje byla pod jejich kopejtkama.“

„Víte přesně, kde to je?“

„Říkám vám, že jsem všechno viděla. Nemůžu se zmejlit víc jak o metr nebo o dva.“

238

Zavolali do Perthu pro inspektora Arringtona. Přijeli na farmu a nejdřív nasadili ovčačce O‘Connellové a jejímu synovi želízka. Pak kopali v rohu ohrady a našli mrtvolu ubohé Patrickovy manželky.

„Já s tím nemám nic společného,“ prohlásil Patrick, „dělal jsem jen to, co mi matka nařídila.“

„A co to novorozeně?“ zeptal se ho inspektor Arrington.

„Máma ho spálila v kamnech.“

„Není to pravda,“ vykřikovala farmářka. „Můj syn je blbec. On ji zavraždil. Malou i velkou. Mlčela jsem jen proto, aby se nedostal do kriminálu. Kdo by mi pomáhal s ovcema?“

Matku a syna odsoudili na doživotí. Farmářčiny dcery, které o zločinech věděly a mlčely, dostaly také vysoké tresty. Jenže, žádný trest není dost velký, když se člověk chová hůř než zvíře.

239

54 případ

PŘÍPAD BARBARY GRAHAMOVÉ

„Ale pánové, to prosím nejde, nahoru nemůžete, když tady nebydlíte! Tohle není kurník, ale slušný hotel.“

„Drž hubu! My moc dobře víme, co je to za hotel. Policie.“

„Tak to, prosím, promiňte,“ řekl recepční a nasadil si čepici se zlatým prýmkem, snad aby vypadal důležitěji.

„Na kterém čísle je Baxter Shorter?“

„Baxter Shorter? Baxter Shorter? Já takového pána …,“ snažil se ještě recepční, ale marně.

„Mám ti pomoct, aby se ti rozjasnilo v hlavě?“ řekl seržant Growe, skočil k pultu, popadl muže v honosné čepici za klopy a přitáhl si ho k sobě.

„Dvě stě dvanáct ve druhém patře. Ale jestli se jmenuje Shorter …?“ kapituloval recepční.

Vyběhli po schodech, aby tam byli dřív. Zabušili na dveře, když se ozval ospalý hlas, tak seržant zvolal:

„Dělej, Shorty, policie!“

Zřejmě se mu nechtělo otvírat. Bylo slyšet, jak se šourá od dveří a zase zpět, ozval se tlumený hovor, ale nebylo rozumět ani slovo, pak se otevřely dveře, policisté vpadli dovnitř, nevšímali si holky v posteli a rovnou skočili na Baxtera Shortera.

„Tak podívej se, hošánku, seš v tom až po uši. Oblíkni se a jdeš s náma. „

„Ale proč? Proboha proč?“ násilně se divil polonahý muž s napomádovanými vlasy.

„Chceš, abych ti to vysvětlil, Shortere? Ty to opravdu chceš slyšet? Jedeš v té vraždě vdovy Monahanové a máš taky na svědomí těch sto tisíc. Teď je ti to snad jasné.“

„Ale já s tím nemám nic společného, pánové. Znáte mě přece, já už dávno sekám dobrotu. Namouduši, seržante, přísahám na zdraví svých dětí.“

„To se nedožijou ani školního věku. Lžeš, parchante a já ti to osolím. Máme svědka, který tě viděl té noci nedaleko vily Mabel Monahanové. Můžu ti podepsat záruční list na to, že se z toho nevylí

žeš.“

„Já jsem to neudělal, seržante, věřte mi.“

„Cos teda dělal v noci devátého března v Burbanku nedaleko filmových studií Warner Brothers? Ty chodíš o půlnoci na zdravotní procházky?“

„A víte že jo, seržante? Doktoři mi předepsali hodně pohybu a tak, když nemůžu spát …“

„Já ti tu drzou hubu rozflákám! Ty nemůžeš v noci spát!? Protože si taháš do postele děvky! Přiznej se, nebo s tebou bude zle.“

„Šel jsem náhodou ‚okolo, seržante, nic víc. Ať zmrznu v tomhle hrozným horku, jestli to není pravda.“

„Cos tam viděl?“

„Nic, seržante, nic. Byla tma. V noci je přece tma.“

„Já už tě doopravdy praštím, ty kryso zubatá. V Burbanku nemají pouliční osvětleni? To je mi novinka! Mluv nebo tě přerazím!“

Přešlapoval, kroutil se, popotahoval si spodky, zbytečně si natáhl nátělník, pak se podíval na holku v posteli, které koukaly zpod pokrývky den jantarové oči, pokrčil rameny, jako by se omlouval a řekl:

„Viděl jsem je.“ „Koho?“ „Viděl jsem je na ulici.“

„Ptal jsem se koho! Ty seš snad, Shorty, nedoslejchavej? Že bych ti ty uši trochu promasíroval.“

„Měli tam stát auťák. Asi jim nejel.“

„Koho jsi viděl? Dozvím se už konečně jména? Ty si chlape doopravdy říkáš o pár přes hubu.“

„Jack Santo, seržante,“ řekl tiše, jako by se styděl. „Dál!“

„Emmet Perkins.“

„Ale podívejme se, stará dobrá firma! Náš přítel Perkins. Kdo dál?“

;,John True.“

„Další stálý host, nedej se prosit, nebo ti ten zpěv nebude nic platnej a vyrukuješ před porotu s nima.“

240

„William Upshaw.“

„Kasař Billy! No, tos mi udělal radost, Shorty, to je lepší dárek než velikonoční vejce s hracím strojkem.

„Dál.“

„Dál nic.“

„Jak to nic?“

„Nikdo.“

„Nekecej Shorty!“

„Jo, nějaká ženská,“ podíval se mimovolně na holku v posteli a seržant si toho všiml.

„Snad ne tahle? Vylez z pelechu, krasotinko, ať si tě prohlídnem.“

„Ne, tahle ne, seržante, tohle je Mabel, seržante. Známe se už hezkejch pár měsíců.“

„A jestlipak ji zná taky tvoje žena, Shorty?“

„To je rána pod pás, seržante, fakt.“

„Chci slyšet jméno té ženské, cos ji tam viděl?“ „Namouduši, na sto hříchů, nemám ponětí. Jakživ jsem ji neviděl. Seržante, když jsem vám řekl ty ostatní, proč bych dekoval ženskou? Cizou ženskou?“

Baxtera Shortera odvezli na policejní stanici a sepsali s ním protokol. Pak ho propustili, ale dali ho sledovat. Nepřivedl je však ani o krok blíž k rozluštění záhadné vraždy šedesátileté bohaté vdovy Mabel Monahanové, ale přivedl je na stopu zločinců, které jmenoval. Znali je a věděli, že mohou mít v loupežné vraždě prsty. První týden nezjistili nic, přestože detektivové rozhodili sítě ve všech zná

mých podnicích, v nichž se scházeli příslušníci losangeleského podsvětí. První úlovek se objevil až začátkem dubna: Ale stál za to.

„Dejte mi komisaře Palmberga,“ ozvalo se ze sluchátka. „Co mu chcete?“

„To nebudu vykládat vám, ale jemu. Tak dáte mi ho, nebo si chcete povídat?“

Ozvalo se cvaknutí, jak spojovatel přepínal hovor, pak hluboký, melodický hlas komisaře a jednoho z nejlepších kriminálních psychologů v oblasti Los Angeles.

„Palmberg.“

„Mám pro vás tip, šéfe.“

„Kdo volá?“

„Copak mě nepoznáte po hlase, šéfe?“

„Nemám čas na fóry.“

„Puppie.“

„Jo, to seš ty, Štěně? Tak cos zase provedl?“

„Nic, šéfe. A až uslyšíte, co vám chci říct, tak mi stejně odpustíte všechny hříchy. Ti tři jsou ve starým skladišti v Lynwoodu. Nastěhovali se tam před třemi dny.“

„Kdo se nastěhoval do Lynwoodu?“

„Perkins, Santo a ta ženská.“

„Kde je to skladiště, Puppie?“

„Na kraji. Směrem ke Comptonskýmu letišti. Býval tam sklad kulis. Pojedete tam po Washingtonově bulváru od ateliéru Paramountu.

„Díky, Puppie . .!“

„Jo a nezapomeňte, šéfe, mám to u vás k dobru!“

Lynwood je dnes vlastně už jedním ze satelitních předměstí velké aglomerace Los Angeles. Má nové letiště a rozsáhlá studia filmových ateliérů Paramount, kde se natáčí značná část televizních seriá

lů. Jinak se zde střídají bulváry s přepychovými obchody a uličkami obývanými černými Američany.

V jedné ulici vily s bazény, ve druhé staré činžáky v nichž se neuklízí. Přepadové vozy se objevily před zchátralou budovou skladiště krátce před půlnocí. Na střechách pohotovostních busů se objevily ostré paprsky hledáčků, kterým se říká spotlight. Policisté v neprůstřelných vestách a s přílbami na hlavách se rozestavili podle ohrady.

„Hovoří policejní komisař, hovoří policejní komisař,“ ozvalo se do noci z megafonú. „Jste obklíčeni, vzdejte se. Opakuji. Jste obklíčeni. Vzdejte se. Nemáte žádnou jinou možnost. Jste obklíčeni. Budete vycházet na dvůr jeden po druhém. Opakuji, vycházejte na dvůr jeden po druhém, jak vás budu

241

vyvolávat. A obě ruce složit do týla. Upozorňuju vás, že nemáte jinou možnost, skladiště je obklíčeno. Vzdejte se a vycházejte po jednom. Ruce v týle! První půjde Emmet Perkins!“

Ozvěna protáhla poslední slabiky a vrátila je zpět. Jinak ticho. Carl Palmberg trpělivě čekal. Pozoroval prudce osvětlenou scénu před sebou. Podíval se na hodinky. Pak přiložil elektronický megafon ke rtům a klidným hlasem znovu oznámil:

„První půjde Emmet Perkins. Perkinsi, dávám ti třicet vteřin. Jestliže nevypochoduješ, tak si pro tebe dojdeme. A pro ty ostatní samozřejmě taky. Uvažuj, Perkinsi, nemáš šanci, naši hoši míří na skladiště ze všech stran.“

Hrozné ticho netrvalo víc než pár vteřin a přece se zdálo dlouhé jak čekání u zubaře. Pak vrzly dve

ře, do kuželu světla se protáhl vysoký muž v tmavé bundě, s rukama složenýma v týle a s nahrblými zády. Udělal pár kroků vpřed. Zůstal stát a mžoural do ostrého halogenového světla. Policisté k němu přiskočili. Dva zleva, dva zprava. Nasadili mu želízka a komisař Palmberg si oddechl.

„Teď půjde Santo,“ burácel hlas z megafonu. „Jacku Santo, dávám ti třicet vteřin. Ruce do týla a jdeme! Měj rozum a nekomplikuj si život.“

První automobily s reportéry se objevily ve chvíli, kdy se zavalitý, černovlasý, bledolící Jack vykolébal před dveře, zastavil se, jako by se rozmýšlel, kam si to namíří. Popadli ho a vstrčili do pancéřové fordky.

„Teď je řada na vás, Barbaro Grahamová. Vyzývám vás, abyste vyšla a vzdala se. Barbaro Grahamová, dávám vám třicet vteřin!“

Nerozmýšlela se, vyšla hned, když podruhé vyslovil její jméno. Také ona se zastavila, oslepena prudkým světlem a protože měla na sobě přiléhavé trikotové šaty, vypadala jako neoblečená. Komisař Carl Palmberg si oddychl. Byl rád, že při zatýkání nepadla ani jediná rána. Reportéři, kteří se rozběhli k fordce se zamřížovanými okénky, to jistě v reportážích ocení. Losangeleská policie neměla dobrou pověst, proto byla každá pochvala dvojnásob cenná. Tato noční akce proběhla příkladně jak vystřižená z kriminalistického slabikáře.

Všechny policejní výslechy jsou dramatické, mnohé jsou tragické. Nejsou snadné pro vyšetřující, jsou šokující pro vyslýchané. Barbara Grahamová byla mladá pohledná žena. Ani v nejmenším nevypadala jako zločinec. Chovala se spíš jako sekretářka solidního podniku, která se dostala do nesnází, ale věří, že se všechno brzy vysvětlí. Měla smůlu, netušila totiž, jaké trumfy má v ruce promovaný kriminální psycholog Carl Palmberg.

„Přiznejte se, paní Grahamová.“

„Nemám k čemu.“

„Přiznejte se, že jste zavraždila Mabel Monahanovou.“

„Ne!“ vykřikla už kdoví po kolikáté.

„Víme, že jste tam byla.“

„Nebyla.“

„Dokážeme vám, že lžete. Pak to bude horší.“

„Nikde jsem nebyla.“

„Jak nikde? Někde jste přece musela být.“

„Byla jsem celou noc doma. U svého syna, u malého Tomyho.“

„Tak vy tvrdíte, paní Grahamová, že jste byla celou noc z devátého na desátý březen doma?“

„Ano, byla jsem doma a můžu to dokázat.“

„Jak, prosím vás?“

„Jednoduše.“

„Poslouchám vás, paní Grahamová.“

„Dosvědčí to můj manžel. Já jsem byla doma, on byl doma a náš Tommy také. Jen se ho zeptejte.“

„To už jsme chtěli udělat.“

„No a?“

„Nenašli jsme ho.“

„Jak to, nenašli?“

„Zmizel.“

„Já vám nerozumím!“

„Vypařil se. Nemáte ponětí, paní Grahamová, kde by mohl být?“

242

Neodpověděla, dlouho přemýšlela, pak rezignovaně. zavrtěla hlavou a požádala o sklenici vody.

Střídali se u ní až do rána a stále ji bombardovali stejnými otázkami. Doufali, že sě přeřekne, že změkne a vzdá to. Když už se začalo rozednívat, přinesl komisař Palmberg složku s přiznáním a postavil před ní muže s pouty na rukou.

„Tak tohohle pána jistě dobře znáte. Jmenuje se John True. Je u nás už třetí den, všechno nám řekl, všechno nám podepsal, když si budete přát, tak vám to zopakuje do očí. Viď, Johne? No a tak se všechno vysvětlí a my budeme moci jít konečně do hafan. My totiž už sloužíme druhou noc, paní Grahamová, a to pro vaše krásné oči. Nebýt toho, že jste zavraždila vdovu Monahanovou, tak bysme teď klidně oddychovali v peřinkách.“

Zírala na Truea jako na zjevení. Nevěděla, co má dělat, neměla ponětí, co má říci. Carl Palmberg využil její únavy i momentu překvapení a zahájil palbu z nejtěžších kalibrů. Postavil Johna před ní a pobídl ho:

„Tak povídej, jak to bylo. A nenech se moc pobízet, ať ten krám můžeme zavřít a jít na pořádnou snídani. Jak to bylo?“ „No jak?“ přešlapoval sotva čtyřicetiletý muž s vrásčitým čelem.

„Byla u toho v Burbanku, Johne?“

„Jo. Byla. Byla u toho, když jsme se vypravili do Burbanku pro těch sto táců.“

„Kam jste se vypravili?“ zeptal se komisař Palmberg.

„Ale vždyť to víte …!“

„My to víme, ona to ví, ale předpis je předpis, mluv, jako když to vysvětluješ úplně svaté jeptišce.

Kam jste se vypravili pro sto tisíc?“

„Pro sto táců jsme se vypravili ke vdově Monahanové. Ke vdově Mabel Monahanové,“ odříkával jako žáček před tabulí.

„Kdo se tam vypravil?“

„No. Perkins, Santo, Shorter, Upshaw, já a tady Grahamová.“

„To není pravda!“ bránila se.

„Je to pravda?“ zeptal se gangstera Palmberg.

„Jo.“

„Kdo byl šéf?“

„Samo. Ten taky tu bábu znal.“

„Odkud ji znal?“

„Vyslídil ji, sledoval ji, vyptával se na ni, pak se uhnízdil před jejím bungalovem a věděl o ní všecko.“

„Například co?“

„Například že má hrozný strach.“

„Z čeho?“

„Ze všeho. Na dveřích měla plno zámků, řetízky a petlice, v hale měla telefon. Kdybysme ji vypla

šili, tak mohla vytočit policii. No, a proto se Santo rozhodl, že u ní zazvoní Grahamová. Ženské se bába nepoleká. Tak tam Grahamová zazvonila, když se bába ptala, kdo je, tak řekla svým tenkým hláskem, že zůstala dole na silnici trčet s auťákem, píchla a nemá rezervu, potřebovala by si zatelefonovat do servisu, aby jí to někdo přijel spravit. Když otevřela a pustila Grahamovou do baráku, tak jsme vtrhli dovnitř.“

„Co se dělo potom?“ zeptal se Carl Palmberg, když se gangster odmlčel.

„Barbara vzala z pohovky polštář a přidržela ho bábě na obličeji.“

„Proč?“

„Začala řvát.“

„A dál?“

„Řvala pořád, jenže to už nebylo tolik slyšet. Ale Santo má moc jemnou povahu. Jeho to její píská

ní rušilo a tak řekl Barbaře, aby ji praštila, ať už konečně přestane řvát. Přitom to nebylo nic moc, rozumíte, bylo to přes polštář.“

„Co udělala Barbara Grahamová?“ zeptal se komisař Palmberg a nahlížel přitom do protokolu, který True už předtím podepsal.

„Asi dostala vztek. Asi chtěla ukázat, že není srab. Když jsme totiž čekali kousek od dveří, že vpadnem dovnitř, tak se podělal Shorter, že s náma nejde a zdrhnut do tmy. Všichni se mu posmívali

243

a tak se Barbara možná bála, aby jsme si z ní taky nedělali srandu a práskla tu babu vší silou po kebuli.“ ,čím?..

„Pažbou.“

„Pažbou čeho?“

„No přece pistole.“

„Barbara Grahamová měla revolver?“

„Jasně že měla.“

„Počítali jste, že se bude střílet?“

„Počítali, počítali? S čím se dá v takovým případě počítat? Copak to někdo vyvěstí? Stát se může leccos.“

„A taky se stalo.“

„Jo, to máte pravdu, pane komisaři, náhodou jste to trefil. Jenže kdo za to může? Bláznivá ženská, která ztratila nervy a práskla ji do palice takovou silou …“

„Takže ji zavraždila.“

„To snad je jasný, šéfe.“

Neřekla ani slovo. Celou dobu tupě hleděla do země, jako by se styděla. Když True skončil, podívala se mu do očí, vyskočila, snad se na něj chtěla vrhnout, zastavila se však před komisařem a rozplakala se.

„To není pravda. Nic z toho není pravda. Ten chlap lže. Nikoho jsem nezabila, nikde jsem nebyla.“

„Proč myslíte, že by to John True tvrdil? To přiznání zaplatí životem. Proč by to říkal, kdyby to nebyla pravda?“ Byla to komisařova finta. Všichni věděli, že si John True naopak přiznáním zachránil život. Podle platných amerických předpisů nemůže být obžalován, když vystupuje jako svědek. Barbara Grahamová vypovídala ještě mnohokrát a stále opakovala totéž: nikoho nezabila, žádného loupežného přepadení se nezúčastnila, kritickou noc byla doma. Ať si najdou jejího manžela, jistě jí alibi dosvědčí. Kam zmizel? O tom nemá ani ponětí. Neví také, proč by vůbec někam utíkal.

Zavřeli ji do cely a připravovali žalobu. Aspoň jí to řekli. Barbara Grahamová seděla na pryčně, po

čítala noci a rána a čekala na manžela, který ji přece musí zachránit. Nevěřila, že by se nevrátil. Už kvůli malému Tommymu přece nemohl odejít navždy. Dny na samotce jsou dlouhé jako týden. Už ji nevodili k výslechu, už se jí nevyptávali, už se o ní nezajímala ani policie, ani vyšetřující soudce.

V pátek k večeru zachrastily klíče, okované dveře vrzly ve veřejích, do cely vpadla vysoká a mohutná žena s balíkem přikrývek v náručí. Chvíli zůstala stát za dveřmi, když za ní zaklaply a bachařka zavřela i špehýrku, tam kde stála, hodila pokrývky a prostěradla na zem, uplivla si do kouta a řekla vztekle:

„Krucifixhergot, svině zatracený! A jsem v loji!“

Barbara Grahamová na ni hleděla jako na zjevení; nevěděla, co si má myslet a co říci. Byla vystra

šená, ale také měla radost, v minulých týdnech pochopila, že nejtrudnější na lidském údělu je samota.

Člověk potřebuje člověka za všech okolností, člověk nemůže být sám, zvlášť když se dostal do úzkých.

„Jmenuju se Donna Prowová,“ řekla velká žena s postavou řezníka z jatek, zmáčkla Barbaře ruku, až jí zbělala, pak bez vyzvání řekla:

„Vrazila jsem mu kudlu do žeber. Nic jinýho si nezasloužil, ožrala ožralej. Pudu za to asi na křeslo.

Ale mě je to fuk. Kdybych ho nezabila teď, tak bych ho zabila za měsíc. Advokát mi řekl, že mě z toho vyseká. Ale já o to nestojím. To se radši nechám polechtat elektrikou, než bych hnila dvacet let v kriminále.“

Tu noc šly spát až k ránu. Donna Prowová vyprávěla víc o svých zážitcích s milenci než o tom, jak zabila svého opilého druha, Barbara Grahamová zas povídala o svém osudu, o manželovi, který se ztratil a o svém malém chlapci, o něhož se teď stará tchyně. Ta obrovská ženská měla docela dobrou náladu. To že se dostala za mříže, brala v nejhorším případě jako nepříjemnost. Nakonec, když už obě zívaly, řekla jako by jí bylo najednou všechno jasné:

„Co si lámeš hlavu, prosím tě? Potřebuješ alibi a šmytec. Jakmile ti někdo dosvědčí, žes byla jinde než v bungalovu té staré báby, tak seš z toho venku. Alibi na noc co se to stalo. Nic víc.“

244

„Můj muž by mi to dosvědčil, Donno, já jsem doopravdy byla tu noc doma, jenže on zmizel a nikdo o něm nic neví. Psala jsem mu, posílala jsem mu vzkazy, advokát ho hledá, ale chlap jako by se propadl. Jo, a dopisy přišly všechny zpátky.“

Velká žena s hrubými rysy vypadala jako vražedkyně z učebnice kriminální psychologie. Kdyby ji odsoudili, nikdo by ji nelitoval. Nebyla však odporná. Zdálo se, že má porozumění pro starosti své kolegyně. Přemýšlela, kousala si nehty, chodila od zdi ke zdi jako voják na stráži, až jí velké pantofle pleskaly o paty. Nakonec se zastavila před nešťastnou Barbarou a řekla, jako by ji to právě napadlo:

„Kde je řečeno, že ti alibi může potvrdit jedině tvůj muž?“ Vzhlédla. Udiveně na ni hleděla. „Ale vždyť tam byl mimo něj jen malý Tommy a ten ještě neumí mluvit,“ řekla potom.

„Nepochopilas mě, Barbaro. Ženská přece může strávit noc u jakéhokoliv chlapa. Stačí když to řekne a ten mužský to pak před soudem dosvědčí. Není zapotřebí nic moc detailů. Ti dva přece mohli předtím vypít flašku a mezitím ještě druhou, kdo by se v takové situaci díval na hodinky. Ráno se ošplíchli, pac a pusu a pak adié! Chápeš, Barbaro?“

„Jo, chápu. Jednomu známému jsem před dvěma lety takhle dosvědčila, že byl se mnou do rána na party. Jinak v tom lítal. Jenže, kdo to dosvědčí mě, když jsem tady?“

Jako kdyby čekala na narážku, velká ošklivá Donna Prowová si plácla na čelo a s naprostou jistotou prohlásila:

„Já ti ho obstarám.“

„Koho?“

„Svědka.“

„Jak, prosím tě? Myslíš, že tě odsud pustí?“

„Ne, to si nemyslím. Když budu mít štěstí, tak to tady budu mít i s penzí. Ale mám venku přítele a mám taky advokáta. Nestarej se o nic a čekej. A starosti můžeš pustit z hlavy. Dělej, co ti řeknu a seš z toho venku.“

Nečekala dlouho, jen tři dny. Pak zachrastily v zámku klíče, objevila se bachařka a Barbaře se dokonce zdálo, jako kdyby se trochu usmívala. Kývla na ni prstem a řekla:

„Grahamová, návštěva!“

„Ale kdo, prosím vás . . ?“

„Nebuď zvědavá a dělej, ať ten tvůj šamstr dlouho nečeká.“

Každá věznice je jiná, ale všechny mají stejné návštěvní místnosti. Jedny dveře zleva, druhé zprava, místnost rozdělená drátěnou sítí, dvě židle proti sobě jako ve zpovědnici. A v rohu stojící či sedící dozorce s našpicovanýma ušima, tvářící se, že nevidí neslyší. Na rozdíl od muže v měkkém klobouku se bachař tvářil přívětivě. Otylý mladík s knírkem měl výraz člověka, kterého do něčeho nutí.

Sedli si, začali se bavit. Dozorce se otočil zády a usedl v koutě.

„Tak co, kotě?“ řekl návštěvník.

„Jmenuju se Robbie.“

„Já nevím co, Robbie.“

,;Deset papírů a je to v suchu.“

„Já ale nemám, Robbie …“

„Až budeš venku, tak budeš mít. Je to pakatel za takovou službu a ta tvoje lahůdková figura přece za ty prachy stojí.“

„Odpřísáhneš to, Robbie?“

„Ty se mnou mluvíš jako s klukem z pomocný školy. Plácnem si, kotě. Jo, hergot, zapomněl jsem, že je tady ta svinská síť. Tak teda domluveno. Pa, kotě.“

Proces roli Barbaře Grahamové zahájili v prvním týdnu října 1953 před soudem v Los Angeles.

Obžalobu zastupoval přísný John Wilton, jeho hlavním svědkem byl John True. Riskoval pomstu svých kolegů z podsvětí, zradil je, aby si zachránil život a neváhal obvinit z vraždy Barbaru Grahamovou. Ta tvrdila znovu a znovu, že je nevinná.

Soud proti ní neměl přímý důkaz, ale žalobce Wilton si připravil překvapení. Když už se zdálo, že dosavadní průběh jednání nezaručuje žádoucí výsledek, ohlásil, že dá předvést svědka, který se vyjá

dří k alibi Barbary Grahamové.

245

Obžalovaná znervózněla, obhájce ex offo James Tibrow, kterého jí úředně přidělili, když neustále opakovala, že nepotřebuje advokáta, protože nic neprovedla, ji musel uklidňovat. Pak se otevřely dveře a na scénu, zalitou světly reflektorů, vstoupil Robbie.

„Jmenuji se San Seriano, jsem členem policejního sboru Los Angeles a potvrzuji pod přísahou, že se mne obžalovaná Barbara Grahamová snažila podplatit částkou deseti tisíc dolarů, když odpřísáhnu, že jsem s ní strávil noc z devátého na desátého března 1953. O této skutečnosti byl pořízen magnetofonový záznam, jehož pravost je potvrzena vězeňským dozorcem Pearcym, který byl rozhovoru pří

tomen.“

Barbara Grahamová zavřela oči a sklonila hlavu do klína.. Obhájce Tibrow vyskočil ze židle.

„Protestuji co nejdůrazněji proti výpovědi tohoto svědka,“ zvolal. „Mole mandantka není pachatelkou zločinu, z něhož ji viní obžaloba. Soudu nebyl předložen ani jediný důkaz o její vině. Barbara Grahamová odpočátku tvrdila, že je nevinná. Jediný svědek, který mohl potvrdit její alibi pro onu kritickou noc, totiž její manžel,záhadně zmizel. Proto se odhodlala ze zoufalství a na radu své spoluvě

zeňkyně, mimochodem také policejní úřednice, kterou státní žalobce nasadil do její cely jako návnadu, obstarat si svědka, který by jí dosvědčil nevinu. Já vím, vážení pánové a dámy, že nejednala správně. Dovolím si však položit otázku. Jednal správně pan žalobce? Nikoliv! Porušil všechny platné předpisy! Zorganizoval proti obžalované spiknutí, dokonce v době, kdy byla ve vyšetřovací vazbě.

S pomocí policejních úředníků jí nastražil past, do které se chytla. Takové jednání je v rozporu s etickými pravidly, které si vytvořila naše civilizace. Státní žalobce využil nemohoucnosti obžalované, zdeprimované pobytem na samotce, aby ji dostal tam, kde by ji chtěl mít do plynové komory.

Snížil se k použití nečestných prostředků jen proto, že nemá důkazy o vině obžalované. Tak se rozhodl vyrobit si je za každou cenu.“

Státní žalobce byl sebejistý. Nesnažil se obhájci vymluvit jeho argumenty, neomlouval použití nezákonné metody a ačkoliv stejně jako soudce i on věděl, že je takový důkaz při soudním řízení nepří

pustný, řekl:

„Prosím o souhlas k předložení navrženého důkazu. Přehraji váženému soudnímu dvoru magnetofonový záznam rozhovoru.“

Obecenstvo v sále ztichlo. Soudce si podepřel bradu a čekal. Cívky se roztočily, pak se ozval šum a ustrašený hlas Barbary Grahamové.

„Chcete moc,“ šeptala.

„Je to pro mne riskantní,“ řekl Seriano v roli Robbieho.

„No tak dobře,“ souhlasila Barbara. „Je to ale strašná cena.“

„Ale není. A ještě něco. Nepolezu do toho po hlavě. Nejdřív potřebuju vědět, kde jste doopravdy byla. Myslím tu noc, kdy se to stalo. Rozumíte, nerad bych naletěl. Mně se klidně můžete svěřit, že jste na tu bábu vzala polštář.“

„Ne. Nebyla jsem tam,“ řekla Barbara Grahamová klidně. „Opravdu jsem tam nebyla. Byla jsem doma s mým manželem a se svým synem.“

„Nojo, ale pak je všechno jinak, paní Grahamová.“

„Jak to myslíte?“

„Tak jak to říkám. Já do toho půjdu, odpřísáhnu, že jsem tu noc byl s váma v posteli, pak se najednou objeví váš muž, řekne něco jiného a jsem v maléru. Rozumíte, co tím myslím? Nemůžete být současně s ním doma a se mnou v posteli. Ne, ne, paní Grahamová, do tohohle já nejdu, to bych se mohl zamotat do nepříjemností.“

Šoupání nohou, odstrčená židle a prosící hlas bezradné ženy.

„Neodcházejte, prosím. Zůstaňte. Nemám jinou možnost, vy jste moje jediná naděje.“

„No tak dobrá,“ řekl Seriano, „že jste to vy!“

„Děkuji.“

„Takže jste byla ve vile té vdovy?“

„Ne! Proboha, ne!“

„Pak to ale nemá smysl. Už jsem vám řekl, že to všechno nemá smysl.“

Dlouhá přestávka. Povzdech, pak rozhodné sdělení.

„Tak dobře. Byla jsem tam s nimi. Teď jste spokojen? Potvrdíte mi, že jsem byla s vámi?“

246

Každý soudní proces má svůj dramatický vrchol. Mnozí si mysleli, že právě vyslechli osudový dialog Barbary Grahamové s nastrčeným policajtem, že jednání dosáhlo kulminačního bodu. Mýlili se.

O největší překvapení se v této fázi dramatu postaral obhájce Tibrow. Vstal, rozmáchl se rukama, potom však neprotestoval proti připuštění důkazu, ale koktavým hlasem prohlásil:

„Prosím slavný soud, abych byl okamžitě zbaven povinnosti obhajovat obžalovanou Barbaru Grahamovou. Tyto okolnosti mi totiž nebyly známy. Byl jsem podveden …“

Pro obžalovanou rána pod pás, pro státního žalobce šance, jak snadno a rychle přesvědčit porotce o vině Barbary Grahamové.

„Já vás sice chápu, pane kolego,“ řekl soudce obhájci, „přesto však vám nemohu vyhovět. Museli bychom odložit líčení. Vy znáte podrobnosti obžaloby, každý jiný advokát by se musel s materiálem teprve seznamovat. Na to nemáme čas. Já myslím, pane Tibrowe, že jste ten správný obhájce pro Barbaru Grahamovou. Poznal jste na vlastní kůži, kdo ta paní ..

je, Obhájce James Tibrow usedl, svěsil hlavu, jako že se nedá nic dělat a tím se postavil na stranu žalobce, podvodné vražedkyně Donny Prowové i policajta Seriana, který sehrál v návštěvní místnosti tak mizernou roli. Státní žalobce Wilton se pak pustil do křížového výslechu obžalované. Měl pocit, že se tak stalo v pravou chvíli, protože snad všichni v sále byli v této fázi procesu proti Barbaře Grahamové. John Wilton chtěl svůj plán ještě dovršit.

„Jestli se nemýlím, obžalovaná, narodila jste se v přístavní čtvrti West Oaklandu?“

,;Ano. Na východním pobřeží zátoky San Franciska.“

„Čím byl váš otec?“

„Železničářem.“

„Měli jste nějaký majetek?“

„Ne. Bydleli jsme v takovém polorozpadlém … No, dům to nebyl a chatrč taky ne. Ale bydlení tam bylo strašné. Prostě slum. A táta umřel, když mi bylo sedm. Zůstala jsem sama.“

„Měla jste přece matku.“

„Měla. Ale ona neměla na mne čas a taky mne moc nemilovala. Často jsem měla pocit, že jsem jí na obtíž. Taky mne odvezla k tetě.“

„Ta se pak o vás starala?“

„Starala? Mlátila mne, trestala mne, byla to vzteklá čarodějnice. Pila a byla sadistka. Schovávala jsem se před ní, ale stejně mi to nebylo nic platné. Utíkala jsem z domu, ale když jsem se vrátila, dostala jsem nářez. Jednou mi za trest namazala obličej rozstrouhanou cibulí. Nedovedete si představit, co to dokáže udělat s očima a s nosem. Zkuste to, jen si sáhnout na víčko …“

„Za co vás trestala?“

„Třeba za to, že jsem přišla později ze školy.“

„Vy jste ale nechodila domů, toulala jste se. Utíkala jste.“

„A to se divíte, když jsem pořád měla záda samou modřinu?! Utekla jsem k druhé tetě. Ta byla sice lepší, ale neměla pro mne postel. A tak jsem zase musela zpátky.“

„Kolik vám bylo let?“

„Dvanáct. A když mi bylo třináct, přijela pro mne matka a odvezla mne do polepšovny. To byla hrůza. Ten ústav se jmenoval U dobrého pastýře.“

„Co to bylo za ústav?“ zeptal se státní žalobce.

„Pasťák, normální pasťák. Režim jako v kriminále.“

„Jenomže vás i odtud vyhodili.“

„Podařilo se mi dostat se pryč. Předstírala jsem hysterický záchvat, rozstříhala jsem prostěradla, rozmlátila jsem talíře, řvala jsem a nadávala tak dlouho, až mě postavili před disciplinární komisi a vyhodili jako nepolepšitelnou.“

„Vrátila jste se pak domů?“

„Domů? Kde to je? Musela jsem znovu k té opilé tetě. Byly to strašné měsíce. Psala jsem matce, ale ta mi neodpověděla ani na jediný dopis. Tak jsem se vypravila do San Franciska. S jediným dolarem v kapse. Bylo mi šestnáct, byla jsem hezká, muži se za mnou otáček. Vypadala jsem totiž aspoň na osmnáct. Ale znáte San Francisko. Asfaltová džungle. První majitel baru, u něhož jsem se ucházela o práci, mě vzal dozadu, prohlížel si mě ze všech stran, pak mi strčil do dlaně tři dolary a řekl, abych se prvním vlakem vrátila domů, jinak ze mě bude kurva.“

247

„Co jste udělala?“

„Vrátila jsem se.“

„K tetě nebo k matce?“

„K matce.“

„No tak vidíte, že to šlo.“

„Jo, to jsem opravdu viděla. A brzo. Jednou večer přišla máma s policajtem. Sebral mě a odvezl do polepšovny. Říká se jim Reform school a je to zase jen pasťák, kde vás místo hlídacích bab předělá

vají psychologové.“

„Vám se tam zase nelíbilo, obžalovaná?“

„Jděte se tam podívat. Copak se tam někomu může líbit? Ale já jsem si řekla, že násilím nic nepoří

dím a docela jsem si zvykla.“

„Jak dlouho jste tam pobyla?“

„Šestnáct měsíců. Pak mě pustili za dobré chování. O celých osm měsíců dřív. A tenkrát jsem si slavnostně přísahala, že udělám všechno, abych se už nikdy nedostala za mříže.“

„Jak jste se živila? Čím?“

„Všelijak. Z toho pasťáku jsem vyšla s dvaceti dolary. Můžu vám říct, že to byly těžce vydělané peníze. Nejdřív jsem nastoupila jako prodavačka v obchodním domě. Jenže jsem měla smůlu.

V našem oddělení se objevilo manko, nesouhlasila kasa a šéf se s vyšetřováním nechtěl patlat a tak nás všechny na hodinu propustil a přijal nové prodavačky. Šla jsem roznášet telegramy. Měla jsem nohy samý puchýř a tak jsem se vypravila s kámoškou do San Diega, pořád mě přesvědčovala, že tam vyděláme balík jako bardámy.“

„Kdy jste se přestěhovala do San Diega?“

„Přestěhovala?! Měla jsem jen kabelu s prádlem. Bylo to v jednačtyřicátém.“

„Ale San Diego byl válečný přístav.“

„Právě proto. Máte ponětí, co tam bylo kluků, které navlékli do námořnických uniforem? Když jsem začala jako mixérka, stávali u barového pultu ve třech řadách. Tenkrát se daly vydělat prachy!“

„Na čem?“ zeptal se státní žalobce.

„Jak na čem? Na spropitném. Znáte San Diego? Já nevím, jak to tam vypadá dneska, ale tenkrát byla celá ta obrovská přístavní oblast za plotem. Ti kluci se tam cítili jako stádo dobytka, který čeká na nalodění. Utíkali odtud a houfně táhli do Old Townu. Nestačily jsme jim míchat longdrinky. Za měsíc jsem si koupila parádní hadry, měla jsem „ševráka“, sice z druhé ruky, zato ale stříbrnou metalízu.

Byla jsem kočka.“

„Stýkala jste se s muži?“ zeptal se žalobce Wilton.

„Já nevím, jak tomu mám rozumět?“ zeptala se udiveně. „Tak jak jsem to řekl.“

„No, jsem normální. Když se mi chlap líbí, tak se s ním pomiluju. To snad každá? Proč se na to ptá

te?“

„Protože máme v záznamech našich vyšetřovatelů, že jste za války pracovala jako call girl.“

„Tak to se ti vaši vyšetřovatelé normálně zbláznili. Ráda bych věděla, kdo jim tohle mohl říct. Já jsem, pane prokurátore Wiltone, taková jaká jsem. Nikdy jsem nikomu nic nepředstírala. Jsem přesvědčena o tom, že sex patří k normálnímu životu. Jako docela přirozená věc. Jako jídlo a pití. Když máte hlad, jdete do restaurace na večeři, když se vám večer klíží oči, jdete si lehnout, když mám chuť na lásku, tak se pomiluju. Call girl je blbost. Milovala jsem se vždycky jen s takovým mužskym, který se mi líbil. Byla jsem s ním šťastná, bylo mi fajn a jemu taky. Někdy jsem dostala dáreček. Vy nedáváte své paní dárky? Někdy jsem dostala taky prachy, když si můj milenec myslel, že bych je mohla potřebovat. Vy se nedělíte s vaší rodinou o svůj plat?“

„Nebuďte drzá!“ zvolal státní žalobce. „Dobře víte, oč jde. V San Diegu vás sebrali pro potulku a odsoudili vás ke dvěma měsícům. Odseděla jste si je. Máte to v záznamu. A další čtyři měsíce jste dostala za stejný přečin 13. června 1944 v San Francisku. Byla jste soudně trestaná za to, čemu my říkáme prostituce a vy tomu říkáte přirozená sexuální potřeba. Nejsem puritán, zdůrazňuji to, aby bylo jasno a nepletly se nám pojmy. Byla jste trestaná. Já vím, že pro vás nebylo snadné najít si poctivé zaměstnání. Víme o Franku Cannonovi. Řekněte nám teď vy, jak to bylo.“

„Frank Cannon, Frank Cannon,“ opakovala zamyšleně. „Pracovala jsem v prádelně. Byla to rasovina. Hrozná práce. Těžká. V prádelnách dělají Číňani a ženské, které mají hlavu akorát na klobouk.

248

Nějak se dozvěděli, co mám za sebou a začali mě popichovat. To víte, v takové robotárně je o legraci nouze. Hrozně mě to štvalo. Večer jsem byla napůl mrtvá a chtělo se mi akorát ležet a spát. Neměla jsem nikoho, když jsem se seznámila s Frankiem. Představil se mi jako Frank Cannon, řekl, že jezdí s náklaďákem, pak jednou večer nepřišel, protože ho zabásli při podrazu. On totiž nebyl šofér a nejmenoval se Cannon, byl to podvodník, šli po něm a tak přišli na mě. Byla jsem v podmínce. Vědě

la jsem, co se stane, když mě odvedou na policii. Tak jsem šla co nejrychleji na nádraží a potopila jsem se. Pro jistotu. Neměla jsem nic na svědomí, ale věděla jsem, že by mi to nikdo nevěřil.“

„Kam jste odjela?“ zeptal se státní žalobce.

„Nejdřív do Los Angeles, pak jsem byla pár dní v Phoenixu, přestěhovala jsem se do Rena, do Tucsonu a skončila jsem v Las Vegas.“

„Jak jste se živila?“

„Víte, co je to shill?“

„Ne.“

„Kavka, volavka, návnada, prostě holka, která sedí v kasinu a snaží se naladit chlapy, aby sázeli.

Dělala jsem to, ale nedělala jsem to dlouho. Bylo mi to odporné tvářit se nadšeně na každého chrapouna s plnou peněženkou. A taky to moc nevynášelo. Na ty drinky, co se do mě snažili nalejt, jsem už dávno nebyla zvědavá. A tak jsem se jednou ráno sebrala a vrátila se do San Franciska. No a

‚tam jsem nalítla zase.“

„Máte na mysli odsouzení pro křivé svědectví z 30. července 1947?“ zeptal se státní návladní Wilton.

„No, jo. Mám na mysli,“ odpověděla posměšně. „Jeden darebák, který mi krátce předtím přísahal věčnou lásku, mě požádal, abych mu dosvědčila alibi, že se dostal do maléru. Zrovna jak jako já teď.

Udělala jsem to, protože jsem neměla rozum. A taky to hned prasklo. Dostala jsem dva roky nepodmíněně a šla jsem zase za katr.“

„V přípravném řízení jsme zjistili, že jste byla předčasně propuštěna.“

„Jo, to jsem byla. Za vzorné chování. Jenomže jsem byla venku zase na podmínku. A zase jsem se musela hlásit na policii a zase za mnou slídila sociální pracovnice a ve mně se v tomhle případě něco přervalo, byla jsem najednou jiná než předtím. Začala jsem nenávidět svět a život a lidi a cejtila jsem se ukřivděná, protože mi dali podmínku na pět let a to je pro mladou ženskou strašlivě dlouhá doba.“

„Hledala jste si práci?“ zeptal se prokurátor zbytečně, protože všechno měl před sebou v policejních protokolech. „Jo, práci! Ráda bych viděla někoho, kdo by mi nějakou

nabídl. Můj život už byl popsanej jak deník puberťačky. Ta bába ze sociálního se snažila, ale já jsem to po tejdnu vzdala. Zmizela jsem jí a trochu mě mrzelo, že z toho bude mít nepříjemnosti. Měla mě líp hlídat, měla mi víc domlouvat. Jenže já už jsem se musela vypařit. Já už jsem v tom zatraceným Frísku nemohla dejchat.“

„Cožpak jste měla v Los Angeles větší šanci?“

„Copak já vím? Myslela jsem si to. Zkoušela jsem to.“ „A čím jste se živila?“

„Vždyť to dobře víte, pane prokurátore. Malé nekryté šeky. Padesát dolarů, někdy taky jen dvacet.

Sedla jsem si někam do dragstóru a čekala, až někdo zabere. Pak jsem se s chlapem chvíli bavila, snažila jsem se ze všech sil, abych se mu zalíbila, najednou jsem se podívala na hodinky a ťukla se do čela, zhrozila jsem se, jak už je pozdě, že jsem měla ještě zinkasovat v bance šek a teď už je určitě zavřeno, nakonec jsem se toho kořena zeptala, jestli by mi ho nemohl proplatit on, pomohl by mi tím z louže, nejde přece o bůhvíco, vypsala jsem šek, on mi dal prachy, já jsem řekla, aby na mě večer počkal, že si musím něco vyřídit a pak jsem zdrhla. On pak šel do banky a zjistil, že tam žádný konto nemám.“

„Jak jste se seznámila s manželem?“

„Zachránil mne před lapákem. Jednou odpoledne jsem seděla v Tiptop baru na Hollywood Boulevardu, cucala jsem brčkem ‚kolu s kubánským rumem a čekala na štěstí. Přišel, sedl si, dělal na mě oči a taky zuby, řekl, že se jmenuje Eric a prodává v Denveru zemědělský mašiny, bývá tady často, ale dneska jenom na skok, ráno zase jede zpátky. Vytáhl dokonce navštívenku a dal mi ji, jako by ta známost měla trvat bůhvíjak dlouho, já jsem vypila ještě pár longdrinků a on taky, vytáhla jsem řemeslo a chystala se vypsat šek. Sotva jsem položila knížku na stůl, protáhl se kolem nás barman, klopýtl nebo co, zapotácel se a zvrhnul na stolek celou kolu. Když se omlouval a hledal pod stolkem za

249

kutálenou flašku, tak mi šeptl, že ten kořen je polda. Šla jsem se na toaletu umýt a už jsem se nevrátila. Totiž, vrátila jsem se k barovému pultu, až byl zase čistý vzduch. No, a ten barman, který mne varoval, byl Hank Graham, můj pozdější manžel …“

„To jste se hned domluvili?“

„Já vám nerozumím, pane prokurátore.“

„No, šla jste za ním a oslovila ho, nebo on vás?“

„Sedla jsem si k baru a dívala se na něj. Byla bych mu chtěla poděkovat, zachránil mne přece. Jenomže jsem nechtěla vykládat takový ty kecy. Nebyl to žádnej Marlon Brando, ale sympaťák a rovnej chlap. Řekl mi, že zavírá až za hodinu. Počkám, řekla jsem mu.“

„A to bylo všechno?“ zeptal se státní žalobce Wilton. „No, co mělo být? Co ještě? Líbila jsem se mu, on mně taky. Když se dozvěděl, že nemám ani dime, dal mě dohromady s Emmetem Perkinsem a Jackem Santo … To ostatní už víte.“

Barbara Grahamová stála za ohrádkou svědků skoro celé dopoledne a její odpovědi připomínaly spíš povídání o životě někoho třetího než křížový výslech ženy podezřelé z vraždy. Prokurátor Wilton se nesnažil obžalovanou ani zostudit, ani jí nekladl záludné léčky, do nichž by se chytila, otázky vyznívaly formálně, novináři měli dojem, že se ptá, jen aby se neřeklo, že se neptá. Nezmínil se ani o fiasku s objednaným alibi, ignoroval chybný krok policie, která se snížila k nezákonným metodám.

Všichni čekali, že se bude snažit dostat obžalovanou na lopatky právě během křížového výslechu.

Barbara Grahamová si to myslela také, snad byla dokonce na útok žalobce připravena. Když k němu nedošlo, ztratila jistotu, nedovedla si vysvětlit liknavost obávaného prokurátora, dostala strach a začala plakat.

„Jsem nevinná, najděte mého manžela, ten vám dosvědčí, že jsem tu noc byla doma. S tou vraždou nemám nic společnýho.“

„Slavný soude, vážený pane předsedo, páni porotci,“ vstal John Wilton a usmíval se. „Žaloba vyhoví přání obžalované a předvede svědka Hanka Grahama. Prosím, přiveďte ho.“

Obecenstvo v sále ztichlo, soudce se tvářil udiveně, zřejmě netušil nic o trumfu žalobce, reportéři se hrnuli dopředu‘ a nažhavili si blesky. Otevřely se dveře, vstoupil ne příliš pohledný, středně velký muž s pobledlým, povadlým obličejem a netečným, lhostejným pohledem, udělal pár houpavých kroků a zůstal stát. Rozběhla se k němu a padla mu okolo krku. Stál a ani ji neobjal. Díval se a jako by ji neviděl. Zarazila se. Poodstoupila. Zdálo se jí, že na ni hledí cizí člověk cizíma očima, zdeptaný, nemocný a zcela apatický.

„Přistupte blíž, pane svědku,“ vyzval ho žalobce Wlton.

„Vaše jméno?“

„Hank Graham,“ řekl bezbarvým hlasem.

„Hlasitěji, prosím,“ upozornil svědka soudce.

„Vaše povolání?“ pokračoval ve výslechu prokurátor.

„Barman.“

„Ženatý?“ „Ano.“

„Se zde přítomnou obžalovanou Barbarou Grahamovou?“

„Ano.“

„Pane svědku, položím vám velice závažnou otázku a prosím, abyste na ni odpověděl podle pravdy, podle vašeho nejlepšího vědomí a svědomí. Strávil jste noc z devátého na desátý březen se svou man

želkou ve vašem bytě?“

Hleděl do podlahy. Kousal si rty. Nezvedl pohled, ani když velice tiše řekl:

„Ne.

„Chcete říci, že jste s ní nebyl doma?“

„Nebyl.“

„Vaše manželka však tvrdí, že jste tu noc strávili spolu. Že jste se hádali, že jste se kolem půlnoci sebral a odešel z bytu. To všechno prý se odehrálo do půlnoci devátého března.“

.. „Ne. .

„Můžete nám to vysvětlit, pane Grahame?“ zeptal se soudce.

„Nebylo to devátého, ale dva dny předtím.“

250

„Máme tomu rozumět tak, že jste se pohádali už sedmého a vy jste sedmého března kolem půlnoci odešel z bytu?“

„Ano.“

„Potom jste zmizel?“

„Ano.“

„Takže nevíte, kde byla vaše manželka v noci devátého března?“

„Ne.“ Barbara Grahamová se zhroutila. Soudce musel líčení odročit. Proces pak pokračoval ještě několik dní, 10. listopadu 1953 vyslovil soudce rozsudek:

„Barbara Grahamová byla shledána vinnou z vraždy vdovy Mabel Monahanové. Odsouzená bude předána šerifovi Los Angeles, který ji odveze do ženské věznice Corona. Soud rozhodl, že Barbara Grahamová bude potrestána nejvyšším trestem, který naše zákony připouštějí. Bude vykonán ve státní věznici San Quentin podle platných předpisů smrtícím plynem. Soud odsoudil rovněž k trestu smrti spoluobžalované Emmeta Perkinse a Jacka Santo.“

Odváděli ji ze sálu a museli ji z obou stran podpírat. Novináři se drali dopředu. Reportér Ed Montgomery z listu San Francisco Examiner se jí ještě stačil zeptat:

„Chtěla byste něco říct k rozsudku, Barbaro?“

„Jsem nevinná. Ten večer, tu noc jsem byla doma!“ zvolala z posledních sil.

Ed Montgomery si krátký rozhovor natočil a rozhlasoví posluchači pak slyšeli Barbařinu odpověď.

Zněla přesvědčivě a čím déle si ji zkušený novinář přehrával, tím víc byl přesvědčen, že Barbara Grahamová nelže. Obstaral si povolení a navštívil odsouzenou nejdřív v ženské věznici Corona, později v San Quentinu. Hned po prvním rozhovoru se spojil s kriminálním psychologem Palmbergem, který také nevěřil ve vinu Grahamové.

„To nebyl Hank, pane Montgomery,“ řekla.

„Myslíte u soudu?“

„Ano. Připadal mi jako náměsíčný.“

„Bral drogy?“

„Marihuanu. A poslední dobou dost.“

„Je možné, že se na to chytil. To není umění dostat narkomana tam, kde ho budu chtít mít. To on vás seznámil s Perkinsem a Santou?“

„Ano. Potřebovala jsem si vydělat. Hank byl nešikovný, mixování mu nic nevynášelo. A víte, jak to chodí, když je někdo noc co noc venku, tak utratí víc, než kdyby ležel v posteli.“

„Ti dva měli tajnou hernu?“

„Já nevím jestli tajnou, ale rozhodně se tam nedostal každý. Byla za lokálem a vedly tam skryté dveře. Já už vám dneska přesně neřeknu, kde to bylo. Ten lokál se jmenoval Estrella nebo Exclusiv, Evitta? Prostě prošlo se dozadu chodbou, Hank někde zmáčkl zvonek a zazvonil smluvený signál.

Dveře se otevřely, byly na elektrický automat.“

„Jak to tam vypadalo?“ zeptal se novinář.

„Tři hrací stolky na blackjack, malá ruleta, barpult s černochem a zakouřeno od doutníků. Zvedal se mi žaludek. Jestli něco nesnáším, tak to jsou kuřáci smradlavých havan. Šli jsme do kanceláře.“

„Oba?“

„Jo, byli to Hankovi kámoši.“

„Perkins a Santo?“

„Ano. Prohlíželi si mě jak závodní kobylu, div že mi nepočítali zdravé zuby. No, a pak mi řekli, že mě berou jako volavku. Vyfasovala jsem večerní šaty jak hraběnka, navěsili na mě šperky, byli velkorysí, neměli strach, že s těmi brilianty zdrhnu. Pak jsem vysedávala v nóbl lokálech a lovila páprdy s plnou šrajtoflí. Dala jsem se pozvat na večeři, na lahvičku šampaňského, v pravou chvíli jsem se přiznala k nevinné neřesti: strašně ráda hraju a vím o prvotřídním salónu, kde se dá do rána vyhrát majetek. To víte, že měli cinknuté karty a preparované kostky, ale mně to bylo fuk. Měla jsem pocit, že pomáhám škubat chlapy, kteří přišli k těm tisícovkám zase jiným podtrhem. A taky jsem byla ráda, že si vydělám.“ „Jak to bylo s Hankem?“

„Jak? Tak! Nebyl to žádný bůhvíkdo, ale já jsem taky nebyla Miss World. Jednou mi přinesl prstý

nek a já jsem se mu vysmála. Ale pak jsme sedli do greyhounda a jeli přes poušť do Las Vegas.

„Do autobusu firmy Greyhound?“

251

„Ano. Tam jsme se dali oddat. Věřila jsem, že budu šťastná.“

„A nebyla jste?“

„Hank začal kouřit marjánku. A já jsem byla v jiném stavu. Máte ponětí, co stojí každá dávka peněz? A on potřeboval pořád víc. Pak už ani nechodil do práce a šéf ho vyhodil. Neměli jsme ani dolar a mně nezbývalo nic jiného než začít zase s nekrytými šeky. Nevěděla jsem kam dřív skočit, malý bejby dá hrozný práce. A tak jsem se potácela z baru do baru a se strachem jsem čekala, až spadne klec. Věděla jsem, že to jednou praskne.“

„Ale neprasklo?“

„Měla jsem štěstí. Jenže prasklo něco jiného. Ti dva mi totiž poradili, abych se k nim vrátila.“

„Perkins a Santo?“

„Perkins a Santo. Že si mám sehnat někoho na hlídání Tommyho a zase přijít do práce. Dva dny jsem to přemílala na všechny strany, nakonec jsem přišla na to, že mi nic jiného nezbývá. A udělala jsem chybu.“

„Ze jste tam nakonec šla?“

„Že jsem se pustila do Hanka. Začala jsem mu mluvit do svědomí a on mi řekl, abych si trhla nohou. Hádali jsme se jako nikdy předtím a on se kolem půlnoci sebral a odešel.“

„Byla to ta noc 9. března?“

„Jo, byla.“

„Takže u soudu lhal.“

„Lhal. Jenže já pořád ještě nevím proč. Musel přece vědět, že jeho výpověď‘ pro mne znamená konec.“

„Podle mého názoru si to vůbec neuvědomil. Dali mu něco, aby si s ním mohli dělat, co chtěli.“

„Jak to chcete dokázat?“

„To zatím nevím, ale pokusím se o to.“

„Prosím vás o to. Moc vás prosím. Kvůli Tommymu.“

„Kde je Tommy?“

„U tchyně. Odvezla jsem ho k ní 10. března.“

„Den po té vraždě?“

„Ano.“

„A kdy jste se setkala s Johnem Truem?“

„Taky den po té vraždě. Byl večer u Perkinse a Santa.“

„Vy jste šla do kasina?“

„Nastoupila jsem zase do práce.“

„John True byl s nimi?“

„Ano. A všichni tři mi připadali nějak zaražení. Zeptala jsem se, co se děje. Řekli, že policie vyslý

chala Baxtera Shortera kvůli vraždě Mabel Monahanové.“

„Věděla jste, co se stalo?“

„Z rádia. A taky jsem se jich hned zeptala, co s tím mají společnýho.“

„Co řekli?“

„Že nic. Ale stejně se mi to nějak nezdálo, protože hned taky řekli, že se budou muset na nějaký čas potopit. Pro jistotu. Abych šla s nima, nikdo mě nezná, policie mě nehledá, budu jim chodit nakupovat.“

„Souhlasila jste?“

„Co jsem měla dělat? Neměla jsem ani cent. Dali mi stovku a slíbili víc. Vůbec jsem neuvažovala, oč jde a jela jsem s nima do Lynwoodu. Usadili jsme se tam ve dvou bývalých kancelářích skladu Paramountu nebo Warner Brothers. Když jsem pak jela do supermarketu Macy‘s pro jídlo a pití, koupila jsem noviny a dozvěděla se, že poldové chytili Johna Truea v Grass Valley na cestě do Mexika, dovezli ho do Burbanku a on při výslechu tvrdil, že jsem byla u toho.“

Novinář Montgomery se pustil do pátrání na vlastní pěst. V Americe je to běžné. Kdo si chce udělat jméno, musí mít něco víc, než co prozradí mluvčí policejního ředitelství. Ale Montgomery, který zpočátku možná chtěl jenom ulovit senzační fakta pro reportáž na pokračování, byl čím dál tím víc přesvědčen o nevině Barbary Grahamové. Nebyla to sice žádná světice, neměla však důvod k vraždě

252

vdovy Monahanové. Montgomery se dal dohromady s Carlem Palmbergem a oba společně uvažovali o možnostech obnovy procesu.

„Podívej se, Ede,“ řekl kriminální psycholog Palmberg, „John True tvrdil pořád stejně, že vdovu dusila polštářem Barbara Grahamová a že ji zabila pažbou revolveru. Čí to byl revolver a kde je? U

soudu se o něm vůbec nemluvilo. Proč?“

„Totéž ale tvrdil William Upshaw.“

„Ale Perkins a Santo, kteří to nakonec odskákali stejně jako Grahamová, jenom prohlásili, že True a Upshaw byli u toho, tak musejí vědět, jak to bylo. Oni vdovu nezavraždili. Když True a Upshaw tvrdí, že ji zavraždila Grahamová, tak to je pravda.“

„A teď si představ, že čtyři gangsteři z povolání, kteří mají za sebou bezpočet lumpáren, se vypraví vyloupit vilu, profesionálně akci připraví, vezmou s sebou jen jako návnadu holku, která má akorát zazvonit, ona za ně udělá všechnu špinavou práci a oni zůstanou čistí jak andílci! To je přece blbost!“

„Ale to není ještě všechno,“ uvažoval Carl Palmberg. „Barbara dusí vdovu, aby nekřičela, lupiči z povolání nemohou najít sejf ve zdi, dostanou na vdovu vztek, ale hlavu jí rozmlátí Grahamová paž

bou a krvácející a umírající Monahanovou vláčí po bytě, aby lupičům prozradila, kde má schovány peníze. Tahle křehoučká mladá žena se podle těch dvou svědků chová jako profesionální zabiják.“

„Podívejme se ještě na tuhle okolnost,“ řekl Montgomery. „Podle protokolů vypovídal John True o vraždě celkem třikrát, ale pokaždé jinak.“

„A Baxter Shorter podepsal výpověď a zmizel. Zašel jsem za jeho ženou. Řekla mi, že jednou ve

čer, krátce poté, co se vrátil od policejního výslechu, vpadli k nim do bytu tři maskovaní chlapi a Baxtera odvezli.“

„Co si o tom myslí paní Shorterová?“

„Myslí si, že by se tím měla zabývat policie. Myslí si, že ty chlapy za ním poslali Perkins a Santo, aby případně nemohl říci pravdu. A John True dokonce prohlásil do protokolu, že Shortera umlátili Perkins a Santo kladivem a zahrabali někde na poušti.“

To sice byly jen dohady bez hmatatelného důkazu, ale advokát All Matthews, který se po rozsudku případem vraždy vdovy Monahanové začal zabývat, se setkal ještě s dalšími podezřelými okolnostmi.

Hned první z nich vzbudila další podezření. Oba korunní svědkové obžaloby, kteří se tolik zasloužili o trest smrti pro Barbaru Grahamovou; přišli za nevyjasněných okolností o život.

Americký způsob života je už takový popularita přináší peníze. Když se někdo dostane na výsluní zájmu veřejnosti, může si vydělat jmění. Pochybný svědek John True zradil kumpány, aby sám nemohl být souzen. Proto se dostal na stránky novin a obrázkových magazínů, proto ho jako populární osobnost obsadili do hollywoodského filmu Blood Alley Krvavá ulička do role potápěče. Byl zná

mým a zdatným plavcem. A tento vyhlášený plavec se při natáčení utopil. Krátce poté zemřel za ne zcela vyjasněných okolností také William Upshaw při autohavárii.

Když se sešli kriminální psycholog Palmberg, advokát Matthew a reportér Ed Montgomery, aby se poradili o dalším postupu, překvapil je Palmberg sdělením:

„Barbara Grahamová se podrobila důkladným psychologickým testům, nasadili jsme také detektor lži, znovu jsem prošel soudní protokoly a došel jsem k přesvědčení, že je nevinná.“

„Zjistil jste něco nového?“ zeptal se advokát Matthews.

„Ano.“

„Můžete nám, nebo lépe, chcete nám říci, oč jde?“ naléhal novinář Montgomery.

„Zatím ještě ne. Mohu vám však prozradit, že jde o nové svědecké výpovědi, o nové okolnosti. Jsou dostatečným důvodem k obnově procesu. Od tohoto líčení se, pánové, obžalovaná vrátí domů. Potřebuji už jen maličkost. Není to lichá stopa. Počkejte a uvidíte.“

K obnovení procesu nedošlo. Neobjevili se ani noví svědci, ani nové okolnosti, o nichž hovořil Palmberg, protože kriminální psycholog krátce po schůzce zemřel na vleklou plicní chorobu. Štafetu převzali Matthews a Montgomery, ale dostali se do časové tísně. Ve čtvrtek 2. června 1955 kolem čtvrté hodiny odpoledne se objevila před hlavní bránou státního vězení San Quentin černá limuzína s doprovodem strážníků na motocyklech. Eskorta přivezla z ženské věznice Corona Barbaru Grahamovou. Měla být popravena příštího dne v deset hodin dopoledne.

Věznice San Quentin patří mezi největší ve Spojených státech. Bývá v ní na čtyři tisíce vězňů. Odsouzené k trestu smrti zde odnepaměti popravovali na šibenici. Až ředitel Holohan přistoupil v roce

253

1937 na změnu. Šibenici dal zbourat a objednal u jisté firmy v Denveru (Colorado) za víc než pět tisíc dolarů osmibokou, ocelovou plynovou komoru.

Domníval se, že vymyslel humánnější způsob popravy. Za dalších deset tisíc dolarů postavili místnost pro dvoutunovou nýtovanou komoru s jednoduchým smrtícím mechanismem: po uvolnění páky, samozřejmě zvenčí, spadnou dva sáčky s kyanidem draselným do nádoby s kyselinou sírovou, vytvo

ří se prudce jedovatý plyn a odsouzený během několika minut umírá.

Reportér Ed Montgomery se ani v poslední chvíli nevzdal. Snažil se prosadit změnu v pořadí popravovaných. Počítal totiž s tím, že by Emmet Perkins či Jack Santo mohli těsně před smrtí promluvit a přiznat se, kdo z nich zavraždil vdovu Monahanovou. Návrh novináře neprošel. Guvernér státu Kalifornie Goodwin Knight žádost zamítl. Žena měla přednost i při vstupu do dveří komory smrti.

Podle prohlášení soudního lékaře zemřela Barbara Grahamová 3. června 1955 v 11.42 hodin a ještě těsně před smrtí křičela, že je nevinná.

254

55 případ

PŘÍPAD PRORADNÉHO CHAMELEÓNA

Berlínský Kurfürstendamm byl odjakživa parádní výkladní skříní. Klenotnictví, bary a lahůdkářství, módní salóny a ručně šité boty za dvojnásobnou cenu, cukrárny, jejichž vanilková vůně soupeřila s modrým pachem benzínu. Na každé straně půl tuctu biografů a možná stejně tolik drahých hotelů.

Až u zoologické zahrady, která je v Západním Berlíně vlastně uprostřed města, známý hotel Am Zoo.

Vysoký, hubený a už dávno ne nejmladší muž v černém obleku od dobrého krejčího nesl diplomatickou aktovku a jako diplomat také vypadal. Kráčel pomalu, důstojně, tvářil se suverénně, obličej měl však bledý, ustaraný.

Dlouhonohý student ho sledoval už od křižovatky. V roce 1952 nebyla hlavní třída Západního Berlína ještě vroubená odchody plnými zboží, na mnoha místech lešení ještě přikrývalo ohořelé zbytky zdí, ale proud chodců byl hustý, student se nemusel nijak zvlášť krýt. Nechtěl, aby ho muž v černém spatřil.

Došli až k hotelu Am Zoo. Muž prošel halou, zastavil se v recepci pro klíč a zmizel ve výtahu. Student chvíli počkal, pak se zeptal recepčního:

„Prosím vás, jaké číslo má pan doktor Herckmanns?“

„Dvě stě pětačtyřicet.“

„Obědvá ve vaší restauraci?“

„Jistě, pane. Pokud není pozván.“

Našli ho za půldruhé hodiny ve velké jídelně. Student nebyl sám. Doprovázel ho starší muž s fotoaparátem přes rameno. Rozhlédli se ode dveří, pak si to namířili rovnou ke stolku u okna. Ani nepožádali o dovolení, ani nepozdravili, rovnou si sedli. Muž v černém obleku od dobrého krejčího se tvářil udiveně.

„Copak vy tady?“ zeptal se studenta.

„No, vidíte, pane doktore Herckmannsi, svět je jen malá koule. Tohle je můj přítel. Novinář. Projevil o vás zájem. Totiž o vás? Spíš o tu záležitost s pětisetmarkovou kaucí.“

„Já bych vám, pane Herckmannsi, jen tak pro pořádek zopakoval, co o tom vím. Vy dva, tedy vy a můj dobry přítel, jste se setkali v cukrárně v Kolíně nad Rýnem a nad šálkem kávy a tvarohovým koláčem jste se dali do řeči. Můj mladý přítel vám řekl, že studuje první semestr na univerzitě, před nedávnem se s rodinou přestěhoval z východního sektoru, jeho rodiče se chystají založit v Münsteru farmaceutickou továrnu, jakou měli před válkou ve Východním Berlíně, on žije v Kolíně sám. Chvíli jste se bavili, vy jste mu napovídal něco o velkých a výhodných obchodech, které plánujete v zahraničí, řekl jste, že hledáte mladé a schopné muže na vedoucí místa, zejména na Haiti, slíbil jste mu místo ředitele v jednom z takových podniků a hned jste mu řekl, že by pro začátek dostal plat tisíc marek měsíčně. Pak jste od mého přítele vylákal jako kauci šek na pět set marek, slíbil jste, že zítra pozítří se ozvete a přinesete řádně vystavenou smlouva, načež jste zmizel.“

„Musel jsem náhle odjet. Mám tady důležitá jednání,“ řekl Herckmanns klidně. „Co jsme si domluvili, platí.“

„Jenomže, pane Herckmannsi, můj přítel už nemá o to místo zájem.“

„Ale, to je mi moc líto.“

„Není třeba, pane Herckmannsi, abyste si dělal starosti,“ řekl novinář. „Vraťte mému příteli pět set marek, a je to.“

„Dobře, souhlasím,“ řekl doktor Herckmanns, pak se nevinně usmál a řekl. „Nemám tolik u sebe.“

„Nevadí, dojděte si do banky.“

„Souhlasím,“ řekl okamžitě a chystal se vstát. Sáhl po aktovce, kterou měl na vedlejší volné židli.

„Půjdeme s vámi,“ řekl novinář.

„To je vyloučeno, pánové. Posečkejte tady hodinu nejvýš půldruhé, budu spěchat.“

„A co když zase zmizíte, pane Herckmannsi?“

„Nechám vám tady do zástavy svoji aktovku. Jsou v ní smlouvy a obchodní doklady, které mají stonásobně větší cenu.“

255

Diplomatická aktovka byla luxusním výrobkem ze safiánové kůže. Kování zámku bylo zřejmě pozlacené. Reportér známého západoněmeckého týdeníku a jeho přítel student chvíli seděli, prohlíželi aktovku ze všech stran, potom neodolali a otevřeli ji. Skutečně v ní našli množství obchodních spisů, kopií úmluv a hlavně dopisní papíry s hlavičkami. Grossberliner Finanzierungsund kirchliche Studjen GmbH (Velkoberlínská finanční a církevně studijní společnost s ručením omezeným), Société Haitienne du Bátiment (stavební haitská), Société Anonyme des Cacaos et Chocolats de Haiti (kakaová a čokoládová společnost), Companie Hydroélectrique de Haiti (elektrárny), Société Haitienne de Navigation et d‘Enterprises Maritimes (lodní doprava), Société Haitienne de Produits Chimiques et Pharmaceutiques (chemická a farmaceutická společnost), Société Financiére de Haiti pour le Développement du Commerce et 1‘Industrie (Finanční haitská pro rozvoj obchodu a průmyslu). Ve všech společnostech je prezidentem, předsedou správní rady nebo ředitelem dr. André Marie.

Reportér nadšeně hvízdl, pak se ještě chvíli prohrabával v listinách, zaklapl aktovku a řekl:

„Pojď, jdeme!“

„Kam?“, zeptal se student.

„Na policii. Tohle je bomba. Ten chlap je podvodník.“

Zatkli ho v pět odpoledne na Kurfürstendammu, když spěchal do hotelu, aby stihl lhůtu, kterou mu dal, novinář a jeho přítel. Přišel si pro aktovku s nástroji svého řemesla, kdoví, jestli sehnal nebo nesehnal potřebných pět set marek. Nedostal však ani dopisní papíry s hlavičkami neexistujících Brem, ani dopisy, které s padělanými podpisy známých osobností obchodního a finančního světa poslal sám sobě, aby jimi mohl oslňovat jiné. Ještě před několika dny konferoval v zasedací síni mnichovské banky na náměstí Lénbachplatz s významnými osobnostmi. U jednoho stolu s ním usedl generální konzul dr. Otto Schniewind, předseda správní rady akciové společnosti Sdružení západoněmeckých bank Ernst Winter, člen správní rady akciové společnosti Hannoversche Maschinenbau, dvojnásobný doktor, inženýr, doktor přírodních věd h.c. Otto Seelig, prezident představenstva bankovního ústavu Süddeutsche Bank München, diplomovaný inženýr Henrich Jakopp, generální ředitel akciové společ

nosti KlöcknerHumboldDeutz v Kolíně nad Rýnem August Asche, viceprezident Evropské Unje velkoobchodu s bramborami se sídlem v Paříži dr. ing. Hans Dammert, jeden z významných německých vědců a majitel firmy Phylax Apparatenbau. Ještě včera ho vozil livrejovaný řidič ve velkém černém mercedesu doktora Gerlinga, prezidenta nejvýnosnějšího západoněmeckého sdružení pojišťoven a předsedy několika správních rad, jeho přítel, legační rada západoněmeckého velvyslanectví v Římě hrabě BiebersteinKrasicki, velkorysého podnikatele Herckmannse bezmezně obdivoval.

Teď ho zastavili na chodníku, jeden z policistů mu položil ruku na rameno, jiný mu nasadil želízka.

Strčili ho do otlučeného opela a odjeli s ním na policejní stanici. Ne hned, ale až za hezkých pár dní se jim podařilo zjistit, kdo vlastně je onen hubený, vysoký muž s bledým obličejem, oblečený do bezvadného černého obleku, vyhlížející jako snílek z divadelního dramatu, nebo vysoký duchovní v civilu.

Řekl jim, že se jmenuje doktor Wilhelm Josef Marcel Herckmanns, že se narodil 8. listopadu 1893

v Lucembursku ve městě Dudelange, kde bydlí v ulici des Jardines. Ale hned se také přiznal, že má cestovní pas na jméno dr. André Marie. Snadno si zjistili, že byl před lety odsouzen pro vraždu k trestu doživotní káznice, později pak za kolaboraci s nacisty pařížským soudem k trestu smrti. Teď ho student obžaloval z podvodného vylákání 500 marek a novinář mu nevrátil aktovku, protože na základě dokumentů, které v ní našel, uveřejnil už v příštím čísle svého týdeníku obsáhlou reportáž, která vzbudila obrovský ohlas. Navíc v ní otiskl snímek zatčení podezřelého nedaleko hotelu Am Zoo, kde podvodník na dluh bydlel.

Herckmanns se opravdu narodil v Lucembursku. Proto uměl německy i francouzsky. Zřejmě se však naučil také anglicky, protože za války, ale především ke konci roku 1944, pracoval také jako agent pro americkou vojenskou zpravodajskou službu CIC (Counter Intelligence Corps). Světlo světa spatřil 8. listopadu 1893 a bůhví jak mu rodiče říkali, když měl hned tři křestní jména. Chodil do školy, rozhlížel se po světě, prý s ním nebyly potíže. Marcel byl hodná holčička. Matka si totiž nade vše přála dceru a tak ubohého chlapce oblékala jako dívku, jednala s ním jako s dcerkou. Psychologové později tvrdili, že právě toto pošetilé počínání bylo počátkem jeho nepřirozených sexuálních sklonů, které mu přinesly tolik potíží.

256

V roce 1919 žil v Ženevě a přestal se podepisovat Wilhelm, protože francouzsky je Wilhelm Guillaume. Studoval na univerzitě filologii a literaturu a nežil si v městě na březích jezera Lac Léman špatně. Pocházel ze zámožné rodiny, otec mu posílal dost peněz, tak se mohl nastěhovat do pěkného pokoje v penziónu Rausse na náměstí Rond Point de Plainpalais. Stýkal se s mnoha mladými muži, vysedával s nimi v malých restauracích, kde voní fondue česnekem a třešňovou pálenkou, na první pohled se choval jako ostatní vysokoškoláci. Jen v jednom se nápadně lišil: jeho pokoj byl stále plný nádherných čerstvých květin. Jako v budoáru operetní subrety stály všude vázy s kyticemi růží dová

žených z italské Riviéry, mimóz, které rozkvetly v zahradách francouzské Nice a amsterdamských hyacintů. Pokojská, která mu uklízela, o něm roztrušovala, že je teplouš. Jak se ukázalo, měla pravdu.

„Řeknu vám zatím, co jsem zjistil, pane vyšetřující,“ řekl inspektor kantonální kriminální policie Stoffler. „Ve čtvrtek, 6. února (dodejme, že to bylo v roce 1919), to mu bylo pětadvacet, přišel do malého krámku pana Ehrenspergera v rue de la Corraterie, řekl, že se jmenuje Herckmanns a chtěl by revolver. Ehrensperger je dobrý obchodník, tak ho přijal velice vlídně, zeptal se, jaká by to měla být zbraň, může mu nabídnout browning nebo colt, kdyby chtěl, má také poslední modely Smith and Wesson. Student si vybral browning, rychle zaplatil, vstrčil zbraň do kapsy a vypadl prý z krámu jako cukrář.“

„Co jste o něm zjistil v penziónu, inspektore?“ zeptal se vyšetřující soudce Mürkli.

„Pánské návštěvy. Je to buzík. Zatelefonoval jsem do Dudelange, kde žije jeho rodina. Poslali ho na vysokou k nám, aby zmizel lidem z očí. Měl tam průšvihy s kamarády. Naši kolegové prý byli rádi, když odjel z města. Byli by museli zasáhnout.“

„A ve čtvrtek?“

„Jel od Ehrenspergera rovnou do penziónu Rausse. Přijel taxíkem. To mi řekla pokojská Luisa.

Zrovna mu ustýlala. Tak radši zmizela. Neměla ho ráda.“

„Proč?“

„Nastavěl si kytky kolem postele jako kolem katafalku a vůně tam prý byla pořád jako v márnici.

Za chvíli zastavil před vchodem jiný taxík. Vystoupil z něj jakýsi mladík. Jmenoval se Gerstlé a vrátný ho dobře znal, nepřijel za Herckmannsem poprvé. A tak mu rovnou řekl aby šel nahoru, že ho pan Herckmanns už čeká. Jo, a taxík ten dvacetiletý mladík nechal čekat před domem. Zřejmě neměl v plánu, že se zdrží. No, ale jak už víme, všechno bylo jinak. Řidič čekal, řekl mi, že vykouřil asi tři nebo čtyři cigarety, pak z domu vyšel jakýsi mladý pán v bezvadném černém obleku, zeptal se ho, jestli ho zde nechal stát jeho přítel když mu přisvědčil, řekl, aby už nečekal a taxíkáře zaplatil. Řidiči byla podezřelá jedna věc: ten mladík měl peněženku naditou k prasknutí. Tak mi to doslova řekl.“

„Jak se jmenoval ten mladík, co přišel k Herckmannsovi do penziónu?“

„Paul Gerstlé.“

„Taxíkář ještě řekl, že člověk, který mu platil, vypadal jako šílenec. Cukalo mu v obličeji, prsty se mu třásly, mluvil zajíkavě.“

„Jak dlouho ten taxíkář čekal?“

„Déle než hodinu.“

„Co udělal Herckmanns potom?“

„Najednou se z penziónu vystěhoval.“

„Kam?“

„Do podnájmu k paní Stengléové v rue de la Prairie.“

„Řádně se policejně přihlásil?“

„Ano, ale pod jiným jménem. Jako hrabě Krimsky.“

„A ten Gerstlé?“

„Bydlel v Beau Rivage.“

„To se podívejme! Říkal jste, že je mu asi dvacet. Musí mít hodně bohatého tatínka. Znají ho tam?“

„Dokonce moc dobře. S přestávkami tam bydlí už půl roku.“

Hotel Beau Rivage stojí na promenádním nábřeží Quai du Mont Blanc. Patří k nejlepším v Ženevě a také k nejdražším. Z jeho oken a četných balkónů je nádherný výhled na jezero, ale také na masív zářivě bílého Mont Blanku. Hotel byl za dlouhá léta své existence dočasným domovem králů, prezidentů, rakouská císařovna a manželka císaře Františka Josefa I. Alžběta v jednom z pokojů zemřela po útoku atentátníka Luccheniho. V roce 1919 byl stálým hostem Paul Gerstlé, mladík, který měl na

257

to, aby mohl platit za ubytování tak velké peníze. Tehdejší majitel a ředitel hotelu Beau Rivage, Fred Mayer, mladého muže osobně neznal, ale dobře se na něj pamatoval etážový číšník Bartel.

„Mně byly divné hned dvě věci,“ vypověděl později. „Já už přesně nevím, kdy to bylo, ale někdy k večeru zazvonil telefon a pan Gerstlé mě volal z Lausanne. Vykládal mi, že musel narychlo změnit své plány, zítra odjíždí na několik týdnů do Německa a prosil mě, abych vyřídil jeho přátelům, že se vrátí až koncem měsíce.“

„Co vám bylo na rozhovoru podezřelé?“ zeptal se inspektor Stáffler.

„Zdálo se mi, že to není jeho hlas. Pan Gerstlé mluvil hlubším hlasem. To byla jedna věc. Druhá: proč to říkal právě mně? Já jsem číšník, on byl host. Proč nechával vzkaz pro přátele u mě a ne v recepci, kudy musel každý projít.“

„Co jste udělal, pane Bartele?“

„Nejdřív nic. Ale vrtalo mi to pořád hlavou, a tak jsem to nakonec šel hlásit na ředitelství. Pan Gerstlé neměl zaplacený účet.“

„Bylo vám podezřelé, že Paul Gerstlé tak náhle odjel?“

„Ne. Vůbec ne. Hosté přijíždějí a zase odjedou. V každém hotelu se střídají. Beau Rivage není vý

jimkou. I když zde máme pár milionářů, pro něž jsou naše apartmá domovem.“

Vysokoškolák Herckmanns se nastěhoval k paní Stengléové, vyplnil přihlášku jako hrabě Krimsky, ale hned jí sdělil, že musí na nějaký čas odjet. Bytná se sice divila, že si do bytu nepřinesl žádné osobní věci, ale on jí současně řekl, aby byla tak laskavá a dala uložit do jeho pokoje kufr, který posluha přinese. Za necelou hodinu přinesli dva chlapi nesmírně těžké kožené zavazadlo a s velkou ná

mahou je vyzvedli na skříň.

V té době došlo ještě k jedné, zdánlivě nedůležité epizodě. Jakýsi svědek, jehož výpověď se později objevila v soudních protokolech, si všiml muže, který se podle popisu nápadně podobal Marcelu Herckmannsovi. Stál v telefonní budce na Rond Point de Plainpalais v centru Ženevy, a přitom několikrát za sebou zdůrazňoval, že volá z Lausanne. Když domluvil, rozhlédl se kolem a spěchal, jako by před něčím utíkal.

Ředitel Mayer odmítal vyrozumět o náhlém odchodu váženého hosta Gerstlého ženevskou policii, o takové styky nestojí žádný ředitel hotelu na celém světě, ale nakonec na naléhání číšníka Bartela zatelefonoval aspoň strýci Paula Gerstlého panu Cheekovi do Lausanne. Ukázalo se, že Paul Gerstlé v Lausanne vůbec nebyl, nemohl tedy odtud telefonovat. Pan Cheek byl velice agilní starý pán, nemeškal ani hodinu a pustil se do pátrání po synovci.

Napadlo ho, že by na jakoukoliv cestu potřeboval peníze. Došel tedy do banky a zjistil, že jeho synovec před několika dny vybral z konta větší obnos a koupil dvacet tisíc německých marek, což byla v té době značná částka. Strýc Cheek se však dostal i na stopu taxíkáře, který vezl jeho synovce k penziónu Rausse. Tak se dal do řeči s vrátným. Ten mu potvrdil, že synovec Paul do penziónu při

šel v ten den odpoledne, řekl, že je očekáván a vrátný věděl, že jde k panu Herckmannsovi. Přestože měl službu až do večera, neviděl Paula Gerstlého z penziónu vyjít. Zato pan Herckmanns asi tak za hodinu po příchodu pana Gerstlého z penziónu odešel. Krátce poté přijeli dva posluhové s károu a naložili kufr, který nechal Herckmanns ve svém pokoji. Byl žlutý, kožený a velice těžký.

„Nebylo snadné dostat se na stopu toho zavazadla,“ řekl kriminální inspektor Sttiffler. „Teprve ve čtvrtek 27. února 1919 se nám podařilo zjistit, že se Herckmanns nastěhoval do podnájmu k paní Stengléové v rue de la Prairje. Dopoledne jsme přišli do bytu, na skříni jsme našli kufr, když jsme vypáčili zámky, objevili jsme mrtvolu Paula Gerstlého, revolver browning a několik nábojů. Mrtvolu zavražděného jsme odvezli do ústavu pro soudní lékařství, kde profesor Mégevand zjistil příčinu smrti. Paul Gerstlé byl zavražděn střelnou ranou do hlavy revolverem, který ležel v kufru.“

Okamžitě zahájili pátrání po studentovi filologie Herckmannsovi. Ten beze stopy zmizel. Rozeslali jeho popis všem evropským policejním ředitelstvím, ale marně. Celých pět měsíců se dokázal skrý

vat. Pak ho objevili v Itálii a 10. března 1920 ho předali švýcarské policii.

Když 16. září 1920 zahájili v ženevském Palais de justice proces, nečekal nikdo ani senzaci, ani komplikace. Herckmanns se při vyšetřování přiznal k vraždě, nechtěl nebo nedovedl však říci, proč přítele zastřelil. Kdyby byl vrahem kdokoliv jiný, šlo by o jasnou loupežnou vraždu. Herckmanns svou oběť okradl o dvacet tisíc marek, které měl Gerstlé u sebe a sebral mrtvému i zlaté, diamanty

258

vyzdobené hodinky. Jenomže Herckmanns nepotřeboval vraždit pro peníze, jeho otec byl velmi bohatý a na synovi nešetřil.

Samozřejmě že se neutajilo, jaké přátelství pojilo oba mladé muže. Byli milenci. O Herckmannsovi bylo známo, že je homosexuál, o Paulovi Gerstlém to vyšlo najevo při vyšetřování. Bylo tedy nasnadě domyslet si, že motiv k vraždě je skryt kdesi v nenormálním vztahu dvou mladých mužů. A tam se ho také odborníci z oblasti psychologie a psychiatrie snažili nalézt.

„Obžalovaný Herckmanns se stal obětí své nenormální sexuální dispozice,“ prohlásil soudní znalec dr. Withry z městské psychiatrické kliniky. „Od svých dětských let trpí stihomamem a chorobným velikášstvím. Narodil se s jistými dědičnými vlastnostmi. Pochází sice ze vznešené, ale degenerované rodiny. Jeho sestra je imbecilní, jeho teta rovněž a také jeho strýc žije už dlouhá léta v ústavu pro choromyslné. Také obžalovaný je duševně nemocný. Podle mého názoru tedy není odpovědný za své činy.“

Dr. Magnus Hirschfeld patřil mezi přední evropské znalce v oblasti sexuologie. Uvedl případ obžalovaného Herckmannse jako typickou ukázku nesmyslné výchovy. Matka si přála dceru, narodil se chlapec, ona s ním však jednala jako s dívkou. Oblékala mu sukýnky a šatičky, oslovovala ho ženskými jmény. Vžil se do své role, jak mohl vědět, že se má chovat jinak, než jak si rodiče přáli? Tak se stalo, že z chlapce vyrostl sexuálně nenormální jedinec. Rozhodně není odpovědný za své činy. Je zřejmé, že jednal ve stavu sexuálního pomatení.

Dobrozdání lékařů byla jednoznačná. Obhájci i rodiče obžalovaného tedy předpokládali, že soud Herckmannse osvobodí. Nestalo se tak. Porotci uznali, že je vinen, soudce ho poslal na doživotí do žaláře.

Jak se tedy mohlo stát, že byl Herckmanns po válce na svobodě, že se jako odsouzený mohl vetřít do nejvyšší západoněmecké společnosti, že se stýkal s prominenty, kteří s ním jednali jako se sobě rovným?

„Po rozsudku jsem nastoupil do věznice Thorbeck nedaleko Ženevy,“ prohlásil. „Nevyhnul jsem se trestu, strávil jsem celých pět let v káznici. V listopadu 1924 mě komise soudních lékařů prohlásila za duševně chorého. Konstatovali u mě delirium, stihomam a senilitu. Podle tohoto nálezu a platných trestních předpisů jsem nesměl být nadále držen ve vězení. Proto mne převezli do švýcarského Zemského ústavu pro choromyslné Bel Air. V té době jsem ještě byl lucemburským státním občanem, tedy cizincem. Švýcarské úřady zřejmě za mě nechtěly platit taxu za doživotní pobyt v ústavu. Proto se obrátily na moji rodinu s návrhem, aby mě dala přemístit do některého lucemburského léčebného ústavu. Dne 22. října jsem se ocitl v Ettelsbrücku. Tam můj stav znovu posuzovala zdravotní komise.

Lékaři, kteří v ní zasedali, však došli k jinému závěru. Prohlásili, že netrpím žádnou duševní chorobou, jsem naprosto normální a 21. května 1926 mne propustili.“

Najednou byl na svobodě. Postarali se o propuštění šikovní advokáti? Měla rodina odsouzeného tak velký vliv, že se podařilo realizovat složitou akci, která vedla k osvobození vraha? Anebo měl Herckmanns štěstí a nadání přesvědčit lidi o nemožném? Podle událostí jeho dalšího života měl mimořádné kombinační schopnosti, spíš geniální než imbecilní. Uměl na lidi zapůsobit, uměl přesvěd

čivě hrát, jako šachový velmistr dokázal předvídat další tahy soupeře. Je pravděpodobné, že si plán, jak se dostat na svobodu, vymyslel sám. Důkazem je svědectví ředitele káznice v Thorbecku.

„Herckmanns se snažil přesvědčit nás, už když byl ve vyšetřovací vazbě, že to nemá v hlavě v pořádku. Zabavili jsme motáky, které se snažil odeslat rodině. Nabádal v nich příbuzné, aby vyhledali soudní znalce, kteří by potvrdili, že je nepříčetný. Když se mu to nepodařilo a byl odsouzen, simuloval po celá léta nepříčetnost a asi desetkrát se pokusil o sebevraždu. Byly to však jen inscenace.

Několikrát prohlásil, že bude držet hladovku, jednou rozmlátil zařízení cely, nakonec se mu podařilo dostat se znovu před komisi odborníků, kteří měli přezkoumat jeho duševní stav. Herckmanns nebyl blázen. Byl jistě nenormální, co se týče jeho sexuálního založení, ale jinak byl stejný blázen jako kdokoliv z nás.“

Jak se tedy mohlo stát, že ho soudní znalci označili za duševně chorého? Jak se mu podařilo docílit, aby ho přestěhovali do lucemburského vězení? Inspektor ženevské kriminální policie Chambaz vypověděl před soudem: „Když lékaři prohlásili, že je duševně chorý, museli jsme ho z věznice přemístit do ústavu pro duševně choré. To odpovídalo zákonnému nařízení. Je pochopitelné, že u nás neměl nikdo zájem na tom živit ho do konce života ‚na psychiatrické klinice na státní útraty. Bylo to běžné,

259

že se naše úřady snažily posílat psychopatické trestance do jejich vlasti. Herckmanns pocházel ze zámožné rodiny, která mu během výkonu trestu posílala značnou podporu. I z tohoto hlediska se pří

mo nabízelo poslat ho domů a odevzdat nemocného do péče jeho rodiny. Ze ho pak lucemburské úřady propustily na svobodu, to už je jejich věc. Pro nás byl v té době choromyslným a ne vrahem.“

Když ho na berlínském Kurfürstendammu zatkli, postavili ho 25. února 1954 před soud. Tam se projednávala nejen Herckmannsova aféra s pěti sty markami, které podvodně vylákal na studentovi, s nímž se náhodně setkal, tam však také došlo k odhalení dosud záhadného života mezinárodního podvodníka. Spor o pětistovku nepřilákal ani obecenstvo, ani novináře, ale epizody ze života Marcela Herckmannse patřily mezi senzační odhalení, svědčily o tom, že neuvěřitelné se může stát skutkem.

„Teď se podíváme na další odstavec vašeho trestního rejstříku, obžalovaný,“ řekl předseda senátu dr. Miinn. „Vy jste byl v roce 1950 odsouzen francouzským soudem k trestu smrti. Co nám o tom řeknete?“

„Nic moc, pane řediteli zemského soudu. Za války jsem se dostal do Paříže. Odjakživa jsem byl pří

telem Němců, tak jsem se dal po obsazení Paříže k dispozici německým vojenským složkám. Vyřizoval jsem pro ně záležitosti, o kterých bych se na tomto místě raději nezmiňoval. Také jsem obchodoval s uměleckými předměty a vydělal jsem na tom slušné jmění. To všechno však mělo svůj rub.

Když přišli do Paříže Američani a vlády se znovu chopili jimi dosazení Francouzi, sehnali proti mně materiál, v roce 1950 mne postavili v Paříži před sond pro údajnou špionážní činnost a kolaboraci s Němci. Jenže já jsem v té době už žil v Římě. Tak vyhlásili rozsudek smrti v mojí nepřítomnosti.“

Je jasné, že mu museli dokázat kolaboraci a zradu. Udával Němcům francouzské odbojáře a tím si vysloužil jistou volnost v podnikání. Je téměř nesporné, že prodával Němcům vzácné starožitnosti, možná obrazy z francouzských sbírek. Není vyloučeno, že obchodoval s cennostmi, které byly zabaveny židovským rodinám. Teď stál před soudem, který ho z těchto trestných činů nevinil, proto nad zřejmě nejpohnutější kapitolou svého života jen mávl rukou. Jako by rozsudek trestu smrti byl jen podružnou epizodou.

Herckmanns se dokázal vžít do každé role a hrál ji jako skutečný mistr. Když se dostal ze šlamastiky a. vrátil se do rodného Dudelange jako svobodný občan, choval se, podle svědectví starosty Jeana Fohrmanna, jako kajícník. Před všemi, kteří ho znali a dobře si pamatovali aféry, které nejednou pobouřily město, chodil s hlavou svěšenou, jako pokorný hříšník denně seděl v kostele na mši a modlil se se sepjatýma rukama. Znovu se spřátelil s farářem a církevními hodnostáři, ale ne snad proto, že se s nimi často stýkal před nuceným odchodem z města, ale proto, že se jim chtěl pomstít. Zanedlouho se totiž začaly v Dudelange objevovat pověsti, že studenta Paula Gerstlého nezavraždil Herckmanns, ale jakýsi neznámý duchovní. Herckmanns ho pouze kryl a tajemství ani před soudem neprozradil, aby jako řádný věřící nepoškodil dobrou pověst církve svaté. Herckmanns byl zkušený šarlatán. Dokázal utrousit na jednom konci města větičku a na druhém ji dokončit, slovo dalo slovo, šeptem se rozšířila pověst, že onen duchovní se krátce před svým odchodem z tohoto světa na smrtelném loži přiznal k vraždě, pak vydechl naposledy.

Podvodník, šejdíř, lhář a překupník podezřelého zboží se dovedl prosadit za každého počasí. Když Němci obsadili severní Francii, nějaký čas se potloukal po Paříži. Když zjistil, že tady pro něho pšenice nekvete, odjel na jih. A zase se zapletl do neprůhledné akce. Zatkli ho v Gursu ve francouzských Pyrenejích pro podezření ze špionáže. Neseděl za mřížemi dlouho. Osobně v jeho případu zakročil předseda vichistické vlády, později jako zrádce popravený Pierre Laval. Jak se k němu Herckmanns dostal, čím mu byl Laval zavázán, že za něj intervenoval, to se nikdy nepodařilo zjistit. Kolaboroval na všechny strany, možná že nějak posloužil i proradnému vichistickému politikovi. Důkazem o pravděpodobnosti této úvahy je později zjištěná skutečnost, že koncem války pracoval Herckmanns pro nacistické gestapo, pro zpravodajskou službu SD (Sicherheitsdienst), ale také pro britskou Secret Service a pro Francouzské hnutí odporu.

V srpnu 1945 se před Nejvyšším soudem Francouzské republiky zodpovídal ze svých činů maršál Pétain. Jedním ze svědků, které vedla obžaloba, byl také děkan filozofické fakulty univerzity v Grenoblu profesor Jacques Chevallier. Kupodivu se v jeho zaprotokolované výpovědi objevilo také jméno podvodníka Marcela Herckmannse.

„Maršál Pétain se velmi snažil o to, aby byla zachována práva francouzského Alsaska,“ řekl profesor Chevallier. „V dubnu 1941 mne seznámili s Němcem, kterého mi představili jako historika umění

260

a Hitlerova důvěrníka. Jmenovat se Marcel Herckmanns. Ten se mi svěřil, že Hitler má v úmyslu přivtělit Alsasko při uzavření mírové smlouvy k Velkoněmecké říši. Hitlerovi prý hodně záleží na tom, aby pro toto uspořádání získal souhlas maršála Pétaina. Přislíbil jsem Herckmannsovi, že budu Pétainovi jeho vzkaz tlumočit a zahájím přípravy pro jednání. Pétaina však Hitlerův požadavek velice rozzlobil, ještě téhož dne, bylo to v úterý po velikonočních svátcích, mi nadiktoval protestní dopis Hitlerovi. Tento dopis jsem o čtyřiadvacet hodin později předal v MayetdeMontagne Herckmannsovi. O

čtyři dny později, 19. dubna 1941, předal Herckmanns Pétainův dopis osobně Hitlerovi.“

Nepodařilo se zjistit, jestli Herckmanns skutečně byl ve styku s nejvyššími nacistickými pohlaváry, nebo jestli celá akce nebyla jen podvodníkovou mystifikací. Jisté je, a na tom se shodli všichni, kdo se s Herckmannsem dostali do styku, že měl dar vemluvit se do přízně komukoliv, kdykoliv a za ně

kolik minut. Nebylo pro něj problémem dostat se do kanceláří prominenta, střežených policií nebo vojenskou stráží. Pohotově si vymýšlel důvody, choval se jako by byl Hitlerovým bratrem, vystupoval tak suverénně, že mu málokdo odolal. Už jeho podivný zjev na každého zapůsobil. Říkalo se o něm, že vypadá jako arcibiskup v civilu. Bledá tvář s hlubokýma očima náboženských blouznivců, černý přiléhavý oblek, graciézní pohyby a samozřejmost. Tím odzbrojil každého. Když promluvil, nedokázali mu odporovat.

Žaloba u moabitského trestního senátu pro podvod v hodnotě pěti set marek, nebyla bůhvíjaká udá

lost. Berlínská policie udělala své, ale neměla důvod, proč pátrat po minulosti podvodníka. Reportéři ze západoněmeckých týdeníků však měli na případ jiný názor. Cítili, že mají šanci odhalit novinář

skou senzaci, která bude po dlouhé týdny přitahovat pozornost jejich čtenářů. Měli pravdu. Tak se pozvolna objevoval na stránkách časopisů životní příběh proradného chameleóna se vznešeným jmé

nem Wilhelm Josef Marcel Herckmanns. Za války se zapletl do velké a také nebezpečné hry. Pracoval pro obě, a jak se zdá, dokonce snad pro tři strany.

Někdy v roce 1941 nebo začátkem 1942 se Herckmanns zdržoval v Paříži. Jistý reportér vypátral dokonce svědka, který to ve výpovědi potvrdil. Nejmenovaný Herckmannsův spolužák seděl v jedné z kavárniček na chodníku pod platany pařížské třídy Champs Elysées a pozoroval čilý ruch. V té době nebyla Paříž ještě docela vyjedeným městem, všude bylo dost vína, číšníci nosili hostům na chodník oblíbený pernod, divoce zmalované dívky lákaly zákazníky. A seshora od Vítězného oblouku proudili chodci, mezi nimi sem tam uniforma.

Spolužák ze školy v Dudelange najednou spatřil Herckmannse. Neviděli se celá léta, proto vyskočil z proutěného křesílka a oslovil muže v černém obleku. Nejdřív si na chvíli sedli, povídali si o osudech těch, kteří s nimi seděli ve školních lavicích, za hodinu poté seděli v Herckmannsově bytě. Byl nádherný. Cenný starožitný nábytek, báječné orientální koberce, staré obrazy věhlasných mistrů, stří

brné barokní příbory, prostě na první pohled obrovský majetek. Herckmanns se chlubil. Byl rád, že může příteli ze školy ukázat, jak se mu vede. Spoléhal také na to, že spolužák bude v Dudelange referovat, až se vrátí. Nemýlil se. Všichni se dozvěděli, že Marcel, známý dosud pouze z afér s homosexuály, se v Paříži vypracoval na jednoho z největších šmelinářů.

Za války se dalo vydělat. Stačilo zapomenout na morálku, čest, vlastenectví, bylo třeba mít hroší kůži a pokud možno žádné svědomí. Obchodovalo se se vším. Od potravin a koňaku, přes zlaté šperky až po nacisty zabavený židovský majetek. Paříž se za německé okupace stala hlavním městem černého trhu, na němž bylo možné prodat či koupit cement či ocel, hodinky i bretaňskou šunku. Obchodníci, kteří měli ve skladech dostatečné zásoby, prodávali zboží za nekřesťanské ceny, kupovali šperky, aby zisk dobře uložili, kdo chtěl, mohl za pár měsíců zbohatnout. Kdo dával Němcům, kteří potřebovali pro stavbu Atlantického valu stavební materiál, měl navíc jistá privilegia. Mnozí šmeliná

ři ve velkém byli pod ochranou okupantů. Marcel Herckmanns byl mezi nimi. Říkalo se o něm, že měl doma ve skříni dokonce německou uniformu, nikdo však přesně neuvedl jakou. Ale to nebylo pro jeho činnost podstatné. Jisté je, že pracoval pro Němce a že ho za kolaboraci odsoudili k trestu smrti.

Podle některých zpráv však skutečně pracoval pro obě strany. V tisku se objevilo dokonce svědectví pamětníka, který tvrdil, že pomáhal francouzskému hnutí odporu jako významný zpravodajský agent. Sám to připustil a řekl, že to bylo jedno z pravidel špionážní hry. Spolupracoval s okupanty, aby si získal jejich důvěru a dostal se k cenným informacím. Ty pak předával odbojářům. Němcům zase, aby si udržel jejich důvěru, musel občas něco prozradit o akcích maquistů. Zachovalo se však také svědectví klenotníka, kterému Herckmanns nabídl a také dodal několik tisíc náramkových hodi

261

nek, což byla za války rarita. Klenotník si pro zásilky jezdil do Herckmannsova bytu v rue des Jardines v Dudelange. Při jedné z velkých zásilek se v bytě objevili agenti lucemburské celní správy a chtěli vyměřit za pašování vysokou pokutu. Herckmanns však neztratil duchapřítomnost, vytáhl z aktovky jakási potvrzení, celníci si je prohlédli, zasalutovali a odešli. Lze předpokládat, že byl členem některé z nacistických organizací, takže ho celní správa nemohla stíhat.

Američané zatkli Herckmannse hned, když se objevili v Dudelange. Je pravděpodobné, že o něm už věděli. Šli do jeho bytu najisto. Major Maxwell Powers, což zřejmě není skutečné jméno důstojníka velícího jednotce vojenské zpravodajské služby CIC, se zatčeným sepsal protokol datovaný 16. září 1944. Nejdřív Herckmannse zatkli, zavřeli ho do sklepa, pak prohledali jeho byt a písemnosti zabavili. Všichni se shodli na tom, že to byla předem připravená akce.

„Kde vlastně bydlíte, Herckmannsi?“ zeptal se major.

„No, tady. V Dudelange. Tady jsem se narodil.“

„Myslel jsem, že jste doma v Paříži. Nežil jste tam v posledních letech?“

„No, ani ne. Pár dní jsem tam sice byl …“

„Podívejte se, Herckmannsi,“ řekl major, „my o vás víme víc, než si myslíte. Tady na stole mám váš zápisník s adresami. Aspoň dvacet jmen a adres vysokých francouzských důstojníků a jejich telefonní čísla! Jak jste se s nimi dostal do kontaktu? Proč jste jim telefonoval? Tohle jsou čísla kanceláří tajné služby. Němců i Francouzů! Co jste s nimi měl společného?“

„Vždycky jsem pracoval pro spojence. Ale potřeboval jsem věrohodné krytí. Abych získal potřebné informace, musel jsem se stýkat i s Němci. Taky pro ně jsem pracoval. Ale nešlo to jinak. Jak bych se mezi ně nenápadně dostal?“

Sepsali protokol, on těch pět stránek podepsal, pak ho znovu odvedli do sklepa. Řekli mu, že si musí jeho údaje ověřit. Střežili ho dva muži americké vojenské policie. Celé dlouhé týdny musel jíst stejnou stravu jako američtí vojáci. Pak mu jednoho dne nasadili želízka a odvezli ho z Dudelange do Paříže. Posadili ho do řádné cely řádné věznice se zamřížovaným oknem. Uvědomil si, že je v pasti.

Začal přemýšlet jak se dostat ven. Rozbil okno a střepem si podřezal žíly. Udělal to krátce před ve

černí kontrolou; takže ho včas nalezla hlídka, která prohlížela cely. Z kaluže krve ho položili na nosítka a odvezli do vězeňské nemocnice.

„Přivezli ho z vězení v posledním tažení,“ vypověděl do protokolu vězeňský kněz páter Pernots.

„Proto mě k němu zavolali. Měl jsem mu poskytnout svátost umírajících poslední pomazání. Byl v agónii, ale na chvíli se probudil, díval se na mě a na malý oltář, který stál v nemocničním sále, a ti

še, téměř neslyšně řekl: Důstojnosti, odpusťte mi, že jsem na sebe vztáhl ruku. Byl jsem však zoufalý.

Pomozte mi, dodejte mi sílu k životu. Pak znovu upadl do bezvědomí a dlouho spal. Jeho stav se pak rychle zlepšoval. Vracely se mu síly i chuť k životu. Připadalo mi to jako zázrak. Denně jsem ho.navštěvoval. Utěšoval jsem ho. Hovořili jsme o jeho životě i o tom, co dělal za války, a on se mi svěřil, že nikdy nepřestal být věrným synem církve svaté a seč mu síly stačily, bojoval proti nacistům.

Proto ho zlomil fakt, že ho Američané, na něž celou dobu čekal, obvinili z kolaborace a uvěznili.“

Herckmanns se rychle zotavil. Počátkem roku 1945 ho z vězení propustili. S americkou zpravodajskou službou však zůstal ve styku. Už zřejmě jako tajný agent, který zatím ještě čekal, brzy však měl dostat konkrétní úkoly.

Jako bájný fénix z popela, zvedl Herckmanns hlavu, domluvil se s šéfem americké vojenské zpravodajské služby CIC a začal pro ni pracovat. Lze předpokládat, že hned zpočátku úspěšně. Důkazem jsou odměny, kterých se mu dostalo. Zřejmě na pokyn amerických důstojníků mu už 3. září 1945 vystavil inspektor pařížské Súreté national Halgand osvědčení, že byl v roce 1920 omylem odsouzen ženevským trestním senátem k doživotnímu vězení za vraždu, později dostal milost a při obnově procesu byl zcela rehabilitován. Pravý, nefalšovaný papír s hlavičkou, u podpisu nefalšované razítko.

Kde a jak se inspektor Halgand přesvědčil, že tvrzení je pravdivé, se nepodařilo zjistit. To však zdaleka nebylo všechno. Ochotný policejní inspektor Halgand mu krátce poté, 1. října 1945, zřejmě jako protislužbu vystavil další potvrzení, které mělo v té době a v Herckmannsově případě zvlášť velkou cenu. Podepsaný policista na úředním formuláři tvrdil, že se Marcel Herckmanns choval v době okupace Francie jako loajální přítel francouzského národa, aktivně pomáhal v boji proti nacistům v řadách partyzánů, členů francouzského hnutí odporu. Francouzská policie Súreté national mu vyda

262

la ještě další osvědčení. Potvrzovalo, že Herckmannsovi nacistické gestapo zabavilo veškerý majetek, který mu do dnešního dne nemohl být navrácen.

Hrál vysokou hru a vyhrál. Snad proto, že dokázal, jako ostatně vždycky, využít nepozornosti soupeře. Francouzi měli po osvobození jiné starosti než zabývat se Herckmannsovými podvodnými machinacemi a americká zpravodajská služba dostala po roce 1945 na evropském území také jiné úkoly.

Herckmanns si vyběhal vrácení zabaveného majetku, založil firmu, jejímž ředitelem sám sebe jmenoval, na hlavičce dopisního papíru ‚se objevil honosný název Société d‘Exploitations Agricoles et Miniéres (Společnost pro zemědělské a důlní podnikání), což bylo dozajista podivné spojení dvou odliš

ných oborů. Podle Güntera Prodáhla, který se v práci Die im Dunkeln Herckmannsovým případem zabýval, šlo o krycí společnost americké tajné služby, která měla za úkol krýt špionážní akce namířené proti Komunistické straně Francie. Možné je všechno, ale nepravděpodobné je, že by.si CIC vybrala pro funkci francouzského rezidenta tak zprofanovanou osobnost, jakou byl Herckmanns.

V praxi tajných služeb málokdo dá na povídání až příliš ochotného agenta a především si napřed zjistí, s kým má tu čest. Nebylo dost dobře možné, aby se už v letech 1945 nebo 1946 neobjevily informace o Herckmannsově kolaboraci s nacisty.

Nějaký čas se mu ještě dařilo žonglovat na laně. Vyznal se v tlačenici, některé úředníky se mu povedlo oblafnout. V roce 1950 však proti němu Francouzi zahájili soudní řízení pro kolaboraci s Němci a on pochopil, že jde do tuhého. Část majetku se mu ještě podařilo dostat za hranice, on sám s falešným cestovním pasem na jméno dr. André Marie odjel do Říma, kde pokračoval v mystifikacích ve velkém stylu.

Především o sobě rozšířil pověsti, že je příbuzným André Marii, francouzského ministra spravedlnosti, později předsedy vlády. Podvodník musí mít rozvětvenou fantazii a kombinační schopnosti dobrého šachisty. Žádná z těchto vlastností Herckmannsovi nescházela. Přestože jen o vlas unikl gilotině, převlékl se do kostýmu bratrance významného jmenovce a během krátké doby se dostal mezi prominenty tehdejší italské společnosti.

Poprvé se představil italské smetánce na koktejlu u vévodkyně Fagioliové. Vstoupil do přijímací sí

ně mramorového paláce a udělal na všechny hluboký dojem. Byl jiný než ostatní. Vždycky nosil černý oblek, svou vysokou, hubenou postavou připomínal démonického Paganiniho. Přestože o ženy neměl zájem, dovedl s nimi jednat. Uměl se vemluvit do jejich přízně a věděl, jak získat vlivné přátele.

Vybral si dobře. V prvních měsících římského pobytu se objevoval v luxusních podnicích na via Veneto či na Piazza Navona. V jednom z denních barů na Corso Vittorio Emanuele se seznámil se správným mužem. Byl to římský zpravodaj amerického listu US Evening Star, Claude Doddy. Proslavil se nejen jako novinář, ale i jako playboy, jimž se v té době říkalo ještě sukničkář. Lidé se radovali, že přežili válku, oddychli si, že se zbavili fašismu, věřili, že se do smrti budou jen bavit. Římské dívky byly krásné, temperamentní a především jiné než racionální a chladné Američanky. Dodaly užíval jejich přízně, jak se dalo, a ve společnosti měl pověst spolehlivého dobrodruha. Když se poprvé objevil v paláci Fagioliových s tajemně vyhlížejícím Herckmannsem, padlo trochu obdivu a popularity také na něho. Dovedl toho okamžitě využít.

Na vévodkyni udělal dojem hned při prvním setkání. Na jejího zpovědníka pátera Walcha při prvním rozhovoru. Chytře se církevnímu hodnostáři předvedl jako zbožný a pokorný věřící církve římskokatolické. Později mu, pod svým skutečným jménem, napsal dopis, v němž žádá o přijetí do jednoho z vlivných a především bohatých řádů. U vévodkyně Fagioliové se setkal s haitským vyslancem Mauclairem Zéphirinem. Při audienci, k níž mu pomohl bůhvíkdo, nabídl generálnímu superiorovi řádu podivný projekt. Situace v Evropě je nejistá, každou chvíli může dojít k další válce, z bezpečnostních důvodů by bylo vhodné, aby se Svatý otec odstěhoval dočasně do bezpečí, do haitského hlavního města PortauPrince.

Byl to nesmysl, bláznovský nápad, ale generální představený řádu snad ze zdvořilosti plán zcela neodmítl. A tak se podvodník Herckmanns ještě zeptal, jestli může o rozhovoru informovat svého pří

tele, haitského vyslance Zéphirina.

„Když to uznáte za vhodné,“ řekl církevní hodnostář a Herckmanns později tuto větu prezentoval jako dohodu s Vatikánem. Když po skončení rozhovoru vycouval z audienční síně, zastavil se ještě,

263

aby si otřel zpocené čelo, v jednom z předpokojů. Byl prázdný. U psacího stroje leželo několik dopisních papírů s hlavičkou Vatikánu. Vedle nich razítko. Herckmanns obojí ukradl a spěchal ven.

Herckmanns byl možná blázen, ale rozhodně nebyl hlupák. Dobře věděl, že přestěhování Vatikánu na Haiti je nesmysl. Celé jednání však mělo být vizitkou, kterou se chtěl uvést na haitské vyslanectví v domě číslo 92 na Corso d‘Italia. Ohlásil se jako posel Vatikánu, referoval o svém plánu o případné evakuaci Svatého otce na Haiti, ale pak už hovořil s láskou a nadšením o jednom z posledních rájů na světě, krásném ostrově v Karibském moři, který má jedinečnou budoucnost. On je ochoten a rozhodnut pomoci Haitské republice, postará se o růst zemědělství, ale především průmyslu, obstará bankovní úvěry a přivede do PortauPrince podnikatele. Ostrov čeká skvělá budoucnost a přitom haitská vládá nebude muset vydat jediný gourde.

Zase vyhrál. Přesvědčil haitského vyslance o svých dobrých úmyslech. Nic zatím nechtěl, o nic nepožádal, snad jen o podporu smělého projektu a o doporučení pro prezidenta a ministerského předsedu. O zbytek se postará sám. Zní to jako pohádka o samých hloupých a jediném chytrém Herckmannsovi. Vystupoval střídavě jako André Marie a Marcel Herckmanns a všechny tahal za nos. Přitom ty současné nesmyslné řeči byly jen předehrou k prvnímu dějství grandiózního podvodu, který se mu zrodil v hlavě. Zatím od nikoho nic nechtěl, později dostane všechno.

Vyslanec Haitské republiky v Římě neměl moc práce. Jezdil z jedné recepce na druhou, občas ně

koho pozval na koktejl, jinak chodil na obědy a někdy i na večeře do prvotřídních římských restaurací. Po rozhovoru s doktorem André Mariem poslal svému ministrovi zahraničních věcí 10. srpna depeši, určenou prezidentu republiky Paulovi E. Magloirovi, v níž mu referoval o zajímavém projektu.

Současně nadiktoval doporučující dopis tohoto znění:

Pane prezidente republiky, doručitel tohoto listu, pan André Marie, je představitelem evropské skupiny finančníků, kteří mají v úmyslu investovat v Haitské republice, v případě, že o to projevíme zá

jem, několik set miliónů dolarů.

To bylo vynikající doporučení. Ne pro Herckmannsovu návštěvu u haitského prezidenta, ale pro západoněmecké podnikatele, na které se podvodník chystal. Naivní haitský vyslanec mu při tom nechtěně pomáhal. Dr. André Marie bydlel v Římě v penziónu Albergo Massimo d‘Azeglio. Nedostával často poštu, ale 15. září mu vrátný odevzdal dopis s hlavičkou vyslanectví Haitské republiky.

Monsieur, jako odpověď‘ na Váš velmi zajímavý návrh mám tu čest sdělit Vám, že se moje vláda seznámila s Vašimi plány založit na Haiti průmyslové a obchodní podniky a projevila o jeho realizaci živý zájem. Je připravena projednat veškeré návrhy. Případné státní záruky pro cizí kapitálové investice však musí být dohodnuty přímo mezi oběma stranami.

Teď měl dokumenty, potvrzující, že vyjednává s vládou Haitské republiky o velké obchodní akci.

Neměl však peníze. Musel platit nájemné a neměl z čeho, musel obědvat a večeřet a nikde mu nedali na dluh. Tak se vydal na via Veneto do kanceláře majitele nakladatelství Amonia Brena, kterému už před několika týdny odevzdal rukopis knihy. Ano, Marcel Herckmanns byl také spisovatelem. Vypadalo to, že neexistuje obor lidské činnosti, v němž by se nevyznal. Knížka se jmenovala Amore erotico a pojednávala, jak jinak, o lásce dvou homosexuálů, tedy svým způsobem senzace. Hodnotu rukopis neměl, prodejná knížka byla.

Herckmanns odešel od Brena se smlouvou na honorář ve výši třiapůl miliónu lir, jako zálohu dostal hned milión v hotovosti. Nebylo to moc, ale také ne málo. Pár týdnů mohl ze zálohy žít. Knížka vy

šla, byla sice cenzurou zabavena, ale přesto se prodala. Autor dostal zaplaceno, mohl se tedy vrátit k navyklému způsobu života. Znovu se objevil v luxusních lokálech, zase byl zván do bohatých rodin. Ale protože milióny v té době v Itálii neměly cenu miliónů, musel se brzo vrátit k bláznivému projektu, týkajícího se Haiti.

ledním z legačních radů západoněmeckého velvyslanectví v Římě byl hrabě BiebersteinKrasicki.

Setkali se‘ kdysi v salónech hraběnky Fagioliové, teď už vlastně byli staří známí. Podvodník Herckmanns dostal při dalším setkání s legačním radou báječný nápad. Přišel náhle jako ostatně vět

šina geniálních myšlenek. Sedli si stranou, Herckmanns se pustil do vysvětlování, jak pomoci haitskému hospodářství a jak na tom vydělat milióny.

Herckmanns byl vynikající řečník a zkušený herec. Z jeho úst zněly i nesmysly jako moudré pravdy. Hrabě BjebersteinKrasicki dozajista nebyl hlupák, o Haiti však věděl málo, jako většina jiných a Herckmanns si před několika dny přečetl pár knížek o ostrovní republice. Teď vykládal na stůl trum

264

fy: rozloha skoro třicet tisíc čtverečních kilometrů, ale jen necelých pět miliónů obyvatel. Hospodář

sky zaostalá, ale bohatá země s velkými nalezišti ropy. Fantastické možnosti při pěstování kávy, sisalu, cukrové třtiny. Výroba rumu. Významné kultury kakaových bobů, bavlny a tabáku. Pralesy s vzácným dřevem. Pak se naklonil a tajemně šeptal: nikl, wolfram, měd‘ a možná i germanium. Nic nesliboval, pro nic neagitoval, jen věcně referoval. A hrabě BiebersteinKrasicki přišel sám na to, že by bylo škoda přenechat tak vynikající šance italským nebo francouzským podnikatelům, že by bylo záslužné získat geniálního obchodníka pro Spolkovou republiku Německo.

„Jestli souhlasíte,“ řekl, „referoval bych o vašich plánech panu velvyslanci von Brentanovi. Já sám bych byl rád, kdybychom mohli společně uvažovat o zainteresování některých německých finančních kruhů na vašem projektu.“

„Budu o tom přemýšlet, pane hrabě,“ řekl Herckmanns po náležitě dlouhé přestávce.

„Já vím, pane doktore, že máte velmi málo času, že máte hodně nabídek. Konečně, kdo by nechtěl výhodně investovat? Já bych vám však už nyní mohl zaručit naprosto seriózní jednání našich finanč

níků.“

Nic si nerozmýšlel. Šel do tiskárny a objednal si firemní dopisní papíry oněch exoticky znějících obchodních či průmyslových společností, které se později našly v jeho aktovce. Na některé ještě na stroji naklepal obchodní dopisy, dokládající, že jistá nadějná jednání jsou už v běhu. Narychlo ještě vypracoval složité kalkulace oplývající miliónovými čísly. Bylo to překvapení pro příští setkání s hrabětem BiebersteinemKrasickim. Řekne mu, že jeho nabídku přijímá a předloží mu výpočty. Měl však pro něj připraveno ještě další překvapení.

„Musím se vám k něčemu přiznat, Excelence,“ začal Herckmanns tónem, jakým se hříšník přiznává zpovědníkům. „André Marie není moje skutečné jméno. Jmenuji se Marcel Herckmanns. Narodil jsem se v Lucembursku, ale už od roku 1940 mám německou státní příslušnost. Nyní jistě pochopíte, proč si považuji za čest, že jste mi nabídl spolupráci. Po celý život jsem byl Němec a jednal jsem jako Němec. I v letech,

která jsem nedobrovolně musel strávit ve Francii. Na základě doporučení mých dobrých přátel hraběte Christiana Dónhoffa a generála Schaumburga adresovaného německému generálnímu konzulovi v Paříži jsem měl tu čest stát se v únoru roku 1941 německým státním občanem.

Můj postoj, moje německé smýšlení, mi však způsobily mnohé komplikace. V roce 1950 jsem byl odsouzen francouzským soudem k trestu smrti jako kolaborant. Soudili mne však v nepřítomnosti.

Přátelé mě včas varovali a obstarali mi francouzský cestovní pas na jméno André Marie. Tím mi umožnili včas utéci. Francouzským úřadům jistě víc záleželo na zabavení mého majetku, než na mé popravě.

Teď jistě také pochopíte, Excelence, proč jsem musel žít v Římě pod cizím jménem. Moje doklady mne k tomu nutily.“

„Chápu, přirozeně, že chápu,“ řekl hrabě BiebersteinKrasicki.

„Byl bych šťasten a nadosmrti vám zavázán, Excelence, kdybyste mi mohl pomoci, aby mi byla vrácena práva německého státního příslušníka. Byl bych vděčný za radu i za pomoc. Bohužel, všechny moje doklady zůstaly při útěku ve Francii. Ale já už nechci dál žít s nepravými doklady státu, který mne odsoudil k trestu smrti.“

„Chápu, přirozeně, že chápu,“ opakoval hrabě a nechápal nic, ani to nechtěl pochopit. Potřeboval čas, aby si mohl promyslet následky šokujícího sdělení. Snad aby ukončil obtížnou část rozhovoru, na jaký nebyl připraven, řekl ještě spěšně: „Napište si žádost. Předám ji velvyslanci von Brentanovi, aby ji s patřičným doporučením poslal ministrovi vnitra do Bonnu.“

Pak už si povídali o plánech na vybudování průmyslu na Haiti a legační rada nezapomněl zdůraznit, že bude referovat o příznivých možnostech zahraničních investic jednomu z předních západoněmeckých finančníků, příteli Gerlingovi a samozřejmě také ministrovi hospodářství spolkové vlády Erhardtovi.

Zkušený šejdíř Herckmanns zabil jednou ranou dvě mouchy. Snadno si obstaral nové osobní doklady a zajistil si slavnostní vstup na jeviště západoněmeckého velkého byznysu. Hrabě BjebersteinKrasicki a velvyslanec von Brentano teď budou pracovat za něj. V dohledu je velký obchod a snadný zisk a to probudí každého podnikatele k činnosti.

265

Přijel do Mnichova v lednu 1952 a ubytoval se v hotel~r Bristol. Nasnídal se, objednal si taxi a dal se odvézt na náměstí Lenbachplatz. Tam už na něj v malé zasedací síni bankovního domu čekala skupina starších pánů. O některých jsme se již zmínili na začátku případu proradného chameleóna.

Porada měla obvyklý průběh. Kapitáni průmyslu a bankéři, kteří měli zájem výhodně investovat nedávno vydělané peníze, se ptali, Herckmanns odpovídal. Vytahoval z aktovky doklady, předkládal kalkulace, opakoval údaje o Haiti, které vyčetl z naučného slovníku. Sem tam přidal rádoby důvěrnou informaci. Nezapomněl vynést až do nebe svoje zásluhy, dbal na to, aby sice nenápadně, leč důrazně předpověděl miliónové zisky a páni za stolem si maně připomněli slavné doby koloniální éry, kdy Německu plynul do bank kapitál z některých afrických zemí.

Podvodník Herckmanns byl dobrý psycholog. Viděl, že pány nenudí, že si dělají poznámky, že mají o spolupráci zájem a tak pokračoval v poutavém vyprávění. Když skončil a oni tleskali, věděl, že trefil do černého. To nebyl povinný potlesk, kapitáni průmyslu a financí byli doopravdy nadšeni, že je potkalo štěstí a setkali se s osobností, jakou byl doktor André Marie. Konečně dr. Gerling to v závěrečné řeči vyjádřil za všechny přítomné. Děkoval, a slíbil, že se zakrátko sejdou znovu, aby už jednali konkrétně o padesátimiliónovém projektu.

Herckmanns odjel do hotelu, někteří s ním ještě poseděli v baru. Hned příštího dne ráno zvonil v jeho apartmá telefon a mnozí z těch, s kterými se před několika hodinami rozloučil, ho žádali o schůzku mezi čtyřma očima. Jeden den jel do Hamburku, pak do Norimberka a do Frankfurtu, pozvali ho do Lewerkusenu, Bonnu, Duisburgu a všude ho přemlouvali, aby realizoval projekt právě s nimi a ostatní vynechal.

Jako domů chodil Herckmanns stále ještě pod falešným jménem André Marie do budovy bavorské

ho ministerstva hospodářství, na ministerstvo zahraničí, do vládních budov v Bonnu. Všude ho znali, všude byl vítán. V Hamburku pro něj uspořádali rejdaři, kteří měli zájem zúčastnit se na rozšíření haitské obchodní flotily, v hotelu Zu vier Jahreszeiten slavnostní přijetí s večeří. Ve Wolfsburku ho prováděl sám generální ředitel podniku Volkswagen Northoff závodem na výrobu osobních automobilů. A 18. března 1952 se dr. André Marie stal znovu dr. Marcelem Josefem Wilhelmem Herckmannsem. Vládní řada dr. Warsch mu vydal osvědčení o státním občanství a cestovní pas na nové jméno.

Zřejmě nepřešetřovali, o koho vlastně jde, za vyřízení žádosti se přimlouvali tak významné osobnosti, že to nebylo zapotřebí. Tak došlo k dalšímu paradoxu. Podle osvědčení o státním občanství se Herckmanns narodil 19. listopadu 1893, podle cestovního pasu 8. ledna 1893, policie později zjistila, že se ve skutečnosti narodil 8. listopadu 1893. Stejně narychlo a zřejmě bez jakéhokoliv přešetření mu nostrifikovali doktorát. Podvodník mohl být pyšný, tak drzé triky se hned tak některému z kolegů nepovedly.

S jídlem roste chuť. V Herckmannsově případě určitě. Sami partneři ho provokovali k dalším podvodům. Už například tím, že skupina finančníků platila bez řečí jeho výdaje, ho utvrdilo v přesvědčení, že si může dovolit víc. Za půldruhého roku vyúčtoval 76 000 marek a oni je zaplatili.

Jenomže v hotovosti mu nedali nic.

Tak se dostal v Kolíně nad Rýnem do finanční tísně, neměl ani na zaplacení hotelového účtu, seznámil se v cukrárně u kávy a koláče s oním studentem a během hodiny ho připravil o pět set marek.

Právě ta pětistovka se mu stala osudnou, právě pro těch mizerných pět set marek padl haitský obchod za báječných padesát miliónů.

Zavřeli ho, vyslýchali, pak ho soudili. Co mu mohli dokázat? Dohromady nic. Pár nezaplacených hotelových účtů, podvodné vylákání pěti set. Soudce měl spíš důkazy proti jeho prominentním partnerům. Byli hloupí, leč bohatí, byli chamtiví a proto byli bohatí, k žalobě se nepřipojil ani jeden z nich. Žádný nestál o reklamu, že je hlupák. Soudce byl ve svízelné situaci. Herckmanns seděl celých osmnáct měsíců ve vyšetřovací vazbě, nebylo totiž snadné prošetřit jeho zašmodrchaný život.

Soudci tedy nezbývalo nic jiného než vyslovit za těch pár stovek nepřiměřeně vysoký trest. Odsoudil Herckmannse ke ztrátě svobody na osmnáct měsíců. Ty si odseděl ve vyšetřovací vazbě, takže si vyslechl rozsudek a šel domů. Byl pozdní večer 4. března 1954, když vyšel z brány vězení v Moabitu.

Kočka má devět životů, podvodník ještě víc. V roce 1956 podal Marcel Herckmanns žalobu u zá

padoberlínského správního soudu pro neoprávněné odebrání cestovního pasu a německého státního

266

občanství. Pas byl bez jakýchkoliv podkladů vystaven Herckmannsovi jako tajnému agentovi, nebyly předloženy žádné dokumenty. Proto soud žalobu zamítl.

Právní zástupce předložil nyní správnímu soudu doklady o skutečnostech potvrzujících, že tomu tak nebylo. Herckmanns předložil soudu nejen cestovní pas, ale také osvědčení o státním občanství, vystavené kolínským úřadem a podepsané prezidiálním šéfem. Pas mu nebyl vystaven na naléhání zpravodajské služby, ale na doporučení římského velvyslanectví a ministerstva hospodářství 18. března 1952 a ne rok předtím, jak tvrdil soud.

Správní soud rozhodl ve prospěch žalujícího, Herckmanns dostal občanství i cestovní pas zpět, odjel do Španělska, kde se v Madridu stal vedoucím exportní firmy. Staral se o dovoz jižního ovoce do Spolkové republiky Německo. I to bylo krytí. Pracoval pro západoněmeckou zpravodajskou službu.

Svědčí o tom tento důkaz.

Na podzim roku 1962 vypukla v západním Německu takzvaná Aféra Spiegel. Redaktoři známého týdeníku odhalili složité machinace, spojené s firmou Fibag a nepřehledné pozadí, v němž figurovalo několik politických prominentů, mezi nimi také tehdejší ministr obrany Spolkové republiky Německo Franz Josef Strauss. Obvinění se bránili, použili své moci i postavení, 26. října 1962 vnikla policie do hamburské budovy týdeníku Spiegel a zatkla šéfredaktora a vydavatele Rudolfa Augsteina a několik dalších redaktorů. Jeden z nepohodlných, Conrad Ahlers, však byl na dovolené ve Španělsku. Rozezlený ministr poslal příkaz madridskému vojenskému přidělenci u západoněmeckého velvyslanectví plukovníku Osterovi, aby docílil u madridského Interpolu zatčení redaktora Ahlerse. Než k tomu došlo, nasadili západoněmečtí zpravodajci na hlídání podezřelého svého tajného agenta. Jmenoval se Marcel Herckmanns.

267

56 případ

PŘÍPAD VRAHA S OHAVNÝM FRŇÁKEM

Ta paní utíkala až na roh Singergasse, prodírala se houfem zvědavců, hledících vzhůru, než našla strážníka.

„Pojďte, prosím vás! Rychle. Na věži Šteflu je blázen!“ Lezl nahoru pozorně, kamenné římsy a gotické ozdoby používal jako stupně, šplhal sice pomalu, ale stále, jen občas se podíval do hloubky, kde se shromažďovalo početné publikum napínavého dramatu, za něž nebylo třeba zaplatit vstupné. Ten mladý muž, starý člověk to nemohl být, když si troufal na tu výšku, vylezl z okna nejvyšší místnosti věže vídeňského Svatoštěpánského dómu. Postupoval stále výš, zřejmě se chtěl dostat co nejblíž k vrcholu.

Křičeli na něj. Strážníci, kteří se seběhli, vytáhli píšťalky, hvízdali jak na lesy, gestikulovali a přes kornouty dlaní volali nahoru, aby ten posedlý sebevrah přestal a vrátil se dolů. Pak přijely první hasičské vozy, v ulicích zněl signál dvouhlasných trubek. Vysunuli žebříky. Ty však nedosáhly ani k otevřenému oknu. Tak aspoň napnuli plachtu, aby ten blázen dopadl do měkkého, kdyby uklouzl.

Neuklouzl. Vylezl až nahoru a sedl si obkročmo na kamenný kříž. Pevně se držel a z výšky 136 metrů se díval na prostranství před dómem, na přilehlé ulice, do posledního metru zaplněné zvědavci.

Měli hlavy zvrácené vzhůru a vážný výraz v obličeji. Nešlo přece o legraci, ale o lidský život. Je ten člověk nezaměstnaný cirkusák, který sleze a bude vybírat do klobouku? Nebo je to horolezec, který se chce blýsknout před obecenstvem, anebo zdatný blázen, který neví, co činí?

Vikář Svatoštěpánského dómu se jmenoval Gruber. Byl to muž v nejlepších letech a stále ještě vý

konný horolezec. Nejdřív na nebojácného lezce volal z ulice, ale marně. Tak vyběhl po schodech do oné věžní místnosti s otevřeným oknem a začal se domlouvat s kolegou na kříži. Nejdřív mu řekl, že také on už od studentských let leze, dobře tedy ví, jaký výkon podal. Jenže teď by se měl vrátit dolů.

„Ani mi nenapadne. Mně se tady líbí.“ .

„Každý horolezec se přece musí vrátit dolů! Nemůžete sedět na špici věčně.“

„Slezu, ale mám podmínku,“ řekl muž na kříži.

„Jakou?“

„Tři tisíce šilinků!“

„Co? Tři tisíce šilinků za ten výstup? To mám jít dolů a vybírat?“

„Máte dost peněz ve zvonečku.“

„Kde bysme vzali tři tisíce z milodarů.“

„Tak je sežeňte jinde.“

Vikář na chvíli zmizel uvnitř. Čumilové ani nedutali, chtěli slyšet každé slovo. Nečekali dlouho.

Vikář se vyklonil z okna a křičel nahoru:

„Dobře, dostanete je!“

„Ale hned, když slezu. To je moje podmínka.“

Vikář z nouze a pro dobro věci lhal. Když odvážlivec vstoupil otevřeným oknem zpátky do věže, když pak společně sešli do kanceláře, nabídl mu vikář místo tří tisíc den tisícovku a ještě jako půjčku, kterou musí vrátit. Marně se bránil, marně vykřikoval, že ho vikář podvedl. Do místnosti vstoupili policajti a zjistili, že se pošetilý lezec jmenuje Johann Bergmann a na policejním ředitelství není neznámý. Tak ho popadli a rovnou ho odvezli na psychiatrickou kliniku. Ani tam nebyl Bergmann poprvé. Do přijímacího protokolu zapsali v evidenční kanceláři datum 19. prosince 1954. Pár dní před vánočními svátky se za pochybným hrdinou zavřely dveře s klikou pouze na vnější straně.

Ve čtvrtek 2. listopadu 1958 v 20.45 našel jeden z hostů vídeňského hotelu Schweizerhof těžce zraněného nočního vrátného. Vzbouřil personál, vrchní z restaurace zavolal na policejní ředitelství. Za deset minut přijeli do hotelu pátrači z oddělení vražd. Vrátný se jmenoval Rudolph Topf, bylo mu sedmapadesát a byl těžce postřelen. Naložili ho do sanitky a odvezli do nemocnice. Příštího rána se jeho stav zlepšil a tak odpověděl inspektoru Matulovi na několik otázek.

„Nastoupil jsem v sedm jako každý den. Personál má večer volno a pan šéf jde taky domů.“

„Událo se něco mimořádného?“ zeptal se inspektor Matula.

„Nic. Někdo z hostů přišel, někdo odešel do města.“ „Měli jste otevřené dveře?“

268

„Zavírám až po desáté. To bych se naběhal.“ „Viděl jste toho vraha?“

„Samozřejmě.“

„Vešel normálně do hotelu?“

„Právě že normálně.“

„Kolik mohlo být hodin?“

„Kolem čtvrt na devět. Namířil si to rovnou k recepčnímu pultu, slušně pozdravil a poprosil, jestli bych mu nemohl dát drobné za pět šilinků.“

„Jak vypadal?“

„Moc jsem si ho nevšiml. Když vešel, četl jsem večerní noviny. Když chtěl drobné, otevřel jsem šuplík a koukal do krabičky s penězi, no a potom jsem už neměl na prohlížení čas. Měl šedivý klobouk, tralaláček, jak se teď nosí a nějaké divné zuby. Ale, říkám vám, neměl jsem čas, abych si ho prohlédl. Vytáhl z kapsy revolver a střelil. Pak už jsem nevěděl, co se děje.“

„To vám můžu říct, pane Topfe. V šuplíku jste měl krabičku s penězi …“

„Dřevěnou od doutníků.“

„Sebral vám z ní padesát šilinků a utekl.“

Lupič si moc nepomohl a navíc se stal vrahem. Noční vrátný hotelu Schweizerhof Rudolph Topf druhého dne zemřel na zápal pobřišnice. Po vrahovi jako by se zem slehla. Inspektor Matula se neměl čeho chytit. Topfův popis nestál za nic. Pak se objevila slečna Streicherová. Ohlásila, že má proti hotelu Schweizerhof obchod s cukrovinkami. Po tři dny, 18. 19. a 20. listopadu, přišel do jejího obchodu podivný mladý muž, nikdy si nic nekoupil a pokaždé chtěl drobné za pět šilinků.

„Byl podezřelý, pane komisaři. Tak divně se díval. Oči mu pořád lítaly z jedné strany na druhou, jako by se něčeho bál. No, a třikrát za sebou měnit pětišilink …? Zdálo se mi taky, že si nějak moc prohlíží moji pokladnu. Jenže já v ní mám vždycky jen pár šupů. Obchody jsou mizerné. Lidi mlsají v cukrárnách. Dneska má každý plno peněz.“

„Každý ne, slečno Streicherová,“ řekl inspektor Matula. „Ten zákazník, co si nikdy nic nekoupil, určitě nemá na rozhazování. Tak pojďte laskavě se mnou, ukážu vám nějaké obrázky.“

Šli spolu do kartotéky, prohlíželi si společně fotografie zločinců, kteří přicházeli v úvahu, ale slečna Streicherová mezi nimi podezřelého nenašla. A tak se inspektor Matula nedostal ve vyšetřování loupežné vraždy ani o krok dál.

Holochergasse leží sice až v Patnáctém vídeňském okrese, ale je to živá ulice nedaleko parku a sportovního stadiónu. Pár obchodů, skladiště a slévárna Karla Klára. V pátek 28. listopadu 1958 vyběhl zděšený Klár na ulici a začal křičet: „Pomoc! Vrah! Chyťte ho! Proboha vás prosím, chyťte toho darebáka!“

Darebák prchal na kole nejdřív ulicí Holochergasse, pak zahnul do Huglgasse, jako by chtěl jet k nemocnici císařovny Alžběty, ale před domem číslo 2 kolo zahodil a z nepochopitelných důvodů dál prchal pěšky. Ani později se nenašlo vysvětlení, proč to udělal, kolo bylo přece rychlejší. Majitel slévárny měl navíc štěstí, zastavil na ulici nákladní vůz, skočil do kabiny k řidiči a před mlékárnou v Goldschlagstrasse uprchlíka dohonili. Zastavili, rozběhli se za ním, když už byli od něj pár kroků, nečekaně se otočil a vypálil po nich dvě rány z revolveru. Řidič padl k zemi, v pronásledování pokra

čoval jen majitel slévárny a pár nebojácných chodců. Byli mu už téměř v patách, ale on zastavil motocyklistu, který zrovna jel kolem a nutil ho, aby ho vzal na tandem. Muž s knírem a barevnou šálou kolem krku odmítal. Postavil se proti němu a tvářil se výhružně. Pak namířil a práskla rána. Motocyklista pustil svůj stroj a padl na dláždění. Lupič zřejmě neuměl jezdit, dal se totiž na útěk pěšky. Ale nedostal se daleko. Už za prvním rohem ho zastavila policejní hlídka. V jedné ruce měl aktovku, ve druhé revolver.

„Jmenuji se Al Capone,“ prohlásil.

Přivezli ho na policejní ředitelství, inspektor Matula s ním promluvil jen pár slov a spěchal do slé

várny Karla Klára do Holochergasse.

„Já jsem si toho chlapa nejdřív vůbec nevšiml,“ řekl účetní firmy. „Přišel do účtárny; měl jsem prá

ci a tak jsem se na něj nepodíval dřív, než jsem udělal saldo té stránky.“

„V kolik přišel?“ zeptal se inspektor Matula.

„Ve tři čtvrti na dvě.“

„To víte tak přesně?“

269

„Jistě. Měli jsme plné ruce práce, ve dvě se měly vyplácet mzdy.“

„Jak proběhlo to přepadení?“ zeptal se inspektor Matula. „Podíval jsem se na chlapa, co vlastně chce a viděl jsem, že má přes obličej vlněnou čepici s vystříhanými otvory pro oči a v ruce revolver.

Mířil na mě a řekl chraplavým hlasem: dej sem peníze.“

„Co jste udělal?“

„Řekl jsem, že žádné nemám.“

„A on?“

„Že dobře ví, že za chvíli vyplácíme lidi. Ale já jsem mu hned řekl, že to je sice pravda, ale peníze tady ještě nejsou, šéf pro ně jel do banky.“

„Uvěřil vám?“

„Ne. Začal nadávat. Vyhrožoval, že nesnáší hloupé vtipy, abych si s ním nehrál, že se mi to nevyplatí. Pak řekl: dej sem prachy, nebo dopadneš jako váš vrátný.“

„Věděl jste něco o vrátném?“

„Neměl jsem ponětí. Ale to už s chlapem nebyla žádná řeč. Všiml si aktovky na stole, sáhl po ní, sebral ji a vypadl z účtárny.“

„Byly v ní peníze?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Pět tisíc šilinků.“

„Tedy přesně ta částka, kterou jsme u něho našli.“ Všední případ, všední loupež. Lupič si někde v hospodě počká na partu dělníků z fabriky, dá se s nimi do řeči, zjistí, kdy jim šéf vyplácí mzdy, tak se dozví, že v tu a tu hodinu budou mít ve mzdové účtárně větší částku, kterou účetní rozdělí do mzdových sáčků, a vypraví se pro ně. Až sem banální záležitost. Jenže lupič z Holochergasse připravil inspektoru Matulovi překvapení. Ten nenápadný chlap s těkajícím pohledem a trhavými pohyby hlavy začal hrát roli postavy z bláznivého snu.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho inspektor Matula.

„Je mi líto, ale nesmím vám říct svoje jméno.“

„Co blázníte, člověče!. Uvědomte si, kde jste a proč tady jste!“

„Vím, všechno vím, ale přesto nesmím mluvit.“

„Já vás dám za mříže, a ono vás to za pár dní přejde! Tohle je policejní výslech a ne hra na slepou bábu, to si račte uvědomit.“

„Já vám to všechno řeknu, pane inspektore, ale nekřičte na mě, prosím vás. Mně to nedělá dobře. Já totiž patřím …, já jsem totiž členem tajné organizace a o některých věcech nesmím mluvit. Jistě chá

pete.“

„Co mi to tady chcete namluvit?!“

„Nic, pane inspektore. Já jen říkám, jak to bylo. A to jste přece chtěl. Včera jsem byl v Mnichově.

Přišel jsem na hlavní nádraží a tam jsem slyšel hlasy, které mi vyřizovaly rozkaz, abych jel okamžitě do Vídně a přepadl účtárnu slévárny šedé litiny pana Klüra a přinesl odtud peníze.“

„Co to žvaníte?! Jaké hlasy? Jaká tajná organizace? Nedělejte si legraci, nebo na to doplatíte. Proč jste přepadl právě tuhle účtárnu.“

„Nařídily mi to.“

„Kdo?.“

„Už jsem řekl, že hlasy!“

„Šel jste tam, protože jste to tam dobře znal. Podle všech okolností jste se ve fabrice bezvadně vyznal. Kde jste vzal to kolo?“

„Ukradl jsem ho, pane inspektore, před pekařstvím.“

„Počítal jste, že vás budou pronásledovat?“

„Ani ne, ale chtěl jsem být co nejdřív pryč.“

„Proto jste střílel?“

„Donutili mne. Běželi za mnou, křičeli: chyťte zloděje! Co jsem měl dělat? Měl jsem se vzdát a vrátit jim aktovku s penězma? Nemohl jsem se vzdát, proto jsem musel střílet. Když dostanete od tajné organizace rozkaz, musíte ho splnit, pane inspektore, ale to vy jistě dobře víte.“

„Jak se jmenujete?“

270

„Neřeknu!“

„Poslyšte, člověče, máte vy všech pět pohromadě. Ještě jednou: jak se jmenujete, proč u sebe nemá

te doklady?“

„A neřeknu a neřeknu!“ řekl jako trucovitý chlapec a dupal přitom do podlahy.

Sejmuli mu otisky prstů a do hodiny objevili v kartotéce je ho záznam. Byl to starý známý. Jmenoval se Johann Bergmann, narodil se ve Vídni 2. září 1930 a měl za sebou hezkých pár krádeží, odseděl si několik trestů, vyšetřovali ho také na psychiatrické klinice. Pak přiběhl technik z balistické laboratoře a hned ve dveřích hlásil: „S tou pistolí, pane inspektore, je to devítimilimetrová beretta, byl zastřelen také noční vrátný Rudolph Topf.“ „Ať mi sem toho chlapa zase přivedou,“ nařídil inspektor Matula.

Vstoupil do místnosti jako vítěz. Usmíval se přinejmenším sebevědomě, ale spíš drze. Těkající oči mu plály, jako by do sebe před chvilkou nalil deci žitné. Zůstal stát a mnul si nedočkavě ruce. Ten člověk se choval přesně tak, jako že se na výslech těší. O všem, co bylo předtím, odmítal vypovídat, když se však inspektor Matula zmínil o věži Svatoštěpánského dómu, začal se chlubit:

„Samozřejmě že jsem to byl já! Všichni mě viděli, všichni mi tleskali! Nemáte ponětí, jaký je seshora krásný výhled.“

„Neměl jste strach v takové výšce a bez pořádného jištění?“

„Já a strach?“ řekl pateticky jako na jevišti. „To mě neznáte!“

Znali ho víc, než si myslel, ale potřebovali přiznání. A tak se inspektor Matula znovu vrátil k průběhu onoho loupežného přepadení.

„Proč jste si vybral právě tu slévárnu, Bergmanne?“ zeptal se.

„Protože mi to nařídily!“

„Kdo vám to nařídil?“

„Hlasy. V noci ze čtyřiadvacátého na pětadvacátého jsem odjel do Mnichova, tam mi daly úkol, příští noci jsem se vrátil do Vídně.“

. „Odkud máte tu pistoli?“

„Koupil jsem ji.“

„Od koho?“

„Od jednoho chlapa.“

„Jméno!“

„Waldemar.“

„Celé jméno!“

„Nenapadlo mi, abych se ho zeptal. Proč taky? Spali jsme spolu v mužském útulku na Wurlitzergasse. Možná že by ho tam znali.“

„Kolik jste mu dal?“

„Chtěl čtyři stovky, ale já jsem neměl. Tak jsem mu dal dvě stě padesát a zbytek jsem zaplatil ve věcech.“

„V jakých věcech?“

„Modrý štráfkovaný oblek, šedivé, skoro nové sako, jedny černé pruhované kalhoty a pár bot.“

„Kde jste vzal jízdní kolo?“

„Už jsem vám řekl, že před pekařstvím, někde v Patnáctém okresu.“

„Vy jste se v té fabrice dobře vyznal. Byl jste tam už někdy?“

„Jo, byl.“

,.Kdy

„Asi před pěti nedělema, nebo možná před čtyřma. Byl jsem se tam zeptat, jestli nemají práci.“

„Vy přece nemáte kvalifikaci.“

„Byl bych dělal jako pomocný dělník.“

„Co jste měl na obličeji, když jste vstoupil do účtárny?“

„Dámskou punčochu. Našel jsem ji u nádraží v popelnici.“

„Proč jste střílel?“

„Vždyť mě pronásledovali! Chtěl jsem se jich zbavit.“

Nebyla s ním lehká práce. Když chtěl, povídal až moc, když neměl náladu, mlčel jako zařezaný. Za nic na světě se nechtěl přiznat k loupežnému přepadení nočního vrátného hotelu Schweizerhof. Při

271

tom všechny technické expertizy svědčily proti němu, podle popisu Rudolpha Topfa mohl být Bergmann pachatelem.

„Nemůžeme vám věřit, Bergmanne,“ řekl inspektor Matula. „Nemáte pro onu noc, kdy došlo k přepadení, věrohodné alibi.“

„Jak to, že nemám?“

„Kde jste byl?“

„Nemohu si vzpomenout. To sice neznamená, že jsem to udělal. V žádném případě nemá moje cesta do Mnichova nic společného s tím hotelem.“

„Jenže pachatel měl na sobě stejný oblek, jaký jste prodal onomu Waldemarovi. A neprodával jste mu jej, abyste splatil dluh za koupenou pistoli! Vy jste totiž tu pistoli od něj vůbec nekupoval.“

„Jak to víte?“

„Od něj. Prodal jste mu oblek za tak nízkou cenu, že by byl blázen, aby ho nekoupil a udělal jste to proto, abyste se ho zbavil. Lžete nám, Bergmanne. Vy jste za ty šaty a boty dostal peníze. Tak jakpak to bylo?“

„Všechno jsem vám řekl!“

Samozřejmě že zdaleka neřekl všechno a inspektor Matula musel hledat nové svědky. Našel dívku, která se s Bergmanem v poslední době stýkala.

„Jak jste se seznámili, slečno Olzingerová?“ zeptal se inspektor Matula.

„No, jak se lidi seznamujou?“ řekla. „Sbalila jsem ho, šli jsme nejdřív na kafe, pak nám byla zima, tak jsme si dali pár šnapsů, a tak dále …!“

„Jak dlouho trvalo to a tak dále?“ zeptal se inspektor Matula.

„Asi tak čtrnáct dní. Pak jsem mu dala kopačky. Nechci mít nic s chlupatejma. Pořád na mně chtěl, abych mu dosvědčila nějaký alibi. Já jsem počestná holka, pane inspektore, tak jsem mu řekla, aby si trhnul nohou, na mě ať kulišárny nezkouší.“

„Na kdy mělo být to alibi?“

„Na dvacátýho. To vím docela přesně, protože to pořád opakoval. On mi Ríša chvílema připadal jako posedlej.“ „Jak to Ríša. Jmenuje se Johann.“

„Já říkám všem šamstrům stejně. Aby se mi nepletli. Johann je u mě taky Ríša.“

Našli se svědci, kteří viděli u Bergmanna kasičku, jako měl noční vrátný Topf. Konfrontovali ho s prodavačkou cukrovinek, u níž si několikrát měnil pětišilink a ona ho poznala.

Bergmann byl klidný při výslechu i ve vyšetřovací vazbě. Zavřeli ho do cely vídeňské Zemské věznice. Smířil se s denním režimem, byl ukázněný, všechno co dostal, snědl, celu měl vždycky pečlivě uklizenou. Ale ráno 8. ledna 1959 se hlásil k raportu. Předvedli ho k veliteli směny a jemu sdělil, že se chce přiznat, prosí, aby ho odvezli na policejní ředitelství k inspektorovi Matulovi.

„Tak co, Bergmanne, řekli mi, že chcete vypovídat?“ „Jo, pane inspektore. Ale pod jednou podmínkou.“ „Jaká je to podmínka?“

„To vám řeknu, až mi zaručíte, že ji splníte.“

„Nemohu vám slíbit nic, když nevím, oč jde. To je snad logické.“

„Já se chci přiznat k té vraždě.“

„To je chvályhodné, Bergmanne. A jaká je to podmínka?“

„Musíte někoho poslat do mého bytu, aby mi přinesl nějaké věci.“

„Ve vězení potřebujete akorát kartáček na zuby.“

„Mám doma spakovaný kufr. Ten chci. Pak učebnici francouzštiny, učebnici ruštiny, příručku šachové hry, modrý oblek a kytaru.“

„K čemu vám to všechno bude? Víte přece, že to nedostanete na celu.“

„To vím. A na celu to nechci. Dejte to do skladiště a zapište, že to tady mám.“

„Ale proč?“

„Táta by mi to mohl šlohnout a prodat.“

„Proč ho podezříváte?“

„Udělal to už jednou, když jsem seděl. Sebral mi černé šaty, prodal je a peníze prochlastal.“

Inspektor Matula nemohl splnit tak neobvyklou podmínku bez svolení nadřízeného. Proto referoval o podivném přání dvornímu radovi Hegerovi. Ten uvážil všechny okolnosti a dal souhlas. Dva stráž

níci přivezli ještě téhož dne Bergmannovy věci do věznice, on je v přijímací kanceláři převzal, pak je

272

zapsali do seznamu uložených věcí a vězeň podepsal protokol. Hned poté stanul před . inspektorem Matulou a prohlásil:

„Zaškrtil jsem jednu ženskou.“

„Jakou? A kdy?“

„V srpnu 1958. Když mě převezli z věznice GrazFeldhof do Kainbachu, abych se zapojil do ob

čanského života.“ „Kde se to stalo?“ zeptal se inspektor Matula.

„Znáte to tam?“

„Trochu.“

„Hned za budovou Milosrdných bratří je les s hustým podrostem. Tedy na některých místech je houští a pak zase řady borovic.“

„Byl jste v Kainbachu u Milosrdných?“

„Čtrnáct dní. Abych si zvykl na cenil.“

„Jak se vám tam líbilo?“

„Děláte si srandu? Trochu lepší kriminál.“

„Ale mohl jste ven. Nebo snad ne?“

„Mohl. A to právě byla chyba. Jednou jsem si řekl, že se půjdu projít do lesa.“

„Víte přesně kdy?“

„To nevím. Vím jen, že to bylo asi v deset dopoledne.“

„Co jste dělal v lese?“

„Nic. Flákal jsem se sem a tam. Neměl jsem nic na práci, je pravda, že sice byla řádná zima, ale jinak docela pěkný den a tak jsem jen tak chodil a prozpěvoval jsem si. Pak jsem se pustil dolů. Já nevím, pane inspektore, jestli to tam tak dobře znáte, ale hned kousek od zdi Milosrdných les klesá prudce dolů. Možná že tam je řeka. Tak jsem šel dolů a koukám jen tak mezi stromy a najednou vidím před sebou babu.“

„Ženu?“

„No jasně, že baba je ženská. Byla stará, ošklivá, měla na sobě odřený kabát a v ruce džbán, jako by šla pro pivo.“

„Kolik jí asi bylo let?“

„Šedesát sedmdesát. Já jsem si právě zpíval Othella. Znáte tu árii? Prostě jsem si vzpomněl na Desdemonu a tak jsem šel k té bábě a chytil jsem ji jednou rukou kolem pasu a druhou za krk. No, a škrtil jsem ji tak dlouho, až bylo po ní. Pak jsem ji položil do křoví a ten hliněný džbán jsem jí postavil k nohám. Nic jsem jí nevzal, pane inspektore. Ani jsem ji neprohledal, jestli třeba nemá prstýnek nebo řetízek. Můžete mi věřit, pane inspektore, ani jsem na ni nesáhl.“

„A co jste dělal potom?“

„Vrátil jsem se do domova Milosrdných.“

„Našli zavražděnou?“

„Nevím. Ale dodnes jsem neslyšel, že by ji někdo objevil. Ale možná proto, že tam bylo to houští.“

„Našel byste to místo?“

„Určitě. Mám výbornou paměť, pane inspektore.“

„To vidím. Ale na případ zavražděného Topfa si nechcete vzpomenout. Přitom se přiznáváte k jiné vraždě.“ „O Topfovi nesmím mluvit. Já k tomu mám, pane inspektore, vážný důvod. Smím promluvit až 20. listopadu 1959.“

„Proč zrovna v tento den?“

„V den prvního výročí.“

Když vypovídal, mluvil klidně, spisovně, jeho odpovědi měly logiku, ale najednou jako by došlo ke krátkému spojení, vysypal ze sebe snůšku nesmyslů, jako když se na chvíli pominul. Snad všichni považovali jeho výpověď‘ za nesmysl. Chtěl na sebe upozornit, chtěl odpoutat krkolomně vykonstruovaným příběhem pozornost od zločinů, pro něž byl držen ve vazbě, anebo jen fantazíroval?

Zatelefonovali na četnickou stanici, v jejímž rajónu byl výchovný domov Milosrdných. Dostali překvapivou odpověď. Bergmannova výpověď byla pravdivá. Dne 18. července 1958 ohlásil ředitel charitativního ústavu Milosrdných bratří v Kainbachu zmizení chovanky Josefy Kollmannové. Dne 10. srpna 1958 byla objevena její mrtvola v lesíku, náležejícímu této charitativní organizaci v proláklině v nízkém porostu asi 300 metrů jižně od ústavního hřbitova. Asi tři metry od mrtvoly le

273

žela plátěná kabela a porcelánová miska s borůvkami. Mrtvola nemohla být svědky identifikována, protože byla ohlodána zvěří místy až na kosti: Josefa Kollmannová trpěla srdeční chorobou, byla pod stálým lékařským dozorem a podle údajů, uvedených v úmrtním listu, zemřela na zástavu srdeční činnosti po infarktu. Pitva nebyla nařízena. Mrtvola Kollmannové byla pohřbena na ústavním hřbitově.

Bergmann nelhal. Inspektor Matula si ho znovu nechal předvést a snažil se zjistit, jaký měl motiv k vraždě neznámé stařeny. Nedozvěděl se to. Bergmann zřejmě sám nevěděl. Podle některých jeho výpovědí to vypadalo na urážku. Bergmann měl dlouhý nos a často trpěl pocitem, že se mu lidé posmívají. Podle jiných poznámek podezřelého se mohlo stát, že se přespříliš vžil do role Othella a při

škrtil stařenu moc dlouho. Kriminalisté se snažili přijít věci na kloub, proto se dvorní rada doktor Heger rozhodl uspořádat na místě činu rekonstrukci. Současně požádal o soudní povolení k exhumaci mrtvoly.

Za mrazivého lednového rána, ve středu čtrnáctého, otevřeli Bergmannovu celu, naložili ho do policejního vozu a odvezli ho, hlídaného ozbrojenou eskortou, do Kainbachu.

„Tak a teď nám ukažte, kde došlo k vraždě,“ vyzval ho inspektor Matula.

Nejdřív se rozhlédl, jako by si nemohl vzpomenout, že už zde někdy byl. Chvíli stál a přemýšlel.

Aspoň to tak vypadalo. Tvářil se ustaraně, jako kdyby mu na výsledku rekognoskace velice záleželo.

Ale pořád stál a nemohl se rozhodnout.

„Jak vypadal obličej té ženy?“ snažil se pomoci mu inspektor Matula.

„Myslíte; když jsem ji škrtil?“ reagoval okamžitě. „Byla bledá, ale neměla pěnu na rtech.“

Proč mluvil zrovna o pěně na rtech? Byla to zafixovaná představa, přežívající ve vědomí vraha?

Anebo si automaticky vybavil na místě činu právě tuto podrobnost? Když ho vyzvali, aby určil místo, kde došlo k vraždě, rozhlédl se, zanedlouho se vydal pomalým krokem k lesu a ukázal na roští, vzdá

lené přesně sedmačtyřicet metrů od místa, kde našli mrtvolu. Byla to náhoda, že se spletl, nebo nepozornost? Třeba mu selhala paměť. Anebo nebyla pravda, že Kollmannovou uškrtil.

„Když jsme se soudními znalci posoudili skutečné místo činu s místem, které podezřelý Bergmann označil,“ prohlásil později inspektor Matula novinářům, „zjistili jsme, že mají obě mnoho společných znaků. Proláklina, nízké husté roští, pár kroků odtud vzrostlý les. Rekonstrukce na místě činu nedopadla na jedničku, lze však říci, že není důvod, proč Bergmannovo přiznání nepovažovat za pravdivé.“

Napsali o tom pár řádků, pro čtenáře večerníků to nebyla ani senzace, ani převratný objev. Ale Bergmann se zle rozzlobil, když mu dozorce ukázal noviny s chudičkou zprávou. Čekal, že se jeho portrét dostane na první stránku a ne pár řádek v černé kronice.

Výsledky exhumace také nebyly převratné. Experti připustili dvě možné příčiny smrti: udušení a zástava srdeční činnosti nebo nervový šok s následnou zástavou srdeční činnosti. Nic víc a nic méně.

Hrtan už byl v tak pokročilém rozkladu, že vylučoval analýzu. Při šoku mohla smrt nastat velice rychle a vraha mohla překvapit. Při udušení by zavraždění staré paní trvalo o hodně déle a na rtech, by se objevila pěna. Proč se Bergmann zmínil, aniž se ho na to někdo ptal, že se pěna neobjevila?

Udělali jediné, co ještě mohli: předvedli ho k vyšetřujícímu soudci a znovu se ho vyptávali, jak to tenkrát bylo. Dával si pozor, ani jednou se nezmýlil, ani jednou se nepřeřekl. Tak jim nezbývalo než uvěřit jeho přiznání a také těm až příliš silným. řečem, v.: nichž se chvástal, že se rozhodl stát se největším zločincem z celého Rakouska, když už neměl to štěstí, aby. se stal nejslavnějším hercem. A ještě jedna podivuhodná okolnost vyšla najevo. Až dosud nebylo jasné, proč si obstaral pistoli, proč chtěl být ozbrojen. Teď to vysvětlil. mělo to sice jako prohlášení z bláznivé filmové komedie, svou logiku, nebo spíš Bergmannovu logiku, to však mělo:

„Chtěl jsem donutit nějakého chirurga, aby mi zmenšil nos. Proto jsem si obstaral revolver. Koupil jsem ho v Korutanech. Chystal jsem se navštívit věhlasného specialistu na plastickou chirurgii v Grazu.“

Odmalička trpěl pocitem méněcennosti. Narodil se 2. září 1930 ve Vídni Meidlingu s nápadně vý

razným nosem a vadilo mu to. Prý tu okurku zdědil po matce. Ve škole mu neřekli jinak než Frňák a on to těžce nesl. Komplex méněcennosti narůstal, matku nenáviděl, nesnášel ani její přítomnost. Há

dali se, po válce skončil v polepšovně. Ale naučil se zde pekařskému řemeslu a tovaryšskou zkoušku složil s výborným prospěchem. Nebyl to špatný chlapec. Na rozdíl od jiných, které v polepšovně měli

274

napravit, měl ušlechtilé zájmy. Zamiloval se do ochotnického divadla a netoužil po ničem víc, než stát se slavným hercem.

Hrál s nadšením a hrál prý dobře. Říkali o něm, že má velký herecký talent a on se rozhodl, že se stane nejlepším na světě. V roce 1949 začal navštěvovat hereckou školu, vedenou tehdy slavným hercem Albínem Škodou. Teď měl svůj vzor, teď věděl, že se musí od velkého tragéda naučit vše, co Škoda umí a pak sám ještě víc, aby byl lepší. Zdravá ctižádost, která ho mohla přivést k mistrovství však byla zakalena zdánlivě podružnými nepříjemnostmi: jeho kolegové mu nemohli odpustit ohavný frňák a proto mu přezdívali Žid.

Povahu mladého muže formuje okolí, v němž žije. Johann Bergmann byl šťastný, že se dostal mezi umělecký dorost, měl neotřesitelnou vůli stát se slavným, ale vadil mu v tom jeho cyranovský nos.

Ve třídě, kde žáci mistrovi přehrávali své etudy, visela fotografie Albína Škody v kostýmu Hamleta.

Stával před ní se zrcátkem v ruce a porovnával svůj nos s mistrovým. Soudní znalci z oboru kriminální psychologie později hledali příčiny jeho sklouznutí na šikmou plochu. Všechno vzdal, když pochopil, že se svým velkým nosem nemá na prknech, které znamenají svět, žádnou šanci.

Něco se v něm zlomilo. Propadl beznaději. Ztratil sebevědomí. Potřeba seberealizace však v něm začala chorobně narůstat. A život mu uštědřil ještě pár dalších políčků. Najednou se sebral, opustil divadelní školu a v roce 1950 odjel nejdřív do Innsbrucku, pak do Offenburgu, aby se stal jedním z vojáků cizinecké legie. Tím chtěl vyřešit svízele. Místo úlevy, kterou čekal, když se rozhodl stát se hrdinou v bojích s africkými kmeny, zažil další zklamání. Při odvodu neuspěl. Nepřijali ho a ani se nenamáhali, aby mu řekli proč. Byl na dně, neměl před sebou naději, propadal pocitu méněcennosti.

Začal se mstít. Komu? Osudu, že je nelítostný? To nemohl. Sobě? To přece nemělo smysl. Těm, kdo žili s ním a kolem něj? Sám nevěděl, co chce a co bude dělat.

Našel si místo v pekárně a pracoval jako ostatní pekařští tovaryši. V noci pekl, ve dne spal. Když šéf potřeboval práci navíc, pracoval přesčas. Pak mu mistr odmítl přesčasy zaplatit. Rozhodl se pro odvetu za nespravedlivé rozhodnutí. Vzal si peníze za nezaplacené hodiny z mistrovy pokladny.

Když se na krádež přišlo, rozhodl se pro další podivné gesto, zřejmě chtěl veřejně vyjádřit svůj protest, svoje rozhořčení, chtěl ukázat na nespravedlivost světa. Šel do nádražní restaurace, objednal si opulentní večeři, s koňakem a šampaňským, když měl platit, řekl, že nemá peníze. Restauratér zavolal policajta, ten Bergmanna sebral a odvedl na strážnici, kde se delikvent s nadšením přiznal. Před zemským soudem v Salcburku se také nehájil, spíš se svým činem chlubil. Odsoudili ho na dva měsí

ce těžkého žaláře, aby dostal rozum.

Snad by bylo všechno dopadlo jinak, kdyby se na scéně Johannova života neobjevil jeho otec. Nikdy se o syna nestaral, viděli se zřídka, potkávali se, jen když se otec potácel z hospody. do postele.

Teď, když se vrátil z vězení, na syna čekal a předložil mu odvážný plán, snad proto, že věděl, jakého školení se mu ve věznici dostalo od renomovaných zlodějů. Koupil synovi diamant na řezání skla a ještě téhož večera ho poslal na lup do Šestého okresu. Ukázal mu obchod s textilem, Johann tatínka poslechl, vyřízl do výlohy dostatečně velký otvor a vytahal jím svetry a košile. Zřejmě byl se svým bravurním kouskem spokojený. Zatímco otec kradené věci prodával překupníkovi, oblékl si jeden z nápadných svetrů a provokativně se v něm procházel po chodníku před vykradeným obchodem.

Byl si jist, proto si dovolil nejapný žert. Otec mu totiž už v poledne oznámil, že všechno zboží prodal. Nikdo jim teď nic nedokáže. Majitel obchodu s textilem si všiml mladého bledého muže, poznal, že má na sobě jeden z jeho svetrů, zatelefonoval na policii, patrola Bergmanna sebrala a on zakrátko pochopil, že ho otec obelhal. Při domovní prohlídce policisté uloupené zboží našli. Otec tvrdil, že o ničem neví a syn šel na dalšího půl roku do vězení.

Propustili ho 13. června 1951. Vrátil se domů, kde ho čekalo slavnostní přivítání. Otec si dal práci s výzdobou kuchyně, dokonce namaloval transparent s nápisem: Buď nám srdečně vítán! Johann se však netvářil nadšeně. Měl už své zkušenosti. A tak bůhvíproč zahrál na domácím jevišti dramatickou scénu. Když všichni odešli, otevřel plynový kohoutek, lehl si na podlahu, vedle sebe z neznámých důvodů postavil budík a předstíral sebevraždu. Otec se vrátil z hospody a zachránil synovi život.

Nejdřív Johanna vyšetřili na ambulanci, pak ho poslali na pozorování na psychiatrii. Po několika dnech ho propustili s vysvětlením, že jednal v hysterickém afektu, v přechodném zatemnění mysli.

Znovu se dal dohromady s otcem, společně provedli sedm vloupání, byli přistiženi, Johann byl odsouzen na tři roky těžkého žaláře a jeho otec na čtyři. Johann Bergmann zmizel za vysokými zdmi

275

věznice v městečku Stein an der Donau. Choval se jako vzorný vězeň. Nejdřív přečetl polovinu kní

žek z vězeňské knihovny, pak se dal do studia několika vědních oborů a získal značné všeobecné vzdělání. Sám o sobě tvrdil, že se nazpaměť naučil heslům z naučného slovníku, že hodně uvažoval o hodnotách života. Poučil se u klasických filozofů, došel k přesvědčení, že má schopnosti génia, je předurčen k velikým činům, které vejdou do historie. Když ho 18. října 1954 propustili, potuloval se celý měsíc po Vídni, pak se 19. prosince rozhodl vykonat onen geniální velký čin, který vejde do dě

jin: vylezl před zraky udivených Vídeňanů na věž dómu svatého Štěpána.

Základem k rekonstrukci života a činů Johanna Bergmanna byl jeho trestní rejstřík. Je to neveselé čtení a pochmurná historie. Kde se vzalo v mladém a bezpochyby nadaném muži tolik hořkosti, nenávisti a vzdoru. Dne 22. dubna 1955 ho propustili z psychiatrické kliniky Am Steinhof, kde byl mě

síc na pozorování. Sotva se venku trochu rozhlédl, dopustil se další krádeže. Po dramatické honičce byl dopaden a šel na další čtyři měsíce za mříže.

Po propuštění se vydal 12. srpna do GrossEnzersdorfu, kde pak jako spořádaný občan celých pět měsíců pracoval v místní pekárně. Tam se seznámil s hezkou dívkou, pocházející z Korutan, zamiloval se do ní, byl s ní šťasten. Ale v dubnu 1956 na něj znovu přišla ta špatná chvíle. Přemluvil svou milenku, aby mu pomohla. Společně pak vyloupili dobře zásobený obchod. Bez toho, že byli někým zpozorováni, dopravili kradené zboží do bytu. Pak si sedli a oddychovali a Ilsa dostala strach. Snad ho přemlouvala, možná ani moc nemusela, téže noci donesli kradené zboží zpět a majitel obchodu a později také policisté si lámali hlavu, co se vlastně v noci stalo, všechno je zpřeházené, ale nic neschází: boty, školní tašky, svetry a ručníky, všechno bylo jinde než obvykle, nechyběl však jediný kus. Zdálo se, že milenka měla na Bergmanna značný vliv. O dva dny později dokázal, že tomu tak nebylo.

Vypravil se totiž s horolezeckým lanem v batohu na hrad Landskron, dostal se dovnitř, spustil se po laně z okna do dvora, kde ukradl tahací harmoniku. Vynesl ji ven, šťastně ji ukryl v roští. Když si pro ni po setmění přišel, čekal na něj v úkrytu četník. Sebral ho, vyslechl, odsoudili ho na osm měsíců těžkého žaláře. Nic nebyly platné kličky a výmluvy, že nevěděl, co dělá. Psychiatrický nález jednoznačně potvrdil, že je Johann Bergmann plně zodpovědný za své činy, i když je psychopat se sklony k psychogenním reakcím.

Z žaláře se vrátil 17. června 1957 a rovnou šel za svojí milenkou. řekla mu, že už s ním nechce mít nic společného. Sebral se a přihlásil se na stavbu vysokohorské silnice přes Grossglockner. Nastěhoval se do podnájmu v Heiligenblutu. Spřátelil se s bytnou, ta mu darovala pistoli po nebožtíku manželovi. Řekl, že bude střílet vrány. Johann Bergmann se však chystal na větší akci. Rozhodl se totiž, tak to aspoň vyplývá ze soudních protokolů, že se stane největším zločincem, když se mu nepodařilo stát se nejslavnějším hercem.

První krok k novému životu, který si zřejmě vysnil za dlouhých nocí ve věznici, se týkal operace nosu. Nenáviděl svůj frňák, byl přesvědčen, že právě on je příčinou všech jeho životních neúspěchů.

V ilustrovaném týdeníku, který měli k dispozici ve věznici, našel článek jakéhosi plastického chirurga z Grazu o operaci nosu. Byly připojeny fotografie před operací a po ní. Bergmanna objev nadchl.

Rozhodl se, že chirurga navštíví a se zbraní v ruce ho přinutí, aby mu z ohavného frňáku udělal. normální nos.

„Koupil jsem si novou bílou košili, uvázal si kravatu, šel jsem k holiči, abych vypadal jako seriózní pacient,“ vypověděl Bergmann později před vyšetřujícím soudcem.

„Použil jste zbraň?“

„Ne, Ctihodnosti.“

„Proč?“

„Rozmyslel jsem si to. Nemělo to smysl. Taková operace se přece musí dělat v narkóze. Uspal by mě a pak by mi revolver stejně sebral.“

„Uvažoval jste správně, Bergmanne. Ale ani pak jste neměl naději: Žádný chirurg zabývající se kosmetickými úpravami obličeje, většinou jde o případy po vrozeném rozštěpu, nebude operovat neznámého, který ho přemlouvá nebo nutí. To vás mohlo napadnout.“

„Teď už to vím. Šel jsem tam, prosil jsem, vyprávěl jsem, co všechno jsem musel vytrpět kvůli tomu hroznému nosu, ale pan doktor nechtěl o operaci ani slyšet. Ani když jsem mu řekl, že bych chtěl mít nos jako pan Škoda z Burgtheatru.“ „Takže vás odmítl.“

276

„Ještě se mě zeptal, jestli jsem už někdy byl na psychiatrickém vyšetření.

A to mě přivedlo na myšlenku …..“ Bergmann odešel domů a hned cestou sehrál na nádraží roli nemocného, trpícího stihomamem. Zřejmě měl příznaky odkoukané za pobytu na psychiatrických klinikách. První policajt ho odvedl na strážnici, první lékař ho poslal na psychiatrickou kliniku. A zde se konečně splnilo Bergmannovo životní přání. Odvezli ho do Grazu do ústavu Am Feldhof, kde mu koncem dubna 1958 provedli kýženou operaci nosu. Lékaři se zřejmě rozhodli odstranit tu nejmarkantnější z příčin jeho labilního duševního života.

Radoval se předčasně. Když ho zbavili obvazů a on se poprvé podíval do zrcadla, tvářil se zděšeně.

Operace se nepodařila, aspoň ne podle jeho představ. Zůstal mu frňák, který měl daleko ke klasické

mu nosu prominentního herce Škody. Dne 24. června 1958 ho z nemocnice propustili a poslali na rekonvalescenci do ústavu Milosrdných bratří v Kainbachu nedaleko Grazu. Až do 29. července zde pracoval v ústavní kuchyni a zmizel v den, kdy se z procházky nevrátila devětapadesátiletá pacientka Josefa Kollmannová.

Bergmann se klidně vrátil do Vídně. Někdy koncem července nebo prvního srpna sehrál na ulici zase záchvat muže pronásledovaného stihomamem. Policie ho dopravila do blázince v Guggingu. Sna

žil se přemluvit lékaře, aby mu podruhé operovali nos, ale marně. Zásadně odmítli zabývat se jeho kosmetickým problémem. A tak se Bergmann ocitl 16. srpna znovu ve vídeňských ulicích, rozhodnut stát se největším zločincem všech dob. Podle vzoru gangstera a hromadného vraha Johna Dillingera, postrachu Spojených států, začal se podepisovat Veřejný nepřítel číslo 1.

Teď seděl na samotce vězení v Kainbachu a čekal, co se bude dít. Inspektor Wilhelm Matula a jeho podřízení připravovali podklady pro vyšetřujícího soudce, jejich šéf doktor Heger jim nedopřál klidu.

A v úterý 17. února 1959 se

při ranním raportu přihlásil Johann Bergmann a žádal, aby byl předveden k vyšetřovateli, chce se přiznat k další vraždě.

„Tak, pane inspektore,“ začal opět teatrálně svůj výstup. „Hezky se posaďte, protože teď uslyšíte něco, o čem se vám ani ve snu nezdálo. Nebudu vás dlouho natahovat, řeknu vám to rovnou. Spáchal jsem perfektní vraždu. Nikdy mi ji nedokážete. Já jsem totiž, vážení pánové, geniální vrah. Zatím nemáte ponětí, o čem je řeč, ale za chvíli budete koukat.“

Inspektor Wilhelm Matula se tvářil lhostejně. Věděl, že nesmí dát najevo ani překvapení, ani zájem.

Jen ještě na minutu odskočil do vedlejší kanceláře a zavolal doktora Hegera. Dvorní rada přišel okamžitě, posadil se do kouta místnosti a poslouchal. Inspektor Matula věděl jak povzbudit vraha, který už nedokázal skrývat svůj zločin a nutně se musel vyzpovídat.

„Zabil jsem Emsenhuberovou,“ řekl Bergmann a udělal dlouhou řečnickou přestávku, aby si mohl prohlédnout obličeje přítomných. Chtěl je ohromit, byl by chtěl uslyšet potlesk jako po slavném monologu na jevišti, ale policisté nejásali nadšením. A tak musel pokračovat. „Udělal jsem to. Věřte mi.

Docela sám jsem to udělal. Zabil jsem ji.“

Bergmann měl pravdu, když říkal, že spáchal bezchybný zločin, tu vraždu mu nikdy nebudou moci dokázat. Juliana Emsenhuberová byla vídeňská prostitutka ve výslužbě, 25. září 1958, kdy ji sousedka našla v bytě v Schleifmühlgasse 18 ve čtvrtém vídeňském okresu mrtvou, jí bylo osmapadesát.

Když přišli technici z oddělení pro vyšetřování vražd, zjistili, že vrah starou ženu utloukl tupým, leč zřejmě dost těžkým předmětem se zaoblenými hranami. V bytě byl nepořádek, jako když lupič hledá cenné předměty. Scházel prstýnek, 1 600 šilinků na hotovosti a vkladní knížka s neznámým saldem.

Stopy pachatel nezanechal. Svědci nic neslyšeli, nikoho neviděli, stará paní byla ještě včera venku.

Nikdo neznámý se v domě neukázal, k vraždě došlo pravděpodobně 24. září večer, mezi osmou a devátou hodinou.

Vražda prostitutek tvoří v kriminální praxi zvláštní kategorii. Zený, které si vydělávají prodejnou láskou, se stýkají s mnoha neznámými muži, ve dne spí a v noci žijí, vysedávají po barech a v hospodách. S každým potenciálním zákazníkem se dávají do řeči, s každým, kdo zaplatí, popíjejí, s každým zájemcem zmizí za dveřmi svého bytu. Pochopitelně že nestojí o publicitu, proto chodí po chodbách po špičkách, kolem dveří sousedů se protáhnou jako myšky. Ti, kdo znají jejich řemeslo, si jich nevšímají, nechtějí se stát spoluúčastníky neřesti. Proto byly vraždy prostitutek odjakživa oříš

kem jen těžko rozlousknutelným a řada vrahů zůstala nepotrestána.

277

„Já vám řeknu, jak to bylo, protože i když to budete vědět, tak vám to stejně bude houby platné.

V úterý nebo ve středu jsem šel do kina Weinzeile, kousek od Obilního trhu Getreidemarkt. Dávali film ,Dívka Rosemarie‚. Moc se mi líbil. Strašně se mi líbil. Jakživ jsem neviděl nic tak vzrušující

ho,“ vyprávěl Bergmann s nadšením a oči mu přitom plály. „Připadal jsem si, že ten vrah jsem já.

Rozumíte, že jsem tu Nitribittovou zabil já. Jenže to nikdo neví. Jenže se to nikdo nikdy nedozví. To se mi na tom líbilo nejvíc.„

Film skončil, Bergmann vyšel z biografu vzrušen. Na Getreidemarktu ho oslovila prostitutka. Popadl ji pod paží a šel s ní na pokoj. Sotva na něj sáhla, sebral se a beze slova utekl. Ale myšlenka na hrozný čin podle filmového scénáře ho neopustila.

„Pořád jsem se nemohl rozhodnout pro vražednou zbraň,“ řekl inspektorovi Matulovi. „Jinak jsem věděl, jak to udělám. Nejlepší je tichá vražda. Vzpomněl jsem si na film, který jsem nedávno viděl.

Jmenoval se ,Přiznejte se, doktore Cordo!‚. Tam měl vrah bezvadný nápad. Vzal si zednické kladívko, co má oba konce stejné, sedl si na kolo, projel kolem své oběti, rozmáchl se a bums! Když jsem šel příští den z práce, zastavil jsem se v železářství a koupil jsem si zednické kladívko. Stálo čtyřicet šilinků. Pak jsem chodil po ulicích a čekal jsem, až se setmí.“

„Šel jste k prostitutce ze včerejšího večera?“ zeptal se inspektor Matula.

„Jasně. Měl jsem na ni strašný vztek. Byla ošklivá jak noc.“ Vyslechli nepředstavitelně cynické přiznání vraha. Od první věty bylo cítit, že musí svou zpověď vyslovit. Přiznával se a přitom se chlubil, že to dokázal. Vyprávěl, jako by se ho to vůbec netýkalo. Nebyl ani vzrušen, ani dojat, v jeho slovech nebyl ani nádech lítosti. Naopak byl spokojen, že zabil, měl radost, že to dokázal.

„Kam jste dal onu zednickou paličku?“ zeptal se Bergmanna dvorní rada Heger.

„Zahodil jsem ji do Dunajského kanálu. Já se tam v tom okolí moc dobře vyznám. Měl jsem tam přítelkyni. Zahynula otravou plynem.“

„Jak se jmenovala?“ .

„Sieglinda Kieslichová. Později jsem bydlel v podnájmu u její matky.“

„Zemřela přirozenou smrtí?“

„Jestli si myslíte, že jsem ji zabil, tak to se setsakramentsky mýlíte. Byla to moc milá holka, měl jsem ji rád.“

Po přiznání ho odvedli zpět do věznice, zavřeli za ním dveře cely, jeho hvězda zhasla. Ani v novinách se už neobjevovalo jeho jméno; ani inspektor Matula si pro něj neposlal. Bergmann si připadal jako odložená nepotřebná věc. A on přece bytostně toužil po záři reflektorů, chtěl být středem pozornosti, dokonce i za každou cenu. Tak se jednou ráno přihlásil k raportu. Ještě téhož dopoledne znovu stál před inspektorem Matulou.

„Rozhodl jsem se říci vám pravdu,“ začal.

„Vy jste nám lhal?“

„Nelhal. Ale neřekl jsem vám všechno.“

„Všechno o čem?“

„O smrti mojí milenky Sjeglindy Kieslichové.“

„Chcete tím říci, že jste ji zabil?“

„Tenkrát jsem vyšel z kriminálu.“

„Kdy to bylo?“

„Před vánočními svátky v roce 1949. Neměl jsem kam jít a tak jsem šel za ní. Byla doma, udělala mi kafe, byla milá. Ale pak najednou konec. Nevím, co jí přelétlo přes nos, nechtěla o mně ani slyšet, možná že měla jiného. Zavolal jsem jí z budky.“

„Kieslichová měla telefon?“

„Ano. Ještě jsem ani neřekl, co chci, hned jak jsem se ohlásil, tak to položila. Chodil jsem po ulicích, byla mi zima. Bylo to přesně 1. prosince, vypil jsem pár skleniček bílého pro zahřátí a pozdě v noci jsem šel za ní. Otevřela mi jen tak v noční košili. Vpustila mne dovnitř, ale hned zase vlezla do postele. Měla takové řeči, jako že už je pozdě, že musí ráno vstávat. Znáte to. Stál jsem ve dveřích, které spojovaly ložnici s kuchyní a bavil jsem se s ní. Pořád opakovala, abych vypadl, že chce spát.

Nechtěla se mnou nic mít a tak jsem se sebral a šel. Cestou jsem v kuchyni naplno otevřel kohoutek plynu. To je všechno.“

„Kieslichová zemřela 1. prosince?“

278

„Možná že už bylo druhého. Když se po pohřbu uvolnil její pokoj, tak mi ho její matka pronajala.“

Případ smrti Sieglindy Kieslichové policie v roce 1949 pečlivě prošetřila. Nešlo o sebevraždu mladé ženy, ale o vadu plynového uzávěru. Už jednou ho opravovali, protože už předtím došlo k nebezpečnému úniku plynu. Zřejmě ho však neopravili dobře. Cizí zavinění nebylo prokázáno.

Bergmann si vraždu vymyslel, aby se ještě jednou dostal na scénu, která se mu tolik líbila.

„Těším se na soudní proces,“ prohlásil při podepisování protokolů a inspektor Matula dal jeho vý

rok zaprotokolovat. „Bude to slavnostní vystoupení, o němž se bude ještě dlouho hovořit. Mám připravena ještě další překvapení. Dokážu vám, že jsem největší zločinec všech dob.“

Soudní líčení zahájili 23. května 1960. Bergmann se zřejmě připravil na velký monolog před porotou a před novináři. Ale předseda senátu ho nenechal řečnit. Mluvili svědkové, soudní znalci z oboru psychiatrie, prokurátor a obhájce. Není třeba opakovat sáhodlouhá medicínská zdůvodnění skutečnosti, že Bergmann není duševně nemocný, ani slabomyslný, trpí jen nadmíru vyvinutou snahou vyniknout za každou cenu. Nezná morální zábrany, je cynický, bezcitný, má sadistické sklony. Za své zlo

činy je v plné míře odpovědný.

„Chování obviněného,“ prohlásil státní žalobce, „potvrzuje domněnku, že při svých zločinech poci

ťuje uspokojení. On se svými hroznými činy dokonce chlubí. Vymýšlí si vraždy, které nespáchal.“

Obžalovaný dostal slovo a pokusil se ještě nakonec šokovat obecenstvo v sále.

„Slavný soude, pane předsedu; dámy a pánové,“ začal obřadně. „Došel jsem k názoru, že nemá smysl, abych se obhajoval. Slavný soude, vážení páni porotci! Jsou lidé, kteří po celý svůj život slou

ží pokroku lidstva, jsou však jiní, kteří mají opačné poslání: konat zlo. To je můj případ. Ale paní Kollmannovou jsem nezavraždil. Našel jsem ji mrtvou. Seděla skrčená v příkopě u silnice. Chtěl jsem běžet do útulku a ohlásit to. Ale po několika krocích jsem se rozhodl, že by mi v budoucnosti mohla dopomoci jako důkaz mojí nepříčetnosti. Byl jsem přesvědčen o tom, že mě prohlásí za nezodpovědného za své činy, když budu mít na svém kontě vraždu bláznivé v ústavu Milosrdných bratří. A tak jsem si vymyslel postup a případ jsem si schoval k pozdějšímu použití. Vrátil jsem se k mrtvé, zatáhl jsem ji do křoví a dobře jsem ji tam schoval. Emsenhuberovou jsem zabil kvůli penězům. Byla to perfektní loupežná vražda. Vrátného Topfa jsem taky zabil kvůli penězům. Není však pravda, že jsem trpěl pocitem méněcennosti kvůli nosu. Neměl jsem depresivní stavy, že mám ohavný frňák, necítil jsem se pronásledován. Tvrdil jsem to jen proto, abych docílil uznání nepříčetnosti.

Kieslichová spáchala sebevraždu, s její smrtí jsem neměl nic společného. Lhal jsem slavnému soudu, když jsem tvrdil, že jsem jí pustil plyn. Rozhodl jsem se, že ve vězení Stein, kam mne soud dozajista pošle, nebudu vraždit. S tím je už jednou provždy konec. Těším se na pobyt za mřížemi.“

Podivná obhajoba podivného vraha. Odsoudili ho na doživotí 1. června 1960, protože porota ho shledala vinným ve všech bodech obžaloby. Odsouzený trest přijal. Nebyl ani dojat, ani vzrušen, tvá

řil se spokojeně. Snad se doopravdy těšil na pobyt ve vězení, kde se cítil jako doma.

285

279

57 případ

PŘÍPAD RŮŽOVÝCH DOPISŮ

Vraceli se z biografu Criterion. Před půlnocí nastoupili do metra na stanici Picadilly Circus, přestoupili do vlaku předměstské dráhy Eastern Railways, aby byli co nejdřív doma. Nechtěli se už nikde zdržovat. Nešli si do pubu vypít ani malé zázvorové pivo. Bylo totiž i na londýnské poměry psí počasí. V říjnu sice bývaly mlhy a vítr zvedal na ulicích papíry, ale tu noc z úterý na středu, z třetího na čtvrtého října 1922, se i rodilí Londýňané styděli za nevlídné povětří.

Bydleli v Ilfordu, v té době klidné předměstské čtvrti čtyři a půl miliónového Londýna. Thompsonovi byli mladí lidé. Percy vysoký, štíhlý, se světlými vlasy a očima jak pomněnky, slušně oblečený, dobře placený úředník rejdařské společnosti. Jeho manželka Edith byla osmadvacetiletá žena, na první pohled krásná. Měla hnědé oči, sametový hlas a chování princezny, tmavé vlasy, záviděníhodnou postavu. Najednou vykřikla a ječela na celou ulici, pustila se manžela, do něhož byla zavěšená, a volala přeskakujícím hlasem:

„Pomoc, prosím vás, pomoc!“

Rozběhla se ulicí do tmy naplněné mlhou a volala o pomoc stále slaběji, byla už tak daleko, že ani nemohla vidět, jak se její manžel, opírající se dosud o zeď, najednou sesul na chodník, kde zůstal nehybně ležet.

Nejdřív se vrátila Edith Thompsonová. Udýchaná se zastavila nad svým mužem a stála, ani se nepohnula. Pak se z husté mlhy vynořila postava otylého lékaře. Byl nepořádně oblečen, zřejmě právě vylezl z postele a jen přes pyžamo si přehodil tvídový svrchník. Klekl si k ležícímu muži, chvíli ho vyšetřoval, prohlížel, zkoušel puls, pak vyčítavě řekl:

„Jakápak srdeční slabost, paní, ten člověk je zraněn.“ Sanitka a seržant Grimes se objevili najednou.

Percyho Thompsona naložili a odjeli. Seržant se domníval, že pro něj už nezbyla žádná práce, tak se nabídl šokované pohledné paní:

„Já vás doprovodím domů, jestli chcete. Kdepak bydlíte?“

„Kousek odtud, v Kensington Gardens Road. Myslíte, že se vrátí?“

Divná otázka, ale seržant Grimes o ní nepřemýšlel. Bylo už dávno po půlnoci, mlha ještě houstla, nedalo se říci, že by bylo na ulici příjemně. A tak ještě rychle vyslechl náhodného svědka, který tvrdil, že byl při tom a všechno viděl.

„Vaše jméno, pane?“

„John Webber.“

„Povolání?“

„Vedoucí obchodu smíšeným zbožím.“

„Takže hokynář,“ řekl seržant a hned se zeptal: „Povídejte, co jste viděl?“

„Všechno, pane. Vřeštěla jako blázen. Jasná hysterka. Když se vrátila, zahlédl jsem její obličej. Po

šuk. Popadla mne za ruku a táhla mne k němu. Ukazovala na něj a ječela. Pak přišel nějaký chlap a začal s ním cloumat. Myslel si, že je namol a ona pištěla, aby s ním nehýbal, že za chvilku je tady doktor. Ten si pak na něj posvítil zapalovačem. Ten chlap ležel u zdi na zádech, hlava mu visela nakřivo jako Kristovi na kříži. Jo, a z huby, promiňte, chtěl jsem říct z úst, mu koutkem stékala krev.“

„Takže jste vlastně neviděl, jak se to stalo?“

„To ne. Přišel jsem, až když křičela o pomoc a utíkala pro doktora.“

Svědek Webber šel domů a mezitím odešla také rozčilená mladá dáma. Seržant Grimes si ještě narychlo zapsal její adresu, kdyby bylo třeba. Z nemocnice, kam sanitka odvezla zraněného Thompsona, zavolali do Scotland Yardu a o půl hodiny později se inspektor Hall vyptával lékaře:

„Kdy zemřel?“

„Hned, když ho přivezli. Vykrvácel cestou. To nebyla žádná srdeční slabost, jak říkala jeho žena, ale dvě hezky hluboké bodné rány nožem ostrým jako břitva. Ten, kdo ho píchl, měl sakramentskou sílu. Ten chlap neměl šanci, inspektore.“

„Nějaká další zraněni?“

„Nic: A.ni škrábnutí. A to je právě divné.“

„Bodl ho zezadu?“

280

„Máte pravdu, inspektore.“

„V noci byla mlha jako mlíko.“

„Všude jsou přece plynové lampy.“

„Váš kolega řekl, že je to srdeční kolaps. Aspoň tak jsem to četl v prvním protokolu.“

„Zmýlil se. Jestli ten chlap ležel na zádech …?“

„A pak to také řekla jeho žena,“ uvažoval inspektor Hall.

„Je to možné, doktore? Ani slovo o přepadení. Přitom šli vedle sebe. Někdo jí zabije manžela, do něhož je zavěšena a ona povídá něco o srdeční nevolnosti. To se mi nezdá. Ještě jedno, doktore, myslíte, že ho mohla bodnout ženská?“

„To by musela být přinejmenším řeznice. K takové ráně je zapotřebí sílu, inspektore.“

Hned na počátku vyšetřování záhada. Manželka zavražděného nemluvila pravdu, nebylo přece ani možné, ani logické, aby jí někdo zabil manžela, do něhož byla zavěšena a ona si nevšimla vraha. Nabízelo se sice chabé vysvětlení, tma, mlha, ale ani jedna verze neobstála. A tak měli pracovníci Scotland Yardu jen mrtvolu, scházel jim vražedný nástroj i motiv vraždy.

Jestliže nemají kriminalisté podezřelého, pak musejí začít vyšetřováním života oběti. Kdo je zavražděný, kde žil a jak žil, s kým se stýkal, co o něm říkají sousedé. Ilford byla vilová čtvrť na okraji Londýna, cosi jako vesnice, kde se všichni znali. Bydleli zde jen lidé, kteří si mohli dovolit aspoň měšťanský přepych. Mladí manželé Thompsonovi patřili k těm zámožnějším. Nebyli sice členy místního golfového klubu a nechodili hrát tenis na dvorce, které měli jen pár kroků od svého domu, neobjevili se ani na kriketovém hřišti při zápasu v neděli odpoledne. Jejich dům na Kensington Gardens 41 se podobal ostatním domům z červených cihel.

Inspektor Hall zazvonil u dveří. Edith Thompsonová přišla otevřít. Uvedla policistu dovnitř a inspektor na první pohled viděl, že domácnost Thompsonových je zařízena laciným nábytkem. Prošlapaný koberec v hale nebyl hezký, ani když byl nový, v obývacím pokoji pár bezcenných obrazů a rozvrzaná křesla. Z kuchyně bylo cítit vůni kávy a smažených vajíček.

„Pořád se s tím nemohu smířit,“ začala Edith Thompsonová sama. „Nechci věřit, že se nevrátí …“

„Je mi to velice líto, přijměte moji hlubokou soustrast,“ řekl inspektor Hall, ale hned přidal: „Lékař nebyl spokojen s vaší informací, paní Thompsonová.“ ‚

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptala se udivena.

„Řekla jste mu, že váš manžel dostal srdeční záchvat.“

„Já nevím …, já jsem nevěděla, já jsem se strašně lekla …, vůbec mě nenapadlo …“

„Byla byste tak laskava, madam, a řekla mi, jak to ten večer bylo?“

„Nebylo to večer, bylo to pozdě v noci. Vraceli jsme se z biografu. Vystoupili jsme na nádraží, procházeli jsme BelgraveRoad, slyšela jsem Percyho zasténat. Jako kdyby řekl: oh! Nejdřív se mi pově

sil na paži, upadl na obě kolena, já jsem ho neudržela, byl moc těžký, ale snažila jsem se postavit ho zase na obě nohy. Nešlo to. Udělal sotva dva tři kroky, pak se zapotácel a padl na zem. Sklonila jsem se k němu a spatřila jsem v koutku úst krev. Sebrala jsem se a běžela jsem pro doktora.“

„Nevšimla jste si nikoho?“

„Ne.“

„A jak tedy vysvětlíte, že měl v zádech dvě hluboké bodné rány?“

„Už se mne na to ptali na policejní stanici. Nevím. Opravdu nevím. Ničeho jsem si nevšimla, nikoho jsem neviděla.“

„Nešel někdo za vámi? Nesledoval vás?“

„Ničeho jsem si nevšimla.“

„Ulice byly přece v tu dobu už prázdné.“

„Pár lidí šlo od vlaku, ale já jsem jim nevěnovala pozornost.“

„Buďte tak laskava, paní Thompsonová a vysvětlete mi, proč jste volala: nedělej to, prosím tě, nedělej to!, když jste nikoho neviděla. Komu jste to říkala? Na koho jste volala?“

„Já že jsem tohle volala? Proč?“

„Volala. Máme svědectví dvou chodců. Také bych rád věděl proč.“

„Ti svědci se mýlí. Proč bych to volala. Křičela jsem, to ano. Nevím přesně, co jsem křičela, ale pochopte, měla jsem strach, můj muž se po mém boku zhroutil.“

„Pohádali jste se s manželem cestou z kina?“

281

„Pohádali? Proboha, neměli jsme k tomu důvod! Prožili jsme spolu hezký večer, vraceli jsme se v dobré náladě. Percy mi dokonce slíbil, že se mnou bude chodit tancovat. Víte, tanec ho sice moc nebaví … Nebavil.“

„Měl váš manžel u sebe nůž?“

„Jak tomu mám rozumět? Proč by nosil do kina nůž?“

„No jo, proč by nosil do kina nůž?“ řekl inspektor, vstal a řekl: „Kdyby vás snad ještě něco napadlo, paní Thompsonová, zavolejte mi, prosím, do kanceláře. Tady je číslo. A ještě otázku, paní Thompsonová. Od kdy znáte Fredericka Bywaterse?“

Zůstala stát, zbledla, pak zčervenala. Zmohla se jen na nejprostší otázku:

„Proč?“ Inspektor Hall nejel do Ilfordu s prázdnou. Hned ráno se totiž vrátil jeden z kolegů, inspektor Page, s cenným úlovkem. „Tak, hoši a máme třetího do mariáše. U těch Thompsonových bydlel donedávna nějaký Bywaters. Odstěhoval se k matce, já jsem za ním šel, on nebyl doma, maminka mi dovolila, abych se porozhlédl v jeho pokojíku a já jsem tam našel pár růžových dopisů.“

Hodil na stůl pět růžových obálek a nemusel vůbec dodávat, že to jsou milostné dopisy. Napsala je Edith Thompsonová.

Teď stála bez hnutí a nevěděla jak dál. Inspektor Hall jí připomněl:

„Na něco jsem se vás ptal, paní Thompsonová.“

„Známe se odmalička. Ještě jako děti. Chodil s mými bratry do školy.“

„Slyšel jsem, že bydlel u vás v domě,“ řekl inspektor Hall.

„Minulý rok.“

„Ale přesto jste s ním udržovala styky. Setkávali jste se?“

„Občas. Ale můj manžel o tom věděl, jestli vám jde o tohle, inspektore.“

„Oni se ale neměli rádi, viďte?“

„Už se usmířili.“

„Paní Thompsonová, věděl váš manžel o tom, že si s Bywatersem dopisujete?“

Neodpověděla. Prozatím hrála svou roli na jedničku. Na otázky odpovídala samozřejmě a bez prodlení. Všechny odpovědi zněly logicky a přitom samozřejmě. Teď však váhala. Inspektor Hall jí nechtěl poskytnout čas na rozmyšlenou, proto otázku opakoval:

„Ptal jsem se, jestli váš manžel věděl, že si s Bywatersem posíláte milostné dopisy?“

„Ne,“ přiznala nerada.

„Takže to s vaším manželstvím nebylo tak docela v pořádku.“

Inspektor Hall byl starý praktik, dobrý psycholog a vynalézavý vyšetřovatel. Inscenaci připravil na příští den na policejní stanici v Ilfordu. Hlavní roli měl zahrát a také zahrál dvacetiletý lodní stevard Frederick Bywaters, o osm let mladší milenec Edith Thompsonové.

Hned ráno 5. října sepsali s Edith Thompsonovou na revíru v Ilfordu protokol. Pak ji policisté odváděly do jiné místnosti. Vedli ji však záměrně chodbou kolem okna, které nemohla přehlédnout. Podívala se do něj. V místnosti seděl lodní stevard Frederick Bywaters. Udělala ještě pár kroků a zhroutila se. Policisté ji museli podepřít.

„Proboha, co mám dělat? Řekněte mi, co mám dělat? Proč to udělal? Já jsem nechtěla, aby to udě

lal!“

Inspektor Hall vystoupil ze stínu, ale pozdě, Edith Thompsonová omdlela. To hlavní však řekla.

Probrala se, proti ní seděl inspektor Hall, tvářil se přátelsky, vůbec z něj nešel strach.

„Tak, a tentokrát nám řekněte pravdu, paní Thompsonová. Sama jste poznala, že se s lhaním nedostanete daleko.“

„Ano, pravdu,“ vzdychla. „Musím říci pravdu.“

„Tak tedy, vraceli jste se z biografu a přišli jste do ulice Belgrave Road,“ napovídal inspektor Hall.

„Vynořil se ze tmy, z mlhy, najednou byl tady. Strčil do mne, snad přitom ještě něco říkal. Upadla jsem na zem, mluvil s Percym, vytáhl nůž … Chtěla jsem se mezi ně vrhnout, ale než jsem se zvedla, bylo pozdě.“

„Poznala jste ho?“

„Hned.“

„Kdo to byl?“

„Frederick Bywaters.“

282

„To znamená, paní Thompsonová, že jste od začátku věděla, že váš manžel byl zavražděn. Dokonce před vašima očima.“

„Ano.“

„Chtěla jste krýt svého milence?“

Zarazila se. Snad proto, že poprvé bylo vyřčeno slovo milenec.

„Tak, proč jste ho chtěla krýt?“

„Já nevím. Snad jsem měla strach.“

Bywaterse vyslýchali ve vedlejší místnosti. Nejdřív tvrdošíjně zapíral, snažil se přesvědčit je, že má neotřesitelné alibi. Nemohl Thompsona zabít, byl jinde a má na to svědky. Když přišel do místnosti inspektor Hall a předložil podezřelému výpověď jeho milenky, kapituloval.

„Udělal jsem to,“ řekl klidně.

„Věděla o tom ona?“ zeptal se inspektor Hall.

„Ne! Vůbec ne! Udělal jsem to sám. Nic nevěděla.“

Hned na počátku vyšetřování se seržant Grimes poohlédl po Thompsonově rodině. Měl štěstí. Našel jeho rodiče a také Percyho bratr mu hned po prvních otázkách řekl, že zavražděný měl jakési nepří

jemné spory s jistým Bywatersem. Příčinou hádky byla Edith. Seržant Grimes se zeptal, kde by mohl najít onoho Bywaterse, bratr mrtvého mu dal adresu rodičů. Tam ho seržant našel, přivedl ho na policejní stanici a pustil se do výslechu. Jednoduché vyšetřování vedlo k přiznání.

Měli vraha, scházely však důkazy. Ty bylo třeba hledat ve vztazích manželů Thompsonových a lodního stevarda Bywaterse. Je třeba říci, že zavražděnému Thompsonovi bylo dvaatřicet, Bywaters byl o dvanáct let mladší. Edith Thompsonové bylo osmadvacet. Mnozí tušili, že právě ona zahrála v dramatu hlavní roli.

Vyrůstala v ne sice bohaté, ale dost zámožné měšťanské rodině. Její rodiče vlastnili slušný dům na londýnském předměstí Manor Park. „Víte, pane inspektore,“ řekla její matka. „Byla odmalička taková zasněná. Vždycky po něčem strašně toužila a trpěla, když to nedocílila.“

„Fantazie?“ zeptal se inspektor Hall.

„Copak fantazie, tu přece má každé dítě, ale u ní to byla ještě umíněnost.“

„Co dělala, když vyšla školu?“

„Pracovala jako sekretářka. Žádné bůhvíjaké místo. A ještě musela dojíždět vlakem, do City. No, a tam se seznámila s Percym. Jezdili spolu stejným vlakem. Každý den. Nejdřív v jednom vagóně, později v jednom kupé, pak sedávali vedle sebe. Tehdy mi ještě Edith všechno říkala. Posmívala se mu, že je takový nesmělý. Prý mu trvalo několik měsíců, než se odvážil vzít ji za ruku.“

„Zamilovala se do něj?“

„Do Percyho? Bůhví?“ „Ale vzala si ho.“

„Vzala.“

„Proč tedy?“

„Protože byla ženská, pane inspektore. Holka s čertem v těle: Bylo jí dvacet, toužila po lásce a on ji požádal o ruku.“

„Takže žádná fantazie ani romantika.“

„Každá je zvědavá, jaké je manželství. Každá. A ty, co nad ním ohrnují nos, lžou. Edith je temperamentní holka, pane inspektore a ve vztahu mezi mužem a ženou neplatí pravidla logiky.“

„Kdy se vzali?“

„Patnáctého února 1915.“

„Svěřovala se vám?“

„Nejdřív ano.“

„Se vším?“

„Žádná žena se nikomu nesvěří se vším. Ale ona měla těch tajemství čím dál víc.“

„Byla šťastná?“

„Ne. Nejdřív se jí manželství zamlouvalo. Byla ráda, že je z domu, že si může dělat, co chce, že ji Percy obletuje.“

„Ale on ji přece měl rád?“

„Moc. Miloval ji jako nikoho jiného. On byl v manželství šťastný. Měl praktickou povahu, všechno mu vyhovovalo, všechno se mu líbilo, ze všeho měl radost.“

283

„Dobře, ale jak žili?“ zeptal se inspektor Hall.

„Na první pohled spokojeně. Ale jednou se mi svěřila, že s ním nikdy nebude šťastná. Říkala, že nerozumí vtipu, že mu schází fantazie …“

„K čemu potřebovala v manželství fantazii?“

„Pane inspektore?! Vy také nevíte nic o ženách? Udělal vždycky jen to, co se dalo očekávat. Jakživ ji ničím nepřekvapil. Byl věrný jako pes, vždycky korektní, milý a úslužný, prostě takzvaný hodný muž.“

„A to je chyba?“

„Je to skoro jako nadávka. Ženy neobdivují hodné muže, spíš se jim líbí darebáci.“

„A Percy Thompson nebyl darebák?“

„Ne. A navíc jako milenec prý nestál za nic.“

„To vám řekla?“

„Jsem přece její matka. Chodili z práce a do práce. Oba vystupovali na jedné stanici, oba měli stejné platy, ale opravdu stejné, na penci stejné. Jednou týdně kino a sem tam šli do divadla.“

„To jí nestačilo?“

„Komu by to stačilo? Každá žena chce žít naplno. Ona se nudila.“

„Proto si našla milence?“

„Ne. Ještě dlouho ne. Četla romány. Záviděla hrdinkám, které našly své štěstí.“

„Našly své štěstí!“ řekl inspektor posměšně. „Pohádky pro dospělé: továrník se zamiluje do služky, nezkušená panna se oddá prostopášníkovi a stane se jeho otrokyní. Ten kluk Bywaters měl být rytí

řem, který polibkem probudí ubohou Růženku?“

„Ne, měl být, pane inspektore, on jím byl.“

První kapitola románku lásky se odehrála na ostrově Wight v lázeňském městečku Shanklin. Inspektoru Hallovi nedalo moc práce, aby vypátral, jak to tenkrát bylo. Ital si předvést Edith Thompsomovou, zeptal se a ona vyprávěla, jako by se mu chtěla pochlubit krásným zážitkem. Snad ji vůbec nenapadlo, že podvádí svého manžela, snad měla dokonce pocit, že má via, ten tajný poměr právo.

„Jeli jsme tenkrát na dovolenou.“

„Kdy to bylo, paní Thompsonová?“ zeptal se inspektor Hall.

„V létě 1921. Já a Percy a moje sestra Avis a její přítel Frederick Bywaters. Zaplatili jsme si malou okružní plavbu po ostrovech.“

„Vy jste znala Bywaterse?“

„Od dětství. Chodil do školy s mými bratry. Ale teď to byl najednou chlap. Líbil se mi. Bylo mu devatenáct, byl opálený, pořád dělal legraci. Hrozně jsme se mu nasmáli. Jakživ jsem si ho nějak blíž nevšímala, ale když jsme byli na Wightu, tak se mi začal líbit. Díval se mi do očí a ani nemusel nic říkat. Najednou jsem věděla, že mne miluje.“

„Začala jste si s ním poměr?“

„To je hrozný výraz. Cožpak jste se nikdy nezamiloval, inspektore? Ale doopravdy, až se vám z toho hlava točí? Políbila jsem ho při první příležitosti. Bylo to ve skalách na opuštěné pláži, stmívalo se a myslela jsem, že umřu, jak mi bylo krásně.“

Policista ze Scotland Yardu nebyl zrovna tím pravým posluchačem příběhu lásky a vášně Edith Thompsonové, ale naslouchal trpělivě, tvářil se účastně, když bylo třeba, přitakal, anebo se divil. Podezřelá Thompsonová vyprávěla a používala výrazy i celé věty, jimiž se hemží romantické knížky pro paní a dívky. Edith Thompsonová vyprávěla o růžové epizodě svého štěstí s očima přivřenýma a řekla na sebe všechno. Ani ji nenapadlo, že dělá něco, co se nesluší.

„Já vám řeknu, seržante, náhoda je blbec,“ vzpomínal inspektor Hall na včerejší výslech. „Představte si, oni se tam někde ve tmě pomilovali, jí se to strašně zalíbilo, bylo to zřejmě jiné než s manželem a ten pitomec Thompson je vlastně dal dohromady.“

„On nic netušil?“ zeptal se seržant.

„Slepý, hluchý a hloupý.“

„A co Bywaters?“

„Jezdil jako stevard na nějaké lodi, doma byl málokdy. Já nevím, jestli až do té doby bydlel na venkově u rodičů, prostě hledal v Londýně podnájem. A Percy Thompson mu nabídl, že může bydlet u nich, místa mají dost a tak toho kluka rovnou strčil své ženě do postele.“

284

„Ani potom nic netušil?“

„Dlouho ne. Jestli byl zrovna na lodi nebo jestli to ti dva dokázali tak přesvědčivě hrát …? Kdoví?

Pro nás je důležité, že to nakonec prasklo. Edith Thompsonová o tom nechce mluvit a Percy nám to už nepoví.“

„A co Bywaters?“

„Hraje si na rytíře. O dámě svého srdce nařekne jediné špatné slovo. Mluvil jsem se sousedy, všechno slyšeli. Bylo to takhle: Percy na něco přišel a pustil se do své ženy. Asi jí dal pár facek, ale nezůstalo jen u nich, protože tam létaly také židle. Něco porozbíjeli, paničce naskočila na čele boule, objevil se Bywaters a pustil se do Thompsona jako že ty mi nebudeš mlátit moji Editku, ty pitomče, no a Percy Thompson pochopil, vzmužil se a Bywaterse vyhodil z baráku.“

„A oba milenci začali myslet na to, jak by jim v té předměstské vilce bylo dobře, kdyby neexistoval Percy Thompson.“

„Teď teprve se dali pořádně dohromady, teď už z nich byli spiklenci, které napadaly všelijaké myš

lenky. Frederick Bywaters jezdil na dovolenou do Londýna, Edith se s ním setkávala, ale už to neměli tak snadné a už vůbec ne pohodlné. Ty hodinové hotýlky, to je taky svinstvo. Jakápak láska, když po chodbách pochodujou kurvy.“

Edith Thompsonová se dostala do svízelné situace. Není jasné, proč neuvažovala o rozvodu, proč se nepokusila dohodnout se s manželem. Místo toho prožívala muka. Měla strach, aby o svého milence nepřišla. Frederick byl celé měsíce na moři, toulal se po vzdálených přístavech a ona mu denně psala dopisy. Na mnoha poštovních úřadech světa na něj v přihrádce poste restante čekaly růžové obálky.

Dopisy se našly, některé se jako předměty doličné objevily před soudem a kupodivu, obsahovaly všechny možné nesmysly, o vzájemné lásce a touze si milenci psali jen málo. Pětašedesát si jich Bywaters schoval. Některé se staly při procesu němými svědky a vypověděly víc, než ti, kdo přišli před porotu.

Procesy s vrahy z vášně či žárlivosti přitahují senzacechtivé obecenstvo, zejména ženy. Dne 6. prosince 1922 stála před vchodem budovy Old Bailey fronta vzrušených žen. Všechny chtěly být u toho, až bude porota a trestní senát rozhodovat o vině či nevině milenců. Je to podivné, ale sympatie žen bývají v; těchto případech na straně milenců, jako by šlo jen o citový problém a nikoliv o vraždu.

Jenže u žen v lavicích diváků se snadno, rychle a pravidelně mění sympatie v nenávist, jeli obžalovaná hezká. Krásné ženy mívají před soudem ztíženou pozici právě proto, že se liší od šedivého davu utahaných hospodyněk.

V devět hodin přivedla eskorta obžalovaného Fredericka Bywaterse. Tvářil se sebevědomě, dokonce prý se usmíval. Zvážněl až ve chvíli, kdy se v soudní síni objevila Edith Thompsonová. Chvíli stá

la, jako by se chtěla všem předvést, novináři o ní shodně napsali, že byla krásná. Pak vstoupili na scénu soudci v obligátních parukách, líčení mohlo začít.

Předseda trestního senátu zahájil jednání, žalobce přečetl žalobu, Bywatersův obhájce Whiteley po

žádal soud, aby projednal obžaloby Bywaterse a Thompsonové v oddělených procesech. Důkazy, které hodlá obhajoba předložit, by mohly jednomu z obžalovaných prospět, ale druhému uškodit. Žalobce se domluvil s předsedou senátu jen pohledem, soudce Shearman žádost zamítl. Krátce poté došlo na dopisy. Ležely na katedře nedaleko povinných svíček a krucifixu. Tvořily růžovou hromádku. Obhájce Edith Thompsonové sir Henry CurtisBennett nejméně stál o to, aby se publikoval jejich obsah.

Snažil se vyloučit je jako důkazy. Důvody byly podle jeho názoru prosté: jsou to dopisy milenců, s podstatou obžaloby nemají nic společného. Obžalovaný Bywaters se k vraždě přiznal, jeho mandantka Thompsonová nemá na smrti manžela sebemenší vinu. Tak proč řízení komplikovat. Sir CurtisBennett patřil mezi právní elitu, je možné, že byl v té době považován za nejlepšího obhájce. Přesto neuspěl. Státní návladní sir Thomas Inskip měl jiný názor.

„Ty milostné dopisy mají co říci k projednávané žalobě. Považuji je za důležité důkazy. Odhalují motiv vraždy a plánovaný záměr obžalovaných odstranit nepohodlného manžela. Trvám proto, aby byly v tomto procesu nejen připuštěny jako důkaz o vině, ale také aby byly alespoň zčásti porotcům přečteny.“

Pětašedesát růžových dopisů na misce vah spravedlnosti. Některé citáty vážily víc, některé méně, ale všechny věty svědčily proti Edith Thompsonové, proti níž dosud žalobce neměl žádný důkaz.

285

Edith Thompsonová psala milenci o nespravedlivém údělu ženy, žijící v manželství s nemilovaným mužem, ale hned ve druhé větě vyslovila naději, že se to brzo změní, „už to nebude dlouho trvat, miláčku, a ty budeš mít právo na mou lásku. Že to tak budě, drahý? Řekni mi to, napiš mi to, musím to od tebe slyšet!“ Výroky zamilované mladé ženy nebyly ani neobvyklé, ani nemorální, veřejně vyslovené byly však provokující a v roce 1922 dokonce neslušné. Provdaná žena neměla právo milovat nikoho jiného než legitimního manžela. A navíc, ten pohledný stevard Bywaters byl o celých osm let mladší než ona. To už se přece vůbec nesluší.

„Obžalovaný Bywatersi,“ zeptal se stevarda obhájce Whiteley, „kdy jste se s paní Thompsonovou do sebe zamilovali?“

„Vloni v létě. Pak jsem musel odjet a byl jsem pryč celé měsíce.“

„Psali jste si milostné dopisy?“

„Ano.“

„Podle tvrzení váženého pana státního návladního lze z obsahu těchto dopisů vyčíst, že jste se společně připravovali na vraždu Percyho Thompsona. Přečtu vám citát. Obžalovaná Thompsonová vám v jednom z těch dopisů píše, že celou noc nespala, protože musela myslet na váš společný plán. Píše: drahoušku, máme ho uskutečnit? Co to bylo za plán?“

„Sebevražda,“ řekl obžalovaný Bywaters.

„Čí sebevražda?“

„Naše. Nás obou.“

„Čí to byl nápad?“

„Edith. Paní Thompsonové.“

„Proč jste chtěli spáchat sebevraždu?“

„Rozhodli jsme se pro sebevraždu, jestliže se nám nepodaří během pěti let žít spolu jako manželé.“

„Nešlo tedy o plán vraždy Percyho Thompsona?“

„Ne. Nikdy.“

„Dobře. Přečtu vám ještě jiný úryvek dopisu, který vám psala obžalovaná Thompsonová: Drahouš

ku, teď už opravdu musíš něco udělat! Nemohu se dočkat. Příležitost se nemusí opakovat. Co tím myslela paní Thompsonová, když vám psala: tentokrát musíš něco udělat?“

„Chtěla, abych ji vzal s sebou.“

„Kam?“

„Do ciziny.“

„Ona vás o to někdy požádala?“

„Ano. Chtěli jsme spolu utéct.“

„Teď další dopis,“ řekl obhájce. „Drahoušku, mysli na všechno. Na všechny možnosti, na všechny plány. Jsem netrpělivá, nemohu se dočkat, máme tak málo času. Jaké plány , jaké možnosti to byly?“

„Že spolu odjedeme, že se jí podaří opustit Thompsona.“

„Další. Můj drahoušku, propásli jsme příležitost, ale příště se to jistě podaří. Co se podaří, co jste propásli?“

„Propásli jsme možnost, aby ho opustila. Chtěla mu říci, že se s ním rozvede, ale neměla dost odvahy.“

„Obžalovaný Bywatersi, proč jste jel onoho osudného večera do Ilfordu?“ zeptal se obhájce Whiteley.

„Chtěl jsem ji vidět. Edith. Paní Thompsonovou.“

„Jen vidět?“

„Chtěl jsem také promluvit s jejím manželem.“

„O čem?“

„O rozvodu. Chtěl jsem mu všechno říct a zeptat se ho, jestli by souhlasil s rozvodem.“

„Byli jste na tom s obžalovanou domluveni?“

„Ne.“

„Tak to byl jen okamžitý nápad?“

„Byl jsem už zoufalý a tak jsem se rozhodl. Myslel jsem, že by to tak bylo nejlepší.“

„Ale proč jste pak Thompsona zabil?“

286

„Já nevím. Já jsem to vůbec nechtěl udělat. Když jsem pak přišel do Belgrave Road, viděl jsem je oba před sebou. Najednou. Předhonil jsem je. Odstrčil jsem Edith stranou. Popadl jsem Percyho za límec a prosil jsem ho, aby povolil Edith rozvod.“

„Co vám řekl?“

„Řekl, že ho to ani nenapadne. Že si ji nechá. Pak do mne prudce strčil a vyhrožoval, že bude stří

let. Tak jsem vytáhl nůž…“

„Takže jste jednal v rozčilení? Byl to okamžitý nápad?“

„Ano. Opravdu nevím, jak k tomu mohlo dojít.“

Když se vrah přizná ke svému činu, mělo by být soudu i porotcům vše jasné. Mnozí si mysleli, že skutečně půjde jen o jakýsi povinný právní rituál, viník je přece známý. Jenomže před soudem v Old Bailey stála také Edith Thompsonová a také ona byla obžalována z vraždy. Percyho Thompsona však mohl zavraždit jen jeden z nich a ten se přiznal. Na první pohled se zdálo, že státní návladní sir Thomas Inskip nemá proti manželce zavražděného žádné důkazy, nebude ji moci usvědčit ani ze spolu

účasti na vraždě. Státní žalobce však předvolal Edith Thompsonovou ke křížovému výslechu.

„Řekněte nám, obžalovaná, co znamená vaše sdělení obžalovanému Bywatersovi z jednoho z vašich dopisů. Cituji: Dvakrát jsem to zkoušela s žárovkou. Ale on pak objevil velký kus skla a tak jsem s tím přestala. Počkám, až budeš doma. Tak co to znamená? Můžete nám to vysvětlit?“

Edith Thompsonová mlčela, nejdřív stála s hlavou sklopenou, pak se dívala na soudce i na porotce, nakonec pohlédla na svého obhájce, jako by u něj hledala záchranu. Sir Henry CurtisBennett skuteč

ně vstal a protestoval proti otázce žalobce. Soudce Shearman otázku zamítl. Ke slovu se však přihlá

sil Bywaters.

„Chtěla mi namluvit, že chtěla .spolknout drcené sklo.“

„Proč?“

„Chtěla spáchat sebevraždu.“

„To není zrovna běžný prostředek a jistě ne příjemný způsob, jak odejít ze života. Ale jak si potom vysvětlíte větu, že její manžel objevil kousek skla?“

„To vám přesně neřeknu. Ale myslel jsem si, že našel kousek skla na jejím talíři.“

„Nepovedená pohádka!“ zvolal státní návladní. „Nevěrná žena chce spáchat sebevraždu, roztluče si sklo ze žárovky a při obědě nebo při večeři, se před manželem pustí do skleněné drtě!“

„Edith má velkou fantazii.“

„Tomu bych věřil. Ale proč chtěla čekat, až se vrátíte z cesty? K čemu se chystala, až budete doma?“

„Nevím. Čekala na mě. Těšila se, až budeme spolu.“

„Co tedy znamená zmínka v jiném dopise, o něčem hořkém, co dala do jídla?“

„Říkám, že má velkou fantazii. Vymýšlí si. Některé věci nemůžete brát doslova.“

Edith Thompsonová nebyla zřejmě spokojena s vysvětlením svého milence. Naklonila se ke svému obhájci, chvíli se šeptem radili, pak sir Henry vstal a prohlásil, že jeho mandantka je ochotna podrobit se křížovému výslechu. Byl to připravovaný tah, anebo gesto, které si vynutil vývoj událostí?

Novináři psali, že vykročila k pódiu se zábradlím vojenským krokem. Obličej prý měla jako sádrovou masku. Jen oči jí plály. Byla to stále ještě hezká tvář, i když nevyspalá, unavená.

„Jaké bylo vaše manželství, paní Thompsonová?“ zeptal se obhájce sir Henry.

„Šťastné?“

„Ne. Nebyla jsem se svým manželem nikdy šťastná.“

„Snažila jste se ho někdy otrávit? Podala jste mu jed?“

„Ne. Nikdy.“

„Dala jste mu někdy do jídla rozemleté sklo?“

„Nikdy.“

„Nebo sklo z roztlučených žárovek?“

„Ne.

„Vážení páni porotci,“ řekl obhájce, „dovolte mi poznámku. Soudní znalec a přední britský patolog dr. Spilsbury potvrdil po exhumaci mrtvoly zavražděného Thompsona, že se v jeho těle nenašly žádné stopy po jedu nebo po roztlučeném skle. Toto je úřední sdělení. Výrok soudního znalce je závazný, jakékoliv otázky na toto téma jsou tedy nejen zbytečné, ale z právního hlediska také nepřípustné.

287

Ale ještě něco: v jednom ze svých dopisů, adresovaných obžalovanému Bywatersovi, Edith Thompsonová píše: Miláčku, udělej něco dnes večer. Něco, co by nám pomohlo zapomenout, v jaké jsme situaci. Bude mne to bolet, ale já chci, abys mi způsobil tu bolest. Opravdu si to přeji. Já vím, že je to jednostranný návrh, ale co se dá dělat.“

„Mohl byste objasnit, sire Henry, proč jste ze všech pětašedesáti dopisů použil právě tohoto citátu?“

zeptal se předseda senátu.

„Jistě,“ řekl stroze a znovu se obrátil ke své mandantce. „Ten dopis jste napsala v předvečer vraždy.

Co měl podle vašeho přání udělat Bywaters? Měl zabít vašeho muže, jak tvrdí obžaloba?“

„Ne, vůbec ne! Tady se všechno překrucuje. Nic takového. Šlo o něco docela jiného.“

„Na co tedy neměl Bywaters zapomenout?“

„Že musím jít se svým manželem do kina.“

„Co tedy měl dělat, aby zapomněl, bez ohledu na to, že vás to bude bolet?“

„Měl jít s mojí sestrou Avis. Před lety byl jejím přítelem a já jsem na ni žárlila.“

„Přečtu vám citát z jiného vašeho dopisu a poprosím vás o vysvětlení následující věty: Zkusím to zase jednou se sklem, ale až budu mít pocit, že jsem si jistá.“

„To bylo jen tak. Jen taková věta,“ řekla nejistě.

„Ale proč jste ji napsala?“

Neodpověděla. Nevěděla co. Ale obhájce sir Henry otázku položil záměrně. Dobře věděl, že některá gesta, některé činy, některé exaltované pózy si osvojila z románků pro ženy, které tak ráda četla.

Odmalička si libovala v romantických, neskutečných příbězích ubohých dívek, které se dočkaly ne

čekaného štěstí, potkaly skvělé milence a bohatí muži s atletickým tělem si je odváděli k oltáři. Mlčela. Obhájce jí tedy pomohl.

„Vy jste to někde četla?“

„Ano,“ řekla s úlevou. „Někdy jsem do svých dopisů opisovala věty z románů, které jsem četla.

Když se mi něco líbilo. Neumím psát a chtěla jsem, aby si mě Freddie vážil, aby mne obdivoval.“

„Chtěla jste mu imponovat?“

„Ano.“

„Takže jste opisovala myšlenky jiných! Tímto přiznáním lze vysvětlit i jiné nesrovnalosti, obsažené v dopisech. Jsou nelogické, protože jsou opsané z románového děje. Nenavazují na skutečný život Edith Thompsonové, ani na její milostný poměr s obžalovaným Bywatersem. Jsou to věty vytržené z jiného textu.“

Státní žalobce nereagoval na obhájcovo odhalení hned. Uvědomil si, že sir Henry mu vzal z ruky jeho nejsilnější trumfy: pochybná sdělení z růžových dopisů. Snad se instinktivně snažil co nejdřív změnit téma křížového výslechu, anebo chtěl pouze získat čas a připravit si další otázky a proto se ještě jednou vrátil k manželství Thompsonových.

„Nesnášela jste svého muže?“ zeptal se.

„Nesnášela,“ odpověděla bez rozmýšlení.

„Když jste se seznámila nebo řekněme zamilovala do Bywaterse, změnilo se to opovržení, ta nechuť v nenávist?“

„Ne. Určitě to nebyla nenávist.“

„Byl to však podobný pocit?“

„Snad.“

„Proč jste se tedy nedala rozvést?“

„Bála jsem se ho. Měla jsem strach, že by mi něco mohl udělat. Jednou jsem se mu o rozvodu zmí

nila a on řekl, jen abych to zkusila, že uvidím.“

„To znamená,“ řekl žalobce s důrazem, „že vám a vašemu milenci zbývalo jen jediné východisko.

Zbavit se ho. Zbavit se manžela jednou provždy.“

„Ne, proboha ne!“ zvolala. „Nikdy jsem na to ani nepomyslela!“

„Setkala jste se s Bywatersem před vraždou v jisté čajovně?“

„Ano.“

„Řekla jste mu při této příležitosti, kam jdete s manželem večer?“

„Ano.“

„Mohl si podle toho domyslet, kdy se budete vracet do Ilfordu?“

288

„Ano. Obhájce CurtisBennett se pochopitelně snažil, jak mohl, citoval ty úryvky dopisů, které obhajobě vyhovovaly, nepodařilo se mu však vysvětlit mnohé jiné údaje, často závažnější. Ne všechno mohla posedlá čtenářka dívčích románků opsat z dialogů literárních postav. Ne všechno bylo možné vysvětlit ve prospěch obžalované. Podle pravidla, že stačí jednou zalhat a pak lháři už nikdo nevěří, ztrácela Edith Thompsonová sympatie porotců. A některé dopisy byly až příliš barvitými ilustracemi spiknutí milenců proti nepohodlnému manželovi.

V dopise ze dne 1. dubna 1922 psala obžalovaná svému milenci: „Viděla jsem byt podle svých představ. Hodil by se nám … On (Percy Thompson) vyprávěl své matce všechny okolnosti té záležitosti z nedělního rána a zvlášť jí zdůraznil, že ten čaj měl hořkou příchuť. Řekl doslova, že se mu zdálo, jako bych do něj něco přidala. Jeho čaj bude mít příště zase hořkou příchuť, on to pozná, dostane strach a jestli dávka nebude stačit, pak bude po všem.“

Napsala svému milenci o svém manželovi všechno, co věděla. Vyprávěla mu, jak se snažil získat jako kluk sebevědomí, které mu scházelo, v jiném dopise dopodrobna vylíčila nehodu, kdy se mohl nedopatřením otrávit svítiplynem, dopis pak zakončila povzdechem: „Přála bych si, abychom neměli elektriku. Ale zkusím to příležitostně zase se sklem. Tentokrát vezmu žárovku.“

Psycholog by v dopisech vystopoval vazby sdružených představ, kriminalista musel být přesvědčen o tom, že tato, lak anděl vyhlížející žena, měla černou duši, když uvažovala o všech možných způsobech, jak se zbavit manžela. Soudci bylo zřejmé, že nemluví pravdu, když tvrdí, že neměla s vraždou nic společného.

Případ růžových dopisů měl však kazy v logice. Bylo třeba najít přijatelnou odpověď na otázku, proč zavraždil Frederick Bywaters Percyho Thompsona v přítomnosti Edith. Jestliže neměla nic společného s plánovanou vraždou, nebo jestli zločin nebyl napřed promyšlen a připravován, pak nebylo nutné, aby byla u toho. Není přece pravděpodobné, že měla Bywatersovi pomoci. On také nepotřeboval, aby ho přivedla na Percyho stopu. Znal přece jeho zvyklosti, mohl si snadno domyslet jeho denní program. Nebo ji chtěl Bywaters do zločinu zatáhnout? Ale proč? Vždyť přece od počátku prohlašoval, že vraždil sám, Edith Thompsonová nemá se zločinem nic společného.

Bywaters byl zřejmě přesvědčen, že nikoho nenapadne, že on je vrahem, nebo přinejmenším, že mu nikdo vraždu nedokáže. Ale proč strávil večer před činem u její rodiny Chtěli snad zatáhnout do komplotu ještě i příbuzné? Nebylo pro vraha nejjednodušší nezatahovat do plánu ani svou milenku?

Kdo nic neví, nemůže nic prozradit. Anebo byla vražda Percyho Thompsona jen dílem okamžitého nápadu v afektu a nikdo, ani Frederick Bywaters, napřed nic neplánoval? Jenomže soudci měli na stole růžové dopisy s tolika, přinejmenším náznaky, v některých případech s důkazy o připravované vraždě.

Pro nevinu Edith Thompsonové svědčila ještě další okolnost. Nevypadala a nejednala jako bezcitná žena, schopná připravit svého manžela o život jen proto, že ho přecenila, když si ho brala. Musela by to být chladnokrevná prospěchářka bez slitování, ale to ona, jak se zdá, nebyla. Proč by ve chvíli, kdy došlo k vraždě, volala: Ne! Proboha ne! Nedělej to! Běžela pro lékaře, pak ho hnala k místu činu, podle jejích představ neutíkal dost rychle a tak ho povzbuzovala. Obojí dosvědčili nestranní svědci.

Chovala se jako nešťastná manželka, která chce pomoci svému choti.

Proč však zatajila, že Percyho zavraždil Bywaters? Proč neřekla jeho jméno a tahala za nos nejdřív lékaře, pak i pracovníky Scotlaríd Yardu? Proč předstírala, že se jejímu manželovi udělalo špatně, protože trpěl srdeční slabostí? Edith Thompsonová přinejmenším kryla vraha.

Všechny úvahy byly zbytečné. Porota rozhodla podle svého přesvědčení. Oba obžalované Bywaterse i Thompsonovou uznala vinnými v plném znění obžaloby z vraždy Percyho Thompsona. U Bywaterse to bylo logické rozhodnutí, u Edith Thompsonové nečekané. Způsobilo senzaci. Soudce Shearman totiž po výroku poroty vyslovil onu obávanou, středověké právo připomínající větu: „Edith Jessie Thompsonová jsi odsouzena k trestu smrti. Budeš odsud odvedena zpět do vězení, odtud pak na soudní popraviště, kde budeš oběšena tak dlouho, dokud nenastane smrt.“ Frederick Bywaters byl rovněž odsouzen k trestu smrti, takže se ve chvíli, kdy soudce četl rozsudek, viděl se svojí milenkou naposledy.

Tragédie pětašedesáti růžových dopisů však neskončila smrtí obou odsouzených. Měla epilog, v dějinách kriminalistiky ojedinělý. Poprava Edith Thompsonové se stala osudnou pro kata Johna Ellise, který z moci úřední ukončil její krátký život.

289

Rochdale je malé město hezkých pár hodin vlakem na sever od Londýna, John Ellis má v jedné z jeho ulic holičskou oficínu. John Ellis je holič a kadeřník. A kat. Ne sice starý, ale zkušený kat.

Jménem spravedlnosti a britského krále pověsil na šibenici už pár desítek zločinců. A možná že ne všichni byli vinni. Bojovník za irská práva a svobodu irského národa sir Roger Casement určitě ne.

Sbalil si kufřík z černé kůže, oblékl se do nedělních šatů a nastoupil do rychlíku do Londýna. Vypadal jako pečlivě oděný obchodní cestující, nebo úředník z londýnské City, vracející se ze služební cesty. Holič John Ellis vlastně byl na služební cestě. Před několika dny dostal rozkaz, aby se včas a podle platných předpisů dostavil na známé místo. Vystoupil na londýnském nádraží, nasedl do taxíku a dal se zavézt před bránu ženského vězení Holloway.

Hlavní kat Jeho Veličenstva se jmenoval Thomas Pierrepoint. Starý praktik a Ellisův šéf měl na vybranou: buď jeho nebo ji. Samozřejmě že si raději vzal popravu Fredericka Bywaterse a Edith Thompsonovou přenechal mladšímu kolegovi. Dobře věděl, že s ženami bývají i na šibenici potíže.

Proto odjel Pierrepoint ve stejnou dobu do vězení Pentonville, kde na popravu čekal odsouzený Bywaters. Oba museli být ve čtyři odpoledne den před popravou na místě, tak kázal zákon z roku 1738, kdy zcela opilý kat pověsil nedopatřením místo odsouzeného vraha faráře, který zločince doprovázel na jeho poslední cestě. Teď byl kat, stejně jako odsouzený k trestu smrti, poslední hodiny před popravou pod dozorem vězeňské stráže. John Ellis později řekl, že tu noc před popravou neusnul ani na minutu. Edith Thompsonová prý usnula až ráno. A to už ji dozorkyně budila.

Nemohla se probrat. Hleděla strnule do zdi, třásla se na celém těle. Když přišel kněz, nabízel jí zpověď a poslední svátost, neodpověděla, nepoklekla, dozorkyně ji samy musely obléci do civilních šatů. Kněz hovořil o bohu a o nebesích, jako by odsouzená vražedkyně měla nahoře zajištěné místo.

Za modlitbu, za jeden otčenáš.

Každé řemeslo má svůj navyklý rituál. Holič cvaká naprázdno zákazníkovi za ušima, kat se své oběti představí, podá jí ruku. Když ji odsouzený uchopí, jediným hmatem mu i zkroutí za záda, obě zápěstí mu pak sváže provazem. Takový je katovský zvyk. Vymysleli si to pro ulehčení řemesla, kdyby se snad někomu nechtělo na onen svět. Edith Thompsonová nabízenou ruku nepřijala. Nereagovala ani na konejšivé řeči mistra popravčího, když ji chtěl Ellis spoutat, a on ji spoutat musel, nezbývalo mu než se s ní poprat. Nebylo to důstojné a na pohled to bylo ošklivé. Edith Thompsonová nevěděla, co dělá, byla to zoufalá a marná snaha o záchranu života. Bránila se zuby nehty, byla nepří

četná. Vězeňský kněz Glanville Murray, který byl při tom, později prohlásil novinářům, že v takovém duševním stavu ji vůbec neměli popravit. Nebylo to spravedlivé. Stále vykřikovala, že je nevinná, že nic neudělala.

Frederick Bywaters to snad půl míle, snad míli odtud ve věznici Pentonville ve stejnou dobu také tvrdil. Do poslední chvíle svého života, onoho pošmourného, sychravého 9. ledna 1923 opakoval; že Percyho zavraždil sám a Edith Thompsonová o jeho záměru nevěděla. Kat Pierrepoint mu navlékl na krk oprátku a pod nohama mu otevřel propadlo. O pár minut dříve či později na dvoře věznice Holloway pověsil kat Ellis Edith Thompsonovou. Bránila se, do posledního dechu tvrdila, že je nevinná.

čtyři katovi pacholci ji museli držet, aby se nevysmekla z oprátky.

John Ellis skončil své dílo. Svlékl katovský převlek, rychle na sebe hodil kabát, klobouk, navlékl rukavice, vzal kufřík, ani si nešel do pokladny pro honorář, vyběhl z vězeňské brány a spěchal, chví

lemi běžel ulicemi, jako by se bál, že ho popravená dohoní. Byla to zlá, ošklivá poprava, na tom se shodli všichni přítomní a ředitel věznice, který už něco pamatoval, prohlásil, že horší už ani nemohla být.

Ellise strašila představa vzpouzející se odsouzeně ve dne v noci. Pracoval ve své holičské oficíně a v duchu slyšel zoufalý nářek ženy, která z hrůzy ztratila rozum. Přestal chodit do hospody, doma nepromluvil vlídného slova, ani na děti se neusmál. Přitom věděl, že na osudu zoufalé ženy nemohl nic změnit. Jednou v neděli večer, asi v jedenáct se z obývacího pokoje ozval strašný výkřik.

„Tak nám řekněte, paní Ellisová, jak se to stalo?“ zeptal se seržant. Měl službu, procházel ulicí, uslyšel výstřel a byl na místě první.

„Probudil mne výstřel,“ řekla vystrašená manželka Johna Ellise. „Pak jsem slyšela bouchnutí, jako když něco spadne na zem. Vyskočila jsem z postele, běžela dolů do obývacího pokoje a viděla jsem ho ležet na zemi. Vedle něj byl revolver. Chtěla jsem běžet pro pomoc, ale to už jste bouchal na dve

ře.“

290

Seržant zatelefonoval pro lékaře, protože John Ellis ještě žil, sanitka odvezla raněného do nejbližší nemocnice. Dva dny a dvě noci se ho lékaři snažili zachránit.

„Dostane se z toho, pane doktore?“ zeptala se paní Ellisová.

„Děláme, co můžeme. Střelil se do týla, kulka vylétla dolní čelistí. Ztratil moc krve a odnesla to krční tepna.“

Po týdnu se dostal z nejhoršího, za dva měsíce stál před soudcem. Sebevražda je ve Velké Británii trestná. Jednali s ním ohleduplně, jako s kolegou. Na první pohled viděli, že nemá nervy v pořádku.

Snažili se vytáhnout z něj důvod, proč to udělal. Neodpověděl, jen kroutil hlavou.

„Strašně se změnil,“ vypověděla jeho žena. „Od té doby, co dělal případ s tou ženou, měl nervy nadranc. Nemohl spát, trpěl výčitkami, pořád byl smutný a podrážděný. Dřív se nenapil alkoholu, vždycky říkal, že se to neslučuje s pravidly jeho řemesla. Ale poslední dobu pořád pil. Už odpoledne byl namol, museli jsme se mu vyhýbat.“

„A pracoval ještě, paní Ellisová?“ zeptal se soudce.

„Ale jo. Holil, stříhal, ale s nikým moc nemluvil a tak k němu chodilo pořád míň zákazníků.“

„Já jsem nemyslel vaše kadeřnictví.“

„Jo tamto?! Udělal ještě pár případů, ale vracel se třeba za dva za tři dny úplně opilý.“

Snad ho soudili jen formálně. Soudce mu domluvil, on slíbil, že se polepší a už to nikdy neudělá, vrátil se domů a nic se nezměnilo k lepšímu. Pak už se mu třásly ruce, že nemohl ani holit, ani stříhat, předal živnost dceři a potuloval se bez cíle od hospody k hospodě. Když už neměl ani na pivo, našel si místo obchodního cestujícího u výrobce vlněných pokrývek. Nevydělal si ani libru a podnikatel s ním odmítl spolupracovat. Na čas se vrátil domů do Oldham Avenue v Rochdale, občas zaskočil za dceru v kadeřnictví. Pak se zase potuloval. Jednou v noci se u výčepního pultu setkal s jakýmsi režisérem, nebo ředitelem divadelní šmíry a ten mu nabídl výnosné angažmá. Má pro něj skvělou roli, bude hrát to, co dobře umí, ve hře, kterou jeho ansámbl nastudoval a jmenuje se „Život a dobrodruž

ství Charlese Peace“, bude hrát kata.

Byl to především reklamní tah na plakáty a ředitel to věděl. Představení byla vyprodaná, mnozí se chtěli podívat na řemeslo profesionálního kata, který v inscenaci každý večer odborně pověsil roztřeseného herce Thomase Morrise, žijícího v neustálém strachu, aby ho opravdový kat Ellis doopravdy nepověsil. Byly to úspěšné měsíce, pro divadlo i pro kata. Za roh, v níž neřekl jediné slovo, dostával hodně peněz a řediteli se přesto vyplatil. Šlo to s ním však rychle z kopce. Stále častěji nebyl při smyslech a nebylo to vždycky den pitím. Lékaři věděli už po pokusu o sebevraždu, že jeho duševní nemoc bude pokračovat. Předpokládali, že měl pro svou duševní chorobu dědičné sklony, věděli, že těžkým šokem při nepodařené popravě Edith Thompsonové začala chorobná změna jeho nervového systému. Okolnosti způsobily urychlení nemoci, někdy už sotva věděl, co dělá.

Pak mu úřady zakázaly vystupovat v divadle v roli kata. Protestoval, hádal se, stěžoval si noviná

řům, že poctivě sloužil výkonu spravedlnosti dlouhých třiadvacet let a teď si nesmí vydělávat ani na živobytí. Nevzdal se. Trpěl utkvělou představou, že musí všem lidem ukázat, jak se to dělá. Sestavil si skládací šibenici, dal si ušít a vycpat panáka v lidské velikostí, jezdil od jednoho jarmarku k druhému a za svůj odporný výstup inkasoval do čepice drobné tak dlouho, až mu policie zabavila slaměného vraha i šibenici.

Později se psychologové snažili vysvětlit jeho podivné jednání jako snahu odreagovat si utkvělé představy pomocí jakéhosi psychodramatu. Každý večer věšel loutku, aby sám sebe přesvědčil, že katovské řemeslo není hanebné. Vždyť mu obecenstvo tleská.

„Poslední dobou to s ním bylo strašné,“ vypověděla jeho manželka při výslechu. „Dělal obličeje, jaké prý viděl u odsouzenců. V noci křičel, trpěl strašidelnými sny. Peklo to bylo, pane inspektore.

Nejvíc se bál té ženy. Musela jsem před ním chránit naše čtyři děti. Když měl vztek, tak se neznal.“

„Kdy se to stalo, paní Ellisová?“

„V úterý.“ . „Dvacátého září 1932, musím to mít přesně kvůli protokolu.

„Jak se to stalo?“

„John chodil vypomáhat do kadeřnictví, ale v úterý se vrátil dřív. Viděla jsem hned ve dveřích, že něco vypil, ale nebylo to tak zlé. Nalila jsem mu šálek čaje, dala jsem mu ho do obýváku. Já jsem zů

stala s dcerkou v kuchyni, měly jsme tam nějaké šití.“

291

Inspektor městské policie Cordell skládal střípek ke střípku, aby z nich složil celý obraz a tak se zeptal Ellisovy dcery Amy.

„Slečno Ellisová, vy jste byla s maminkou v kuchyni. Co se stalo?“

„Najednou vpadl dovnitř, v ruce měl břitvu, běhal sem a tam a vykřikoval, že uřízne mamince hlavu, šermoval břitvou, rozvázal si kravatu a odepnul límec. Maminka vyběhla ven.“

„A vy, slečno, co jste dělala vy?“

„Strašně jsem se ho bála. Přišel ke mně a začal mi vyhrožovat. Vykřikoval, že uřízne hlavu mně, když ji nemůže uříznout mamince. Snažila jsem se o klid. Nechtěla jsem ho ničím vyprovokovat. Při

šel ke mně a sáhl po mně. Odstrčila jsem ho a začala jsem volat o pomoc. Zastavil se na místě a nehnutě stál. Jako by si najednou uvědomil, co dělá. Já jsem to využila a utekla jsem z bytu.“

Matka zavolala na pomoc syna Austina. Bylo mu třiadvacet let, byl silný a byl na návštěvě u sousedů. Oba se snažili zachránit Johna Ellise. Ale ten se potácel po místnosti s břitvou v ruce, nakonec si prořízl krk. V Daily Expressu se pak ještě objevilo tvrzení, že poslední, co řekl, byly věty: Neměli ji nechat pověsit. Neměli.

Myslel tím Edith Thompsonovou. Její smrt se pro něj stala přízrakem, jehož se nikdy nedokázal zbavit. V novinách se opět po letech objevily komentáře k někdejšímu soudnímu procesu BywatersThompsonová. Mnozí se shodli na tom, že soud neměl proti manželce zavražděného přesvědčivé dů

kazy, Edith Thompsonová byla odsouzena a popravena za svou špatnou pověst. Zamilovala se do nepravého muže, zaplatila životem za lásku. Před porotou prokázali sice její nevěru, ale nikoliv spoluvinu na násilné smrti svého manžela.

Tak se stal případ růžových dopisů a lítostivého kata na dlouhou dobu jedním z vykřičníků britské

ho soudnictví.

292

58 případ

PŘÍPAD NEŠŤASTNÉHO SVĚTOBĚŽNÍKA

Asi padesát kilometrů od Istanbulu leží na státní silnici N 5/1 městečko Gebze. Ve středu 12. března 1958 v půl páté odpoledne se vracel zemědělský dělník z práce. Čirou náhodou se podíval do křoví lemujícího postranní cestu a našel mrtvolu. Zavražděný muž ležel v trávě na zádech, obličej i oblek měl od krve. Dělník se vrátil a ohlásil nález na policejní stanici. Velitel zatelefonoval do Istanbulu.

Za pár minut pak vyjel z budovy policejního ředitelství vůz s techniky, lékařem a vrchním komisa

řem Mustafou Alím Kilimem. Patřil k nejlepším vyšetřovatelům z oddělení vražd. Nebyl malý a tlustý a neměl pod nosem knír jako jiní Turci, ale byl vysoký, štíhlý a vypadal spíš jako anglický středo

školský profesor. A mluvil, jen když musel. I v tom se lišil od svých spoluobčanů.

„Tak co, doktore?“ zeptal se, když prohlédli mrtvolu. „Jestli chcete přesný čas, komisaři, tak nemohu sloužit.“ „Přibližně.“

„Takových.osmnáct hodin.“

„Takže včera.“

„Možná kolem poledne. A pěkně ho zřídil.“

„Třeba se bránil?“

„Byl to cvok. Ten chlap byl dávno v pánu, když ho bodal. Smrtelná byla už střela, která zasáhla mozek. Ten už ani nevzdechl. Bylo zbytečné, že ho nádavkem propíchal jako vařený brambor. Tohle udělá jen vrah, který má strašný vztek. Anebo jedná v nepříčetnosti.“

„A taky mu kompletně vybrakovali kapsy, pane vrchní komisaři,“ řekl technik. „Vypadá to na loupežnou vraždu.“ „Mohl ho vyšacovat někdo jiný, když tady tak dlouho ležel,“ řekl komisař Kilim.

„Ještě jedno, komisaři,“ připomenul policejní lékař. „Ten chlap nezemřel tady. Sem ho přivlekli už mrtvého. Vykrvácel jinde.“

„Proč to množné číslo? Z čeho soudíte, že jich bylo víc?“ zeptal se komisař.

„Vy byste to měl vědět nejlíp. Jeden chlap si s mrtvolou neporadí. Jenže tenhle hubeňour neváží víc jak sedmdesát, tak mohl být možná jen jeden.“

Ohledání místa činu, to je policejní rituál stejný na celém světě. Zajištění stop, fotografie polohy tě

la, detailní záběr obličeje. Byl nelidsky rozmlácený, neměl žádnou podobu.

„Vrchní komisaři! Pojďte se podívat!“

V trávě ležel klíček s přívěskem. Na něm iniciály G. M. Vypadalo to, že jde o klíček k automobilu.

Nález zabalili a vzali s sebou do laboratoře technického oddělení. Tam experti zjistili, že jde skutečně o klíček k automobilu, vyrobenému v Německu.

„Tak tedy cizinec,“ řekl komisař Kilim.

„Možná Němec,“ řekl technik. „Klíček by mohl být od mercedesu.“

Všechny muže, které mohl vrchní komisař Kilim postrádat, poslal po istanbulských hotelech, aby pátrali po cizinci s iniciálami G. M. Probírali knihy hostů a přihlášky cizinců, v hotelu Yayla Palas našli jméno Gerhard Moritz.

„Co byl zač?“ zeptal se recepčního inspektor.

„Němec, ale mluvil docela slušně turecky. Tedy, na cizince slušně.“

„Čím přijel?“

„Vozem. Parkoval u nás na dvoře.“

„Jaký měl vůz?“

„Mercedes, šedá metalíza. Nebyl to asi poslední model, ale moc starý také ne.“

„Nevšiml jste si čísla?“

„Mám je na účtu za parkování. Tady: BUK 621.“

„Kam odjel?“

„Kam by odjel? Nikam. Jen se ještě od včerejška nevrátil.“

„Takže on u vás ještě bydlí?“

„Proč se tomu tak divíte?“

„Stýkal se s někým? Přátelé, ženy?“

„Jedině s tím doktorem.“

293

„S jakým doktorem?“

„Co s ním bydlí na pokoji. Přijeli spolu, bydleli spolu, buď to jsou obchodní partneři nebo buzeranti.“

„Jak se jmenuje celým jménem?“

„Doktor Johann Golkowski.“

„Je na pokoji?“

„Ne. Odjel ráno sám. Řekl mi, že Moritz se zdržel přes noc u nějaké přítelkyně, že se vrátí později.“

„Vzal si vůz?“

„Jistě.“

„A ten Moritz se ještě nevrátil?“

„Ještě ne.“

„Myslím, že už se nevrátí.“

Měli jméno, popis, číslo vozu, byli přesvědčeni, že zavražděný je Gerhard Moritz. Nařídili celostátní pátrání po doktoru Golkowském, vyrozuměli všechny hraniční přechody, podezřelý jim neměl upláchnout. Nejdřív našli vůz. Stál ve veřejné garáži v přístavním městě Mersinu na pobřeží Středozemního moře.

„Ten mercedes jsme zajistili, komisaři,“ volal jeho kolega z Mersinu. „Je to šedá metalíza, třístovka loňský ročník. V kufru je plno zaschlé krve.“

„Proč ho nechal stát v garáži?“ zeptal se komisař Kilim.

„Zřejmě jel dál vlakem.“

„Kterým směrem?“

„Kdoví? Ale od nás musí každý nejdřív do Adany a pak teprve dál.“ ‚

„Zavolám do Adany na nádraží.“

Vrchní komisař Kilim se zakrátko dozvěděl, že muž, který se podle popisu podobal hledanému, se u pokladny na nádraží v Adaně ptal na spojení do Halapu v Sýrii. Krátce poté přišla ještě další potěšitelná zpráva. Detektivové, kteří se snažili najít stopu, která by vedla k nalezení vražedné zbraně, měli štěstí. Na istanbulském Velkém bazaru našli obchodníka, u něhož jakýsi muž, nápadně podobný doktorovi Golkowskému, koupil pistoli značky Beretta.

Velký istanbulský bazar je město s tisíci obchody a obchůdky, kde se prodává, ale také kupuje všechno. Detektivové znali své lidi a věděli, kdo by jim mohl poskytnout informaci o prodeji či koupi zbraně. Byl to malý krámek, vlastně spíš zastavárna, od dveří ke stěnám plná všelijakého zboží.

„Myslím, že to bylo v pátek,“ řekl majitel, „chtěl na mně pistoli. Řekl jsem mu, že žádné pistole neprodávám. Ale on začal vykládat něco o příteli, který odjíždí vozem na dlouhou cestu do Německa, nemůže se tam vydat jen tak s holýma rukama …“

„Tak co, prodals mu ji nebo ne?“ zeptal se inspektor. „Prodal a neprodal,“ řekl zastavárník, „dobře víte, pane inspektore, že já takové věci neprodávám. Jenže přijdou ke mně lidi, na kolenou prosí, abych jim vzal něco do zástavy, že nemají ani liru na chleba pro děti, vytáhnou třeba starou pistoli, říkám to jen jako příklad, a já, protože mám měkké srdce, to o mně ví každý, tak se smiluju …“

„Nekecej, lichváři, my tě moc dobře známe, prodals mu ji nebo ne?“

„Vlastně jsem mu ji jen půjčil.“

„Jak půjčil?“

„Tak.“

„Zaplatil ji?“

„Zaplatil.“

„Tak nevyprávěj pohádky.“

„Převaloval ji v dlani, povídal, že neví, jestli se bude jeho příteli líbit, aby se mu nelíbila italská beretta, že si ji tedy vezme, ale kdyby ji přítel nechtěl, že ji zítra přinese zpátky a já mu vrátím peníze.“

„Kolik ti za ni dal?“

„Byla jako nová, sedm set padesát lir.“

„To jsi ho vzal pěkně na hůl!“

„Nevzal, pane inspektore. On vzal mě. Druhý den byl zpátky, pistoli mi vrátil a chtěl zpátky pení

ze.“

„Tys mu je vrátil?“

294

„Co jsem měl dělat?“

„Takže ji máš v šuplíku?“

„Nemám ji v šuplíku, ale mám ji.“

„Tak mi ji hezky rychle přines. Z moci úřední a jménem zákona ti ji zabavuji!“

„Ale inspektore, to přece nemůžete!“

„Můžu. Je ti jasné, že bys musel mít na prodej zbraní zvláštní povolení magistrátu, a to bys ty s tvojí minulostí v životě nedostal.“

Zabavená pistole skončila na balistické zkoušce a technici potvrdili, že kulka, která vnikla do dutiny lebeční zavražděného, byla vypálena právě z této zbraně.

„Ten darebák to neměl špatně vymyšleno,“ řekl vrchní komisař Kilim. „Snadno se zbavil zbraně, vlastně si ji pro vraždu jen vypůjčil. Kdybychom nepročesali šejdíře z bazaru, tužko bychom berettu hledali. Jen jedno mi není jasné. Jaký motiv k vraždě mohl mít? Je to lékař a žádný primitiv, proč se chtěl nebo potřeboval zbavit přítele?“

Golkowského zatkli 18. března večer v hotelu Cordon v Istanbulu. Přišel k recepčnímu, ptal se, jestli mají volný pokoj.

„Je mi líto, pane, všechno je obsazeno. Jedině snad, jestli aby vám nevadilo, že byste byl na dvoulůžkovém pokoji ještě s jedním hostem.“

„V žádném případě. Potřebuji si odpočinout, jsem po dlouhé cestě velice unaven.“

Recepční si teď teprve hosta pořádně prohlédl a zděsil se. Jeho fotografie přece byla v dnešních novinách, policie ho hledala pro vraždu. Odmlčel se, rozmýšlel, co má dělat, najednou se rozhodl pro lstivý manévr.

„Tak já vám dám jednolůžkový pokoj;“ řekl s úsměvem. „Je sice rezervován, ale já to potom nějak s tím hostem vyřídím. Kdoví jestli vůbec ještě přijede.“

Zavedl doktora Golkowského do svého pokoje, kde při noční službě přespával, vrátil se do haly a zatelefonoval na policii. Za deset minut si hledaného muže odváděli na policejní stanici.

„Jmenujete se Golkowski, pane?“ zeptal se zatčeného komisař Kilim.

„Ano. Johann Golkowski.“

„Jste doktor?“

„Ano, lékař.“

„Znáte Gerharda Moritze?“

„Ne. Nikdy jsem to jméno neslyšel.“

„To myslíte vážně, pane?“

„Jistě.“

„Odkud jste přijel do Istanbulu?“

„Z Adany.“

„Co jste tam dělal?“

„Původně jsem chtěl odjet do Sýrie.“

„Proč jste neodjel?“

„Není mi dobře.“

„Proto jste se vrátil do Istanbulu?“

„Ano.“

„Odkud jste přijel do Turecka?“

„Z Madrásu.“

„Z Madrásu? Myslíte Madrás v Indii?“ divil se komisař Kilim.

„Ano. Pracoval jsem v Indii.“

„Jako lékař?“

„Jistě. Nemám jinou profesi.“

„Víte něco o vraždě německého státního příslušníka GerÍiarda Moritze?“

„Ne. Nikdy jsem o něm neslyšel. Přijel jsem sám od íránské hranice a ubytoval jsem se v hotelu Cordon.“

„Dobře, Golkowski,“ řekl komisař, ukázal na dveře a nařídil strážnému: „Přiveďte vrátného hotelu Yayla Palas.“ Golkowski se polekal. Začal se třást. Komisař Kilim využil situace a rychle a s důrazem mu oznámil:

295

„Našli jsme Moritzovu mercedesku v garáži v Mersinu.

Zřízenci nádraží v Adaně vás poznali na fotografii. A hlavně máme vražednou zbraň. Majitel zastavárny na Velkém bazaru nám řekl, jak to bylo s koupí a vrácením zbraně.“

Vstoupil vrátný z hotelu Yayla Palas.

„Je to on. Je to Moritzův přítel. Přijeli spolu šedivým mercedesem a pak spolu zase odjeli. Ale Moritz se ‚už do hotelu nevrátil.“

Vrchní komisař Kilim měl od první chvíle, kdy mu přivedli zatčeného dojem, že s ním není něco v pořádku. Vypadal jako nemocný člověk a také se tak choval. Byl nadmíru nervózní, roztěkaný. Ve chvílích, kdy se měl soustředit na výslech, mířil jeho pohled do dálky. Teď také hleděl do země a dlouho mlčel. Nakonec se k vraždě přiznal.

„Udělal jsem to; ale ne úmyslně. Jeli jsme z hotelu na večeři. Jeho vozem. Tím mercedesem. Cestou se mi udělalo špatně. Dostal jsem třesavku a točila se mi hlava a tak jsem mu řekl, aby obrátil a vrátil se, že si musím píchnout injekci. Nechtěl. Říkal, že má hlad, že pojedeme na večeři. Když jsem ho přemlouval, tak se se mnou začal prát.“

„Za jízdy?“ zeptal se komisař.

„Ne. Stáli jsme u chodníku. Napadl mne. Musel jsem se bránit. Měl jsem v kapse pistoli a on mi ji chtěl vzít. Když jsme se o ni tahali, vyšla rána. Tak jsem ho naložil do kufru a odvezl ven z města.

Tam jsem ho položil do křoví.“

„Říkal jste, že jste zastavili u chodníku. To všechno se pak odehrálo na ulici? Vy jste ho zastřelil na istanbulské ulici a nikdo si toho nevšiml?“ ‚

„Ne, na ulici ne. Stáli jsme za městem a nikdo tam nebyl.“

„Tak tedy zabití v sebeobraně, pane Golkowski?“

„Ano. Ano.“ řekl spěšně.

„Proč jste si předem obstaral revolver? Tušil jste, že jej budete potřebovat?“

„Ne, to jistě ne. Ale myslel jsem si, že bych neměl chodit po Istanbulu neozbrojen. Zvlášť večer je tady nebezpečno.“ Výpověď zatčeného byla plná rozporných tvrzení. Podezřelý se nesnažil zachovat ani základní pravidla logiky. Mluvil roztržitě a nesouvisle. Komisař nenalezl pro jeho podivné chování žádné vysvětlení. Pak našli policisté, kteří prohlíželi jeho zavazadla, doktorův deník. Byl to nepříliš tlustý, ušmudlaný sešit se zohýbanými rohy a jako ve škole nadepsaný na deskách: Dr. Johann Golkowski, bytem kdekoliv na světě.

Zápisy začínaly datem 1. ledna 1958 v indickém Madrásu: Tak máme zase jednou nový rok. Copak nám asi přinese?

Angele se dnes daří lépe než v minulých dnech. Popřál jsem jí o půlnoci do nového roku, aby se už nikdy ani jen nedotkla toho svinstva. Poslední dva roky pořád brala drogy. Není divu, že trpí těžkou arteriosklerózou. Dnes večer na mně zase loudila injekci. Nemohl jsem si pomoci jinak. Nafackoval jsem jí. Pak byla hodná.

2.ledna. Angela spala dvě noci. Dnes už nebyla tak duchem nepřítomna jako v minulých dnech. To jsem se s ní styděl vyjít ven. Jsem rád, že moje ošetřování mělo úspěch. Řekla mi, že se dneska cítí jako znovuzrozená. Aby dobře spala, dal jsem jí Coramin a tři tabletky phenylbarbiturátu. Udělalo jí to dobře. Reakce zorniček je klidnější. Zdá se mi, že je dnes klidná a šťastná. Musí být šťastná, abych mohl být šťastný i já.

3.ledna. Zdá se mi, že mě Angela nemiluje tak, jako když jsem jí píchal phetidinové injekce. Nebudu se tím však znepokojovat. Hlavně když bude zdráva. Dnes jsem jí koupil za 12 rupií léčiva a pro svoji pohotovostní kabelu dva tucty ampulek. Každý den jí musím vysvětlovat, proč musí brát Coramin, vždycky to zapomene. Strašně mi to jde na nervy. Jednou jsem jí dokonce ve vzteku řekl, aby se sebrala a zmizela. Někdy mluví takové nesmysly, že ztrácím nervy. Večer jsme byli v kině.

4.ledna. Angelin stav a léčení beze změny. Ale co můj život? Od chvíle, co se o ni starám, se změ

nil k nepoznání. Jako bych měl svázané ruce. Nemohu dělat, co bych chtěl, pořád musím být u ní.

Někdy mi bleskne hlavou, že bych měl utéci. Ale svědomí mi to nedovolí. Musím s ní zůstat, musím se o ni starat. Bůhví kam to však povede. Nevěřím v osud, naše životy jsou řízeny naším svědomím.

Podivná výpověď o podivném způsobu života. Doktor Golkowski se zamiloval do své pacientky.

Propadla drogám a on se pokoušel vyléčit ji. Podle zápisů v deníku, který je jedinečným svědectvím narkomana, žil lékař i jeho pacientka nenormálním životem vyděděnců společnosti. Potáceli se časem

296

od injekce k injekci, jejich soužití bylo plné konfliktů. Golkowski byl lékař, musel tedy vědět, že je jeho snaha marná. Nakonec nejen že své milence nemohl pomoci, i on sklouzl na scestí.

Ve svém deníku píše, že 6. ledna se ozvaly silné revmatické bolesti v obou nohách. Vzal si běžné léky, ale bolesti neustaly. Byl zoufalý, nedokázal si pomoci. Když se pak celé odpoledne svíjel bolestmi na lůžku, rozhodl se kolem půlnoci, že si na utišení píchne Impletol. Zatímco ve stejný den jeho milenka Angela vydržela bez drogy celých čtyřiadvacet hodin, on s užíváním Impletolu začal.

8.ledna. Před spaním jsem si píchl jednu injekci phetidinu, ale jen 0,1 gramu. Už včera mě napadlo, že by mi určitě pomohla, ale ještě jsem to vydržel. Dnes už jsem to bolestí vzdal a na pár hodin mě všechno přešlo. Měl jsem velice příjemný ‚pocit. Nemohu však říci, že bych dobře spal. Když jsem se probudil, pronásledovala mě neodbytná otázka: proč jsem léčil Angelu, aby si odvykla brát drogy a sám jsem s tím svinstvem začal. Měl jsem na ni vztek. Tak jsem se kvůli ní rozčílil, že jsem si musel před spaním píchnout ještě jednu injekci.

9.ledna. Dnes ráno jsem šel do všeobecné nemocnice a hovořil tam s jedním kolegou. Prosil jsem ho, aby mi pomohl. Nevěděl jak. Nemohl mne hospitalizovat a doma jsem se mohl léčit sám. Ale aspoň důkladně vyšetřil Angelu. Ta se večer velice rozzlobila. Žárlila a vyčítala mi, že jsem se zdržel u přátel. Začala mi vyhrožovat, že spáchá sebevraždu. Skutečně se sebrala a vyběhla z domu. Řekla, že skočí do moře. Za dvě hodiny však byla zpátky, plakala a přiznala se, že neměla dost odvahy. Celá Indie, celý Madrás i Angela mi jdou na nervy. Nevím, co si počnu. Večer jsem si znovu píchl injekci.

Tragédie končící vraždou začala jednou injekcí drogy s uklidňujícím účinkem, za týden poté se doktor Golkowski neobešel bez čtyř denně. Každý den si přísahal, že zítra ráno přestane. Uvědomoval si, že se blíží stavu otupělosti, že má chvíle, kdy je mu všechno jedno. Pak zjistil, že už není schopen ani pohlavního styku se svojí milenkou. Ta dobře věděla, oč jde, proto se ho snažila přemluvit, aby přestal, dokud je čas. Bylo už pozdě.

Neměli peníze, u obchodníka, kde nakupovali, dlužili dvě stě rupií a v restauraci Pals jim dávali obědy na dluh. Žili v jakémsi mrákotném stavu, který se jen máločím podobal lidskému životu. Ve čtvrtek 16. ledna se doktor Golkowski zhroutil.

Nevím, jestli to bylo po drogách, anebo tím, že jsem přebral barbiturátu. Měl jsem nesnesitelné bolesti hlavy, trpěl jsem závratěmi. Nemohl jsem vstát. Začali jsme s Angelou uvažovat o společné sebevraždě. Uvědomili jsme si, že jsme na dně a ani ten nejlepší přítel nám nemůže pomoci. Doufali jsme jen v jediné, že nás navštíví Angelina matka a pomůže nám. Pak jsme se dozvěděli, že nepřijede. Jak jen může být matce lhostejný osud dcery. Já jsem Angele obětoval všechno. Prodal jsem, co jsem měl, abych jí mohl opatřit léky. Teď už jsem bezmocný. Nemám peníze na léky ani pro sebe.

Mám horečku. Nemohu si koupit ani antibiotika, protože na ně nemám.

17. ledna. deště pořád trpím těmi strašnými bolestmi hlavy. Mám horečku. Je to strašný pocit být bez peněz a nemocný v cizí zemi. Naše dluhy stále stoupají. V hotelu dlužíme za pokoj 181 rupií.

Jsme dlužni ve dvou obchodech s potravinami a v restauraci Pals asi dvě stovky. Je mi mizerně, když na to pomyslím. Angela je milá a snaží se dostat mne do lepší nálady. Dnes jsem jí píchl jen dvě dávky. Je velice šťastná, protože jsem jí oznámil, že je zřejmě v jiném stavu.

19. ledna. Dnes se cítím lépe a doufám, že zítra už budu úplně v pořádku. Mluvil jsem s panem Khanem. Nabídl mi pomoc a dal mi pár rupií. Jsem mu za to velice vděčný. Je to vždycky tak, když už nemám žádné peníze, vždycky se najde někdo, kdo mi pomůže.

21.ledna. Pokouším se sehnat pro Angelu cestovní pas, ale bezvýsledně. Je to zoufalá situace, nevím si rady. Tady to prostě nejde. Pokusím se dostat ji z Indie jinak. Poslat jí pas z některé jiné země.

Budeme se však muset na čas rozloučit. Však to vydržíme. Věřím, že najdu cestu, jak všechno vyří

dit. Tady už se nedá vydržet.

22.ledna. Sešel jsem se s jistým inženýrem. Slíbil mi, že obstará pro Angelu pas. hekl, že by to stálo deset tisíc rupií. Je to strašné, taková suma! Je to divný pocit, bavíme se, smějeme se a zase pláčeme.

Den našeho rozloučení se blíží. Pan Khan mi přinesl 1000 rupií.

Zápisy příštích dní jsou stejně smutné jako obsah celého Golkowského deníku. Připravoval se na cestu, balil si svých pár věcí. Angela při tom plakala a on většinou také. Nechtěl ji opustit, ale nic jiného mu nezbývalo. Rozhodl se, že odjede 28. ledna v úterý. Jeho cesta vypadá jako špatně vymyšlená filmová zápletka. Není jasné, proč se nemohl v miliónovém Madrásu dovolat pomoci, nevysvětlilo se, jakou pomoc vlastně hledal a co chtěl zařídit. Jeho zápisky jsou plny zmatených informací. Někdy

297

spolu násilně souvisí, někdy nelze nalézt v souvislostech logiku. Smysl té klikaté pouti není vůbec zřejmý.

Rozloučili se a on se po noci, kdy společně s Angelou vypili láhev whisky, vydal do Dillí. Nezdržel se zde dlouho a zřejmě ve městě ani nic nevyřizoval. Přitom měl po ruce zastupitelské úřady, kde jedině mohl pro svou milenku získat legální cestou cestovní pas. Odjel vlakem a autobusem do Teherá

nu. Hned po příjezdu navštívil v ulici Shimrah Road zástupce firmy Ford, kterého ve svém deníku označuje jen iniciálami A.R.D. Jeho jméno ale není důležité. Podstatné je, že tento známý nebo snad přítel dal doktoru Golkowskému 100 rijálů. Odpoledne šel do kina, jako by neměl nic lepšího na prá

ci, odtud se vrátil do hotelu. Jeho zápis z 23. února nejlépe ilustruje, v jakém duševním rozpoložení byl.

Nechtěl jsem být mezi lidmi. Nemohl jsem je ani vidět. Snad bych je byl všechny nejraději zavraž

dil.

Nemohl být normální, jeho zmatené jednání tomu nasvědčuje. Odjel z Teheránu do Tabrízu, neměl v kapse ani vindru a byl nemocný. Ubytoval se v nedobrém hotelu Metropol. Do deníku si zapsal: Dnes jsem poprvé usnul bez phetidinu. Odnesl jsem do zastavárny nějaké věci. Za hodinky jsem dostal 1000 rijálů a další dva tisíce za nějaké osobní věci. Někdy mám strach z budoucnosti. Když nemám injekci, myslím často na smrt. Ještě měl v neštěstí štěstí. Šel do lékárny pro Dolantin, jakýsi starý pán ho požádal o pomoc, když uslyšel, že je lékař. Děda měl nemocnou ženu, doktor Golkowski šel tedy s ním. Vyšetřil starou paní, předepsal jí medikamenty, protože nešlo o nic vážného, zůstal v rodině na oběd, pak ještě chvíli poseděl v příjemné společnosti asi dvacetileté dcery. Za návštěvu dostal 200 rijálů. Brzo měl zase prázdné kapsy a chtěl se dostat dál. Proto prodal za 7 000 rijálů svoji pistoli. Druhého dne ráno odjel autobusem do víc než šest hodin vzdáleného Khoy a 5. března se ocitl až na turecké hranici. Není známo, proč tam jel a co tam pohledával, vrchní komisař Kilim později zjistil, že se v zemích, kterými projel, netoulal poprvé. V policejních spisech o něm bylo známo, že se zde objeví už před lety pod jmény Rašíd Husejn Golkowski nebo Johann Leonhard.

Na turecké hranici se nechtěně seznámil s německým státním příslušníkem Gerhardem Moritzem.

Muž středních let, který přijel ve velkém šedém mercedesu, měl potíže. Nechtěli ho pustit přes hranice. Neměl platné vízum. Měl namířeno do Sýrie. Golkowského dokumenty byly v pořádku, mohl tedy pokračovat v cestě. Upoutala ho však hádka Němce s pohraniční hlídkou. Nemohli se dorozumět, oni neuměli německy a Němec nepochopil, co na něm Turci chtějí. Požádali Golkowského, aby pomohl jako tlumočník. Pomohl především sobě, přemluvil Moritze, aby se vrátil do Ankary, kde se pokusí získat vízum. Pojedou spolu, Golkowski mu pomůže při jednání.

Jak se ukázalo při vyšetřování případu, sešli se dva dobrodruzi. Moritz měl na svém kontě nejeden škraloup, turecká policie o něm věděla, že pašuje do Sýrie automobily, kde je pak za přemrštěné ceny prodává na černém trhu. Není vyloučeno, že o tom měli záznam i na hranicích, proto mu dělali potí

že.

Moritz věděl, že na tomto pohraničním přechodu nemá šanci. Proto souhlasil s návrhem doktora Golkowského, který sliboval, že záležitost pro něj vyřídí, má v Istanbulu dost vlivných známých. Tak se vydali na cestu.

6. března. Dojeli jsme s Moritzem asi v deset večer do Erzurumu. Silnice byly zledovatělé a v horách ležel sníh. Odjeli jsme příští den v poledne. Večer jsme dorazili do Gumushane, kde jsme zůstali přes noc. Za to, že mne vzal s se, jsem platil benzín a ubytování. Zdá se mi, že není moc spokojen. Druhého dne, 7. března, jsme jeli zasněženými horskými silnicemi do Tranzonu, ale ani tam nedostal Moritz vízum, zřejmě proto, že měl v Teheránu něco na svědomí. Tak jsme jeli dál a v noci jsme se dostali do přístavu na Černém moři Samsunu. Byli jsme strašné unaveni. Přespali jsme zde a druhý den jsme se vydali do Ankary.

10.března. Dnes odpoledne jsem navštívil Finat. Povečeřeli jsme spolu v Zekiho domě. Finat mě moc miluje. Až budu moci, tak se s ní ožením. Ve čtyři odpoledne jsme se s Moritzem vydali na cestu do Istanbulu.

„Tak, doktore, a teď nám hezky řekněte, jak to bylo dál,“ vyzval zatčeného vrchní komisař Kilim.

„Vyjeli jsme a moc se nám nechtělo. Mně určitě ne, ale když jsem to slíbil … Moritz byl protivný.

Pořád měl řeči, že to nevyřídíme v Istanbulu, když jsme to nevyřídili v Ankaře. Prostě nadával na

298

všechno. Ujišťoval jsem ho, že mám v Istanbulu vlivné známé, určitě nám pomůžou, ať si nedělá zbytečné starosti.“

„Měl jste v Istanbulu skutečně vlivné známé, nebo jste mu to jen tak říkal, abyste ho uklidnil?“

„Míval jsem tam dobré známé,“ řekl Golkowski s trochou nostalgie.

„My víme, že jste přednášel na univerzitě.“

„Když to víte, tak se neptejte! Pak také víte, že mě jmenovali profesorem na základě jistých, no dnes už je to stejně jedno, řekněme, pochybných dokumentů.“

„Dost dlouho vám věřili.“

„Neměli proč nevěřit.“

„Ale pak, když se dozvěděli, že jste je tahal za nos?“

„Vykopli mě. Musel jsem pryč.“

„Proč jste to dělal? Neměl jste to přece zapotřebí. Mohl jste provozovat výnosnou lékařskou praxi.“

„Já nevím, proč jsem to dělal. Já ani dnes nevím, proč jsem dělal nebo dělám určité věci.“

„Co jste hledal v Istanbulu? Proč jste tam vůbec jel?“

„Možná že jsem se chtěl ještě jednou podívat, jak zapadá slunce za Zlatým rohem. Možná že jsem toužil po lesku zlatých kopulí na mešitách. Snad jsem chtěl vidět Topkapi a celou tu nádheru. Já nevím, komisaři. Já nevím, co jsem chtěl. To jsem ještě nevěděl, že se s tím městem vlastně loučím.

Kdybych to tušil, byl bych utíkal pryč!“

„Chcete nám namluvit, že nevíte, co děláte?“

„Nic vám nechci namluvit, komisaři. Ale já někdy skutečně nevím, co dělám, anebo přinejmenším nevím, proč to dělám.“

„Nejste blázen, Golkowski!“

„To doufám. Ale někdy se chovám jako blázen. A tenkrát, když jsme se nastěhovali do jednoho dvoulůžkového pokoje hotelu Yayla Palas, tak jsem vůbec nevěděl, co chci.“

„Kam jste vlastně jel, když jste opustil svou milenku v Madrásu?“

„Nevím, kam jsem jel. Ale vím, že jsem někam prchal.“

„Proboha proč?!“

„Před injekční stříkačkou.“

„Proto jste přece nemusel vraždit!“

„To ne. To jistě ne. Já jsem taky úmyslně nevraždil. Já jsem totiž nemyslel ani na Moritze, ani na jeho mercedes, který chtěl zašantročit za výhodnou cenu na syrském černém trhu, já jsem myslel, komisaři, jen na jednu věc, jak získat peníze, abych si mohl píchnout to zatracené svinstvo.“

Doktor Golkowski seděl dlouho v istanbulském vězení a to je už dost tvrdý trest. Soudní proces, v němž byl obžalován z úkladné vraždy, se táhl až do října 1959. Pak byl světoběžník, který nepodlehl ve svém životě mnoha nebezpečným nástrahám, jehož však porazily drogy, odsouzen na čtyřiadvacet let vězení. Takový byl trest za těch pár pomíjivých chvil, kdy se v halucinacích dostal do rů

žového ráje, na jehož druhé straně je jen peklo; nebo smrt.

299

59 případ

PŘÍPAD VRAŽDY U BAZÉNU

Policejní komisař Juan Alvárez jezdil na širé moře na merliny. Říkal, že je to jediná ryba, která stojí za to, aby se s ní inteligentní kriminalista utkal. Přátelé zas o něm po putykách roztrušovali, že si chodí s rybami na moře jen povídat, aby měl pokoj od navoněných cizinců, kterým je vůně česneku odporná. Nikdo ho totiž nikdy neviděl s úlovkem. Toho dne, kdy došlo k vraždě u bazénu, vytáhl komisař na molo aspoň dvanáctikilového merlina. Hrál všemi barvami duhy a leskl se jak metalízovaná fordka. Jenže Alvárez se s úlovkem ani nedal vyfotografovat. Policista, který na něj v přístavu‘

čekal, si ho vzal stranou, oba pak nasedli do vozu a odjeli s takovým spěchem, že se pokuřující povaleči divili, proč si nezapnuli sirénu.

Čtvrť Las Brisas patří v Acapulku k nejlepším, nejdražším a nejobdivovanějším. Postavili ji na vždycky rozkvetlém pahorku nad zátokou. Bílé vily svítí zavěšeny v prostoru mezi modří moře a blankytem oblohy. Nad někdejším hotelem Hilton, který se dnes jmenuje Continental a chlubí se bazénem s dvěma milióny litrů vody, je ještě dalších dvě stě modře i zeleně vykachlíčkovaných soukromých plováren roztodivných tvarů. U jednoho z bazénů ležela mrtvola.

„Jak se to stalo?“ zeptal se komisař Alvárez ženy, stojící asi pět šest kroků od mrtvého.

Neodpověděla. Nepřítomně hleděla do dálky, jako by ji především zaujal nádherný rozhled z mramorem vydlážděné terasy. Narudlé, pečlivě upravené vlasy, hezká, plná postava. Měla pěstěný obličej a ruce, které odjakživa nosily jen prsteny.

Bylo jí osmačtyřicet, ale vypadala mladší. V Acapulku ji znali, patřila k místní smetánce, ale také mezi tu mezinárodní společnost, které se říká jetset snad proto, že poletuje proudovými letadly z Floridy do švýcarských Alp, z Tahiti na Havaj, podle toho co se kde právě slaví.

Byl čtvrtek 3. ledna 1968. Mrtvý měl na sobě bílé plavky.

Ležel asi na dva tři kroky od kraje bazénu. Někdo mu přikryl ručníkem tvář a postavil nad něj slunečník, i když už ho nepotřeboval. Krvácel a loužička kolem jeho těla byla růžová. Členové rodiny a sloužící stáli v půlkruhu, z uctivé vzdálenosti strnule hleděli na nehybné tělo.

Komisař nadzvedl ručník. Silný, mladý chlap s vyklenutým hrudníkem, širokými rameny a kšticí mokrých černých vlasů. Tělo měl souměrně opálené, nohy chlupaté, na krku těžký řetízek z červeného zlata, na zápěstí vodotěsné hodinky značky Cartier v ceně několika tisíc dolarů. Vypadal jako filmový herec v roli zavražděného playboye, byl však skutečně mrtvý.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se komisař Alvárez.

„Cesare d‘Acquarone,“ řekl malý muž v brýlích a se spoceným čelem. Postoupil až k mrtvému a dodal. „Jsem doktor Guzmán. Byl jsem tady první.“

„Jak jste se o tom dozvěděl?“

„Telefonovali mi. Jsem rodinný lékař. Starám se o zdraví majitele vily doktora Franka Bassiho. Byl jsem v Hiltonu, je to sem kousek.“

„Kdo vás volal?“

„Zřejmě sluha.“

„Žil ještě?“

„Ne. Přišel jsem pozdě, přestože jsem spěchal.“

„Příčina smrti?“

„Tři zásahy do hrudního koše, jeden do krku. Když jsem přišel, nenahmátl jsem už žádný puls. Dal

ší výstřel ho zasáhl do stehna.“

„Kdo to udělal?“ zeptal se komisař Alvárez naivně, ale dostal přesnou a nečekanou odpověď.

„Moje manželka,“ řekl doktor Franco Bassi.

Stála ve stínu jedné z palem, stranou od hloučku ostatních. Byla bledá, paže měla pevně přitisknuty na prsa, zuby zaťaty a nepřítomně hleděla do modré vody bazénu. Nepohnula se, neřekla ani slovo.

„Kde je ta pistole?“ zeptal se komisař.

„Položil jsem ji v hale na stolek, pane,“ odpověděl sluha v bílém rondonu.

Komisař se šel na vražednou zbraň podívat. Ani ji nevzal do ruky, jenom tak pro sebe řekl: „Walther sedm pětašedesát. Dost těžká pro ženskou ručičku.“ ‚

300

Průběh vraždy neviděl nikdo. Po prvních výstřelech se však u bazénu objevil sluha a nevlastní syn majitele vily, Hadlin. „Slyšel jsem ty výstřely, ale netušil jsem, že se střílí u nás v zahradě. Od rána to tady totiž vypadalo jako nafrontě. Nahoře za námi stavějí novou silnici a odstřelují svah Sjerra Madre del Sur. Nejdřív jsem si myslel, že rány patří k tomu. Jenomže pak jsem slyšel matku.“

„Vaše paní matka se jmenuje? Celé jméno, prosím.“ „Sofia Celorio de Bassi.“

„Co křičela?“ ‚ „Nevím přesně co, ale bylo to strašné. Hysterické výkřiky, snad to ani nebyla slova.“

„Tak jste přiběhl?“

„Přiběhl a viděl jsem, co se stalo. Matka stála tam, co stojí, v ruce měla ten revolver. Vůbec se nehýbala.“

„Křičela ještě?“

„Ne. Vzlykala.“

„A co on?“

„Ještě žil. Potácel se. Ztrácel rovnováhu. Zvedl ještě paže, jako by ji prosil, aby už nestřílela, jako by se vzdával, ale pak uklouzl a spadl do vody. Támhle, asi dva kroky od mramorových schůdků.“

„Pan hrabě se slunil. Ležel na lehátku, předtím jsem ho viděl plavat. Udržoval si dobrou kondici, každý den dvacet bazénů. Neodpustí si ani jeden,“ řekl sluha s čokoládovou pletí.

„Ukažte mi, kde měl hlavu,“ řekl komisař.

„Takhle. Tak jak stojí to lehátko.“

„Takže nemohl vidět na vchod do haly?“

„Ne, pane. Ani na vchod, ani na terasu. To všechno měl za zády.“

„Mohl snad něco tušit?“

„Ne, pane. Neznám žádný důvod. Na zahradě byl klid jako vždycky. Dovezl jsem panu hraběti servírovací stolek, namíchal jsem mu jeho oblíbené mochito, ještě si sám přidal jednu snítku yerba bueria a čekal, až mu sklenici naplním kostkami ledu. Pak jsem šel.“

„Kam jste šel?“

„Jen do haly, abych byl po ruce, kdyby seňor něco potřeboval. Jo, a to jsem vám ještě chtěl říct, se

ňore komisaři, od rána stříleli na silnici skálu, bylo to jak o Silvestru.“

Vila v maurském stylu, tak vhodná do mexického podnebí, zastíněná loubí. Pod palmami pěstovaný trávník a všude plno kvetoucích keřů. Ibišky, stříkané krotony, frangipani, jejichž květy utrženy ráno, vydrží bez vody až do večera. Bazén měl ledvinovitý tvar, modré a zlaté kachlíčky a mramorovou římsu. Tam, kde předtím ležel hrabě Cesare d‘Acquarone, zbyla po hodině z louže krve už jen skvrna vysušená prudkým sluncem dohněda.

Majitel okázalého sídla na jednom z nejdražších pozemků z celého Acapulka, Franco Bassi, byl doktor práv, podnikatel a mnohonásobný milionář. Každý ho znal a všichni pochopitelně znali také jeho manželku Sofii. Byla to vždy elegantní dáma velkého světa, sice v letech, ale stále ještě přitažlivá a velmi živá. Málokdy vynechala příležitost k pobavení a nevyhýbala se ani takovým setkáním, o nichž se dalo předpokládat, že skončí až při východu slunce, nebo dokonce některý příští den. Ráda tančila a při tanci byla neúnavná, ráda provokovala muže, kteří se jí Iíbili.

Cesare d‘Acquarone byl její zeť a skutečný hrabě. Také on patřil do kasty mnohonásobných milionářů, protože měl při narození štěstí. Jeho otec pocházel ze starého italského aristokratického rodu, prý dokonce z královské krve. Byl známým finančním odborníkem, úspěšným spekulantem, on a jeho manželka Claire se objevovali na setkáních prominentů, ať se konala kdekoliv na světě.

Doktor Franco Bassi byl druhým manželem Sofie Celorio de Bassi. Měli třináctiletého syna GianFranka, Sofie měla z prvního manželství pětadvacetiletého syna Hadlina Diericze a čtyřiadvacetiletou Claire, manželku zavražděného. Ta se zatím neobjevila a komisař Alvárez se na ni dosud neptal.

Sofia Bassiová dlouho nehnutě stála, pak se na pokyn komisaře Alváreze posadila do velkého křesla spleteného ze štípaného bambusu. Komisař Alvárez si vzal zahradní židli a posadil se proti ní. Za

čal výslech tichým hlasem, jako by nechtěl rušit mrtvého, který nyní ležel ve stínu přikryt růžovým prostěradlem.

„Je mojí povinností, seňoro, upozornit vás, že nemusíte vypovídat. Rozhodneteli se však, že mi řeknete, jak to bylo, pak bude moci být vaší výpovědi použito při soudním řízení proti vám. Můžete

301

také vyčkat a spojit se s advokátem. Chcete vypovídat o okolnostech vraždy vašeho zetě Cesara d‘Acquarone?“

„Ano.“ „Tak tedy, střílela jste na svého zetě?“

„Ano. Střílela,“ řekla vzlykajíc a z očí se jí řinuly slzy.

„Můžete mi říci proč?“

„Bylo to nedopatření. Neštěstí. Já jsem ho přece nechtěla zastřeliť“

„Ale zastřelila jste ho, seňoro!“

„Nevím, jak se to mohlo stát,“ řekla tiše a svěsila hlavu.

„Měli jste snad nějaké spory, měla jste nějaký důvod?“

„Proboha ne, vůbec ne! Byl to přece manžel mé dcery. Byl na ni hodný, žili ve šťastném manželství. Nikdy se nehádali.“

„A přesto jste ho zastřelila. Řekněte mi, jak k tomu došlo?“ Jako by na pobídnutí čekala. Otřela si uslzený obličej, prsty si prohrábla vlasy, podívala se ještě, jestli není někdo nablízku, zřejmě nechtě

la, aby její výpověď slyšel někdo třetí, nadechla se a začala:

„Seděli jsme s Cesarem u bazénu, slunili jsme se a povídali si.“

„Mohu se zeptat o čem, seňoro Bassová?“

„O lovu. Byl to jeho koníček. Vrátil se nedávno z Afriky. Lovil v Serengeti a v kráteru Ngorongoro, přivezl si trofeje, paroží kudu a obrovské antilopy vodušky. Rád se chlubil. Říkal, že si je pověsí na zeď jako Hemingway.“

„Jezdíte také na lov, seňoro?“ zeptal se komisař Alvárez.

„Ale ne! Vůbec ne! Jen jsem poslouchala. Říkala jsem mu právě, že bych nebyla vůbec schopna vzít do ruky zbraň a střílet bych už vůbec nemohla.“

„Vy jste však střílela, seňoro.“

„Začal mi vykládat, jak je to snadné, jak je to vzrušující. Řekla jsem mu, že snad pro muže. Ale on stále nedal pokoj. Trval na tom, že mi to ukáže …“

„Měl snad u sebe zbraň?“

„Samozřejmě že ne, komisaři. Ale já jsem si vzpomněla, že můj syn má revolver a tak jsem vstala, šla pro něj do jeho pokoje.“

„Ten revolver, kterým jste střílela, patří vašemu synovi Hadlinovi?“

„Ano. Je jeho.“

„Šla jste tedy do vily pro revolver,“ napovídal komisař. „Když jsem se vrátila, tak jsem … , tak se to stalo. Opravdu nevím, jak k tomu došlo. Musela jsem zmáčknout kohoutek, Cesare vykřikl, upadl, proboha, já opravdu nevím … Nedávala jsem pozor …“

Komisař Alvárez se pyšnil slavným jménem. Jeho jmenovec kdysi bojoval za nezávislost Mexika.

Ale ani on nebyl zvyklý vzdávat se. Nevypadal seriózně. Byl vyhublý, opálený jako všichni Mexičani, pod orlím nosem měl pečlivě zaholený kopírek, jaký se běžně přisuzuje sňatkovým podvodníkům.

Byl to však chytrý a zkušený kriminalista a z hlavního města Cuidad de México ho nepřeložili do odlehlého Acapulka z trestu, ale právě proto, že mezi milionáři z celého světa, mezi prezidenty evropských států i hollywoodskými hvězdami bylo třeba kriminalistického diplomata, ne přísného policajta. Dokázal být klidný, když všichni kolem ztráceli nervy, uvažoval pomalu a důkladně, když všichni kolem spěchali. I teď seděl na proutěné zahradní židli s rukama sepjatýma v klíně, hleděl seňoře Bassiové do uplakaných zelených očí a trpělivě čekal, až se uklidní, aby ji znovu mohl rozčílit další otázkou.

„Mluvíte o náhodně vypálené ráně, seňoro,“ řekl pak tiše, „jenomže hrabě d‘Acquarone byl střelen pěti kulkami. Jakpak nám to vysvětlíte, seňoro?“

V jeho tónu nebyla ani špetka škodolibosti. Neusmíval se sice, ale také se na vyslýchanou nemračil.

Když něco řekla, souhlasně kýval hlavou. Byla to jeho metoda, kterou jeho podřízení nazvali „způsob souhlasného odporu“.

„No, jakpak nám to vysvětlíte, seňoro Bassiová? Jedna rána a pět kulek?“

„Nevím, já opravdu nevím, jak se to stalo. Snad to byla křeč, snad jsem ze strachu podržela kohoutek déle, možná že jsem ještě jednou zmáčkla. Nevím, nic nevím, měla jsem revolver v ruce poprvé.“

Juan Alvárez učil své mladší kolegy jednoduchému, leč účinnému pravidlu: když výslech podezřelého uvázne na mělčině, je lépe počkat, nechat vyslýchaného dusit pod pokličkou, když změkne, tak

302

se k němu vrátit. Odešel proto na dolní konec bazénu, kde čekal na výslech třináctiletý GianFranco, hlídaný dvěma policisty.

„Tys to viděl, že je to tak?“ překvapil kluka přímou otázkou. GianFranco se nasupil, neodpověděl a komisař Alvárez si uvědomil, že udělal taktickou chybu. „No tak, vy jste to viděl, pane Bassi?“

„Viděl. Seděl jsem u bazénu, támhle dole. Právě jsem přišel. Chystal jsem se skočit do vody a viděl jsem maminku, jak vyšla z haly.“

„Všiml jste si, že něco nesla?“

„No nesla. Vlastně nenesla, jen měla v ruce revolver.“

„A potom?“

„Potom vystřelila

„Co dál?“ zeptal se komisař netrpělivě.

„Cesare ji dostal. Bylo to přesně jako v televizi. Nejdřív se zaklonil, roztáhl ruce, zapotácel se, pak mu podklouzly nohy a upadl.“

„Zůstal ležet?“

„Ne, zůstal na kolenou. Snažil se dolézt k mamince.“

„Říkal něco, pane Bassi? Je to velice důležité, co říkal.“

„Prosil ji, pořád ji prosil.“

„O co ji prosil? Aby mu pomohla?“

„Ne, aby přestala.“

„Chtěl jste říci, aby přestala střílet?“

„Ano, aby už na něj nestřílela.“

„A ona?“

„Neposlechla ho. Znovu vystřelila.“

„Byl byste tak laskav, pane Bassi, mohl byste mi přesně ukázat, kde stál pan hrabě d‚Acquarone, kde upadl a kde pak zůstal ležet?“

Šli směrem k terase. Kluk dělal dlouhé kroky jako dospělý, pak předvedl na okraji bazénu pantomimu. Snad si připadal jako herec. Klečícího a prosícího hraběte zahrál přesvědčivě. Když skončil, podíval se na komisaře, jako by čekal potlesk. Nebyl ani dojatý, ani vzrušený, pouze lhostejný k tragédii, které byl svědkem. Vypovídal nezúčastněně, jako náhodný svědek banální autohavárie.

Neměl rád svou matku? Neměl žádný vztah ani k Cesarovi, ani ke své sestře, která byla manželkou mrtvého?

Claire spala, když se to stalo. Během odpolední siesty zůstávala ve svém pokoji, toho dne se však zdržela na lůžku děle než obvykle. Vrátila se totiž z vyjížďky jachtou až po východu slunce. Někteří novináři, píšící o případu vraždy hraběte d‘Acquarone, popisovali mladou vdovu jako chladnou ženu a ona tak také vypadala. Vyhýbala se slunci a tak měla mléčnou pleť, což je v Mexiku výjimka. Měla světlé vlasy a česala si je jako baletky, hladce dozadu a za uši; takže měla obnažen celý obličej a celé čelo. Právě v tom účesu bylo cosi vyzývavého a v jejím vodovém pohledu také. Byla štíhlá, vysoká, možná dokonce o nějaký centimetr vyšší než její manžel. Když odpovídala na komisařovy otázky, měla v jedné ruce skleničku s pomerančovou šťávou, v druhé cigaretu. Cožpak takhle vypadají v Mexiku vdovy? V Acapulku snad, protože Acapulco není Mexiko, Acapulco je stálá mezinárodní zahradní slavnost, reprízovaná každou noc.

„Moc vám neřeknu, komisaři,“ odpověděla na Alvárezovu výzvu, „byla jsem ve svém pokoji, ten je támhle v rohu, zřejmě mě vzbudily výstřely. Šla jsem k oknu, na dálku jsem viděla, že se u bazénu něco děje, tak jsem přes sebe hodila šaty a seběhla dolů. Ale byla jsem po včerejšku nevyspalá.

Nejdřív jsem nebyla schopna pochopit, co se vlastně stalo.“

„Viděla jste matku, seňoro d‘Acquaronová?“ „Pochopitelně, že jsem ji viděla. Řekla jsem vám přece, že jsem přišla dolů.“

„Špatně jsem se vyjádřil, myslel jsem, jestli jste ji viděla, jak střílela na vašeho manžela?“

„Já vám to řeknu ještě jednou, pane komisaři,“ řekla nevrle tónem, jakým ve škole hovoří učitel s nechápavými žáky. „Vzbudily mne výstřely, oblékla jsem se a sešla dolů. Nemohla jsem samozřejmě vidět střílet matku, když už bylo po všem.“

Neuvěřitelný cynismus. Komisař Alvárez měl na jazyku ještě tucet otázek, ale lhostejnost mladičké vdovy mu vzala chuť bavit se s ní. Později, když hledal vysvětlení pro její neomalené chování, její

303

mrtvý manžel přece stále ještě ležel na mramorovém dláždění, nalezl jen dvojí vysvětlen: buď byla v šoku nebo brala heroin. Rozhodně se nechovala normálně.

Za prvním dějstvím tragédie spadla opona. Přijela sanitka a odvezla mrtvého na patologii. Vyšetřující soudce Parra nařídil pro jistotu pitvu. Technici zajistili stopy, odvezli vražednou zbraň, vyfotografovali, co mohli. Pozůstalí odešli do vily a komisař Alvárez šel domů. Svědky pozval na zítřejší dopoledne na policejní stanici. Případ byl jasný, mohl jej předat vyšetřujícímu soudci. Ale napřed si s ním ještě sedl k šálku kávy.

„Nechápu jejich chování, doktore,“ řekl. „Jako by nešlo o smrt člověka. Ta obstarožní kráska Sofia Bassiová plakala a vzlykala, ale ostatní se chovali, jako by maminka rozbila cennou čínskou vázu a ne rozstřílela manžela své dcery.“

„Tak ji zavolejte, komisaři, pustíme se do toho.“ Reportéři od časného rána čekali před budovou policejní stanice, v novinách se už v poledne objevily fotografie Sofie Bassiové v jednoduchých černých šatech, oči zakryté brýlemi proti slunci. Vystupovala z rollsroyce Silver Shadow, livrejovaný řidič uctivě smekl, když otvíral dvířka.

Když vešla do místnosti, kde čekali Alvárez a vyšetřující soudce Parra, nechala si brýle na očích.

Vypovídala věcně a přesně. Neřekla snad ani o slovo víc než předešlého dne. Mluvila tiše, ale důrazně, jako by diktovala do protokolu každý den.

„Jistě, pane vyšetřující soudce, šlo o nešťastnou náhodu. O tom snad nepochybujete. Neměla jsem přece důvod střílet na svého zetě. Celá naše rodina ho měla ráda.“

Komisař Alvárez o tomto tvrzení pochyboval. Už včera si všiml, že se žádný z rodinných příslušní

ků nespletl a nepoužil místo minulého přítomného času. Je běžné, že tak krátce po smrti milovaného příbuzného o něm přinejmenším někteří ještě hovoří, jako by žil. Rodina milionáře z vily v Las Brisas přesně rozlišovala: Cesare d‘Acquarone byl… „‘ tak se o něm hovořilo výhradně v minulém čase.

„Milostná seňoro Bassiová,“ začal vyšetřující soudce obřadně, zvedl ze stolu vražednou zbraň a mával jí vyšetřované před očima. „Říkáte znovu, tak jako včera, že jste muséla dostat křeč a proto jste vypálila z tohoto revolveru značky Walther pět ran, z nichž většina byla smrtelných.“

„Ano, pane doktore, a když se mne dnes ptáte na totéž, odpovídám totéž.“

„Jenomže, seňoro Bassiová, to co tvrdíte, je technicky nemožné. Aby někdo mohl vypálit z tohoto revolveru pět ran, musí pětkrát stisknout kohoutek. A to už potom dozajista nejde o náhodu, ale o úmysl. Mimochodem, váš syn vypověděl něco jiného.“

Policejní úředníci se domnívali, že vyšetřování brzo skončí, podezřelá bude usvědčena a komisař Alvárez bude moci předat případ soudu. Ale hned při první konfrontaci pochopili, že to nebude lehké.

Když přivedli do místnosti GianFranka Bassiho a postavili ho před matku, popřel všechno, co před chvílí vypověděl.

„Byl jsem velice rozrušen. Nevěděl jsem, co říkám. Nic jsem neviděl. Uslyšel jsem výstřely, běžel jsem k bazénu a viděl jsem, co se stalo. Ale neviděl jsem, jak se to stalo.“

Jeho otec Franco Bassi byl sice podnikatel, majitel několika významných průmyslových podniků, ale především byl právník. Zřejmě řekl přesně synovi, jak má vypovídat a bylo dokonce pravděpodobné, že se poradil s některým zkušeným kolegou. Manželka zavražděného totiž při konfrontaci s matkou také vypovídala jinak než včera.

„Já vlastně nevím, co mne probudilo,“ řekla rozhodně. „Když jdu spát, dávám si do uší parafínové ucpávky. Nemohla jsem slyšet výstřely. Víte, byla jsem strašně unavena. Přijeli jsme s manželem před pěti dny z Itálie a já vždycky špatně snáším změnu počasí a podnebí. Když má člověk najednou místo noci den, tak se stane, že chodí jako v mrákotách. Vzpomínám si akorát, že u mne byl doktor Guzmán a řekl mi, že matka zastřelila Cesara.“

„V protokolu je zapsáno, že jste slyšela výstřely, vstala jste a vyběhla jste ven, seňoro,“ řekl vyšet

řující soudce Parra. „Ne, neslyšela jsem nic. Při výslechu jsem se spletla. Byla jsem velice rozrušena, nevěděla jsem, co říkám. Zřejmě ještě také působila injekce doktora Guzmá

na.“

„Můžete mi vysvětlit, seňoro d‘Acquaronová, proč měníte svou výpovědi“

„Přemýšlela jsem o tom a došla jsem k přesvědčení, že vám musím říci pravdu.“

Komisař Alvárez měl s prominenty své zkušenosti. Jakmile se mezi acapulskými milionáři přihodilo něco nepříjemného, přicházely ze všech stran intervence, rady i návody, jak postupovat při vyšet

304

řování, aby nevznikla aféra, aby nedošlo k ostudnému odhalení, aby nebyli kompromitováni vlivní příbuzní. Protože šlo často o cizí státní příslušníky, pletli se do vyšetřování členové zastupitelských úřadů, konzulové a obhájci z druhé strany světa. Případ Sofie Bassiové nebyl výjimkou zejména proto, že šlo o vraždu. Základem každé obžaloby jsou policejní protokoly. Proto se vyšetřující soudce Parra ještě jednou vrátil k výpovědi Sofie Bassiové.

„Buďte tak laskava, seňoro, řekněte nám ještě jednou, jak to bylo, když jste odešla od bazénu pro revolver. Vstala jste, šla jste dovnitř … ,“ napovídal vyšetřující soudce.

„Šla jsem do Hadlinova pokoje, to už jsem vám řekla, šla jsem pro jeho revolver.“

„Věděla jste, kam ho váš syn ukládá?“

„Jistě. Měl ho vždycky na stejném místě. Ve skříni v zásuvce pod košilemi.“

„Proč právě pod košilemi?“ zeptal se soudce Parra.

„Nevím proč. Proč máte kartáč na vlasy v koupelně ve spodní poličce a ne v horní? Prostě, měl ho pod košilemi.“

„Takže jste otevřela skříň a zbraň vzala? Tak jak tam ležela?“

„Samozřejmě že tak jak tam ležela.“

„Děkuji vám, seňoro Bassiová,“ řekl soudce a kývl na policistu, stojícího u dveří. „Zavolejte Hadlina Diericze.“ Vášnivý lovec Hadlin byl už klidný, jak se na perfektního střelce sluší a patří. Odpoví

dal věcně, bez kliček a bez vytáček. Bylo zřejmé, že on nemá co skrývat.

„Jde o revolver značky Walther ráže 7,65, je to vaše zbraň?“

„Je.“ „Kde ji obvykle míváte?“

„Ve skříni pod prádlem.“

„Bývá odjištěna?“

„Proboha ne! Nejsem blázen.“

„Stalo se vám někdy, seňore Diericzi, že byste ji zapomněl zajistit?“

„Nikdy. To se prostě nesmí stát! Skříň není uzamčena a já ten revolver nevezmu do ruky jak je rok dlouhý.“

„Tak znovu, seňore Diericzi, ještě nikdy jste ji nezapomněl zajistit?“

„Ne.“

„Děkuji vám.“

Děti svědčily proti matce. To se stává. Někdy jen proto, že chtějí vypovídat pravdu, jindy proto, že matku nenávidí. Anebo mají jiný důvod. Vyšetřující soudce Parra vystavil na podezřelou Sofii Bassiovou zatykač a policisté ji odvedli od výslechu rovnou do cely. Komisař Alvárez se znovu musel pustit do práce. V případu vraždy Cesara d‘Acquarone scházel přesvědčivý motiv. Tchyně přece nezastřelí zetě, který žije s její dcerou ve šťastném manželství. Ledaže by bylo šťastným jen pro veřejnost.

„Tak jsem se podíval, kdo vlastně je ten zazobaný hrabě,“ řekl komisař soudci Parrovi.

„Milionář, ale to .už víme.“

„Některým lidem prší peníze z nebe. Vždycky jich měl tolik, že nevěděl, co s nimi. Jeho otec Pietro d‘Acquarone býval kdysi ministrem financí italského krále Viktora Emanuela III. V Itálii! Mezi těmi čachráři! To víte, prošly mu rukama miliardy a sem tam něco uvízlo za nehty. Ten kluk měl odmalič

ka všechno, na co si vzpomněl.“

„Dobře, komisaři, pořád mluvíte jen o tom, co měl a ne o tom, co dělal.“

„Studoval na vysoké škole. Ale jen tak, aby se neřeklo. Čtyři semestry práv.“

„Nedodělal je?“

„Ne. Neměl na studium čas. Věnoval se milenkám. Byl to playboy jako z čítanky.“

„Odkud to víte?“

„Z knihovny.“

„Někdo o něm napsal knihu?“

„Ne. Ale fotografie jeho příkladně udržované figury najdete ve všech obrázkových časopisech, otiskujících drby ze společnosti mocných.“

„Mezi mocné snad ten kluk nepatřil?“

„Jakto že ne? Měl přece peníze! Říká vám něco jméno Eleonora RossiDrago?“

„Vůbec nic, komisaři. Zřejmě nemám patřičné vzdělání.“

„Filmová hvězda.“

305

„Z těch italských znám jen Lorenovou a Bardotovou.“

„Přitom je ta druhá Italka“

„Ne, Francouzka.“

„Co bylo s tou Eleonorou, komisaři?“

„Žil s ní hezkých pár let. Až do chvíle, kdy se oženil s Claire. Ale doslova do té chvíle. Týden před svatbou spal ještě v její vile.“

„A co po svatbě?“ zeptal se vyšetřující soudce.

„Musím vás zklamat. Zase žádný motiv. Odpočátku sekal dobrotu. Jako by se přes noc změnil. Za

čal se starat o své obchody, založil dokonce leteckou společnost Aeralpi. Nakoupil patnáct letadel a vydělával hezké peníze. Nedalo se to přesně zjistit, ale říká se, že během jednoho roku svůj kapitál zdvojnásobil.“

„S patnácti malými letadly?“

„Nejen s letadly. Organizoval lyžařská mistrovství v Cortině d‘Ampezzo, vlastnil dobře prosperují

cí daňovou poradnu ve Veroně, v Římě má dobře udržovaný starý palác a někde v Toskánsku dvousethektarový lovecký revír. Žije v pohodě, se svou manželkou se nehádá, nevyhledává milostná dobrodružství. Pro oslavu osmého výročí svatby si pronajal v Tyrolích zámek, na němž se chystá přivítat sto padesát hostů.“

„Proč přiletěl do Acapulka?“

„Určitě ne umřít. Má všechno, může všechno, starosti nezná. Na co sáhne, to se mu daří. Přiletěli do Mexika na Silvestra jako každý rok. V Itálii je na Nový rok sychravo, tak slaví Silvestra u rodičů jeho ženy a zůstávají zde obyčejně celý měsíc. V únoru nebo březnu se stěhují do Alp. St. Moritz nebo Cortina. Předloni byli v Courmayeru.“

„To se tady moc neohřál. Čtyři dny u bazénu a konec. Co žárlivost, komisaři? Nenapadlo vás, že by to mohla být vražda ze žárlivosti?“

„Mohla, ale nic tomu nenasvědčuje. Je pravda, že se o těhle lidech nikdo moc nedozví. Na veřejnosti se neukazují, dveře jejich vil jsou na sedm západů. Ta stará Bassiová je pořád ještě pohledná ženská.“

„Stará?! Ta by vám dala, kdyby vás slyšela. Je pořád hezká a ve společnosti hvězda.“

„Říkali mi, že je dobrá malířka. Specializuje se na miniatury. Cesare d‘Acquarone měl vždycky rád ženy, které něco znamenaly. Je prý však hysterická. Ale která není?“

Nedostali se ani o krok dál. Úvahy o motivu vraždy byly platonické. Samozřejmě že bylo možné, aby dcera žárlila na matku nebo obráceně a hrabě Cesare byl nejen pohledný chlap, ale navíc i velice bohatý.

Policejní komisař Alvárez se nemohl hnout z místa, vyšetřování nevedlo k ničemu a termín procesu se blížil. Objevily se další spekulace. V pozadí vraždy byl obrovský majetek. V manželství hraběcího páru nebylo všechno tak skvělé, jak to na první pohled vypadalo. Hrabě se chtěl s Claire rozvést, její rodina rozhodla, že jí velký majetek neproklouzne prsty. Bude dědit.

„Prosím vás, komisaři, co vás to napadlo?“ spráskl ruce vyšetřující soudce Parra, když Alvárez při

šel s novým motivem vraždy.

„Sami mají dost. Neriskovali by pro pár dalších miliónů. To by museli být blázni.“

„Vrahové jsou často blázni. Normálně uvažující člověk přece nestřílí do příbuzných.“

Vyšetřující soudce Parra předal v předepsané lhůtě případ soudu, prokurátor vypracoval žalobu.

Opírat se především o výsledky parafínové zkoušky, která hned po vraždě ukázala, že na pravé ruce Sofie Bassiové jsou stopy po střelném prachu. Je tedy nepochybné, že na svého zetě střílela ona. Zbytek obžaloby byl postaven na svědectvích dětí obžalované a komisař Alvárez byl přesvědčen o tom, že důkazy, i když nepřímé, uzná porota za dostačující.

Do průběhu soudního procesu však zasáhly Bassiho peníze. V novinách $e později psalo, že věnoval na záchranu manželky přes milión dolarů a v první polovině procesu se zdálo, že peníze nevyhodil zbytečně. Obhajoba tvrdila shodně s obžalovanou, že výstřely z revolveru vyšly náhodně, že tedy nešlo o vraždu ani o úmyslné zabití, ale o neštěstí.

Doktor Franco Bassi zmobilizoval nejlepší obhájce, ti zase vyhledali nejlepší znalce z oboru. Před porotu vystoupil hlavní trenér olympijského družstva mexických střelců Martin Laranaga a prohlásil, že se zabaveným revolverem značky Walther lze skutečně na jedno stisknutí kohoutku vypálit něko

306

lik ran. Obhájci podali soudu žádost o důkaz na střelnici a sám Laranaga vypálil na jedno zmáčknutí pět ran do pěti terčových figurín a ve všech případech trefil. Obhájci byli přesvědčeni, že spor touto demonstrací vyhráli a komisař Alvárez odcházel toho večera domů se svěšenou hlavou.

Tu noc komisař nespal. Hlavou mu táhly myšlenky o nespravedlnosti tohoto světa. Když se rozednilo, vypil šálek horké kávy, řekl si, že co není logické, není také možné, zázraky se nedějí už ani na Velký pátek, v devět ráno byl už u soudu. Případ mezitím převzal vyšetřující soudce Aretimio Arellano, ale on přesto navštívil vyšetřujícího soudce Parru.

„Rád bych se podíval na ten revolver,“ řekl bez úvodu. „Musíte za Arellanem, já už s tím nemám nic společného,“ odbyl ho Parra. „Předal jsem mu to.“

„Tu zbraň také?“

„Samozřejmě. Je to jediný doličný předmět.“

Chvíli se ještě přeli o kompetenci soudních úředníků,

Proces s obžalovanou Sofií Bassiovou odkládali, jak nejdéle mohli. Nakonec ji porota uznala vinnou a soudce vyslovil trest: jedenáct let káznice za vraždu. Odvedli ji zpátky do cely. Tím však pří

pad ještě neskončil.

Acapulco je ráj bohatých, ale také slušná příležitost chudých vydělat si víc než jinde. Milionáři mají své hiltony a hyatty, kde stojí jedno přespání víc, než půlroční plat pokojské, která jim večer rozestý

lá. Sluhové, číšníci, taxíkáři a dělníci z přístavu mají také své lokály, kde se po službě scházejí na skleničku tequilly. Bassiho sluha, který byl tenkrát při tom, se při výslechu komisaře Alváreze vyjad

řoval velmi zdrženlivě. Když se večer před odjezdem do nového místa v Méridě, tedy na druhém konci Mexika, loučil s přáteli ve špeluňce, které se bůhvíproč.říká Fronterita, napil se víc, než měl a všechny hostil. Tequilla je zrádná kořalka i pro ty, kdo na ni jsou zvyklí a sluha, jehož jméno se nepodařilo zjistit, kterému však pro malý vzrůst přezdívali Chiquito, po půlnoci prohlásil, že má do smrti vystaráno, protože umí mlčet. A hned druhou větou vyžvanil, jak to bylo.

Hraběte d‘Acquarone zastřelila jeho vlastní manželka Claire. Vypálila do něj u bazénu tři rány, ale on stále ještě žil. Když matka pochopila, co se vlastně stalo, vytrhla dceři z ruky zbraň a postřeleného dorazila dvěma dalšími kulkami.

O několik let později jsem se snažil v Acapulku zjistit aspoň jméno toho sluhy. Na otázky jsem nedostal odpověď. Nakonec mi poradili, abych se nestaral o cizí záležitosti nebo dopadnu jako Chiquito. Našli ho za svítání mrtvého v přístavu jachet vedle zavřeného stánku se zmrzlinou. V kapsách neměl jediný doklad, ale také ani jediné peso. Někdo ho o honorář za mlčení oloupil a pro jistotu mu zavřel ústa nadobro.

307

60 případ

PŘÍPAD VRAHA S ČISTÝM SVĚDOMÍM

„Je tam slečna O‘Harová?“ zeptal se mužský hlas.

„Prosím,“ odpověděla herečka.

„Jmenuji se Levin. Viděl jsem vás včera v televizi. Byla jste báječná, slečno.“

„Děkuji, pane Levine.“

„Jsem americký detektiv a mám pro vás jistý návrh. Jsem přesvědčen, že je to pro vás výhodný ná

vrh.“

„Poslouchám vás,“ řekla profesionálně vlídným hlasem. „Dostaly se mi do rukou jisté, řekněme pro vás nepříjemné papíry, slečno Schiffmannová:“

„Schiffmannová?“

„Vy se přece nejmenujete Joan O‘Harová, ale Schiffmannová, no a já bych vám je chtěl nabídnout, řekněme za takových pět set dolarů. Co říkáte, slečno Schiffmannová?“

Na chvíli se odmlčel a potom se v jeho hlase najednou něco změnilo.

„Musím končit, ale brzo se ozvu!“ zakoktal.

Joan O‘Harová byla hezká a úspěšná herečka, které dopomohlo k velké popularitě několik velkých rolí v britských televizních seriálech. Diváci ji znali, mnohým byla sympatická. Snad také proto, že byla Američanka a v šedesátých letech vzhlíželi mnozí britští diváci k Hollywoodu s obdivem. Joan O‘Harová se skutečně jmenovala Schiffmannová a byla původem Němka. Bydlela v náročně zařízeném bytě v jedné z lepších londýnských čtvrtí South Kensington. V pátek, 3. července 1959, její byt vyloupili.

„Povězte nám to od začátku, slečno O‘Harová,“ řekl detektiv seržant Purdy, který přišel na místo činu s technickou skupinou.

„Vrátila jsem se večer domů a hned jak jsem otevřela dveře, viděla jsem, že je byt v hrozném nepo

řádku. Zotvírané skříně, vytažené zásuvky, na koberci se povalovaly rozházené věci.“

„Co dveře, slečno O‘Harová?“

„Byly zamčené jen na jeden západ. Já obvykle zamykám na dva.“

„Můžete nám nadiktovat, co postrádáte?“ zeptal se detektiv Purdy.

„Všechny šperky v hodnotě asi dva tisíce liber, norkový kožich za pět set liber a tři cestovní pasy.“

„Jak tomu mám rozumět, slečno O‘Harová? Vy jste měla tři cestovní pasy?“

Neodpověděla hned, zdálo se, že neví jak to vysvětlit jednou větou, ale pak řekla spěšně a tiše, aby to technici neslyšeli.

„O‘Hara je moje umělecké jméno. A mám dvojí státní příslušnost, americkou a německou.“

Zajistili stopy, našli použitelné otisky prstů, shodli se na tom, že loupež neprovedl profesionál, v bytě zůstalo hodně předmětů, které by lupič z povolání nenechal ležet. Rozloučili se a detektiv ser

žant Purdy požádal slečnu O‘Harovou, aby mu dala vědět, kdyby se dozvěděla cokoliv nového. Zatelefonovala mu ihned poté, co se v jejím sluchátku ozval onen americký detektiv Levin.

„Tak tedy vyděrač,“ řekl věcně detektiv Purdy. „Dostaly se mu do rukou nějaké kompromitující listiny, za které bude chtít výkupny?“

„Ano.“ „A co říkal?“

„Že ještě zavolá.“

„Myslím, co říkal o těch papírech?“

„Že to není jeho nápad. Pracuje prý pro třetí osobu a dostal zaplaceno za získání dokladů o mojí minulosti.“

„Máte důvody k obavám, slečno O‘Harová?“

„Jmenuji se Schiffmannová a jsem původem Němka. Kdyby se to dostalo do tisku, nebyla by to dobrá reklama. Ani ve Velké Británii, ani ve Spojených státech. Přestože válka skončila před čtrnácti lety.“

„Ještě něco?“

„Když je člověku šestnáct sedmnáct, nadělá spoustu hloupostí. Bylo mi patnáct a muži mne zvali na francouzskou Riviéru.“

308

„Jela jste?“

„Znáte nějakou mladou holku, která by nejela?“

„A on má o tom nějaké doklady?“

„Sebral taky pár fotek. Na některých nejsem oblečená.“

„Nebylo by příjemné, kdyby se objevily v obrázkových časopisech, viďte slečno O‘Harová. Nebo vám mám říkat Schiffmannová?“

„Raději ne.“

„Dobře. A teď se domluvíme na dalším,“ řekl detektiv Purdy. „Je pravděpodobné, že vás ten chlap znovu zavolá. Mluvte s ním, prosím, pomalu. Zdržujte ho, jak nejvíc budete moci. Připojíme se na vaši telefonní linku a pokusíme se zjistit, odkud volá.“

Americký detektiv Levin se neozval. Druhého dne však zazvonil v bytě slečny O‘Harové telefon a mužský hlas odříkával, jako by jen stěží hledal správná slova.

„Tady Fisher. Mluvím se slečnou Schiffmannovou?“

„Ano.“

„Volám z pověření pana Levina. Dnes je zaneprázdněn a tak mne požádal, abych vám sdělil podmínky onoho obchodu.“

„Jakého obchodu?“ zeptala se slečna O‘Harová, která začala hrát roli předepsanou detektivem Purdym.

„Dobře víte, oč jde,“ řekl muž, který si říkal Fisher a slečna O‘Harová získávala drahocenné vteřiny.

„Myslíte ty fotografie? Nebo máte ještě něco jiného? Já bych ani neřekla, že to bude pro vás dobrý obchod. A když už o tom mluvíme, pane Fishere,“ protahovala rozhovor, „jak mi chcete zaručit, že vás posílá, myslím, že vás skutečně posílá onen americký detektiv Levin. Proč mi nezatelefonoval sám?“

„A jak bych se o tom dozvěděl? Odkud bych to mohl vědět?“ řekl Fisher netrpělivě. „Heleďte, slečno, nechme zbytečné řeči a pojďme se domluvit. Mám pro vás návrh.“

„Návrh od vás? Nebo od Levina?“

„Samozřejmě od Levina. Je to můj kámoš.“

„A má podobný hlas jako vy. Není to náhoda?“

„Asi je. Tak se podívejte, slečno, já nemám čas bavit se s váma donekonečna. Dneska je neděle.

V pondělí odpoledne, tedy zítra ve čtyři, mi přinesete tři tisíce a dostanete fotky i všechna ostatní lejstra.“

„Vy jste se zbláznil!“ vykřikla herečka O‘Harová jako na jevišti. „Kde bych vzala tolik peněz?!“

„Tak mi je dáte v úterý večer.“

„Ani zítra, ani v úterý, ani ve středu. Myslíte si, že jsem milionářka? Vážený .pane, vy asi máte přehnané představy o honorářích herců. Asi kdyby to bylo tři sta dolarů …“

Policejním technikům netrvalo dlouho, zjistili, z které telefonní budky údajný Fisher volá, naskákali do vozu a rozjeli se tam. Dvě ulice a za dva rohy a seběhli do stanice metra. Ze dvou stran se opatrně přiblížili k telefonní budce. Detektiv seržant Sandford později o průběhu akce vypověděl vyšetřující

mu soudci:

„Purdy šel z jedné strany a já z druhé. Viděli jsme a potom dokonce slyšeli mladíka, jak telefonuje.

Nebylo mu snad ani třicet, měl na sobě tvídové sako a na nose brýle proti slunci. Na pultíku telefonní budky ležel rozložený notes, nebo příruční telefonní seznam. Listoval v něm, nebo si do něj něco.

psal. To jsem přesně neviděl. Purdy šel opatrně ke dveřím budky, najednou je prudce otevřel, sebral klukovi sluchátko, ještě něco řekl slečně O‘Harové, ta byla pořád ještě na druhém konci drátu, chňapnut po tom notýsku a zastoupil chlápkovi cestu. Chystal se totiž upláchnout. Tak jsme po něm oba skočili, zkroutili jsme mu ruce za zády a už pochodoval jako beránek. Nejdřív po schodech z metra. Namířili jsme si to k našemu vozu. Když už jsme byli u dvířek, ten kluk se nám vytrhl a za

čal utíkat. Tak jsme se za ním pustili.“

„Honili jste ho pěšky nebo vozem?“ zeptal se vyšetřující soudce.

„Taxíkem,“ řekl detektiv seržant Sandford. „Náš vůz totiž stál obrácen v opačném směru. Ale Purdy skočil do taxíku, který jel kolem a řekl řidiči, aby uprchlíka sledoval.“

„Ten .chlap ale neběžel v jízdní dráze?“

309

„Kličkoval mezi lidma a pak nám zmizel v novostavbě velkého činžáku. Dům měl vstupní halu a on se schoval za jedním ze sloup ů.“

Honička vypadala spíš jako hra na slepou bábu. Mladík se kryl za sloupem, Purdy na něj skočil z jedné strany, Sandford z druhé, zkroutili mu ruce za záda, postavili ho ke zdi a Sandford šel bůhví

proč shánět správce domu. Pak vyšel před činžák a mával na policejní vůz. Uprchlíkovi řekli, aby se zatím posadil na okenní římsu, sundali mu černé brýle a oznámili mu, že s nimi musí na policejní stanici, kde sepíší protokol.

„Vracel jsem se právě s nepořízenou, volal jsem na Purdyho, že domovník není doma, když jsem si všiml, jak kluk opatrně sklouzl z římsy a sáhl do náprsní kapsy. Ještě se mi podařilo vykřiknout, bacha, Purdy, asi má bouchačku, když práskla rána a seržant Purdy padl na zem.“

„Vy jste toho chlapa po zatčení neprohlíželi?“ zeptal se vyšetřující soudce.

„Ne.

„To je ale proti předpisům.“

„Bohužel.“

„Co udělal potom?“

„Utekl na ulici. Vyběhl jsem ještě za ním, ale zahlédl jsem akorát, jak zahnul za roh. Tak jsem se vrátil k Purdymu. Kolem něj už stáli lidé. Slyšeli výstřel a teď čuměli. Purdy byl mrtev. Tak jsem zatelefonoval na ředitelství.“

„Kolik bylo Purdymu?“

„Čtyřicet. Byl ženatý, má tři děti a u policie sloužil přes dvacet let.“

Britští policisté nenosí zbraně. Je to podivné a zčásti výstřední. Když v Londýně zavedete řeč na důvod, proč tomu tak je, uslyšíte povídání o naprosté svobodě, o rovností všech před tváří zákona, o respektování pravidel čestné hry, Angličan prý ctí zákony stejně, jako respektuje pravidla pokeru.

Zločinci pochopitelně chodí ozbrojeni a občas skolí některého z policistů. Smrt strážce zákona ve službě je pak víc než vražda a dopadený pachatel nemá naději na mírný trest. Mladík v černých brý

lích šanci měl. Utekl a nikdo nevěděl kam. Ovšem všichni londýnští policisté si aspoň v duchu přísahali, že vraha kolegy dostanou, i kdyby měli to bludiště na březích Temže obrátit naruby.

V hale činžovního domu našli technici nábojnici a devítimilimetrovou kulku, která zabila seržanta Purdyho. Na mramorové okenní římse byl použitelný otisk vrahovy dlaně. To byla cenná stopa, ale ještě lepší byl příruční telefonní seznam, který seržant Purdy sebral vrahovi už v telefonní budce a vstrčil si ho do kapsy. Adresy, telefonní čísla, dokonce jméno majitele. Stačil jediný dotaz Scotland Yardu u kanadské policie, za hodinu vyklepal dálnopis potřebné informace.

Jmenuje se Günter Podola, vystěhoval se hned po válce do Kanady, na krátký čas se vrátil do Spolkové republiky, ale 21. května 1959 přijel na tříměsíční vízum do Velké Británie.

Kriminální služba postupuje při hledání delikventů podle vyzkoušených metod: zločinec utekl a ně

kde se skryl. Je možné, že si už předtím pronajal pokoj, mohl by přespávat u známých, může bydlet u jedné z mnoha tisíc osamělých žen, mohl však také zmizet v kterémkoliv z několika set londýnských hotelů či penziónů. A tak se desítky policistů vydaly do ulic a nenápadní muži se vyptávali recepč

ních v hotelech v City i na londýnské periférii. V novinách se objevila fotografie hledaného. Deníky otiskly články o vraždě policisty Purdyho. Vrah měl jen malou šanci dostat se z obklíčení.

Našli ho v rekordním čase. Už ve čtvrtek 16. července 1959 odpoledne objevil inspektor Chambers v záznamech hotelu Claremont House na Queens Gate jméno jakéhosi Paula Camaye.

„Je to on?“ zeptal se inspektor Chambers a ukázal recepčnímu fotografii.

„Je.“

„Myslíte si, že by mohl být doma?“ zeptal se inspektor.

„Ten je doma pořád,“ odpověděl recepční.

„Jak tomu mám rozumět?“

„Nevylezl už několik dní. Ani pokojskou nepustil dovnitř, aby mu uklidila. Jestli chcete, zavolám pana hoteliéra, možná, že vám řekne víc. Já sloužím jen každý druhý den.“

Majitel hotelu ani nezaváhal a hned řekl, že ten mladý muž je podivín. Snad ani nejí a nepije. Přišel, zaplatil za pokoj, zamkl se. Když zaklepe pokojská, volá, že chce mít klid, o úklid nestojí. Nejdřív poslali do prvního patra hoteliéra. Snažil se domluvit se s hostem přes zavřené dveře, ale marně. Tak

310

zavolal inspektor Chambers na komisařství pro posilu. Za pár minut přijeli uniformovaní strážníci s policejním psem.

„Nejdřív to zkusíme ještě jednou po dobrém,“ řekl inspektor a zaklepal.“

Nikdo se nehlásil, v pokoji však někdo byl. Slyšeli kroky, ale také kovový zvuk, jako by někdo nabíjel revolver. Když host ani na opakovanou výzvu nereagoval, dal inspektor pokyn strážníkům, aby se opřeli do dveří. Dva policajti se rozběhli, dveře dovolily v pantech hned při prvním pokusu. Na hotelového hosta Paula Camaye, který musel naslouchat snad u klíčové dírky, padly dveře i oba strážní

ci. Paul Camay, ve skutečnosti hledaný vrah Podola, se přitom skácel naznak na krbovou římsu a zů

stal ležet na podlaze. Všichni policisté, včetně inspektora Chamberse se na něj vrhli, aby ho zneškodnili. Bylo to zbytečné, Podola byl v bezvědomí. Nasadili mu želízka, prohledali ho, jestli nemá u sebe zbraň, položili ho na postel, začali ho křísit studenou vodou. Bez úspěchu. Tak mu dali studený obklad do týla. Probral se po několika minutách. V pořádku však nebyl.

„Třásl se po celém těle,“ vypověděl později inspektor Chambers. „Ale nebyla to normální zimnice.

Ten třas jako by cloumal celým tělem. Myslel jsem si, že to třeba rozchodí. Tak jsme ho postavili, ze všech stran jsme ho podpírali a nařídili jsme mu, aby chodil ode zdi ke zdi. Bylo to ještě horší. Tak jsme mu přetáhli sako přes hlavu, vynesli jsme ho do vozu a odjeli jsme s ním na policejní komisař

ství do Chelsea. Zavolali jsme doktora Shanahana.“

„Nenašel jsem na jeho těle stopy po žádném násilí,“ řekl policejní lékař při pozdějším soudním

.přelíčení. „To, co se objevilo v novinách, je nesmysl. Měl sice modřinu kolem oka, ale byl to výron způsobený tržnou ranou těsně nad obočím. Utrpěl ji buď nárazem od padajících dveří, nebo při pádu na krb. V žádném případě však nebyla způsobena záměrně vyšetřujícími policisty. Shledal jsem normální puls, dýchání, činnost srdce a krevní tlak. Na žádost vyšetřovatelů jsem se snažil přimět Podolu, aby odpovídal na otázky. Bylo to zbytečné. Vůbec nereagoval, neřekl jediné slovo. Tak jsem doporučil, aby ho převezli co možná nejrychleji na kliniku. Zavolal jsem sanitku a jel jsem s ním do nemocnice St. Stephen‘s Hospital v Chelsea. Tam jsme ho nejdřív uložili na lůžko a připoutali k trubkové posteli. Nepřetržitě ho hlídal strážný, sedící přímo u postele.“

Dělali s ním, co mohli, stále zůstával netečný ke všemu. Lékaři samozřejmě měli podezření na těž

ký otřes mozku, všechny popsané okolnosti tomu nasvědčovaly. Dne 17. července provedli lumbální punkci, odebrali míšní mok, aby v laboratoři mohli zjistit, jestli nedošlo k poškození mozku. Vyšetření bylo negativní. Příští den začal Podola mluvit. Nemluvil ani souvisle, ani logicky, nemohl se upamatovat na žádné události z blízké ani vzdálenější minulosti. Co se stalo před pátkem 17., nevěděl.

Aspoň to tvrdil. Při dalším výslechu se ukázalo, že se v jeho paměti přece jen objevují určité ostrůvky, najednou si vzpomněl na nějakou maličkost, nepamatoval si však nic, co souviselo s vraždou policisty Purdyho.

Psychdpatologové znají takové stavy.Říká se jim retrográdní amnézie se ztrátou paměti. Vyskytují se zejména po zranění při automobilových nehodách. Ztráta paměti bývá způsobena většinou poraně

ním hlavy nebo těžkými otřesy mozku a postižený si nemůže vzpomenout třeba jen na jisté časové období svého života. Existuje také vysvětlení pro takový stav vědomí, kterému se říká psychogenní stav stmívání. Je jakousi obrannou akcí lidské psýchy, která se tím snaží utéci od reality traumatizují

cího prožitku, s nímž se nedokáže vyrovnat, do ochranného hájemství přitlumeného nebo rozdvojeného vědomí a tím se snaží zbavit nesnesitelného zážitku. Je to jakýsi útěk před vzpomínkou na strašnou událost, která pacienta děsí. Duševně není přítomen, přitom ale automaticky vykonává jisté navyklé stereotypy běžné potřeby, sám se svlékne nebo oblékne, uloží se k spánku, sám se nají, v krajních případech je dokonce schopen řídit auto.

„Pane doktore Harvey, byl jste u toho první, první jste Podolu vyšetřoval, jaký je váš názor na jeho ztrátu paměti?“ zeptal se soudního znalce vyšetřující soudce.

„Prohlédl jsem ho hned poté, co ho přivezli, ale nezjistil jsem žádné poškození nervového systé

mu.“

„Trpěl, nebo netrpěl ztrátou paměti?“

„Trpěl. Ani jeho chování nebylo obvyklé. Ležel na lůžku jako omámený, na otázky neodpovídal.

Skoro pořád spal. Zdálo se mi, že vůbec neví, kde je a proč. Přitom si ale řekl o cigaretu, začal ji kou

řit, ale hned zas zapomněl, že ji má mezi prsty. Když potřeboval jít na toaletu, řekl si o to.“

„Co jste z toho usoudil, doktore Harvey?“

311

„Všechno nasvědčovalo tomu, že přece jen došlo k těžkému otřesu mozku. Tak jsme se znovu pustili do vyšetřování pacienta. Rentgen neukázal nic, ale analýza míšního moku přece jen přinesla vý

sledek. Analytici v něm našli stopy krve.“

„Takže závěr?“

„Domnívám se; že došlo k organickému poškození mozku.“

„Víte o tom, doktore Harvey, že někteří z vašich kolegů mají jiný názor?“

„Vím.“

„Jste tedy přesvědčen, že Podola nesimuluje?“

„Není to pravděpodobné.“

„A důvod ztráty paměti, pane doktore Harvey?“

„Poranění hlavy.“

Zavraždění policisty vzbudí ve Velké Británii vždy značné pobouření. Novináři a také vlivní lidé se snažili nahlédnout do zákulisí podivného a vůbec ne jasného případu. A všichni se zaradovali, když doktor Harvey 20. července prohlásil, že se zdravotní stav pacienta natolik zlepšil, že může odpovídat na otázky vyšetřovatelů. Ti však zažili zklamání.

„Co víte o zavraždění policejního seržanta Purdyho?“

„Nic.“

„Jak nic? Můžete nám to vysvětlit? Vy jste ho přece zastřelil, byli u toho svědci.“

„Já si to nepamatuji.“

„Víte aspoň, kde jste nyní a proč?“

„Vím, že jsem v nemocnici, ale nevím proč.“

„Vzpomínáte si na události, které se udály před večerem 17. července?“

„Nevím, kdy to bylo“

„Vyprávějte nám něco o svém životě.“

„Vzpomínám si na Ruth. Je to přítelkyně. Žili jsme spolu. Máme syna. Jmenuje se Micky. V New Yorku jsou mrakodrapy. Vysoké.“

„To je všechno? Vy si nepamatujete nic ze svého života?“

„Policejní ředitel Hislop, mi něco šeptal, když jsem spal. Naklonil se ke mně, řekl mi, že je můj pří

tel, a radil mi, abych řekl, že to byla nehoda.“

„Co že byla nehoda?“

„Nevím. Zeptejte se ho. Řekl, že je můj přítel.“ Vyslýchali ho tak dlouho, dokud se mu nezavíraly oči, ale moc se nedozvěděli.

V případu podivného vyděrače a vraha Podoly zůstalo až do konce několik neobjasněných záhad.

Jednou z nich bylo pověření obhájce. V pondělí 20. července se objevil ve věznici advokát Williams a prohlásil, že byl pověřen skupinou obchodníků, kteří si nepřejí být jmenováni, obhajováním vyšet

řovaného Podoly. Jako důvod rozhodnutí uvedl, že jim jde o ochranu lidských práv zaručených britskými zákony, chtějí zamezit tomu, aby cizí státní příslušník zůstal při soudním procesu bez pomoci.

Druhého dne odvezli Podolu na policejní stanici v Chelsea, kde ho formálně obvinili z vraždy ser

žanta Purdyho. Odtud obviněného eskortovali do věznice v Brixtonu. Tam měl vyčkat na soudní řízení. Málokdo pochyboval o tom, že nebude odsouzen k nejvyššímu trestu a většina lidí mu trest smrti přála.

Případ pomíjející paměti byl dlouho středem pozornosti nejen novinářů. Někteří psychiatři tvrdili, že je Podola simulant, chce se předstíráním ztráty paměti vyhnout oprátce. Jiní tvrdili, že nevěděl, co dělá, když vystřelil na seržanta Purdyho. V Dolní sněmovně vystoupil jeden z nejznámějších poslanců Labour Party R. T. Paget a položil ministru vnitra Butlerovi otázku:

„Rádi bychom se dozvěděli, co se dělo na policejní stanici v Chelsea během oněch šesti hodin, co byl zraněný Podola držen za zavřenými dveřmi. Nevyšel odtud totiž po svých, vynesli ho na nosítkách do sanitky, která ho odvezla rovnou do nemocnice.“

Poslanec Paget byl právník a otázka mířila do černého. Ministr vnitra chvíli váhal, pak se přímé odpovědi vyhnul: „Vážený pane poslanče Pagete, jde o vraždu policisty ve službě, z právního hlediska není případ ukončen, proto by bylo předčasné jakékoliv vyjádření.“

„Mluvíme oba o něčem jiném,“ řekl poslanec Paget. „Jedna věc je, jestli Podola zavraždil seržanta Purdyho a za jakých okolností, druhá, jestli mu způsobili zranění lebky a spodní čelisti na policejní

312

stanici v Chelsea. Britští občané by měli mít jistotu, že při výsleších nejsou za žádných okolností porušována lidská práva, že policisté nezacházejí s podezřelými jako barbaři.“

„Na to se můžete spolehnout. Britská policie nepoužívá násilí. V žádném případě.“

Podola seděl zatím ve věznici v Brixtonu, kde ho vyšetřoval významný lékař, zdravotní rada dr.

Brisby. Obžalovaný tvrdil stále totéž. Nic si nepamatuje. Doktor Brisby došel k názoru, že obžalovaný je simulant.

Jiný názor zastával neurolog dr. Colin Edwards.

„Mohl byste mi říci něco o policejním vyšetřování?“ zeptal se. A Podola dlouho přemýšlel, než řekl:

„Já nevím, oč šlo. Ale jeden z policajtů mi řekl, že prý jsem někoho zabil. Nerozumím tomu.

Opravdu nevím, oč jde.“

„Nad levým okem máte nezahojenou ránu. Kde jste k ní přišel?“

„Nemám ponětí.“

„Vzpomínáte si na svou rodinu?“

„Ne.

„Víte třeba, kde jste pracoval? Jak se jmenovala ta firma?“

„Nevím.“

Obhájce požádal dalšího odborníka, neurologa dr. Michaela Ashbyho, aby se k případu vyjádřil. Po důkladném vyšetření znalec .19. srpna prohlásil, že Podola nesimuluje. Dne 3. září pořídil dr. Hill encefalograf, z něhož bylo zřejmé, že mozek podezřelého nebyl poškozen a ve dnech 4. a 7. září zjistil psychiatr dr. Denis Leight, že Podola je velmi inteligentní, pamatuje si úryvky z dávné historie, doká

zal jmenovat britské krále i německé panovníky, rozpomněl se na některá data z druhé světové války.

Nezapomněl angličtinu, vyprávěl zážitky z pobytu v Kanadě a ve Spojených státech. Udělal chybu?

Zbytečně se rozpovídal? Doktor Leight měl pocit, že zde něco nehraje, něco si pamatuje a něco ne, ukázal na něj prstem a vykřikl:

„Vy jste simulant, Podolo!“

Zrudl a začal prudce dýchat, choval se, jako by byl přistižen při lži a doktor Leight vyslovil přesvědčení, že ztrátu paměti jen předstírá.

Psychiatr dr. Edward Larkin vyšetřoval Podolu pro obhajobu a jako poslední před zahájením procesu. Jako jeho předchůdci Harvey, Edwards a Ashby vyjádřil i on názor, že Podola ztrátu paměti nepředstírá.

Ve čtvrtek 10. září 1959 stála před vchodem do soudní síně v Old Bailey dlouhá fronta. Proces, který zahájili v půl jedenácté dopoledne, byl označován za senzaci roku. Celé dva měsíce předtím se v novinách přetřásaly názory na možné varianty ztráty paměti. Trestnímu senátu předsedal soudce Edmund Davies, žalobcem byl Maxwell Turner, jeho asistentem John Buzzard. Jeden z nejlepších londýnských advokátů, obhájce Frederick Lawton měl k ruce Johna Harveye. Porota se skládala z deseti mužů a dvou žen. Proces mohl začít.

Günter Podola se narodil v Berlíně 8.. února 1929. Otec byl holič, když vypukla válka, narukoval a padl v bitvě Stalingradu. Matka pracovala jako pomocná dělnice v balírně továrny. Matka i otec byli čestní a poctiví lidé. Jejich syn také. Když mu byly čtyři roky, upadl a rozbil si nad obočím čelo. Ve škole měl dobrý prospěch, byl pilný, nebyly s ním žádné problémy. Byl vášnivým čtenářem, odmalička výborně hrál na klavír, matka ho dokonce později poslala na berlínskou hudební akademii. Najednou se v něm však něco zlomilo, začal se chovat úplně jinak. Psychiatři se reakci snažili vysvětlit dvěma hlubokými špatnými zážitky z mládí: smrtí otce na frontě a zásahem bomby do domu, kde rodina bydlela. Přišli o všechno, i Güntherovy knihy zmizely v sutinách.

Měl přítelkyni z dětství. Jmenovala se Ruth Quantová, někdy v padesátém roce spolu začali chodit, o rok později porodila syna, kterému říkali Micky. Milenci se chtěli vzít, rodiče dívky však sňatku zabránili. Pro Günthera to byl šok. Není známo, proč rodiče dívky nepovažovali milence jejich dcery za vhodného manžela. On se zřejmě urazil. V roce 1952 se vystěhoval do Kanady, ale neživil se tam poctivou prací. V roce 1957 ho dokonce odsoudili na dva roky do vězení za vloupání. Když ho propustili, vrátil se raději domů do Německa. Později se vypravil do Anglie.

Případ pomíjející paměti byl podivný proces. Neexistovala obdoba. Jedině ve Skotsku soudili v roce 1946 delikventa, který se nemohl na svůj zločin upamatovat a také ho odsoudili. Obhájci měli

313

nesnadný úkol. Jejich mandant jim k souzenému případu neřekl ani slovo, tvrdil jen, že si nic nepamatuje. Nedal jim žádné instrukce jak ho obhajovat, neměli se čeho chytit, nemohli ani posoudit, jestli svědci obžaloby vypovídají pravdivě. Jejich klient se k ničemu nevyjadřoval; seděl na lavici duchem nepřítomný a hleděl do neznáma. A tak se obhájce Lawton pustil do úvah o příčinách podivné

ho duševního stavu svého klienta.

„Jsem přesvědčen, vážení páni porotci, že můj klient utrpěl při brutálním zatčení londýnskou policií silný duševní šok. Otřes mozku, způsobený vyraženými dveřmi a pádem na krbovou římsu, pak vyvolal ztrátu paměti. Jistě všichni uznáme, že okolnosti, doprovázející zatčení, byly přinejmenším neobvyklé. Policisté zacházeli s podezřelým hrubě, o čemž svědčí povlečení postele, na mnoha‘ místech poskvrněné krví. Skvrny od krve jsou na Podolových kalhotách i na saku, které mu přetáhli přes hlavu, když ho vlekli do policejního vozu. Není mi jasné, proč mu ještě zuli boty i ponožky. Policejní lékař doktor Shanahan ve své výpovědi v přípravném řízení dosvědčil, že policisté přivedli na komisařství člověka k smrti vyděšeného, šokovaného, třesoucího se, který nedokázal ani souvisle promluvit.“

Byl to kuriózní soudní proces. Nešlo v něm o usvědčení vraha, vina obžalovaného byla jasná. Porota musela rozhodnout advokátů, obhájce Frederick Lawton měl k ruce Johna Harveye. Porota se sklá

dala z deseti mužů a dvou žen. Proces mohl začít. Günther Podola se narodil v Berlíně 8. února 1929.

Otec byl holič, když vypukla válka, narukoval a padl v bitvě Stalingradu. Matka pracovala jako pomocná dělnice v balírně továrny. Matka i otec byli čestní a poctiví lidé. Jejich syn také. Když mu byly čtyři roky, upadl a rozbil si nad obočím čelo. Ve škole měl dobrý prospěch, byl pilný, nebyly s ním žádné problémy. Byl vášnivým čtenářem, odmalička výborně hrál na klavír, matka ho dokonce později poslala na berlínskou hudební akademii.

Najednou se v něm však něco zlomilo, začal se chovat úplně jinak. Psychiatři se reakci snažili vysvětlit dvěma hlubokými špatnými zážitky z mládí: smrtí otce na frontě a zásahem bomby do domu, kde rodina bydlela. Přišli o všechno, i Güntherovy knihy zmizely v sutinách.

Měl přítelkyni z dětství. Jmenovala se Ruth Quantová, někdy v padesátém roce spolu začali chodit, o rok později porodila syna, kterému říkali Micky. Milenci se chtěli vzít, rodiče dívky však sňatku zabránili. Pro Günthera to byl šok. Není známo, proč rodiče dívky nepovažovali milence jejich dcery za vhodného manžela. On se zřejmě urazil. V roce 1952 se vystěhoval do Kanady, ale neživil se tam poctivou prací. V roce 1957 ho dokonce odsoudili na dva roky do vězení za vloupání. Když ho propustili, vrátil se raději domů do Německa. Později se vypravil do Anglie. Případ pomíjející paměti byl podivný proces. Neexistovala obdoba.

Jedině ve Skotsku soudili v roce 1946 delikventa, který se nemohl na svůj zločin upamatovat a také ho odsoudili. Obhájci měli nesnadný úkol. Jejich mandant jim k souzenému případu neřekl ani slovo, tvrdil jen, že si nic nepamatuje. Nedal jim žádné instrukce jak ho obhajovat,neměli se čeho chytit, nemohli ani posoudit, jestli svědci obžaloby vypovídají pravdivě. Jejich klient se k ničemu nevyjadřoval; seděl na lavici duchem nepřítomný a hleděl do neznáma. A tak se obhájce Lawton pustil do úvah o příčinách podivného duševního stavu svého klienta.

„Jsem přesvědčen, vážení páni porotci, že můj klient utrpěl při brutálním zatčení londýnskou policií silný duševní šok. Otřes mozku, způsobený vyraženými dveřmi a pádem na krbovou římsu, pak vyvolal ztrátu paměti. Jistě všichni známe, že okolnosti, doprovázející zatčení, byly přinejmenším neobvyklé. Policisté zacházeli s podezřelým hrubě, o čemž svědčí povlečení postele, na mnoha místech poskvrněné krví. Skvrny od krve jsou na Podolových kalhotách i na saku, které mu přetáhli přes hlavu, když ho vlekli do policejního vozu. Není mi jasné, proč mu ještě zuli boty i ponožky. Policejní lékař doktor Shanahan ve své výpovědi v přípravném řízení dosvědčil, že policisté přivedli na komisařství člověka k smrti vyděšeného, šokovaného, třesoucího se, který nedokázal ani souvisle promluvit.“

Byl to kuriózní soudní proces. Nešlo v něm o usvědčení vraha, vina obžalovaného byla jasná. Porota musela rozhodnout o příčetnosti obviněného, o jeho zdravotním stavu, o skutečnosti, zda může být odsouzen delikvent trpící ztrátou paměti. A tak na scénu znovu vystoupili soudní znalci. Jedním z nejznámějších byl věhlasný neurolog dr. Edwards. Za války působil jako psychiatr britského váleč

ného letectva Royal Air Force a rozhodoval v mnoha případech, zda mladíci, kteří se chtěli vyhnout vojenské službě, simulují či nesimulují.

314

„Vy máte, pane doktore Edwardsi, bohatou praxi,“ řekl žalobce.

„Dá se to říci.“

„Jaký je váš názor na údajnou ztrátu paměti obžalovaného Podoly?“

„Psychiatrie je složitá věda, protože duševní život člověka je velice složitý. Někdy se stane, že dojde ke zkratu a pak se, tak jako u elektrického přístroje, přepálí pojistka. Byl jsem za války svědkem případů, kdy vojáci, nasazení do nebezpečných akcí, při nichž mohli přijít o život, najednou ochrnuli.“

„Jak tomu máme rozumět, doktore Edwardsi?“ zeptal se předseda trestního senátu.

„Nebyli schopni ovládat své nohy. Nemohli chodit, nedokázali se ani postavit.“

„Lze to vysvětlit?“

„Snažíme se o to. Jde o podvědomé reakce, které postižený nemůže nijak ovlivnit.“

„Dobře, pane doktore Edwardsi, nám však jde o Podolův případ.“

„Já o něm hovořím. I v případě ztráty paměti lze uvažovat o jisté analogii. Vyšetřoval jsem obžalovaného především abych zjistil, jestli simuluje, nebo ne.“

„Výsledek?“

„Jsem přesvědčen, že ztrátu paměti nepředstírá. Alespoň jsem nenalezl důkazy simulace.“

„Můžete je soudu sdělit?“

„Proto jsem tady. Ten nejvýraznější důkaz je logický. Kdyby Podola simuloval ztrátu paměti, tvrdil by, že si nepamatuje nic. Vůbec nic.“

„Máte na mysli totální ztrátu paměti?“

„Ano. Podolovi zůstaly jakési, no řekněme ostrůvky vzpomínek na minulost. Žádný simulant by si podobným tvrzením nekomplikoval situaci. Musel by byt velmi dobrý herec, vzdělaný v psychiatrii, aby se pustil do tak složité hry. A především: proč?“

„Je ztráta paměti častý psychiatrický případ; pane doktore Edwardsi?“

„Ne, pane předsedo, není. Za celých pět let mojí válečné praxe jsem zažil dva tři. A žádný z nich netrval déle než dva měsíce.“

„To znamená, že se postiženým paměť vrátí?“

„Většinou.“

V protokolech případu pomíjející paměti jsou výpovědi svědků; vyjadřujících se k vnějším znakům: co si Podola pamatuje a co ne, jak si vzpomíná na příhody z dětství, jak mu najednou vypluje na hladinu vědomí skutečnost, že v Montrealu se v obchodech domluvíte francouzsky i anglicky. Některé vzpomínky jsou podružné, nevýrazné, okrajové, na podstatné události si nepamatuje, v jeho porouchaném vědomí neexistuje žebříček důležitosti pojmů ani logická závislost. Podolův případ byl jedinečný.

„Dobře, pane doktore Edwardsi, pokusme se o shrnutí vašich poznatků. Buďte tak laskav a řekněte soudu srozumitelně a jasně, jestli je podle vašeho názoru a zkušeností psychiatrie možné, aby někdo úspěšně předstíral ztrátu paměti. Na dva měsíce, na dva roky, na dvacet let. A jestli je možné, že by mu to prošlo.“

„Nemohu to kategoricky vyloučit. Musím však zdůraznit, že by mohl počítat s úspěchem jen v tom případě, že by byl nadprůměrně inteligentní, že by měl velmi dobré, velmi rozsáhlé lékařské vědomosti a psychiatrické vzdělání.“

Doktor Michael Ashby byl vynikající neurolog. Vyšetřoval obžalovaného, vyslýchal ho, snažil se z jeho odpovědí dojít k závěru: je či není ztráta paměti skutečná, či předstíraná?

„Jsem přesvědčen, mylorde, že obžalovaný ztrátu paměti nepředstírá. Prožil těžký šok, utrpěl silný náraz do lebky dveřmi, které policisté vylomili, došlo i k přechodné ztrátě vidění. Rána do hlavy byla tak silná, že ztratil vědomí. Policisté postupovali proti němu velmi tvrdě. Když už ležel bezmocný na podlaze, podle výpovědí zaznamenaných v policejním protokolu, se na něj tři strážníci vrhli a doslova ho zalehli. Není divu, že došlo ke krajní hysterické reakci.“

„Pane doktore Ashby, setkal jste se za své praxe s podobným případem? Se ztrátou paměti s tak dlouhým trváním?“

„Ne, mylorde.“

„Je, podle vašeho názoru, ztráta paměti skutečná, nebo simulovaná?“

„Skutečná.“

315

„Chtěl bych vám položit ještě jednu otázku, vážený pane doktore,“ řekl předseda trestního senátu.

„My všichni na vlastní oči vidíme naprostou netečnost obžalovaného ke všemu, co se před tímto soudem odehrává. Nic ho nevzrušuje, chová se, jako by se ho to netýkalo, jako by šlo o osud někoho třetího a ne o jeho. Je lhostejný, chladnokrevný, nic se ho nedotkne, nejeví ani zájem, je neuvěřitelně klidný. Je či není možné, aby tu netečnost, klid, lhostejnost simuloval?“

„V jeho případě jde o chování adekvátní jeho psychické situaci.“

„Předstírá nám něco nebo nepředstírá?“

„Nebyl by toho schopen. Žádný simulant by nedokázal vědomě zahrát tak dokonalé chladnokrevné jednání: Podle mého názoru jde o chladnokrevnost člověka, který se dostal do velmi svízelně situace, má však čisté svědomí.“

„Nerozumím, pane doktore. Jde přece o vraha. Cožpak může mít vrah čisté svědomí?“

„V jistém slova smyslu ano. Nehovořím o vině nebo pocitu viny, mylorde, mluvím o jeho svědomí.

Může je mít jisté, protože ztráta paměti z něj vymazala negativní prožitky,

‚které by je mohly zatížit. Tak v tomto smyslu je obžalovaný Günther Podola vrah s čistým svědomím.“

Soudní znalec dr. Edward Larkin prohlásil, že obžalovaný Podola je odpovědný za své činy, ví, co dělá, rozeznává správné od nesprávného.

„Přitom však jsem přesvědčen, že trpí ztrátou paměti. Je nápadná jeho chladnokrevnost. Když jsem se ho zeptal, jestli si uvědomuje, do jaké situace se dostal, odpověděl klidně a neúčastně, že ví. Jeho klid nemůže být předstíraný.“

„Jak došlo podle vašeho názoru ke ztrátě paměti?“ „Příčinou je zřejmě obrovský strach. Maximální vyděšení, že ho ti tři strážníci, kteří se na něj vrhli, udusí. Mozek si pomohl, zbavil ho paměti.“

„Jste tedy přesvědčen, že jde o skutečnou amnézii, o nepředstíranou ztrátu paměti?“

„Ano, mylorde.“

Doktor Francis Brisby byl soudní znalec, který měl podpořit stanovisko státního žalobce, že Podola předstírá ztrátu paměti, aby ovlivnil ve svůj prospěch soudce i porotce, aby mu přinejmenším byly přiznány polehčující okolnosti. Navíc byl primářem vězeňské nemocnice v Brixtonu, měl tedy se simulanty značné zkušenosti. Právě na ty se ho zeptal státní žalobce.

„Pane doktore Brisby, zažil jste za své lékařské praxe ve vězeňské nemocnici případ ztráty paměti způsobený hysterickým šokem?“

„Ano, pane prokurátore.“

„Šlo o skutečnou ztrátu paměti?“

„Jistě.“

„Domníváte se, že i v případě obžalovaného Podoly jde o skutečnou ztrátu paměti?“

„Ne, o tom nejsem přesvědčen.“

„Můžete nám sdělit důvody svého přesvědčení?“

„Neznám žádný důvod ztráty paměti, který by nebyl doprovázen změnou osobnosti nebo příznaky hysterie.“

„V posuzovaném případu nedošlo ke změně osobnosti?“

„Ne.“

„Shledal jste u obžalovaného příznaky hysterie?“

„Ne.“

„Jsou vám známy názory vašich kolegů?“

„Podařilo se mu oklamat je. Zahrál jim divadýlko a oni mu uvěřili.“

„To by však předpokládalo nadprůměrnou inteligenci. Myslíte si, pane doktore Brisby, že je obžalovaný nadprůměrně inteligentní?“

„Ne. O tom nejsem přesvědčen.“

Průběh procesu ovlivnili soudní znalci. Den po dni se v soudní síni odehrávala učená disputace o problému možné simulace. Vražda byla prokázána očitými svědky a porotci nemuseli dlouho přemýšlet o svém výroku. Přesto se radili přes tři hodiny, než vyslovili své „vinen“. Soudce pak přečetl rozsudek smrti. Odsouzeného, který stále stejně shodně tvrdil, že je nevinen, popravili ve věznici Wandsworth 5. listopadu 1959. Jeho smrt nikoho nevzrušila ani nepobouřila. Ani novináři nevěnovali

316

případu zvláštní pozornost. Přesto se případ vraha s čistým svědomím dostal do historie kriminalistiky i britského soudnictví jako kuriozita s otazníkem: lhal Podola soudu nebo nelhal?

317

61 případ

PŘÍPAD VELMI CHLADNOKREVNÉHO VRAHA

„Je to v devatenáctce,“ řekl inspektor José Hurtado.

„Já už to vidím,“ odpověděl řidič policejního vozu a vypnul houkačku. „Hejno bab jak na jarmarku,“ přidal ještě. „A co že tam má bejt?“

„Vražda.“

„Počkejte, pane inspektore, toho klenotníka? Támhleto je přece to veliký klenotnictví!“

Ta madridská ulice se jmenuje Calle Sainz de Barranda. Není dlouhá, ale je to spíc taková lepší tří

da mezi ulicemi Calle de Fernán Gonzales a Calle de Narváez. Klenotnictví Jusfer má firmu v pozlaceném rámu, vždycky vyleštěné výlohy se šperky, prudce osvětlenými bodovými reflektory.

Černý samet, zlato, smaragdy a brilianty. Teď má obchod, který rovněž nakupuje a prodává cenné starožitnosti, staženy rolety. Výkladní skříně jsou slepé, nádherné dubové dveře s každý den leštěnou mosaznou klikou a zvonkovou hrou vítající zákazníky, jsou zakryty těžkou ocelovou roletou.

Je pondělí 21. července 1958 snad dvacet minut po poledni, horko jak se na tuto roční dobu sluší a patří. Na chodníku postává aspoň třicet ale možná i padesát zvědavců. Některé sousedky si dokonce přinesly skládací stoličky a deštníky proti slunci.

„Tak kde to je?“ zeptal se inspektor strážníka, který se při příjezdu policejního vozu postavil do pozoru.

„Musíme zadním vchodem.“

Mrtvý ležel před nedobytnou pokladnou. Hodně krve. A někdo do louží šlapala pak je posypal pilinami, snad aby krev netekla pod dveřmi na chodbu a neupozornila zbytečně brzo na bestiální vraždu.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se inspektor.

„Félix Robledo,“ řekla asi třicetiletá, dobře oblečená dáma a kapesníkem si utírala zaslzené oči.

„Jak se jmenujete, prosím?“ zeptal se inspektor. „Angeles Bravadová.“

„Kdo jste?“

„Jeho přítelkyně.“

„Vy jste ho našla?“

„Ano“

„Jak jste se dostala dovnitř?“

„Mám klíče od zadního vchodu.“

„Takže milenka, nejen přítelkyně:‘

Kývla. Nesklonila však hlavu, ale podívala se inspektorovi zpříma do očí, aby pochopil, že se za svůj vztah k nebožtíkovi nestydí. Kývla na něj, aby šel dál, a když stáli u okna s výhledem do neuklizeného dvora, začala nejdřív nesměle.

„Byl vždycky přesný jako hodiny.“

„V kolik otvíral?“

„V devět. Jenže asi tak v deset mi volal nějaký muž a ptal se mě, proč ještě je klenotnictví zavřeno.“

„Byl to váš známý?“

„Ne, proč?“

„Odkud měl vaše telefonní číslo?“

„To nevím. Vidíte, to jsem si vlastně ani neuvědomila.“

„Vy dva jste spolu žili?“

„No, ne tak docela, ale chodil ke mně často. Ačkoliv, když se na to teď dívám, vlastně jsme spolu žili.“

„A kdo byl ten muž, co se vyptával na otevření krámu?“

„Ohlásil se jako Morris:‘

„Znáte nějakého Morrise?“

„Ne“

„A co jste mu řekla?“

318

„Že se pan Robledo asi někde zdržel. Chodíval někdy ráno vyřizovat úřední záležitosti. Já jsem mu to sice řekla, ale sama jsem tomu nevěřila. Neříkal mi, že se někam chystá. A on mi říkal skoro všechno.“

„Co jste udělala potom?“ zeptal se inspektor José Hurtado.

„Nic. Nemyslela jsem si, že se něco stalo. Ale asi tak v jedenáct znovu zazvonil telefon a ten Morris se zase ptal, proč není krám otevřen.“

„Neříkal, proč se o to zajímá?“

„Ne, ale myslela jsem si, že třeba přišel něco prodat. Pan Robledo taky kupoval šperky a starožitnosti. A v pondělí dopoledne si lidé nechodí kupovat náhrdelníky nebo prstýnky.“

„Takže vám to bylo podezřelé?“

„Ale vůbec ne. Jen jsem se chtěla dozvědět, co se vlastně děje. Tak jsem se oblékla, šla jsem se podívat do krámu. Všechno bylo zavřené, akorát domovnice Perezová mi řekla, že tam už od devíti obchází nějaká ženská a vyptává se, proč je zavříno. Pak prý přišel ještě nějaký zákazník a ptal se na totéž. Tak jsem zajela za Felixovým společníkem.“

„Pan Robledo měl společníka?“

„Ano. Už asi dva roky.“

„Jak se jmenuje?“

„Don Emilio Fernández Diaz.“

„Kde bydlí?“

„Calle Lope de Ruedo 52 ve čtvrtém patře.“

„Vy jste ho znala?“

„Samozřejmě. Oni nebyli jen společníci, byli i přátelé. Don Emilio byl první, kdo se dozvěděl o na

šem vztahu.“

„Kdy jste se k němu dostala?“

„K Diazovi? Myslíte, kolik bylo hodin? To přesně nevím, ale možná půl dvanácté. Zvonila jsem, klepala jsem na dveře, ale nikdo nebyl doma. Tak jsem se vrátila domů, vzala jsem si klíč od zadního vchodu, a našla jsem Felixe mrtvého.“

Inspektor Hurtado ohlásil případ brutální vraždy klenotníka Filiace Robleda obvodnímu komisař

ství, odtud dostalo zprávu oddělení pro vyšetřování vražd Brigada de Investigación Criminal. Na místě činu se objevil dokonce i vrchní inspektor Sebastian Fernández Rivas a vrchní policejní inspektor Esteban Espinosa de los Montreros, vyšetřující soudce Carlos de la Cuesta a policejní lékař dr. Manuel Martinez Selles. Policisté zjistili, že se lupič nepokusil o otevření nedobytné pokladny, nebylo dokonce ani jisté, jestli sebral klenotníkovi něco z kapes. Okolnosti vraždy však nasvědčovaly tomu, že nešlo o náhodný útok. Vrah odtáhl mrtvolu přes celý krám až do kanceláře, kde byl nedotčený trezor, potom si zřejmě pečlivě umyl ruce, umyvadlo bylo totiž ještě mokré a ručník vedle něj vlhký.

Telefon vrah vyvěsil, pravděpodobně setřel možné otisky prstů z krabice nedaleko kamen nabral piliny a posypal jimi louže krve. Byl pečlivý a velmi opatrný, nejednal v časové tísni, všechno se asi odehrálo v klidném tempu.

„Smrt nastala asi tak před třemi hodinami,“ řekl policejní lékař. „Je to čistý průstřel mozkovny.

Zblízka a dobře mířený. Střela způsobila okamžitou smrt. Myslím, že se nemýlím, když řeknu, že to není práce amatéra. Ten chlap neměl revolver v ruce poprvé:‘

„Tak ho naložte a odvezte na pitvu,“ nařídil vyšetřující soudce Carlos de la Cuesta a věřil, že zku

šení lékaři Institudo anatomico forense objeví ještě něco navíc, co by ukázalo vyšetřovatelům cestu.

„Budeme muset udělat inventuru. Jinak nezjistíme, co tady schází. Ten darebák mohl mít zálusk třeba jen na jednu jedinou věc. Stovek jiných cenných starožitností si ani nevšiml,“ konstatoval vrchní inspektor Espinosa a řekl inspektoru Hurtadovi: „Jděte se podívat na jeho společníka, pane kolego, třeba vám řekne, jestli klenotník neměl s někým schůzku:‘

„Mohl mít, ale proč by před ním neotevřel krám? Proč by vedl zákazníka zadním vchodem do kanceláře?“

„Co když nechtěl, aby je někdo spolu viděl.“

„To je pravda. Klenotníci nemívají vždycky čisté prsty. Prodávají šperky, ale taky je kupují. Mohlo jít o výhodný obchod: Samozřejmě že se chtěli přesvědčit, jestli vrah nevybral

319

trezor. Nemohli však najít klíč. Prohlédli mrtvému kapsy, zotvírali zásuvky kancelářského stolu, podívali se do poliček i do starožitných váz a vzácných kostelních kalichů, které měl klenotník na prodej.

„Nikdy jsem ten klič neviděla,° prohlásila Angeles Bravadová.

„Nenosil ho u sebe? Třeba na řetízku nebo kolem krku?“

„Určitě ne. Ale druhý musí mít Don Emilio. Je to jejich společný trezor,“ řekla Angeles.

Asi ke čtvrté hodině přijely do ulice Calle Lope de Ruedo tři policejní vozy a zastavily před číslem 52. Dva policisté v civilu vyběhli do čtvrtého patra, zvonili a bušili na dveře Diazových bytu. Vrátili se dolů s nepořízenou. Inspektor José Hurtado se mezitím vyptával domovníka.

„Ne, ani Doňu Alonso jsem neviděl.“

„To je jeho manželka?“

„Ano. Maria de los Desamparados Alonso.“

„A co služebná?“

„Pablita? Ani tu jsem večer neviděl. Šel jsem po desáté se smetím do popelnice a pak už jsem nebyl venku. Ale to bylo až v neděli večer. Jo a abych nezapomněl. Pablita má milence. Říká, že je to snoubenec. Ten pro ni přišel v neděli večer, ale když zjistil, že nikdo není doma, tak se mě ptal, jestli jsem tu jeho holku neviděl. Měli prý rande a ona nepřišla.“

„Myslíte si, že odjela s pány?“

„Nevím. Jezdívali na víkend do Sierry. Vlastně vždycky, když bylo takové vedro jako včera a dnes“

„Nevíte kam?“

„Možná Cercedilla nebo Los Cotos. Ale hotel vám nepovím. Vím jen, že si někdy s sebou brali ly

že:.‘

„No dobře, ale dnes je pondělí „

„To je pravda. Vždycky se vrátili v neděli do půlnoci.“

„Brali si služebnou s sebou?“

„Ne. Nikdy. Pablita měla volno a scházela se s tím svým frajerem.“

Vrchní inspektor Rivas se nejdřív poradil s inspektorem Hurtadem, zatelefonovali dokonce policejnímu prezidentovi Donu Carlosi Arias Navarrovi, nakonec se všichni sešli před domem číslo 52. Vy

šetřující soudce Carlos de la Cuesta vystavil povolení k domovní prohlídce. Pak ještě zvonili u dveří a klepali, nakonec nařídili zámečníkovi, aby dveře otevřel.

V bytě byl dusný pach. Rozsvítili na chodbě, opatrně postupovali k nejbližším dveřím, pomalu je otevřeli. Na posteli zbrocené krví ležela služebná Pablita Ramosová s kuchyňským nožem v zádech.

Don Fernández Diaz ležel v koupelně vedle vany. V týlu měl střelnou ránu. Jeho manželku Doňu Marii našli v ložnici. Napůl klečela, napůl ležela vedle manželské postele. Taky ji zastřelil vrah ranou zblízka do týla.

Policisté se pustili do práce. Za několik minut přijela skupina techniků z oddělení pro vyšetřování vražd, nakonec se objevil i policejní lékař Selles a předběžně zjistil, že k bestiální vraždě došlo v sobotu večer. Pachatel měl tedy dost času, aby mohl zmizet.

„Hned odpočátku byla zřejmá souvislost s vraždou klenotníka a celé rodiny jeho společníka. V tom druhém případě vrah odnesl, co mohl. Nenašli jsme v bytě ani jediný šperk. Doňa de los Desamparados neměla ani řetízek a po prstenech zůstaly na ruce jen otisky. Vrah prohledal psací stůl, kde mohly být peníze a nenechal tam ani pesetu. Hledali jsme například klíče od venkovních i od vnitřních dveří a klíček od trezoru zlatnického krámu. Nic jsme nenašli. Jen bláznivě rozházený nábytek, shrnuté koberce, zbytky jídla a dvě prázdné láhve od vína. Doktor Selles odhadl, že k vraždě došlo asi před pětatřiceti až čtyřiceti hodinami,“ prohlásil později inspektor Hurtado.

Policejní ředitelství na Puerta del Sol uvědomilo ihned náčelníky hraničních přechodů, po čtyřná

sobném vrahovi bylo vyhlášeno celostátní pátrání. Zprávu předali i národnímu ústředí Interpolu se žádostí o spolupráci. A inspektor Hurtado se hned druhého dne ráno znovu pustil do výslechů. Přitom se zjistilo, že domovník viděl služebnou Pablitu ještě večer a řekl jí, aby mu připravila košík se smetím. Pak zavřel domovní dveře.

„Nemohl do domu nikdo vniknout?“ zeptal se ho inspektor. „Jedině ti, kdo mají klíč. Zámek je neporušen.“

„Bylo to běžné, že služebná nevynášela smetí?“

320

„Jen někdy. Většinou jsem to vzal za ni.“

„Nevšiml jste si, jestli nebyla nápadně vzrušená? Jak se chovala?“

„Jako vždycky. Pablita byla moc příjemná dívka.“

„A co Doňa Maria de los Desamparados?“ „

Dáma. Ve všem. Všichni ji měli rádi.“

„Nemohla mít milence, nebo nějakého dobrého známého?“

„Prosím vás, inspektore! Říkám vám, že to byla dáma.“

Inspektor hledal souvislosti. Vždyť snad jen stopadesát možná dvě stě metrů vzdušnou čarou od bytu se třemi mrtvolami bylo klenotnictví Jusfer s dalším zavražděným. Tak se José Hurtado snažil zjistit něco víc o záhadném muži, kterého klenotníkova milenka označila jako Morrise.

„Říkala jste, seňorito Angeles, že jste ho neznala. Věděla jste, že je to známý vašeho milence Robleda?“

„Nikdy jsem ho neviděla,“ řekla.

„Ale věděla jste, kdo to je?“

„Slyšela jsem o něm. Nevěděla jsem, kdo to je. Myslím si, že měl s Felixem nějaké kšefty.“

„Nemáte ponětí jaké?“

„Určitě od něj nic nekupoval. Řekla bych, že mu chtěl něco prodat. Já jsem toho chlapa neměla rá

da.“

„Říkala jste, že jste ho neznala.“

„Přesto jsem ho neměla ráda. Taky jsem mu ani neodpověděla, když volal poprvé. Prostě jsem to položila.“

„Zavolal podruhé?“

„Hned.“

„Co si myslíte, proč vás volal?“

„Nemám ponětí,“ řekla Angeles.

„Nesnažil se vás vylákat do krámu na Calle Sainz de Barranda?“

„Víte, že můžete mít pravdu. Proč by mi říkal, že je tam zavříno a proč by to asi za hodinu opakoval?“

„A vy jste ho vlastně poslechla. Šla jste se tam podívat. Jenže to už bylo kolem zavřeného klenotnictví plno lidí a tak se tam Morris nemohl objevit. Je to tak?“

„Možná, že je.“

Inspektor Hurtado byl v té chvíli přesvědčen, že přece jen nasel stopu. Protože měl strach, že by si vrah, jehož jméno Angeles znala, mohl na nepohodlnou svědkyni někde počkat a mohl by se pokusit umlčet ji, dohodl se s ní, že v nejbližších dnech zůstane pod dohledem na policejním ředitelství v místnostech Brigada Investigacibn Criminal na náměstí Puerta del Sol. Tam také v kartách Archivo Central Direction General de Seguridad zjistil, že jistý Morris má na registrační kartě obsáhlý zá

znam.

Podezřelý se jmenoval José Maria Manuel Jarabo Pérez Morris, ale vystupoval pod mnoha jinými jmény. Stejná zpráva přišla krátce nato z pařížského ředitelství Interpolu, kde byl Morris evidován jako podvodník, lupič a kasař.

Čtyřnásobná vražda, v análech madridské Seguridad dosud největší a nejbrutálnější, pobouřila španělské veřejné mínění. Lidé měli strach a dostali vztek. Rozhlíželi se kolem sebe, jako by v davu proudícím po chodnících Gran Via chtěli najít vraha. Pomohli k jeho dopadení. V úterý asi v devět ráno zazvonil v kanceláři Brigada Investigación Criminal telefon.

„Podívejte se do čistírny v Calle de Orense 34,“ řekl mužský hlas.

„Někdo si tam dal vyčistit krví potřísněný oblek.“ Policista ve službě vytočil číslo čistírny a zeptal se:

„Dal si u vás někdo vyčistit krví potřísněný oblek?“ „Ano, včera v poledne.“

„Jak víte, že jsou ty skvrny od krve?“

„Zákazník nám to řekl. Tekla prý mu krev z nosu. Ale je jich hodně. Jsou dost velké.“

„Kdy si má pro oblek přijít?“ zeptal se policista. „Dneska kolem poledne.“

Služba vyrozuměla inspektora Hurtada, ten skočil ještě se třemi kolegy do vozu a vyrazili na Calle de Orense. Vpadli do čistírny a inspektor Hurtado se zeptal:

321

„UŽ si to vyzvedl?“

„Ne. Přijde až k polednímu;‘ řekl majitel čistírny.

„Zaplav pánbů. Zapsal jste si jeho jméno?“

„Dal jsem mu útržek objednávky. Ale je to jeden z našich zákazníků.“

„Takže víte, jak se jmenuje?“

„Morris. A kdo vám řekl, že si k nám dal vyčistit oblek?“

„Svatý Mikuláš.“

„Nechal si tady kufřík, že si v něm pak oblek odnese,“ řekl majitel čistírny a ukázal za pult do rohu, kde stál hnědý fíbrový kufr.

„Zajeďte,pro seňoritu Angeles,“ nařídil inspektor Hurtado jednomu z policistů a dodal:

„Ať jste tady natotata!“

„Stalo se něco, pane inspektore?“ zeptal se majitel čistírny.

„Vy jste neslyšel o té čtyřnásobné vraždě?“

„Proboha, tak to je on?“ zděsil se majitel čistírny.

„Co řekl, když to přinesl?“

„Je to pěkný letní šantungový oblek. Řekl, že je mu to líto, dal si ho ušít na míru á včera v noci se popral s nějakým cizincem v Moulin Rouge. Dostal prý pořádnou ránu do nosu a takhle si ty šaty zří

dil.“

„Nebylo vám to podezřelé?“ zeptal se inspektor.

„Bylo. Jenže my toho chlapa známe. Je to rváč a darebák, ale proto mu přece neodmítnu vyčistit oblek!“

Přivezli seňoru Angeles. Ukázali jí kufřík.

„Patří Felixovi,“ řekla. „Měl ho v krámě. Teda vzadu v kanceláři.“

„Je zamčený?“ zeptal se inspektor majitele čistírny. Ten mu kufřík beze slova podal.

Ale to už inspektor fíbrový kufr otevřel, našel v něm pistoli a pár klíčů. Všechno dal zpátky, kufr zavřel a vrátil mu ho přes pult.

„Dejte ho zase tam, co byl. Až si ten chlap přijde pro šaty, tak ho obsluhujte, jako by se nic nedělo.

My si na něj počkáme vzadu v kanceláři.“

Policisté v civilu se schovali ve vchodech okolních domů. Tři přijeli s malou mlékárenskou dodávkou s reklamním nápisem. Zvedli kapotu a předstírali poruchu vozu. Inspektor Hurtado čekal na vraha za závěsem, kde visely na ramínkách vyčištěné obleky.

Těsně po jedenácté zastavil před čistírnou taxík. Vystoupil neohrabaný hromotluk s malou ptačí hlavou. Dvě ženy zůstaly sedět ve voze. Vpadl do čistírny a od ucha k uchu se usmíval.

„Tak co, pustilo to?“ zeptal se, ale k dalšímu už se nedostal.

Inspektor Hurtado vyskočil z úkrytu, dva policisté vyběhli z kanceláře, za skleněnými dveřmi vchodu už stáli další s namířenými pistolemi.

„Zatýkám vás, Jarabo Morrisi, jménem zákona!“ zavolal inspektor Hurtado. „Zvedněte ruce. A vy ho prohledejte,“ obrátil se na svého kolegu.

„Zbláznili jste se?! Co si to dovolujete?“ snažil se ještě zatčený, ale už měl ruce na zádech a na nich želízka. Před taxík zacouvala dodávka mlékárny a policisté se zatčeným nastoupili. Pak se vydali na policejní prezídium, Morris skončil v čele.

Mezitím policisté vyslýchali obě ženy, sedící v čekajícím taxíku. Přivedli je do čistírny a inspektor Hurtado se jich zeptal: „Jaký je váš vztah k Jarabovi?“

„Vztah?“ rozchechtala se jedna z nich.

„Je to kunčaft jako jiný „

„Jak dlouho ho znáte?“

„Od rána. Přišel do podniku už pořádně napařenej. Furt se jen smál, ale objednal hned šampus. Pak řekl, že si jede pro kvádro. Tak jsme jely s ním.“

„Kam jste měly namířeno?“

„Kam? Někam do postele. Nemám šajnu, kam chtěl jet „ Inspektor ještě kývl na jednoho z policistů v civilu, řekl mu, aby si výpověď prostitutky ověřil, aby zašel do baru Autodromo a zjistil, jak to skutečně bylo. Ty dvě holky nelhaly. Jarabo Morris měl kapsy plné peněz, tak oslavoval úspěch. Byl totiž přesvědčen, že nezanechal po sobě žádnou stopu a tak si klidně přijel pro vyčištěný oblek.

322

José Maria Manuel Jarabo Pérez Morris dlouho nezapíral. Na to byl příliš zkušený zločinec. Vymyslel si však motiv k vraždě, který by mohl ovlivnit průběh procesu. Přiznal se, že vraždil v prudkém hnutí mysli. Měl nepřekonatelný vztek. Byla totiž poskvrněna čest ženy, na níž mu velice záleží. Proto za žádných okolností nemůže uvést její jméno. Oba klenotníci tu ženu nejen znectili, ale i vydírali. Chtěl ji ochránit, nic víc. Nepamatuje si ani, co všechno dělal, měl tak velký vztek, že vů

bec nic nevnímal.

„Snad nechcete, abysme vám tuhle pohádku věřili!“ řekl inspektor Hurtado. „Krásná neznámá a dva ničemní klenotníci! Tohle můžete vykládat akorát těm děvkám, co s váma jely do čistírny. A ani ty nemůžou mít tak vypláchnutý mozky. Kdo je ta ženská?“

„Je to Angličanka. Snoubenka. Budeme se brát „

„Jo, určitě. Leda v kriminále, předtím než půjdeš pod garrottu.“

„Já nelžu.“

„Tak to koukej vybalit!“ křičel na vraha inspektor Hurtado.

„Dala mi briliantový prsten. Skvost. Ten kámen mohl mít kolem tří karátů.“

„Někdo ti bude dávat tňkarátový kámen! Za co? Proč?“

„Potřebovala peníze a chtěla, abych ho za ni šel zastavit.“

„A tys šel do klenotnictví Jusfer?“

„Jo, protože je to taky frc.“

„A dals ten prsten do zástavy seňoru Robledovi.“

„Přesně tak. Jenomže moje snoubenka se dostala do jistých potíží.“

„Do jakých potíží?“

„Potřebovala ten prsten zpátky. Kvůli manželovi.“

„Jo tak ta tvoje snoubenka byla vdaná?“

„V Liverpoolu. A tak mě prosila, abych to nějak zařídil a co nejdřív jí ho poslal.“

„A ty ses vloupal do klenotnictví, chtěls otevřít trezor, přišel seňor Robledo, začal tě mlátit a tys ho v sebeobraně zastřelil!“ smál se inspektor Hurtado.

„Povídali, že mu hráli. Ty si myslíš, že příslušníci Brigada Investigación Criminal jsou samí blbci.

Co nám to chceš pověsit na nos?“

„Jane napsala seňoru Roblesovi dopisy s prosbou, aby jí prsten vrátil. Vysvětlila mu taky proč. Dů

věrně mu taky prozradila, že se my dva budeme brát, že jsem její snoubenec, aby ten prsten vrátil mně. A on, místo aby jí vyhověl, ten kompromitující dopis strčil do kapsy, začal jí vyhrožovat, chtěl ji vydírat. hádal totiž trojnásobnou cenu, než co na prsten půjčil.“

„Odvelte ho,“ kývl inspektor na strážného, „já už to nemůžu poslouchat! Takže ty vlastně nejseš ani vrah, ani lupič, ale mstitel. To sis měl vymyslet něco chytřejšího.“

Už ve středu 23. července ráno měl inspektor Hurtado na stole podrobnou zprávu z ústřední registrace Interpolu. Podle ní byl Jarabo Morris profesionální zločinec s pozoruhodnou minulostí. Bylo mu pětatřicet let. Pocházel z početné a dost zámožné rodiny, kde nikdy nechyběly peníze, kde se o provoz domácnosti starala jedna nebo dvě služebné. Otec byl Španěl, matka se narodila na Portoriku.

Proto sdělení vysvětlovalo i původ jeho až příliš dlouhého a složitého jména.

„Tak si představte, seňores,“ řekl inspektor Hurtado na poradě, „že ten chlap studoval na Colegio del Pilar v Madridu.“

„Takže je dokonce vzdělaný.“

„Rozhodně není hloupý. Když mu bylo dvaadvacet, odstěhoval se na Portorico, usadil se v San Juanu, našel si tam holku a oženil se s ní. Po svatbě se vypravil na svatební cestu, ale už během líbá

nek se ti dva nějak nepohodli. A teď dávejte pozor.“

„Nenapínej, za chvíli je poledne,“ řekl Hurtadův kolega. „Vrátil se zpátky, na svou dvacetiletou manželku se vykašlal a vlezl do postele se svou tchyní.“

„No, tak to už je námět na pornofilm.“

„Na seriál. Když se mu maminka omrzela, tak se sčuchnul se sestrou své ženy, tedy se švagrovou.“

„Tak to už je králíkárna.“

„S manželkou se sice rozvedl, ale pořád od ní dostával peníze. V archívu Interpolu mají dokonce některé stvrzenky Banco Escterior de Espaňa.“

„Jak to že se mu tak věnovali?“

323

„To hned uvidíte. José Maria Manuel Jarabo Pérez Morris je totiž jejich starý a vážený zákazník. A zřejmě od mládí puncovaný lump. Z Portorika ho totiž vyhostili. Odstěhoval se pak na Kubu. Tam zřejmě taky nedělal dobrotu a tak mu nedali povolení k pobytu.“

Podle záznamů Interpolu ale i policejních archívů jiných zemí se Jarabo Morris živil podvody a krádežemi. Choval se jako playboy, měl nesčetné pletky s ženami všech možných národností. Pro svůj rozhazovačný život potřeboval hodně peněz. Nikdy nepracoval, tak si je obstarával nečestně.

Přitom stále dostával od své rodiny dost velké částky a z nepochopitelných důvod$ mu na jeho radovánky přispívala i jeho bývalá manželka.

„Tak jsem se přeptal Interpolu na důvod vyhostění z Portorika,“ řekl inspektor Hurtado. „Nebudete věřit, co ten chlap všechno dělal. Vyráběl a prodával nemravné fotografie:‘

„Co to je nemravná fotografie?“ zeptal se kolega.

„To je úřední technický výraz. Prostě pozice a detaily při souloži. Celý život využíval svého vzhledu. V Paříži předstíral svatbu a podvodně vylákal třicet tisíc franků.“

„Jak se dá předstírat svatba?“

„Seznámil se s nějakým španělským emigrantem, který utekl do Francie. Dal mu pár franků, sehnal někde kněžské roucho, uspořádal svatbu. Převlečený chlap je oddal a Jarabo vyinkasoval od šťastné

ho tatíka ošklivé dcery třicet tisíc. A pak zdrhnul. Vystupoval totiž a taky se ženil pod smyšleným jménem.“

Inspektor registroval jeho činnost už hezkých pár let. V poslední době byl Jarabo podezřelý z pašování narkotik do Španělska.Taky madridská Seguridad i Cuerpo General de Policia sledovali jeho činnost zejména v barcelonské čtvrti ovládané podsvětím El Bario Chino. Tudy procházela vět

šina zásilek pašovaných drog. Pracovníci registru Interpolu v pařížském předměstí St. Cloud znali taky některá falešná jména, která vrah používal. Vydával se za psychiatra Jaime Martina Valmase z Pahny de Mallorca. Devizové podvody a pašování drog provozoval jako José Pérez Jarbo Morris.

Některé osobní doklady, a jak se zjistilo, nebyly falešné, byly vystaveny jen na část jeho jména. Vystupoval bud jako José Morris Pérez, anebo obráceně jako José Pérez Morris.

„A taky měl papíry na jméno Jaime Mendozo,“ řekl inspektor Hurtado, když dočetl hlášení Interpolu.

„A s tou Angličankou si to ale nevymyslel. Byla vdaná, do Madridu přijela zřejmě na dovolenou, seznámila se s fešákem Mendozou, zamilovala se do něj jako gymnazistka. Za její peníze jí ukázal noční život.“

„Znají její jméno?“

„Jmenuje se Elisabeth Grovesová.“

„Tak on dokonce nelhal!“ řekl vrchní inspektor Rivas. „Zřejmě mu po třech flámech došly peníze a ona taky asi už neměla na útratu, tak zastavil některé cennosti:“

„Kdo to zjistil?“

„Naši. Ověřili si to u účetního a v pokladním deníku.“

„Takže ten briliantový prsten skutečně zastavil?“

„Jo. Ukecal ji. Byl to ale dárek jejího manžela. Nemohla se bez něj vrátit.“

„Byl by ho musel vyplatit. A to nemohl,“ uvažoval vrchní inspektor.

„Ono se mu to poněkud zkomplikovalo. Seňora Grovesová přijela na dovolenou se synem.

V záznamu není uveden jeho věk. Odhadl bych, že mu mohlo být dvanáct. Když ji Morris přemluvil, aby jeli na dva týdny na Mallorku, nechala prý chlapce v hotelu a požádala pokojskou, aby se o něj postarala. Dovedete si představit, jak jí ten chlap musel zamotat hlavu?“

„Cožpak si to ten kluk nechal líbit?“ zeptal se vrchní inspektor.

„Vydržel to asi dva dny. Pak začal řvát, chtěl jet za mámou. Jenže ta bláznivá ženská nenechala v hotelu ani adresu, kam by se jí dalo zatelegrafovat. Tak zavolal ředitel hotelu na britský konzulát a z milostného dobrodružství byl najednou společenský skandál. Teď už se o nevěrnou ženu zajímaly i britské úřady.“

„Dozvěděl se o tom její manžel?“

„To nevím. Rychle se vrátila do Madridu a ještě téhož dne odjela s chlapcem do Londýna.“

„Kdy to bylo?“

„Koncem roku 1955. Krátce před vánočními svátky.“

324

„Podle zpráv Scotland Yardu, který o případu vyrozuměl Interpol, došlo v Londýně k rodinné roztržce. Nevěrná Elisabeth Grovesová se rozhodla manžela odprosit, slíbila, že to už nikdy neudělá; prosté věděla jak na něj, a tak se zase udobřili. Jenomže ve hře byl pořád ten zastavený prstýnek. Po

čítala s tím, že manžel dřív nebo později objeví, že šperk zmizel. Tak se rozhodla napsat svému madridskému milenci srdcervoucí dopis. Zapřísáhla ho, aby zastavený prsten vyplatil a rychle jí ho poslal.“

„Takže v tomhle nám Morris taky nelhal,“ konstatoval vrchní inspektor.

„Morris je chytrák, patce kolego, má značné zkušenosti a zná lidi. Jinak by konečně nemohl provozovat podvodnické řemeslo. stekl nám kousek pravdy, ale zbytek si přikrášlil tak, aby nevypadal jako gauner. A hlavně: na dopis a pak ještě na další Elisabeth Grovesové vůbec nereagoval. Tak jí nezbylo nic jiného, než požádat o pomoc britského konzula. Tak to aspoň vypadá podle verze Interpolu, ale nakonec zčásti i podle protokolu z výslechu. Od této chýle se výpovědi rozcházejí se skutečností.

Protože jsou oba majitelé klenotnictví mrtví, sotva zjistíme, jak to doopravdy bylo.“

„Dobře, ale on přece tvrdí, že se snažil prsten vyplatit;‘ řekl vrchní inspektor Rivas.

„Právě že to jen tvrdí. Chce, abychom uvěřili pohádce, protože je přesvědčen, že nemáme možnost si to ověřit:‘

„Tak zaprvé: Morris se seňoře Grovesové představil jako Mendoza. Pod tímto jménem prsten taky zastavil. Při výslechu tvrdil, že mu klenotník Robledo na něj půjčil čtyři tisíce peset, skutečná cena prstenu byla však nejméně čtyřikrát vyšší. A Robledo na něm chtěl vysokou částku, nespokojil se s vyplacením zástavy.“

„Všechny zastavárny půjčují na vysoký úrok,‘ řekl vrchní inspektor.

„To jistě, ale ne na čtyřsetprocentní. To si netroufne ani ten nejdrzejší lichvář jestli nám říká Morris pravdu. V jeho výpovědi je totiž věta, která mi do toho povídání vůbec nezapadá. Já vám ji, seňore, přečtu: a taky na mě chtěl plnou moc podepsanou Elisabeth Grovesovou s notářsky ověřeným podpisem.“

„Poslala mu ji?“

„On tvrdí, že poslala. Ale ne jemu. Adresovala dopis na Jusfer na Calle Sainz de Barranda číslo 19

a do obálky přidala, snad omylem v rozčilení, dopis určený madridskému milenci. Byla v něm spousta kompromitujících sdělení. Podle všeho ho stále milovala a vzpomínala na krásné chvíle na Mallorcx.“

„Myslíte si, že ti dva klenotníci by lumpa, jakým je Morris, vydírali?“

„On to tvrdí,“ řekl inspektor Hurtado.

„Oba byli přece zámožní a vážení muži. Zjistili jste o nich snad něco podezřelého?“

„Ne. Byli to společníci dobře prosperujícího podniku a navíc přátelé. Žili spořádaně. Všichni o nich mluví jako o seriózních obchodnících. Jeden důvěřoval druhému, nikdy mezi nimi nedošlo k rozepři.

Asi rok před tou tragédií se Félix Robledo rozešel se svou manželkou a přestěhoval se ke své milence Angeles do jejího bytu na Calle Fernán Gonzales 73:‘

„Nebyla na něj příliš mladá?“

„Samozřejmě že byla mladší než jeho manželka. Dneska je Angeles pětatřicet:‘

„A co ten druhý?“

„Ten vlastně udělal skoro v téže době totéž. Oženil se s velmi mladou a velmi krásnou Marií de los Desamparados Alonso a v novostavbě na Calle Lope de Ruedo 52 si 15. října 1957 pronajal dobře vybavený čtyřpokojový byt. Přijal do služby Pablitu Ramosovou a žil se svou ženou v pohodě a bez starostí. Obchod totiž prosperoval.“

„Kdo vlastně vedl klenotnictví Jusfer?“

„Oba. Společně. Každý den v devět ráno, a prý byli velmi přesní, se setkali před krámem, otevřeli a vešli dovnitř. Tam pracovali až do zavření.“

„Takže klíče od trezoru měli oba.“

„Oba.“

„Ale nenašly se ani u jednoho, ani u druhého:‘

„Musely se dostat do ruky Morrisovi.“

„Jenomže nemáme důkaz, že je měl a že vůbec trezor otevřel.“

325

Policejní tým Brigada Investigación Criminal pracoval velmi rychle. Během několika dní měl pohromadě všechny potřebné důkazy. Vrchní inspektor Sebastian Fernández Rivas se vydal ještě jednou s inspektorem Hurtadem do zpřeházeného bytu Dona Emilia Fernándeze Diaze. Pokoušeli se najít otisky prstů vraha, ale marně. Ani na výtahu, kterým se dostal do čtvrtého patra, žádné nebyly. Tak si to policisté vysvětlili, že měl odpočátku rukavice, anebo výtah přivolal loktem a stejným způsobem zmáčkl knoflík čtvrtého patra. Ještě jednou si nechali předvést Morrise a zeptali se ho:

„Při výslechu jste tvrdil, že jste šel do bytu prosit seňora Diaze, aby vám vydal zastavený prsten i kompromitující dopis vaší milenky, který se mu nedopatřením dostal do rukou.“

„Ano, seňore inspektore, to jsem řekl a je to pravda.“

„Tak nám ale vysvětlete, proč jste měl u sebe ostře nabitou pistoli?“

„Vzal jsem si ji pro jistotu. Řekl jsem si: kdyby se nedal uprosit, tak bych ho trochu postrašil.“

„Ostře nabitou zbraní? To vám máme věřit?“

„Přísahám, že jsem ho nechtěl zastřelit. Jenže on byl jako skála. Nedalo se s ním mluvit. O vrácení prstenu nechtěl ani slyšet, o tom dopise taky ne. Když jsme se dostali do sporu, řekl mi, abych odešel a zmizel za dveřmi koupelny. Šel jsem za ním a on se se mnou začal prát. Vytáhl jsem pistoli teprve ve chvíli, kdy on na mě namířil svou. Nevystřelil jsem první, já jsem se jen bránil.“

Každý přistižený zločinec dělá, co může, aby zametl stopy, aby odvrátil pozornost vyšetřovatelů jiným směrem, aby získal pro soudce i pro porotu polehčující okolnosti. Morris dobře věděl, že nemá moc možností, proto se jich snažil využít. Vrchní inspektor Antonio Viqueira Hinojosa znovu prohledal s technickou skupinou celý krám firmy Jusfer. Prohlédli regály, vystavené předměty, prsteny, ná

ramky a náhrdelníky, dali otevřít trezor a přezkoumali dokumenty. Dopis, o němž vypověděl Morris, však nikde nenašli. Ale ten přece jen musel existovat. V soudních spisech pozdějšího procesu se nachází svědectví policejního inspektora Estebana Espinozy de los Montreros:

„Poznal jsem Jaraba krátce po jeho příjezdu do Španělska v roce 1950. Byl rozhazovačný, žil na velké noze. Seznámil jsem se později i s tou Angličankou. Představil ji jako Betty. Ta se mi někdy na podzim svěřila, že její nový přítel na ní pořád loudí prsten a chce ho dát do zastavárny, protože potřebuje peníze.“

„Co jste jí řekl?“ zeptal se vyšetřující soudce Carlos de la Cuesta.

„Řekl jsem jí, aby to nedělala. Jestli mu prsten dá, v životě už ho neuvidí. Řekl jsem jí, že se zamilovala do darebáka.“ „Odkud jste ho znal?“

„Madridská galerka, to je můj rajón. Znám se s nimi a oni znají mě:‘

„Takže je pravda, že vám ta Angličanka poslala dopis?“ „Je.“

„Kdy to bylo?“

„V prosinci 1957. Prosila mě, abych vyhledal Morrise a domluvil mu, aby jí ten prsten vrátil.“

„On ho v té zastavárně už vyzvedl?“

„Zřejmě vyzvedl. Šel jsem totiž za ním, řekl jsem mu, co mi seňora Grovesová psala a on mi s úsměvem odpověděl, že jí ten prsten dávno poslal.“

„Co jste mu na to řekl?“

„Aby nelhal. Kdyby ho měla, tak by mi nepsala, abych mu domluvil, aby šperk vrátil.“

Inspektor Hurtado měl už konečně všechny výpovědi pohromadě, mohl se chystat na závěr případu.

Bylo zřejmé, že Jarabo Morris se připravoval na velkou akci. Nabídl klenotníkům velký a výhodný obchod, slíbil, že v určitý den přinese zboží. Věděl, že pokladníkem firmy Jusfer je Fernández Diaz, předpokládat tedy, že on bude mít připraveny peníze na zaplacení šperků nebo starožitností. Možná že si dokonce počkal před bankou, aby se ujistil, že si klenotník vybral potřebnou a jistě značnou částku a pak se za ním večer vypravil do bytu.

Na závěrečné poradě Brigada Investigación Criminal se sešli inspektoři s vyšetřujícím soudcem Carlosem de la Cuesta. „Vraťme se tedy do loňského horkého léta,“ řekl. „Sobota 19. července 1958.

Horký letní večer. Kdo mohl, chystal se na víkend do Sierry. Asi tak v devět večer byl klenotník Don Emilio Fernández Diaz v koupelně, kde se pravděpodobně holil. Jeho čtyřpokojový byt se nachází v novostavbě na Calle Lope de Ruedo 52 ve čtvrtém patře. Tak tohle jen pro pořádek, všichni to zná

te. Je pravděpodobné, že neměl nejlepší náladu. Vrátil se totiž z klenotnictví Jusfer pozdě. On i jeho společník Félix López Robledo čekali na ohlášeného zákazníka. Šlo zřejmě o velký a zajímavý obchod, ten pán jim měl přinést cenné šperky za výhodnou cenu.“

326

„Dovolte mi, Ctihodnosti, ještě doplněk,“ řekl vrchní inspektor Rives. „Klenotnictví Jusfer nejen prodávalo, ale taky nakupovalo šperky a oba společníci se nevyhýbali ani zastavárenskému obchodu.

Když někdo nutně potřeboval peníze, přinesl šperk a oni mu půjčili.“

„Je nám známo, kdy byl ten obchod otevřen?“ zeptal se soudce.

„Před dvěma lety,“ odpověděl inspektor Hurtado.

„Specializovali se zejména na briliantové šperky, ale obchodovali i s jinými drahými kameny.“

„Vrah Jarabo Morris si vybral sobotu večer záměrně. Nabídl oběma společníkům výhodný obchod, oni si připravili v hotovosti padesát tisíc peset, protože tyto obchody se realizují, jak se říká z ruky do ruky.“

„Těch padesát tisíc si vyzvedl Don Fernández Diaz téhož dopoledne ze svého bankovního konta,“

poznamenal inspektor Hurtado.

„Don Emilio Fernández Diaz čekal se svým společníkem Felixem Lópezem Robledem na klienta až do půl deváté. Když se nedočkali, uložili oněch padesát tisíc do trezoru k ostatním cennostem, rozloučili se, popřáli si hezký víkend a řekli si na viděnou v pondělí ráno.“

„Jestli dovolíte, Ctihodnosti,“ přerušil inspektor Hurtado soudcův výklad. „Všichni víme, že vrah hledal především klíč od trezoru. Ale naši technici taky. Při první prohlídce bytu manželů Diazových se nenašel. V krámu firmy Jusfer při první zevrubné prohlídce taky ne. Ale druhý den jsme ho našli tam, kde by ho nikdo nehledal. Ani vrah ho nenašel. Klíč totiž visel na věšáčku na ručníky u umývadla a byl jedním z ne právě čistých ručníků přikryt. Byla to ta nejrafinovanější skrýše, jakou si lze v klenotnictví představit „

„To bych neřekl. Vrah i naši technici měli smůlu. To je vše. Ale vrah i naši technici mohli zrovna tak mít štěstí a objevit klíč náhodou. V takovém případě už mohl být Jarabo Morris dneska místo v cele Audjenčia Provincial de Madrid v bezpečí třeba někde v Argentině. Ale vraťme se k událostem toho večera.“

„Prosím o prominutí, Ctihodnosti. Je třeba zdůraznit, že kolem deváté večer byl v bytě na Calle Lope Ruedo jen Don Fernández Diaz a služebná Pablita Ramosová. Diazova manželka Maria de los Desamparados čekala na manžela s večeří, když dlouho nešel, sebrala se a šla na návštěvu ke známým.

Není vyloučeno, že tam měli jít oba a seňora Maria nechtěla nechat hostitele už déle čekat. Protože se Don Diaz kolem půl desáté v koupelně holil, chystal se zřejmě jít za manželkou.“

„Je to pravděpodobné, ne však podstatné. Důležité je, že pán domu byl v koupelně, služebná seděla v kuchyni a připravovala na zítřejší den žluté fazolové lusky. Ty se našly rozsypány po zemi. Ozval se zvonek, služebná šla otevřít, za dveřmi stál vysoký, dobře oblečený muž. Služebná se ho zeptala, co si přeje, on jí zřejmě řekl, že chce mluvit se seňorem Diazem. Ale to už se otevřely dveře koupelny, vykoukl domácí pán, když viděl, že ve dveřích stojí zákazník, na něhož večer marně čekal, křikl na něj, aby přišel jindy a do krámu, teď na něj nemá čas. Je pravděpodobné, že Jarabo Morris řekl, že rád počká, až se seňor oblékne. Ale Diaz mu jasně řekl, že nevyřizuje své obchody doma a navíc v sobotu pozdě večer. Klient už byl na odchodu, pak se ještě ve dveřích otočil, obešel služebnou a ve

šel dovnitř:‘

„Muselo to být ve chvíli, když Don Diaz dokončil svou toaletu. Našli jsme ho čerstvě oholeného.

V koupelně byla ještě cítit vůně pánské kolínské vody značky Casablanka. Don Diaz spatřil nevítané

ho hosta zřejmě v zrcadle. Ten zatím přišel až k pootevřeným koupelnovým dveřím, kde zůstal stát s namířenou pistoli „

„Podle prohlášení doktora Sellese, ale i podle zjištění techniků, vypálil vrah ve chvíli, kdy Don Diaz stál ještě u umyvadla a teprve potom, vlastně už v agónii, protože vrah mířil přesně a trefil svou oběť do týla, se ještě zachytil okraje vany, udělal pár posledních kroků a svalil se mrtev na koupelnovou předložku, kde jsme ho našli v tratolišti krve,“ řekl inspektor Hurtado.

„A teď byla na řadě služebná Pablita,“ pokračoval v sumarizaci případu vyšetřující soudce. „Když slyšela střelbu, vyběhla z kuchyně, začala ječet a utíkala chodbou. Ale to už vrah vyšel z koupelny, nejdřív jí zakryl ústa dlaní, aby nekřičela, pak ji několikrát uhodil pažbou revolveru do hlavy, zatáhl ji do kuchyně a zavřel dveře. Pablita Ramosová ležela v bezvědomí na podlaze.“

Přítomní policisté se shodli na dalším pravděpodobném průběhu událostí. Vrah nejdřív skočil do koupelny a začal prohledávat kapsy zavražděného klenotníka. Hledal peníze a možná i klíč od trezoru. Spíš však byl přesvědčen o tom, že si klenotník vzal připravených padesát tisíc domů. Ještě se ne

327

dostal ani k jeho aktovce, která zřejmě zůstala v předsíni, kde Don Diaz odložil taky lehké šantungové sako, když se ozval klíč v zámku a do bytu vstoupila seňora Diazová. Vracela se z návštěvy, kde marně čekala na svého manžela. Musela se zhrozit, když najednou proti ní stál cizí člověk.

„Co tady děláte? Proboha, kdo jste?“ vykřikla a volala do bytu: „Emilio, Emilio! Co tady chce ten chlap?“

„Dovolte, milostivá paní, abych se představil. Jmenuji se Manuel Alvarez, inspektor finančního úřadu. Čekám tady na vašeho manžela. Chci mu položit několik otázek, týkajících se pašovaní zlata a zlatých mincí. Totéž se týká vaší služebné, tu si už odvezl kolega, bude ji vyslýchat v naší kanceláři.“

Maria de los Desamparados Alonso věděla, jak snadno se její manžel obchodující se zlatem a drahými kameny může dostat do nesnází. Proto pozvala elegantního a dobře oblečeného muže do salónu a nabídla mu židli. Posadila se proti němu do křesla a začala si s ním povídat. Jistě si řekla, že bude vhodné, aby se k inspektorovi finančního úřadu chovala zdvořile a přátelsky. Je velmi pravděpodobné, že se ti dva bavili o všem možném nejméně půl hodiny. Pak se ozvaly z kuchyně zvuky, zřejmě se probrala služka Pablita. Seňora Diazová vyskočila, ale vetřelec ji zadržel a řekl, že je to jistě seňor Diaz, který se vrací domů. Raději by s ním hovořil sám, ať se seňora neobtěžuje, oni si to vyřídí hned v předsíni. Uklonil se a odcházel. Seňora Diazová snad zůstala sedět v salónu, nejspíš prý vyměnila na gramofonu desku, ta stará už dohrála.

„Jarabo Morris nešel ke dveřím. Dobře věděl, odkud zvuky přicházejí,“ pokračoval vyšetřující soudce. „Služka se probrala, snažila se vstát, když se jí to nepodařilo, chtěla se dovléct ke dveřím.

Ale to už v nich stál vrah, zmuchlal rychle kapesník, vrazil jí ho do úst, zatáhl ji dozadu do kuchyně, kde ji znovu uhodil pažbou revolveru do hlavy. Dívka se však začala bránit. Tak se vrah rozhlédl kolem, spatřil nůž, kterým předtím Pablita krájela fazolové lusky a bez rozmyšlení jí ho vrazil do srdce.

Pak spatřil dveře do pokojíku služebné a mrtvolu tam zatáhl. Dveře zavřel a zamkl. Vrátil se do předsíně, cestou ještě zvedl prázdnou nábojnic, která ležela na koberci a klidně vešel do salónu, posadil se proti seňoře Diazové a pokračoval v konverzaci.“

„Je docela dobře možné, že mu paní domu něco nalila,“ řekl inspektor Hurtado, „ale později jsme v bytě našli tolik použitých skleniček a několik nedopitých lahví, že je těžko říci, jestli ti dva spolu něco pili.“

„Krátce poté zazvonil u dveří bytu domovník, který přišel pro košík se smetím,“ řekl vyšetřující soudce a inspektor ho ještě přerušil.

„Nám se při vyšetřování zdálo divné, že domovník přijde tak pozdě večer do bytu pro smetí. On nám to ale vysvětlil. Dělal to vždycky o víkendu, protože v pondělí jezdili popeláři.“

„A teď došlo k neuvěřitelné scéně,“ pokračoval vyšetřující soudce, „jakou by si nevymyslel ani mistr Hitchcock. Seňora Diazová se podívala na hodinky, řekla si, že to asi bude domovník, omluvila se, šla do předsíně, kam zřejmě už předtím služka připravila košík se smetím, otevřela, podala ho domovníkovi, řekli si dobrý večer, dobrou noc, ona zase zamkla dveře a vrátila se do salónu, kde celou dobu seděl vrah a strachy se potil. Měl k tomu důvod, těsně předtím než zazněl zvonek, si všiml, že má nohavici nad kolenem od krve a snažil se to místo co možná nenápadně zakrýt dlaní. Seňora Diazová si však skvrny všimla, anebo. jí bylo podezřelé něco jiného, zděsila se, snad ve chvíli, kdy vrah vyměňoval gramofonovou desku a obrátil se zády, vyběhla ze salónu do koupelny, asi se tam chtěla zamknout a spatřila u vany manželovu mrtvolu. Začala ze všech sil křičet. Vyběhla na chodbu, skočila do ložnice, ale vrah už byl u ní. Když ji zavraždil jedinou kulkou do týlu, klečela u postele

„Je to velmi chladnokrevný a otrlý zločinec,“ řekl inspektor Hurtado. „Nesnažil se uklidit mrtvoly, začal převracet byt. Byl přesvědčen o tom, že má dost času, všichni tři byli přece mrtví. Tak začal systematicky prohledávat zásuvky, skříně, z knihovny vyházel všechny svazky a v některých knihách snad i listoval. Zavražděnému klenotníkovi sebral peněženku i hodinky. Jeho ženu obral o šperky.

„Nejcennější byl zlatý náramek s vzácnými mexickými zlatými mincemi, které samy měly značnou sběratelskou hodnotu. V zásuvce ukradl cestovní pasy obou manžel. Proslídil všechno, ani v kuchyňské pokladničce nenechal jedinou pesetu,“ dodal soudce.

„Ale to co hledal, stejně nenašel,“ řekl inspektor Hurtado. „Zřejmě ho to však vůbec neznervóznilo.

Uvědomil si, že je noc, dům je zavřen a rozhodl se, že bude nejrozumnější, když zůstane v bytě do rána. Šel tedy do koupelny, namočil tam jeden z ručníků a chodil pak po bytě a pečlivě omýval všechna místa, kde mohl zanechat otisky prstů. Nezapomněl ani na kliku u dveří, na nůž, který stále

328

ještě trčel ubohé Pablitě z prsou. Pak zjistil, že si od krve umazal manžetu, tak šel do ložnice, vybral si v prádelníku čistou košili Dona Diaze a převlékl se. Podle dalších stop je zřejmé, že se usadil v salónku, nalil si koňak a vykouřil pár cigaret z balíčku, který zůstal na konferenčním stolku.“

„Pak však dostal nápad!“ řekl soudce.

„Myslel si dokonce, že je báječný,“ dodal inspektor. „Přinesl sklenice, láhev, nalil a rozlil koňak i na koberec, rozházel kolem pár nedopalků, prostě upravil scénu, která měla zmást policisty. Měli uvěřit, že se v Diazových bytě odehrál bouřlivý mejdan. Odrovnal nábytek, sroloval koberce, aby uprostřed salónu vznikl taneční parket, popatlal kdeco rtěnkou, prostě chtěl, aby to vypadalo, že se ti lidé postříleli v opilosti.“

„Já jsem ho považoval za velice chytrého zločince,“ řekl inspektor. „Ale tímhle pouťovým nesmyslem se ukázalo, že je to jen dobře oblečený a zvlášť pro ženské oči mimořádně pohledný chlap.“

„Snad si pak v bytě lehl a trochu se prospal, asi tak kolem deváté v neděli ráno vyšel z bytu, pečlivě uzamkl dveře, sjel výtahem dolů a zmizel v ulicích,“ ukončil rekonstrukci soudce.

Vůbec se nesnažil utéct a schovat se. Šel do kavárny, v klidu se vydatně nasnídal. Dopoledne seděl v biografu a po obědě se posadil do jiné kavárny, kde se dal do řeči se servírkou. Ta později vypově

děla, že platil tisícovkou. Neměla drobné, kavárna byla v takovém horku prázdná a tak musela jít přes ulici rozměnit. Do svého penziónu v Calle Auscosura se Jarabo Morris vrátil až večer, lehl si a spal až do rána. Domovnice ho viděla odcházet z domu po osmé. Nesl lehký a nepříliš objemný balík. Spě

chal se zakrváceným oblekem do čistírny.

Vrah se do trezoru nedostal. Byly v něm uloženy šperky miliónové hodnoty. Jarabo Morris měl prý plán a při vyšetřovaní se k němu přiznal: chtěl zanechat rozmařilého života a usadit se v Palmě de Mallorka, kde chtěl provozovat psychiatrickou praxi. Nevadilo mu, že nemá kvalifikaci, lékařský diplom by si byl dozajista uměl obstarat.

Místo toho se zodpovídal ze svých zločinů před soudním dvorem madridské Audiencia Provincial.

Líčení zahájili 11. února 1959. Po deseti dnech přečetl soudce rozsudek: José Maria Manuel Jarabo Pérez Morris, registrovaný v kartotéce zločinců Interpolu ještě pod jinými jmény, se odsuzuje čtyřikrát k trestu smrti. Odvezli ho do cely smrti vězení Cárcel Provincial de Madrid, kde čekal tři měsíce na povolení obnovy procesu anebo na popravu. Odvolání zamítli, žádosti o milost nevyhověli. Nemě

li jediný důvod, proč by to udělali.

Madridská čtvrť Carabanchel dnes už není okrajovou jako kdysi, když stavěli obrovský komplex věznice Cárcel Provincial. Brzo ráno krásného májového dne roku 1959, kdy byla obloha doslova blankytná, vytáhli na stěžeň jedné z budov černý prapor. Několik mužů v černých oblecích beze slova prošlo chodbami starého vězení. Zastavili se před celou smrti. V 6 hodin 58 minut otevřel dozorce celu. Vrah José Maria Manuel Jarabo Pérez Morris byl již připraven. Z každé strany jeden dozorce, uprostřed odsouzený. Všichni vstoupili do popravčí místnosti. Mniši se modlili nahlas, dva kněží o něco tišeji.

„Mistře popravčí, konejte svou povinnost!“ řekl ředitel věznice. Nasadili mu na krk garrottu, už ve středověku ve Španělsku používaný popravčí nástroj. Kat v uniformě vězeňského dozorce začal utahovat ocelovou smyčku.

V registraci Interpolu pak krátce poté založili složku nadepsanou José Maria Manuel Jarabo Pérez Morris do archívu jako vyřízenou.

329

62 případ

PŘÍPAD BLÁZNIVĚ ZAMILOVANÉHO

Nákladní loď francouzské námořní společnosti Compagnie de navigation maritime Providence mě

la dvě paluby pro cestující. Ve středu 1. září 1954 krátce před půlnocí přistála u mola Freissinet v Dunkerque. Za tmy přerušované jen hledáčky se odehrál povinný obřad: strohé povely z megafon, svištění lan dopadajících na kamennou hráz, skřípání rumpálu spouštějícího můstek. Pak ale dobrých třicet minut ticho. Nikdo nevystoupil, nikdo nenastoupil.

Až po dvanácté se objevila světla automobilu, práskla dvířka, na palubu se vyšplhal komisař Francois Perrier doprovázený inspektorem Duboisem z pařížské ústředny Interpolu. Sotva vešli do jídelny, přijel vůz s advokátem Jeanem Fressonem. Všichni usedli u dlouhého stolu a komisař Perrier se zeptal:

„Kde nastoupila?“

„V Auklandu na Novém Zélandu,“ odpověděl kapitán Bony.

„Byla sama?“

„Ano“

„Měla zavazadla?“

„Skoro nic.“

„Kde jste cestou kotvili?“

„Krátce v Melbourne, Adenu, Marseille, Havru.“

„To ještě byla na palubě?“

„Ne. Zmizela před prvním přistáním. Na širém moři.“

„Za bouřky?“

„Hladina byla jako zrcadlo:‘

„Jaká byla? Jak vypadala? Jak se chovala?“ zeptal se komisař a kapitán se na něj podíval s opovržením.

„Vy jste nikdy neslyšel o Sharon Lockhartové?“

„Je mi líto:‘

„Vážený pane komisaři,“ oslovil policistu advokát Fesson. „Víte, že zastupuji rodiče pohřešované a tak mi dovolte, abych vás poučil. Sharon Lockhartová byla osmadvacetiletá krasavice, známá sportovkyně. Vyhrála několik světových tenisových mistrovství a v poslední době se věnovala závodní jízdě na koni. Žila v Auklandu a plavila se do Francie, kde měla trénovat ve stájích Étoile ďor v St.

Cloud u Paříže. Na lodi se intenzívně učila francouzsky.“

„Zapomněl jsem vám ještě říci,“ poznamenal kapitán, „že jsme všechny její osobní věci odeslali při krátkém přistání v Adenu na adresu do Auklandu.“

„Co to bylo?“ zeptal se komisař.

„Šaty, prádlo, fotoaparát, tablety proti mořské nemoci a dva neodeslané dopisy. Psala je na palubě Providence krátce za sebou.“

„A já mám jejich fotokopie,“ oznámil advokát Fesson a vytáhl je z aktovky. „Domnívám se, že jejich obsah bude pro vyšetřování případu důležitý.“

Fotokopie šly z ruky do ruky, nakonec se vrátily k advokátovi, ten si nasadil brýle a četl:

„Milá Jacquelino, všechno je v nejlepším pořádku. Mám se dobře.

Ten dopis psala své sestře na dvakrát 15. a 16. července. Providence je sice malá ale příjemná loď a cesta po moři se mi moc líbí. A přitom jsem na palubě už vlastně pět nebo šest dní, ani nevím. Dnes večer nebo v noci se rozloučíme s australským pobřežím, kolem něhož se stále plavíme. Od rána.

Tak tohle je první část dopisu. Jak vidíte, je plná radosti a optimismu. O to podivnější je pokračování, psané o den později. Poslouchejte:

Cítím se velmi špatně. Jsem strašně unavená. A nemůžu spát, pište. A taky ti musím říci, že je tady strašná strava. Všechno je moc kořeněné, pořád mě pálí pusa. Mám hroznou žízeň a leju do sebe chlazený čaj jako po těžkém zápase. Něco mám s dásněmi. Když si čistím zuby, tak mi krvácejí, ale voda, kterou vyplivnu, není růžová ale špinavě hnědá. Chvílemi je mi na umření. Dopis pošlu z Adenu a ještě vám zatelegrafuju. Všechny doma zdraví srdečně Sharon.“

330

„Co se jí mohlo stát?“ uvažoval komisař Perrier.

„Taky druhý dopis je adresovaný sestře Jacquelině,“ řekl advokát, „jak vidíte, je to jen pár řádek psaných roztřesenou rukou, papír je zmačkaný, ušmudlaný. Je na něm jediná věta: Jestli je to nemoc, obraťte se na policii, aby zjistili, co se mi vlastně stalo. Já jsem nedělala nic a taky nic neudělám, protože tady ani nemůžu. Tak a to je všechno. Co si o tom myslíte, pánové?“

„Deprese,“ řekl kapitán Bony. „Běžná záležitost při mořské nemoci. Citliví pasažéři se propadají do beznaděje. Je jim tak špatně, že chtějí umřít:‘

„Jenomže ona měla zřejmě podezření, že ji někdo otrávil,“ řekl advokát. „Mám pravdu, pane komisaři? Podle mého názoru jasné podezření.“

„Mohl byste mi říct jaké?“ zeptal se advokáta kapitán Bony.

„Podle názoru mého klienta, doktora Lockharta, dával někdo jeho dceři drogy a pak ji v nestřežené chvíli hodil do moře.“

„Proboha ale proč?“ zeptal se kapitán.

„Na to nám budou muset najít odpověď pánové z kriminálního oddělení,“ řekl advokát.

Sharon Lockhartová obývala na lodi kabinu číslo 7 na druhé palubě. Když ji prohlédli, shledali všechno v pořádku. Žádné stopy po zápase, ani nepořádek. Kapitán dal hned po zmizení kabinu zamknout a zapečetit. Mimo osobních věcí, které odeslali poštou, se nikdo ničeho nedotkl. Prohlédli skříně, sprchový kout i klozetovou mísu, vytahali zásuvky a prozkoumali koberec.

„Nevšimli jste si ničeho podezřelého, když jste odesílali její osobní věci?“ zeptal se komisař kapitá

na.

„Ne. Běžné toaletní potřeby, prádlo i šaty, na nichž nebylo nic nápadného.“

„Pošleme sem techniky, aby sejmuli otisky prstů,° řekl komisař a ještě se zeptal: „Kdo sem měl pří

stup?“

„Z personálu jedině stevard.“

„Když si objednala do kabiny jídlo nebo pití?“

„Tak je taky servíroval stevard. To víte, my nejsme žádný luxusní parník s plesovým sálem. Stevard obsluhuje cestující v jídelně i v kabinách.“

„To znamená, že má nepřetržitou službu?“

„Někdy zaskočí pomocník z kuchyně.“

„Co ta okna?“ zeptal se komisař.

„Jsou zavřena na klíč. A i kdyby, vedou na palubu.“

„Jak se chovala Sharon Lockhartová?“

„Byla veselá, vtipná, ráda se bavila. Často se smála. Mladá šťastná úspěšná žena.“

„S kým se na lodi stýkala?“

„Tak jako ostatní. Každý s každým. Někdy si řeknou jen pár slov při procházce na palubě, jindy si sednou někam do kouta a povídají si o všem možném.“

Komisař Perrier zřejmě nečetl sportovní stránku novin. Jinak by věděl, že zmizelá Sharon Lockhartová byla ve sportovním světě velmi populární. Hned po prvních úspěších se vdala, ale manžel narukoval do armády a z války se nevrátil. Sharon se už nevdala. Zůstala sama. Byla však stále velmi krásná_a kdekdo se snažil sympatické sportovkyni nadbíhat. Byla totiž navíc ještě velmi bohatá. Její rodina vlastnila na Novém Zélandu značné latifundie. Nalodila se na Providence 3. července v Auklandu a chovala se jako ostatní. Stále měla dobrou náladu a spolucestující ji měli rádi.

„Teď bychom, pane kapitáne, rádi slyšeli, co se stalo onoho dne, kdy jste zpozorovali, že Sharon Lockhartová není na palubě,“ řekl zástupce Interpolu Dubois.

„Moc vám toho neřeknu. Ve čtvrtek 16., asi tak v půl šesté odpoledne, mi druhý důstojník sdělil, že by se mnou ráda mluvila paní Sharon Lockhartová. Řekl mi rovněž, že je velice rozčilená a má zdravotní potíže.“

„Šel jste za ní do kabiny?“ zeptal se inspektor Dubois. „Ne. Pozval jsem ji sem. Do jídelny.“

„Byli jste zde sami dva?“

„Stevard připravoval stoly k večeři.“

„Co vám paní Lockhartová chtěla?“

„Víte, sloužím na moři už hezkých pár let, ale taková věc se mi ještě nikdy nestala. Požádala mě, abych zajel s lodí do nejbližšího australského přístavu a vysadil ji na břeh.“

331

„Vysvětlila vám proč?“

„Ne. Ale nabídla mi za to tisíc liber.“

„Jak jste na nabídku reagoval?“

„Řekl jsem jí, že to není možné. Nemůžu a nesmím svévolně měnit kurs lodi. A taky jsem neviděl žádný rozumný důvod pro takové rozhodnutí.“

„Co vám řekla, když jste odmítl?“

„Stále naléhala. Slibovala a prosila. Byla velice rozrušená. Dal jsem jí dvě tabletky gardénalu pro uklidnění.“

„Vzala si je?“

„Ano.“

„A spolkla je hned před vámi?“

„Tak to už vám ani nepovím. Nevšiml jsem si. Jsem ale jsem přesvědčen, že je spolkla. Bylo jí špatně a zdálo se, že je velmi unavená.“

„Mořská nemoc, nebo snad ještě něco jiného?“

„Nevím, co jiného by ji mohlo přivést k takovému rozhodnutí.“

„Odešla do kabiny?“

„Myslím, že ne. Brzy poté jsem ji viděl v salónku s reverendem Marceauem. Jo, a ještě něco, než, jsme se rozloučili, požádala mě o formulář na radiogram.“

„Dal jste jí ho?“

„Jistě.“

„A podala pak někomu zprávu?“

„Snažila se o to.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Já jsem ten radiogram nedal odvysílat. Když mě radista přišel požádat o povolení, tak jsem odmí

tl.“

„Můžete nám říct proč?“

„Nepovažoval jsem to za vhodné.“

„Komu byl radiogram adresován?“

„To vám můžu říct zpaměti: lordu Benthondursthovi do Auklandu West Road 112. A řeknu vám ještě, co si o tom myslím. S textem ji asi pomáhal reverend Marceau. Ti dva se totiž spřátelili a v salónku seděli nad nějakým papírem.“

„Můžete nám říct text radiogramu?“

„Slovo od slova: Bille, mám strach. Jestliže se včas nedostanu z paluby Providence, tak se mnou bude zle. Jsem velice nemocná. Udělej prosím tě všechno pro to; abych se co nejdřív mohla vrátit na Nový Zéland. A rodině ani slovo. Zdravím tě. Sharon Lockhartová.“

„Máte nějaké vysvětlení pro podivné chování paní Lockhartové, pane kapitáne?“ zeptal se komisař.

„Ne, pane. Snad jen to, že mořská nemoc může způsobit nepředvídatelné reakce. Zvlášť u citlivých žen:‘

„Považujete madame Lockhartovou za velmi senzitivní ženu?“ „Ne, pane. Ve sportu není místo pro labilní povahy.“ Vyšetřování sice pokračovalo bez zádrhelů, ale komisař

Perrier měl stále pocit, že někde něco nehraje. Proto požádal kapitána, aby dal vzbudit reverenda Marceau. Když ho stevard přivedl do jídelny, rovnou se ho zeptal:

„Zdá se, že jste poslední, kdo mluvil s madame Lockhartovou. Mohl byste nám říct, o čem jste se v jídelně bavili? Kdy to bylo, jak to bylo?“

„Bylo to 16. července kolem šesté večer.“

„V jakém byla madame stavu? Myslím duševně, psychicky?“

„Ve špatném. Zdálo se, že je velice nemocná.“

„Svěřila se vám s něčím?“

„Řekla, že jí je zle. Vysvětlil jsem jí, že je to jen mořská nemoc, doporučil jsem jí, aby si šla lehnout a snažila se usnout. Ráno jí bude líp.“

„Poslechla vás?“

„Ano. Rozloučili jsme se a ona odešla do kabiny.“ „Neukázala vám text radiogramu, který se chystala odeslat na Nový Zéland?“

332

„Ne. Nic takového.“

„Co jste dělal potom, když jste se rozloučili?“

„Šel jsem si lehnout.“

„V kolik hodin?“

„Asi v jedenáct.“

„Vy jste nepociťoval žádnou nevolnost?“

„Ne. Netrpím mořskou nemocí a moře bylo v zásadě klidné. Někomu však vadí i mírný pohyb lodi.“

„V kolik jste usnul?“

„Asi ve tři. Do té doby jsem si v posteli četl.“

„A kdy jste vstal?“

„Asi v půl osmé. Stevard klepal na dveře mě kabiny a ptal se mě, jestli nevím, kde je madame Lockhartová.“

„Co jste mu řekl?“

„Co bych mu řekl? Že jsem doteďka spal. Neviděl jsem ji. A on mi řekl, že zmizela, že ji nikde nemůžou najít.“

„Nezmínila se vám tedy o svém plánu vystoupit v některém australském přístavu na pevninu?“

„Ne, pane, nic takového mi neřekla.“

Vyšetřování případu mohlo pokračovat jen jediným způsobem. Nebyl jednoduchý. Bylo zapotřebí vyslechnout nejen členy posádky, ale i cestující. Někteří z nich však opustili loď v Le Havru nebo dokonce už v marseilleském přístavu. Bylo třeba je najít. V této fázi nastoupili na scénu specialisté mezinárodní policejní organizace Interpol a zazvonili u dveří několika spolucestujících zmizelé Sharon Lockhartové.

Komisař Perrier však ještě té noci vyslechl jiného důležitého svědka. Jmenoval se Hopkins, nebyl však Angličan ale Francouz a sloužil na lodi jako stevard.

„Pane Hopkinsi, zdá se, že jste byl poslední, kdo mluvil s paní Sharon Lockhartovou. Kdy to bylo?“

zeptal se komisař Perrier.

„Přesně vám to nepovím. Zavolala mě někdy odpoledne a chtěla, abych jí přinesl něco k jídlu.“

„Po obědě?“ „Jistě.“ „Nepřišla na oběd do jídelny?“ „Ne. Zůstala v kabině.“

„Co jste udělal, když si objednala jídlo?“

„Šel jsem za šéfkuchařem a řekl jsem mu, aby jí něco připravili. Asi tak za půl hodiny jsem jí přinesl tác do kabiny.“ „Jak vypadala? Všiml jste si něčeho neobvyklého?“

„Byla bledá, pod očima měla kruhy. Seděla na okraji lůžka a nějak divně se dívala. Jako by ani nevnímala, co se děje. Víte, pane, připadala mi strašně unavená.“

„Jinak nic neobvyklého?“

„Ne, ničeho jsem si nevšiml. Postavil jsem plató na stolek a odešel jsem.“

„Snědla to?“

„Myslím že ano. Když jsem přišel ráno do kabiny, tak byly talíře prázdné:‘

„Dobře, to bylo až ráno. Víte něco o tom, co se dělo ještě téhož večera, když jste ji opustil v kabině?“

„Asi tak kolem desáté večer za mnou přišla madame Gregoryová. Měla dvanáctku. Je to stará paní, ale velice čilá. Madame Lockhartová ji totiž poprosila, aby s ní strávila noc v její kabině.“

„V čí kabině?“

„V kabině číslo sedm.“

„Proč tam s ní měla být v noci?“

„Nevím přesně, ale myslím si, že madame Lockhartová měla z něčeho strach. Nechtěla být v kabině sama.“

„Proč přišla ta stará paní za vámi?“

„Ona totiž podle slibu zaklepala na dveře kabiny madame Lockhartové. Nikdo se neozval, tak vzala za kliku, dveře nebyly zamčeny na klíč. Tak je otevřela. V kabině se nesvítilo. Byla tam tma. To se staré madame zdálo divné, tak do té tmy zavolala jméno madame Lockhartové. Ale nikdo jí neodpověděl. Proto pak přiběhla za mnou kvůli tomu, co se stalo hned potom. Ještě když stála na chodbě

333

před dveřmi, tak se ozvalo cvaknutí zámku, ona se vrátila, vzala za kliku a zjistila, že někdo zevnitř dveře zamknul.“

„A pak vám to přišla říct?“

„Ano „

„Co jste udělal?“

„Co bych udělal? Nic. Chtěla, abych tam šel, ale já jsem jí řekl, že na to nemám právo. Cestující si mohou dělat ve svých kabinách, co chtějí, pokud tím neobtěžují jiné. Když se madame Lockhartová chtěla zamknout, tak se zamkla. Prostě.jsem tam nešel:‘

„A pak?“

„Pak už nic. Šel jsem si lehnout. Vstávám ráno v šest.“

„A druhý den ráno?“ zeptal se komisař Perrier.

„V půl deváté jsem přinesl snídani. Klepal jsem na dveře kabiny madame Lockhartové. Nikdo se neozval, tak jsem vzal za kliku. Dveře byly otevřené a kabina byla prázdná.“

„Máte pocit, že mohla madame Lockhartová spáchat sebevraždu?“

„Ne. V žádném případě. Byla to velice energická dáma. Věděla, co chce. Je sice pravda, že ten ve

čer měla špatnou náladu. Jako by ji potkalo neštěstí.“

Inspektor Crowner patřil k elitě melbournské kriminální ústředny. Byl to mladý, dobře vyhlížející blonďák. Když přišla z centrály Interpolu z St. Cloud žádost o vyslechnutí dalšího cestujícího, který plul na palubě Providence společně s madame Lockhartovou, vybral šéf kriminálky právě jeho. Zajel do melbournské vilové čtvrti, kde bydlel v luxusně zařízené vile známý‚a uznávaný malíř Carol Schlesinger. Měl syna. Jmenoval se Hannibal. Jel do Evropy na palubě Providence a byl jedním z těch, kteří se stýkali se sympatickou madame Lockhartovou.

V úterý 12. října 1954 zastavil před železnými vraty vily, zazvonil a počkal, až mu sluha přijde otevřít. Vila byla stará, zařízení rovněž, mistr Schlesinger byl malý seschlý človíček, snad nevážil víc než padesát kilo. Měl živé modré oči, ale neživé tělo. Jeho pohyby byly pomalé a úsporné, jako by neměl už k životu dost sil. Když inspektor začal hovořit o synovi, skřítek obklopený vlastními obrazy se ještě víc zachmuřil. Neřekl o svém Hannibalovi nic dobrého. Vždycky s ním byly jen starosti.

Odmalička to bylo nezvládnutelné dítě. A když dospěl? Škoda mluvit.

Později se ukázalo, že starý mistr prodával obrazy, pokud je někdo kupoval, pak se zadlužil a platil své i synovy dluhy jen s velkými potížemi. V padesátých letech neměli umělci na růžích ustláno a Schlesingerovy obrazy nikdo nechtěl. A kluk zlobil, nepracoval, flákal se s pochybnou partou a dvakrát za sebou rozbil skoro nový vůz. Nešťastný otec a nešťastný syn. Málo jim bylo platné nádherné prostředí kdysi udržované zahrady a vila jako královské sídlo. I malířova o třicet let mladší žena se v uprášených komnatách pohybovala jako bílá paní v začarovaném zámku.

Hannibal Schlesinger byl divný pavouk. Odulý obličej, spíš šedivé než zelené vodové oči s pohledem, o němž se dalo říct, že píchá. Jeho paže občas udělaly gesta připomínající loutkové divadlo. Trhavě chodil, trhavě kouřil, rychle mrkal. A vypadal o hodně starší, než ve skutečnosti mohl být.

“Plavil jste se na lodi Providence v červenci letošního roku?” zeptal se inspektor Crowner.

“Plavil,” odpověděl suše.

“Odkud kam?”

“Odsud do Le Havru.”

“Proč do Le Havru?”

“Protože jsem jel do Londýna.”

“Proč jste jel do Londýna.”

“Dostal jsem tam místo v redakci.”

“Vy pracujete v novinách?”

“Měl jsem pracovat v jednom londýnském deníku:’

„Tak proč jste tedy v Melbourne?”

“Protože to neklaplo.”

“Jak tomu mám rozumět, že to neklaplo?”

“Já jsem se nelíbil jim a oni se nelíbili mně. Tak jsem to za týden zabalil a vrátil jsem se domů.”

“Vy jste novinář, pane Schlesingere?”

“Ne.”

334

“Jak jste tedy chtěl pracovat v novinách?”

“Každý musí jednou začít, prohlásil suverénně a podíval se pichlavým pohledem někam vedle inspektorových očí.

Pak se objevila v místnosti se starým biedermeierovským nábytkem Hannibalova matka. Přišla tiše, jako by našlapovala na špičky, se strnulým úsměvem, podobajícímu se spíš šklebu, kývla prstem na policistu a beze slova ukázala na dveře. Inspektor Crowner neodolal sugestivnímu posunku, vstal a šel za ní. Hannibala Schlesingera nechal sedět na židli.

Tak co zase provedl?” zašeptala madame Schlesingerová spiklenecky a naklonila se k inspektorovi.

“Máte pocit, že mohl něco provést?” odpověděl inspektor otázkou a pak poslouchal tiché vyprávění o tom, jak se Hannibal nemůže nikde uchytit. Tohle už byla jeho desátá šance. Pokaždé někam jede s nadějí, že dostane patřičně významné a dobře zaplacené místo a pokaždé je za pár dní zase zpátky.

“Nevíte proč, madame?” zeptal se inspektor a Hannibalova matka tichým hlasem odpověděla:

„Vím”

“Tak tedy?”

“Nemá trpělivost. Odmalička je nervózní. Nedočkavý. Chtěl by všechno hned a když to nedostane, tak zuří. Udělali jsme pro něj s manželem, co se dalo, ale marně. Zbytečně. Sehnal si tam někde pení

ze na letenku a za týden byl z Londýna zpátky. Po návratu s ním nebylo k vydržení. Choval se jako šílenec: Řval na nás a zamykal se. Dokonce nechtěl jíst ani pečeného krocana a to je jeho nejmilejší jídlo.”

“Co ho tak popudilo?”

“Nevím. Nemám ponětí. Snad že to už byl jeho desátý neúspěch. Je to chudinka, pane, prosím vás, buďte na něj hodný, jednejte s ním ohleduplně, nedopusťte, aby se rozčílil. Pak si začne brát prášky a je to ještě horší.”

Došeptala, vstala, šla ke dveřím a otevřela je. Inspektor pochopil, že audience skončila. Vrátil se k výslechu Hannibala Schlesingera s pocitem, že není na falešné stopě.

“Znal jste Sharon Lockhartovou?” zeptal se.

“Jako všichni na palubě.”

“Neznal jste se s ní trochu víc než ostatní?”

“Sotva. Nevím, co máte na mysli “

“Nepožádala vás, abyste jí pomohl s textem radiogramu, který se chystala odeslat do Auklandu?

Nebo to byl reverend Marceau?”

“S reverendem by se o takových věcech vůbec nebavila. Ten text jsem jí napsal já!”

“Víte, že jsem si to myslel,” řekl inspektor Crowner.

“No, a co?”

“Nic. Jenom že to byla moc hezká žena, že vy taky nevypadáte nejhůř, oba jste asi stejně staří..:’

“Mně už je dvaatřicet. Jí bylo osmadvacet.”

“Že se vám líbila?”

“Byla to krásná ženská a chytrá. Myslím, že jsem jí taky nebyl lhostejný.”

Měli jste za plavby dost času sblížit se. Nemám pravdu?” zkoušel inspektor Hannibala vyprovokovat, aby se začal chlubit.

“No,” řekl a podíval se do země.

„Takže jste s ní nic neměl?”

Začal se na židli vrtět. Poškrábal se na lýtku, kroutil prsty, až mu praskaly klouby, díval se všudemožně, jen ne na inspektora. Zdráhal se odpovědět, Crowner tedy zaútočil znovu. “Tak měl nebo neměl?”

“Neměl.”

“Lžete. Hannibale Schlesingere máme důkazy o tom, že jste byl dne šestnáctého července kolem desáté hodiny večer v kabině číslo sedm, v níž bydlela madame Lockhartová,” riskoval inspektor lživé tvrzení a vyplatilo se mu to.

“Mluvil jsem tam s ní,” přiznal tiše.

“Mluvil jste s ní potmě?”

“Byla tam tma? Ani nevím, jestli tam byla tma,” řekl nejistě.

335

“V kabině se nesvítilo. A kdo přirazil zevnitř dveře, když do kabiny nahlédla stará paní, jakpak že se jmenovala?”

“Gregoryová,” podřekl se Hannibal Schlesinger.

“Máte pravdu, Gregoryová a ta nám o tom taky podala zprávu. Tak co, pročpak jste nenechal madame Lockartovou na pokoji, když jí nebylo dobře a dostala od kapitána na uklidnění dvě tablety gardénalu?”

“Jak víte, že jsem jí nedal pokoj?” řekl nervózní mladý muž a hned potě se sesypal. Nejdřív začal lapat po dechu, jako by se dusil, šermoval si před obličejem rukama, vstal a začal cupitat sem a zase tam drobnými krůčky šestiletého dítěte. Bezdůvodně si sahal na nos, znovu a znovu se poškrábal na lýtku, vyrážel ze sebe jednotlivá slova a nesmyslné věty a teprve později se mu podařilo formulovat je, aby byly srozumitelné. Jeho gesta se však ani potom nezměnila. Inspektor Crowner měl pocit, že vyslýchá blázna.

“Straně jsem ji miloval,” vykřikl, chtěl, aby to slyšeli lidé na celém světě. “Nechtěl jsem nic než ji.

Nechtěl jsem do Londýna, rozhodl jsem se, že s ní pojedu do Paříže.”

“Řekl jste jí to?”

Neměl jsem příležitost. Nikdy nebyla sama. Čekal jsem na ni na palubě a ona si sedla do salónku, kde bylo plno lidí. Připojil jsem se k ní, když stála u zábradlí a dívala se na ubíhající australské pobřeží, ale hned se vedle ní objevila stará Gregoryová.”

“Vy jste spolu ale seděli v salónku,” řekl inspektor.

“No jo, ale to už jí bylo strašně špatně

“Tak jste využil příležitost a přišel jste za ní do kabiny. Pozvala vás?”

“Ne. Nevěděla, že ji tak strašně miluju. Šel jsem za ní dolů, protože jsem musel.”

“Nevěděl jste, že prožívá hlubokou depresi a že má v sobě dvě tablety uklidňujícího gardénalu?”

“To jsem věděl.”

“Ale zneužil jste situaci. Vnikl jste do kabiny, zhasnul jste světlo, zamkl jste se tam s ní, a co bylo dál, Hannibale Schlesingere? Dovolte mi, abych vás upozornil, že cokoliv od této chvíle řeknete, bude moct být použito proti vám.”

“Proč to chcete všechno vědět? Za nic nemůže! Vůbec jsem to nechtěl. Já bych jí neublížil! Znamenala pro mě všechno na světě.”

“Vy jste ji znásilnil!”

„To proboha ne! To jsem neudělal. Vzal jsem ji za ruku a dlouho jsem plakal. Začal jsem jí říkat, jak moc ji miluje, ale ona neodpovídala. Pořád spala. Snažil jsem se ji políbit, ale ona byla netečná.

Ani se nehnula.”

“Věděl jste přece, v jakém je stavu.”

“Neuvažoval jsem. Já jsem jí jen chtěl říci to, na co jsem se týden chystal.”

“A vynesl jste ji ven?”

“Vzal jsem ji pod paží. Docela normálně se mnou šla.”

“Proč jste ji vyvlekl ven?”

“Chtěl jsem ji vyvést na vzduch. Aby se probrala.”

“A probrala se?”

“Ano. A začala strašně křičet “

“Měla z vás strach?”

“Já jsem jí ale nechtěl ublížit! Dostali jsme se k zábradlí. Byla tma, svítila jen okna na kapitánském můstku. Začala volat o pomoc, já jsem jí dlaní přikryl ústa… Měl jsem strach, aby nás někdo neviděl.

na se najednou svezla přes zábradlí, složila se v pase a když se loď zhoupla, tak zmizela ve tmě. Já jsem to nechtěl, já bych jí přece neublížil.”

“Takže Sharon Lockhartová zmizela té noci v moři.”

“Ve tmě,” řekl vrah a zajíkavě se rozplakal.

Hannibal Schlesinger nebyl za vraždu Sharon Lockhartové odsouzen. Vyšetřující soudce ho poslal na první psychiatrickou kliniku, kde už si ho nechali.

336

63 případ

PŘÍPAD NAIVNÍCH STOPAŘEK

Nancy Sperrová utíkala o život. Nejdřív skočila do mangrového houští, prodrala se trnitým křovím, potácela se zabahněnou vodou. Zakopávala o kořeny tenké a tvrdé jako drát. Těžce dýchala, stále se ohlížela, jestli ji nepronásleduje. Bylo ukrutné horko a v červenci v celé oblasti Floridy i nesnesitelná vlhkost. Klopýtala a upadla do bahna. Špatně se jí vstávalo s rukama sevřenýma na zádech policejní

mi pouty. Nemohla si však vybírat.

Vlevo byla silnice, po níž jely vozy. Slyšela je, ale netroufala si vystoupit před ochrannou hradbu houští a ukázat se na volném prostranství. Mohl ji tam vidět, mohl tam na ni čekat. Určitě si spočítal, že bude hledat pomoc u řidičů, svištících po pobřežní pětadevadesátce.

Musela přes potok. Nebo to byla říčka? Vtékala nebo vytékala z průplavu Santa Lucia a patřila k sí

ti bezpočetných floridských průlivů, lagun a zátočin se slanou vodou, vroubených houštím klenovní

ků a kořenovníků. Bylo krátce po čtrnácté hodině, pondělí 21. července 1972 a osmnáctiletá modrooká blondýna se brodila bahnem z posledních sil. Pak ztratila pevnou půdu pod nohama. Dlouho se nerozhodovala, věděla, že se musí dostat na druhý břeh, aby doběhla k dálnici. Lehla si na záda a s rukama spoutanýma plavala přes vodu. Nancy byla perfektní potápěčka, od malička byla jako doma na korálových útesech, nedávno vyhrála školní přebor.

Dostala se na druhou stranu, chvíli ležela na břehu na zádech, aby si odpočinula, pak vylezla na ná

sep dálnice. První vůz zastavil a odvezl ji na policejní stanici.

Šerif Harold Keith věděl oč jde, ještě než začala mluvit. Ve vedlejší místnosti totiž už seděla její kamarádka. Taky jí se podařilo utéct. Několik policejních patrol už půl hodiny prohledávalo okolí zá

livu.

“Byl to policajt. Řekl, že se jmenuje Masroe Anderson,” vypověděla, ale šerif chtěl slyšet všechno od začátku.

“Stopovaly jsme na dálnici při nájezdu z Jensen Beach,” řekla Nancy Sperrová.

“Kdy to bylo?” zeptal se šerif Keith.

“Včera ráno.”

“Kam jste chtěly odvézt?”

“Do Stuartu:’

“Jede tam autobus.”

“Musíme šetřit.”

“Čekaly jste dlouho?”

“Chvilku. Jenže nám zastavil policajt.”

“Masroe Anderson?”

“Byl vysoký, měl pěknou postavu, od prvního pohledu mi byl sympatický. Představil se a zeptal se nás, jak se jmenujeme. Denisa mě strkala loktem, abych mlčela, ale já jsem mu řekla svoje jméno a ona pak taky.”

“Denisa Lauderdalová?”

“Co vám řekl ten policista?”

“Že je stopování zakázáno. Že na to jsou předpisy. Že už to nikdy nesmíme udělat. Ale pak se zdá

lo, že nám nedá pokutu, usmál se a řekl, že se to pokusí nějak zařídit a někam volal z vozu vysílač

kou.”

“Ptal se mě, jestli vás smí odvést do Stuartu,” řekl šerif.

“On nás tam potom taky odvezl,” řekla Nancy. “Jenže cestou měl takový divný řeči. Nejdřív se nás vyptával, co jsme dělaly na pláži, proč jsme v Stuartu, kdy jsme tam přijely a jak, a když jsme mu odpověděly, že máme dovolenou,a přijely jsme se sem opalovat, tak se ptal, kde bydlíme a kde máme zavazadla. No, a Denisa mu řekla, že to máme na pláž tři kilometry a pěšky, že to je hezky daleko:’

“Jak jste přijely do Stuartu?”

“Autobusem firmy Greyhound a pronajaly jsme si malý pokojík v penziónu na kraji města. Nechtě

ly jsme promarnit čas, tak jsme jely hned asi v jednu odpoledne na pláž stopem, ale protože jsme nemohly zůstat dlouho na slunci, asi tak ve čtyři jsme se vracely.”

337

“A seržant Anderson vás odvezl do toho penziónu?”

“Bylo to od něj moc milé. Byl na nás hodný.”

“Nic si nedovolil?”

“Jestli myslíte jako, že… tak to ne,° řekla Nancy, “ale když jsme se loučili, tak nám navrhl, že pro nás druhý den v devět ráno přijede a odveze nás na pláž Měly jsme radost, kdo by měl takové štěstí.”

“Bylo vám podezřelé jeho chování? Nezdál se vám dotěrný?” zeptal se šerif Keith.

“Byl moc milý. Ráno přijel v civilu, zřejmě svým vozem, už to nebyl ten policejní, ale modrý datsun. Měl džíny a tričko a hned nám nabídl, abychom si říkali křestními jmény. Několikrát opakoval, že se jmenuje Masroe.”

“Vezl vás na pláž?”

“Jel tím směrem, ale pak odbočil. řekl, že nám ukáže starou španělskou pevnost, že je to taková zajímavá pamětihodnost. Zeptal se nás taky, kde pracujeme:’

“A kde pracujete?”

“V Raleighu, jako písařky v pojišťovně.”

“V Severní Karolíně?”

“No. A chtěl vědět, jestli máme hodně přátel.”

“Máte?”

“Ani ne. A chtěl vědět, jestli někteří z nich berou drogy. Řekly jsme mu, že nevíme, protože nás to nezajímá a pak jsme se ho zeptaly, proč to chce vědět.”

“Co vám odpověděl?”

“Řekl, že jen tak. Denisa dělala na něj ksichty, pořád se řehtala jako pitomá. Kopala jsem ji, ale ona si hrála na světačku a Masroe, teda ten policajt, nám začal kázat, jak je nebezpečné stopování, že se nám přitom může leccos stát. Najednou se přestal usmívat a řekl takovou větu, že mi přeběhl mráz po zádech.”

“Jakou větu?” zeptal se šerif.

“Co kdybych například vykopal hlubokou jámu, strčil vás do ní a pohřbil vás tam, řekl. No, to přece byla strašlivá pitomost a on se přitom tvářil docela vážně.”

“Co jste mu na to řekly?;’

“Já už ani nevím. Možná že nic, a on sjel ze silnice kousek stranou a řekl, že si máme představit, že on je třeba zloděj a hned vykřikl, že si máme vysypat všechno z kabelek na klín. My jsme se tomu smály, ale on zařval, abysme to hned udělaly, nebo že uvidíme.”

V této chvíli přivedl strážný druhou dívku. Denisa Lauderdalová se mezitím umyla, sedla si vedle přítelkyně a hleděla ustrašeným pohledem na šerifa. Chvilkama se jí zatřásla brada.

“Vysypaly jste obsah kabel nebo ne?” zeptal se šerif.

“Nejdřív jsme si myslely, že si dělá legraci,” řekla Denisa. “Ale pak jsem si všimla, jak se na nás dívá. Jednou jsem viděla v telce seriál, kde ošklivý chlap vraždil holky a ten měl zrovna takový skleněný pohled. A ruce se mu třásly zrovna tak jako tomu policajtovi.”

“Co udělal, když jste vysypaly ty věci?”

“Prohlížel je,” řekla Nancy. “Bral do ruky rtěnku, stíny na oči, čichal k opalovacím krémům. Vypadal přitom jako malé dítě, když si hraje.”

“No jo, jenže pak hned otevřel přihrádku na rukavice a vyndal odtud dvoje policejní pouta. Musely jsme dát ruce dozadu a on nám je do nich zacvakl.”

“Jenomže já jsem si to nedala líbit. Začala jsem kopat a bránila jsem se. Křičela jsem, že na to nemá právo, když není ve službě,” řekla Nancy. “A on vzal oběma rukama Denisu za krk a začal vykládat, že kdyby tam byl místo něj nějaký násilník, normálně by řekl, že moji kamarádku uškrtí, když nebudu poslouchat.”

“Co jste udělala?” zeptal se šerif.

“Co jsem mohla udělat? Poslechla jsem ho. On by ji totiž určitě uškrtil.”

Seděly v rozpáleném voze pár desítek metrů od silnice na malé mýtině s hejny moskytů. Bylo straš

né horko. Byly tak vystrašené, že je ani nevnímaly a policajt začal znovu.

“Víte, co mi začal povídat?” řekla Nancy. “Vzal mě takhle pod krkem, přitáhl si mě k sobě a začal se mě vyptávat, jestli jsem někdy slyšela o byznysu s bílým masem. Když bude chtít, prodá nás obě

338

do Mexika do bordelu. Ale potom se na chvíli zamyslel a řekl, že zavolá rodičům, aby za nás zaplatili výkupné.”

“Nezdálo se vám, že není při smyslech?” zeptal se šerif Keith.

“Mluvil jako blázen, ale já jsem si pořád myslela, že to je jenom sranda, že nás chce vystrašit a pak nás pustí,” řekla Nancy a její přítelkyně dodala:

“Já jsem se pořád bála, že nás chce znásilnit. Ale on nastartoval, zajel na postranní cestu, kolem bylo křoví a bažiny, vypadalo to, že by tam mohli být hadi a krokodýli, ale pak už jsem ani na nic nemyslela, protože začal mučit Nancy. Řekni, Nancy, co ti dělal!”

“Nejdřív otevřel dvířka vozu, z kufru vyndal deku, rozprostřel ji na zem, popadl mě za ramena, vytáhl ven a posadil mě na tu deku, svázal mi nohy a nacpal mi do úst roubík. Chtělo se mi zvracet a na Denisu, která se klepala strachem, zařval, jestli se hne, že mě zabije. A opačně, kdybych já něco provedla, nebo se bránila, že si to ona taky odskáče.”

“Kdy vám navlékl na krk oprátku?” zeptal se šerif Keith.

“Hned a táhl mě do houští,” vypověděla Nancy Sperrová. “Vpravo i vlevo byl močál s mraky moskytů. Došli jsme ke stromu. Vedle byl starý pařez. Musela jsem se na něj postavit, oprátku mi navlékl na krk, provaz hodil přes větev, natáhl ho tak, abych musela mít zvednutou bradu, někam ho uvázal, a nařídil mi, abych se ani nehnula, při sebemenším pohybu se udusím. Odcházel zpátky k vozu, několikrát se zastavil a ohlédl se, jestli to udělal dobře. Byl spokojený. Aspoň se tak tvářil.”

“Jaký provozujete sport?” zeptal se Nancy šerif.

“Závodně plavu a hraju basket na High school dwarfs. Proč se ptáte?”

“Protože se vám podařilo vyprostit se spoutanýma rukama.”

“Musela jsem to dělat strašně opatrně. Ten pařez nebyl rovný a byl vlhký. Cítila jsem, že bych mohla uklouznout a byl by konec. Zkoušela jsem natáčet hlavu na všechny strany. Ta oprátka totiž nebyla utažená. Ten netvor odešel zřejmě za Denisou, kterou nechal sedět na dece. Měla jsem tedy dost času.

A slyšela jsem, jak Denisa volá o pomoc. Jí totiž nedal roubík. Snažila jsem se pohybem hlavy nalevo a napravo rozšířit smyčku. Šlo to špatně a pomalu,ale pak jsem cítila, že povolila. Naklonila jsem hlavu dozadu, jak nejvíc to šlo, ale měla jsem co dělat, abych protáhla smyčkou nos. Moc mi vadil.

Pak jsem se dala do běhu.”

Když se proradný policista Masroe Anderson zabýval Nancy, podařilo se Denise utéct. Proběhla k nejbližší mangrové houštině, schovala se, chvíli naslouchala, když se přesvědčila, že je čistý vzduch, prodírala se porostem rovnou k dálnici. První vůz, který stopovala, jí zastavil a řidič ji odvezl na policejní stanici pod velkou nadúrovňovou křižovatkou. Pak už šlo všechno ráz na ráz. Patroly na motocyklech i v pohotovostních vozech se rozjely a obě vystrašené dívky se setkaly při prvním výslechu.

Nebyl složitý, vinilo byl známý a šerif si ho hned poté dal zavolat.

“Všechno je to nedorozumění, šéfe,” bránil se seržant Anderson a tvářil se nevinně. “Jen jsem jim chtěl ukázat, jak nebezpečný může být autostop. U nás je přece zákonem zakázán. Jenže ty holky jsou pitomé, stokrát jim to budete vysvětlovat a oni se zase postaví na okraj silnice, aby ušetřily pět dolarů. Tak jsem jim dal lekci, aby si ji zapamatovaly.”

“Nezdá se ti, že to bylo moc drsné školení?” řekl šerif Keith.

“Jo, šéfe, zdá. Přešvihl jsem to, to je fakt. Ale nezkřivil jsem jim ani vlas. To je taky fakt. Kdybych s nima měl nějaký svinský úmysly, tak jsem přece měl příležitost, ne? A jedna z nich vřeštěla jako siréna a to mě namíchlo. Jinak bych je odvezl na pláž a ahoj!”

Vlastně měl pravdu. Seržant se sice choval jako idiot, ale dívkám neublížil. Jenomže proč? Protože mu utekly. Novináři případ přetřásali ve všech vydáních. Na prvních stránkách miamských listů se objevila velká fotografie a pod ní strohé: Drsné metody seržanta Masroa Andersona. Šerif Keith si dal viníka předvolat ještě jednou a rovnou mu řekl:

“Máš štěstí, Andersone, že za tebou stojí senátor Harwey, jinak bych ti dal místo důtky padáka.”

Ve středu 23. července 1972 zasáhl do případu Interpol. Na stanici pařížské Súreté v Clichy přišla hned brzo ráno Marcelle Duplessisová a dožadovala se rozhovoru s velitelem směny.

“Telefonovala mi přítelkyně z Tampy na Floridě, že má stopu.”

“Jakou stopu, madame?” zeptal se poručík.

339

“Před půl rokem zmizela právě někde na Floridě moje dcera a taky dcera Dorothy Greenwaldové.

Jejich podezřelého známého už taky nikdo neviděl. A ona mi volala, že je ve včerejších floridských novinách jeho fotografie.”

“Jak na to přišla?”

“Přes modrý datsun s metalízou. Já jsem vám to jen přišla říct, abyste věděl, že tam letím. Obě naše dcery někdo brutálně zavraždil a my jsme se při vyšetřování seznámily.”

Velitel směny nebyl z toho povídání chytrý, ohlásil však všechna jména do úřadovny Bureau Central National Interpol. Odtud předali zprávu do centrály v St. Cloud, ti neprodleně vyrozuměli poboč

ku v Miami na Floridě. Druhý den ráno seděly obě ženy v kanceláři šerifa Keitha. Při výslechu mu asistoval inspektor Gruber z Miami.

“Určitě je to on, ” tvrdila silnější z obou dam Dorothy Greenwaldová. “Podívejte se na ten snímek.

V pozadí je jeho vůz.” Matky se setkaly asi před půl rokem, kdy došlo k tragédii.

Zmizely jejich dcery. Ty odešly ráno společně na pláž Jensen Beach na Floridě. Lidé je tam viděli v doprovodu nějakého muže. Nevrátily se a od té doby byly nezvěstné.

“Přijel pro ně pohledný a sympatický mladý muž, s nímž se seznámily snad jen večer předtím. Mé dceři Yvonne se moc líbil. Já už jsem nebyla tak nadšena. Měl modré oči a takový vodový pohled, jako by se díval skrz věci a ne na ně. Když odjížděly, podívala jsem se ještě z okna a všimla jsem si, že má modrý japonský vůz Datsun a registrační číslo, v němž byla čtyřka s iniciálami státu Florida.”

“Řekla jste to tenkrát policii?” zeptal se šerif.

“Samozřejmě. Hledali všude možně a my jsme se taky daly dohromady a projížděly jsme všechny pláže, ale zbytečně.”

“A teď? Ted si myslíte, že jste ho poznala?”

“Snad ten vůz a možná i jeho.”

“Madame, víte, kolik takových datsunů u nás jezdí? Lidi se zbláznili a přestali kupovat fordy a jezdí v těch lacinejch japoncích.”

“Já vím, ale něco mi říká…. Prostě mám dojem, že bych toho chlapa poznala.”

Šerif Keith si dal zavolat seržanta Andersona, řekl mu, oč jde a rovnou se ho zeptal:

“Víš něco o dvou mladých holkách, jedna z nich byla Francouzka. Byl jsi s nima na pláži nebo ne?”

“Nemám ponětí, oč jde,” řekl Masroe Anderson.

“Tak se půjdeš ukázat dvěma ženám.”

“Kdo to je?”

“To se dozvíš potom.”

“A proč se jim mám ukazovat?”

“Protože seš podezřelej.”

Konfrontace trvala jen několik vteřin. Dorothy Greenwaldová Andersona poznala. Tvrdila to s jistotou. Krátce poté se ukázalo, že i ta čtyřka ve floridském registračním čísle byla správná.

“O těch holkách jsem jakživ neslyšel,” prohlásil podezřelý seržant a ještě zcela zbytečně dodal: “A ani tuhle paní jsem nikdy neviděl.”

Zase žádný výsledek. Výpověď proti výpovědi není důkaz. Pak dostal šerif slibnou zprávu Interpolu. Do seznamu nezvěstných žen a dívek byla zaregistrována i Natalie Guilleminová. Bydlela s rodiči sice v belgickém Liége, ale byla Francouzka. Asi před rokem, to jí bylo něco přes šestnáct let, utekla z domu za svou láskou do Ameriky. Její matka udala do protokolu, že svému milenci, po němž toužila, posílala dopisy poste restante do města Stuart na Floridě. Našla doma koncept jednoho z nich. Za

čínal oslovením: můj drahý Massie. Obsah odpovídal myšlení pubertou překvapené dívky. Chtěla být se’ svým milencem za každou cenu, i proti vůli rodičů. Utekla z domu a už ji nikdo nikdy neviděl.

Masroe Anderson se dostal do úzkých, stopa zcela jasně směřovala právě k němu.

“Přísahám na svou čest, šéfe, že jsem tu holku v životě neviděl. Nikdy jsem nebyl v Paříži. Kde bych se s ní mohl seznámit? A jméno toho města Liége jsem teďka slyšel poprvé.”

Ukázalo se, že Natalie byla před necelým rokem členkou juniorského družstva, které přijelo na plavecké závody na Floridu. Dívky plavaly v bazénech Palet Beach, Boca Raton, Hialeah, ale i ve Stuartu. Tam se s Natálií mohl seržant Anderson seznámit.

Pár desítek kilometrů od Stuartu leží nedaleko Vero Beach oblast močálů Indian River. Skryly za papyrusovým porostem, dosahujícím v místních podmínkách třímetrové výše, jsou schovány skládky

340

odpadu. Vyvážejí je sem denně desítky vozů a sypou je na hromady. Jednou týdně je pak převálcuje skrejpr.

Joe a Vincent byli vandráci, kterým se říká hobo. Nebývají to zločinci, skrývající se před spravedlností, většinou jsou to notorici propadlí alkoholu. Přespávají v různých chýších anebo dokonce ve velkých kartónech od chladniček, žid se paběrkováním na haldách smetí. Vždycky najdou něco, co se dá použít nebo prodat, někdy i sníst. Joe a Vincent se specializovali na sběr hliníkových plechovek od piva, měli velké gumové kladivo, tím plechovku zplacatili, rovnali je do kartónu od piva a materiál prodávali. Jednou ráno stáli už kolem desáté hodiny na okraji dálnice a čekali na policejní hlídkový vůz. Měli štěstí. Přijel policista na motocyklu a oni mu řekli, že našli na smetišti dvě mrtvoly, ať se tam jede podívat.

Vypadalo to jako improvizovaný hrob. Někdo vyhloubil mělkou jámu a naplnil ji kousky mrtvol.

Jen podle dvou lebek se dalo usoudil, že jde o dvě zavražděné a rozporcované ženy. Policista zavolal vysílačkou do miamského oddělení vražd, za hodinu už technici sbírali a ukládali do plastikových pytlů pozůstatky. Odvezli je do patologického ústavu soudního lékařství v Miami.

Teprve teď se pátrání rozběhlo na plné obrátky. Šerif zatkl podezřelého seržanta Andersona a poslal výjezdovou skupinu do jeho bytu. Současně nařídil zevrubnou prohlídku bažinatého zálivu, kde došlo k případu mučení Denisy a Nancy. Všichni technici se vrátili s překvapivým úlovkem a případ ser

žanta Masroa Andersona se zapsal jako jedinečný do dějin kriminalistiky i Interpolu.

Podle chrupu jedné z nalezených lebek se zjistilo, že zavražděná a na kousky rozřezaná žena je Natalie Guilleminová. Když jí bylo asi deset, upadla při jízdě na kole a urazila si kousek předního zubu.

Od té doby na něm měla zlatou korunku s bílou fazetou. Záznamy na kartě zubaře, který práci provedl, tuto skutečnost potvrdily.

Seržant Masroe Anderson bydlel u matky ve Fort Lauderdale. Býval zde však, jen když měl o ví

kendu volno. Jinak přespával v garsoniéře nedaleko policejní stanice. Vedoucí technické skupiny po

žádal jeho matku, aby místnost otevřela. řekla mu, že nemá klíč a do synova pokoje nikdo nesmí.

“Vy jste tam nikdy nebyla?” zeptal se policista.

“Posledních pět šest let ne:’

“Proč Vám to zakázal?”

“Řekl, že to je služební tajemství. Má tam tajné spisy. Kdyby se jeho šéf dozvěděl, že tam chodím uklízet, měl by z toho nepříjemnosti.”

“A co když byl doma? Když přijel třeba na víkend?”

“Vždycky se zamykal.”

Divný pavouk. Přitom měl v okolí nejlepší pověst.Sousedi o něm mluvili v superlativech, byl hodný, pozorný, klidný, vždycky pozdravil, dětem nabízel žvýkačky. A ženy nezapomněly přidat, že je to velice pohledný mladý muž.

Inspektor vyrazil dveře a zůstal stát hned na prahu. Pokoj seržanta Andersona připomínal márnici.

Co bylo možné natřít, nalakoval černě. Na bílých zdech viselo pár svatých obrázků znázorňujících utrpení mučených křesťanů jako třeba svatého Šebestiána, výjev ze starořímské arény, kde lvi trhají gladiátory na kusy. V koutě u dveří visely důtky s ocelovými ostny. Vedle postele stála středověká španělská bota často užívaná v době inkvizice. Pod stropem byly přidrátovány suché pohřební věnce.

Anderson měl v pokoji taky knihovničku plnou starých knih o inkvizičních soudech, o právu trpném, o průběhu mučení kacířů. Hned vedle byly vystaveny na poličce podivné rekvizity: dámské šaty, prádlo, boty a sbírka podprsenek. Na stole stál starý psací stroj značky Underwood.

Ted už bylo zřejmé, že seržant Anderson je šílený vrah, že má na svědomí hezkou řádku zločinů.

Nebylo třeba, aby se k nim přiznával. Udělal to už napřed písemně. Inspektor našel na jeho nočním stolku objemnou knihu, kterou bylo možné nazvat deníkem vraha. Všechny své zločiny do ní zapsal.

Písmo měl pohledné, ve druhé třídě by měl ze psaní jedničku. Obsah byl otřesný. Krasopisně učil své zločiny, pečlivě zapsal jméno oběti, věk, popis, u některých měl nalepenou fotografii, u jiných řidič

ský průkaz nebo školní legitimaci. U žádného ze zápisů však nescházel popis vraždy a podrobně vyu

čený způsob mučení. Některé ženy pověšené na strom si dokonce vyfotografoval. U mnoha z nich byly i popisy pohlavního obcování s mrtvou.

341

Na nic nezapomněl, dělal si dokonce poznámky o tom, jak se má chytře vykopat hrob, jak nejsnadněji rozsekat na pařezu v houští ženské tělo tak, aby je po částech mohl v nákupních taškách odnést a zahrabat.

Policejní seržant Masroe Anderson brutálně zavraždil dvaadvacet žen a nebyl za své zločiny odsouzen. Přesto, že se choval jako milý, pozorný, uctivý ochránce zákona, byl těžce mentálně nemocný.

Diagnóza zněla: silné sadomasochistické sklony spojené s nekrofilií a skatologií. Byl to inteligentní blázen. Skončil tam, kam už dávno patřil: v psychiatrické léčebně.

342

64 případ

PŘÍPAD MRTVÉ V JAPONSKÉM KIMONU

John Trcka se chystal vyjet krátce po páté, aby byl na trhu hned při otevření hlavních vrat. Nahnal do korby připravené ovce, nasedl do staré rozvrzané fordky a vydal se na cestu do krásného jarního rána. Byl čtvrtek 1. září 1938. Do AlburyWodonga měl slabou hodinu cesty. John Trcka byl ovčák jako všichni v rozlehlé australské pustině, rozprostírající se mezi Melbourne a Sydney. Dvě jezera, slušně zavlažené pastviny a za zády svahy Great Dividing Range.

Měl dobrou náladu, vezl pěkné ovce, věřil, že se bude vracet s plnou peněženkou. Do městečka AlburyWodonga však dojel dřív, než předpokládal. Nezastavil u železných vrat městského trhu, prudce zabrzdil před policejní stanicí, až ovce strachem zamečely a vběhl dovnitř.

“Je to v tý rozbořený cihelně, seržante,” vykládal vzrušeně. “Na starý silnici do WaggaWagga. Je tam jakoby kanál. Podíval jsem se tam náhodou. Ovce bečely, tak jsem se ohlédl dozadu a přitom jsem ji viděl. Má na sobě červený, zelený a možná i modrý šaty. A vypadá strašně hrozně.”

John Trcka nechal stát náklaďák s ovcemi před policejní stanicí. Nasedl do šerifova vozu. Vyrazili ke staré cihelně. V roce 1938 bylo AlburyWodonga ještě pionýrské městečko v divočině. Jen ve vzdálenostech od deseti do dvaceti kilometrů ovčí farmy. Přistěhovalci dřeli od slunka do noci a když nebyla katastrofální sucha, uživili se slušně a žili v pohodě.

Mrtvá ležela nacpaná v betonovém potrubí někdejší kanalizace cihelny, která zkrachovala. Nedaleko byl most nebo spíc můstek přes potok, který měl v tento jarní den dost vody. Žena byla zabalena do ohořelého pytle. Byla víc nahá než oblečená. Měla na sobě zbytky pestrého japonského kimona.

Obličej k nepoznání. Nohy a ruce zčásti ohořelé.

Šerif si nakreslil plánek místa nálezu mrtvoly a domluvil se s Johnem Trckou, že vyloží ovce a zajede s náklaďákem pro mrtvou a přiveze ji do márnice. Vyšetřením případu pověřil seržanta Fergussona. Ten pochopitelně zatelefonoval pro soudního lékaře Crippse. Už v deset dopoledne přinesl hlá

šení.

“Není to tak nejhorší, Fergussone. Snad by se dala identifikovat podle otisků prstů. Obličej má zří

zený k nepoznání. Řekl bych, že vrah zapálil pytel, do něhož ji vstrčil a dal si záležet, aby spálil především hlavu.”

“Jak je stará?” zeptal se seržant.

“Pětadvacet třicet. Takových 170 centimetrů vysoká, podle stavby kostry a některých zachovalých tělesných částí to asi byla docela pohledná ženská.”

“Příčina smrti?”

“Uškrcení a kulka do hlavy. Anebo kulka do hlavy a následné uškrcení.”

“Někdo by škrtil mrtvou?”

“Vrahové jsou nevyzpytatelní. Kdyby pachatel normálně uvažoval, tak by asi nevraždil.”

“Čím ji zastřelil?”

“Revolverem, seržante. Ale neříkejte zastřelil, docela dobře to mohla být i žena. Farmářky nosí kolty a mají v prstech takovou sílu, že uškrtí statnou ovci, proč tedy ne ženu.”

Seržant Fergusson se sice snažil, jak nejlépe uměl, ale jeho vyptávání po ovčárnách nevedlo k žádnému výsledku. Mrtvou odvezli ještě téhož večera do budovy univerzitní patologie, kde ji uložili do chladírny. Případ převzala melbournská kriminálka a později, a po dvaceti létech, i nově zřízená centrála australského Interpolu. Protože případ mrtvé v japonském kimonu, který vešel do dějin kriminalistiky, se táhl několik desítek let. Ale trpělivost přináší výsledky. V policejním oboru zvlášť.

Samozřejmě že začali u pohřešovaných osob. V roce 1938 jich v Austrálii evidovali 56. Jedni po druhých přijížděli do Melbourne rodiče a příbuzní, manželé i milenci, pokaždé zřízenci vyjeli po kolejkách s mrtvou z chladírny a vždycky zbytečně. Docházelo k srdcervoucím scénám. Bezradné matky se snažily za každou cenu poznat v zohavené mrtvole svou dceru. Jedna z nich si byla dokonce jistá, že poznala svou Mildred. Když začali porovnávat znetvořený obličej s fotografiemi, sami kriminalisté matku přesvědčili, že zavražděná nemůže být její dcera. Navíc zde byla ještě jedna záhada: japonské kimono.

Nikdo z příbuzných takové drahé hedvábné domácí oblečení nikdy neviděl.

343

Patologové zbytky těla chemicky zakonzervovali, dlouhou dobu je uchovávali v chladírně. Ve statistických údajích melbournské policie se objevil záznam, že vyšetřovatelé vyslechli dohromady ně

kolik set lidí, spis narostl na 2567 stran. Teprve pak jej uložili do archívu.

Novináři označovali ve svých reportážích nevyřešený případ za Tajemství dívky v japonském kimonu a psali o něm vždycky znovu, když potřebovali pro své listy atraktivní čtení. Po dvou letech, v prosinci 1940, přijela do Melbourne Betty Shawová a vytočila jisté telefonní číslo.

“Agostini, prosím!” ozval se mužský hlas.

“Tady Betty Shawowá, dobrý den. Bydlím v Sydney, ale náhodou mám něco na práci v Melbourne, tak volám Lindu.”

“Lindu?”

“Jste přece novinář Agostini? Je vaše manželka moje přítelkyně Linda?”

“Jsem Agostini,” řekl po chvilce zaváhání.

“Jste korespondentem nějakého italského listu?”

“Corriere delta sera.”

“No tak vidíte. Mám správné číslo. Mžete mi dát Lindu, pane Agostini?”

Novinář Agostini se odmlčel a tak Betty Shawová pokračovala:

“Vzpomínáte si? Byli jsme na vaší svatbě.”

“Ale ano, samozřejmě, že si vzpomínám!” řekl s přehnanou radostí. “A co pro vás mohu udělat, paní Shawová?”

“Betty, vždyť’ jste mi říkal Betty a já vám Tony. Chtěla bych mluvit s Lindou. Každý rok jsme se scházely. Vždycky, když přijela do Sydney, tak mě zavolala a šly jsme si sednout do cukrárny. Copak dělá?”

“Ale tak…”

“Není doma?”

“Bohužel, paní Shawová, Betty. Mohu jí něco vyřídit?”

“No jasně, ať napíše, ať se u mě staví, až přijede do Sydney. Víte, byly jsme přece velké kamarádky, a teď… Už dva roky se neukázala! Ani nenapsala. Ani mi neodpověděla na dopisy.”

“Vyřídím jí to,” řekl Agostini. “Teď si vzpomínám, kdysi jste pracovaly ve stejném kadeřnickém salónu. To je divné, že se u vás nezastavila.”

“Taky si myslím. Proto ji volám. Chtěla jsem jí pořádně vynadat:’

“Přitom byla poslední dobou v Sydney častěji než kdykoliv předtím. A jestli se dobře pamatuju, tak mi říkala, že se s váma sešla, že jste si pěkně popovídaly.”

“Tak to teda mě podržte! Dva roky jsem ji neviděla! No, já si to s ní vyřídím, až se sejdeme. A pozdravujte ji.”

Další dva roky se nedělo nic. Až v srpnu 1942 zasáhla do případu příslovečná náhoda. Betty Shawová seděla s manželem v jedné melbournské restauraci na obědě, když ji upoutal jakýsi muž. Zadí

vala se na něj. Seděl u stolku v rohu místnosti a jedl. Betty Shawová ho chvíli pozorovala, pak polo

žila příbor, ještě se na cestu napila a běžela k němu.

“Pane Agostini! Vlastně Tony!” zvolala a zůstala nad ním stát. Hleděl na ni jako na zjevení. Pak teprve ze sebe vysoukal: “Haló, Betty!” a zase se odmlčel. Nemlčela však Betty Shawová.

“Tak co se to prosím vás děje? Volala jsem k vám, nikdo to nebere. Cožpak jste se přestěhovali? A co je s Lindou? Proč se neozvala? Jak se vám daří? Co děláte? Kde se touláte? Kde je Linda?”

“To kdybych tak věděl,” řekl tiše a hleděl do talíře. “Linda mě totiž opustila.”

Betty Shawová si prohlížela štíhlého černovlasého, vyloženě hezkého novináře Agostiniho, jako by ho viděla poprvé.

“Proč vás opustila? Kdy vás opustila?” zeptala se Betty Shawová.

“Krátce poté, co jsme spolu kdysi telefonicky mluvili.”

“A kde je, prosím vás, kde je?”

“Nemám ponětí.”

“Vy nemáte ani její adresu?”

“Ne.”

“Ona vás ani nezavolá?”

“Ne. Odešla a zavolala jen jednou. Řekla mi, že je mezi námi konec.”

344

“Proč prosím vás? Hádali jste se?”

“No, hádali? Jednou jsme se nepohodli.”

“Odjela do Sydney?”

“Já si to myslím.”

“Proboha! Jestli je v Sydney, proč mě aspoň nezavolá? Já jsem se s ní nerozešla. Taky nevím proč.”

“Mně taky neřekla žádný důvod.”

“Proč si myslíte, že by měla být v Sydney?”

“Protože tam žila. Protože tam může být zaměstnána v kadeřnictví. Já nevím, hledám odpověď prá

vě jako vy.”

“A vy jste po ní nepátral?”

„A jak!”

“No a co?”

“Bezvýsledně.”

“A kde jste ji hledal?”

“Ve všech dámských kadeřnických salónech.”

Rozloučili se. Antonio Agostini ještě zůstal. Vyšli na ulici a Betty Shawová řekla manželovi:

“Nezdá se ti to nějaké divné, Georgi?”

“Normální to není.”

“Kdyby byla Linda v Sydney, tak by se přece ukázala. A ten její Tony se mi taky nelíbil. Připadal mi neslaný nemastný. Jak může takhle lhostejný chlap psát do novin?”

Nikdy se nenašel záznam o tom, že Betty Shawová a její manžel George navštívili policejní stanici, kde vyjádřili své podezření. Jisté je, že se krátce po jejich odjezdu z Melbourne do Sydney objevil v redakci Amonia Agostiniho zvědavý starší pán v ošoupaných civilních šatech a představil se jako inspektor Clearwater.

“Jistě se vás na to už ptalo moc kolegů přede mnou, ale přesto vám položím stejnou otázku: stekl byste mi něco bližšího o okolnostech, za kterých vás opustila vaše paní?”

“Ano. Budete se ptát?”

“Ne. Povídejte sám:’

“Žili jsme v pohodě. Naše manželství se dalo bez váhání označit za příkladné.”

“Máte děti?” zeptal se inspektor.

“Ne.”

“Nemůžete mít děti?”

“Mohli jsme mít:’

“Jak došlo k rozchodu?”

“Ani přesně nevím. Čas od času jsme měli na věci rozdílné názory.”

“Takže jste se hádali!”

“Nikdy jsme se nehádali. Každý vyslovil svůj názor a dřív nebo později došlo ke kompromisu.”

“A tenkrát večer?”

“Nepohodli jsme se. Debatovali jsme dlouho a pak jsem si šel lehnout.”

“O čem jste se přeli?”

“Linda mi vyčítala, že jdu občas s některou ze svých kolegyň na ginfizz.”

“Měl jste milenku?”

“Ne. Nikdy jsem neměl stálou milenku.”

“Takže připouštíte, že jste se občas vrátil domů pozdě v noci.”

“V mém povolání nejsou úřední hodiny.”

“Býváte často na služební cestě?”

“Jistě.”

“Vaší paní se to nelíbilo?”

“Podezírala mě, ale já jsem ji opravdu miloval. Víte, ženská se někdy na chlapa nalepí, že nevíte, jak se jí zbavit.”

“Takže vaše paní žárlila.”

“Možná. Vlastně určitě. To ale nebyl důvod k tomu, aby odešla.”

“Kdy odešla?’”

345

“Už to jsou čtyři roky.”

“Hned po té hádce?”

“Spal jsem o trochu děle a když jsem vstal, tak už byla pryč.”

“Nezavolala vám?”

„Ne.’

“Za celé ty čtyři roky jste se s ní nesešel? Já se vám předem omlouvám, není to zrovna příjemný pohled, ale musím vám ukázat několik fotografií a požádat vás, abyste si je pečlivě prohlédl.”

Inspektor podal Antoniovi Agostinimu fotografie mrtvé ženy s ohořelými končetinami a obličejem a zeptal se: “Poznáváte svoji paní?”

“Ne. To nemůže být ona. Určitě to není ona. Nevěřím, že by byla mrtvá.”

“Má vaše paní rodiče a sourozence?”

“Jenom matku. Žije v Londýně. Mluvil jsem s ní několikrát telefonicky. Pohoršovala se nad tím, že jí Linda za celou dlouhou dobu nenapsala.”

“Odkdy?”

“Od roku 1938:’

“Neřekl jste jí, co se stalo?”

“Zpočátku ne.”

“Proč?•.

“Věřil jsem, že se Linda vrátí, ale asi tak po roce jsem jí řekl, že ode mne odešla. Co jsem měl dě

lat? Musel jsem říci pravdu!”

“Nepožádal jste o rozvod?”

“Ne..Proč? Lindu pořád miluju a věřím, že se jednoho dne vrátí. Já vím, inspektore, že je to asi nesmysl, ale já tomu věřím:’ Říká se, že detektiv, zabývající se složitým případem, začíná každý den rá

no znovu. Není to docela pravda. Při vyšetřování záhadné smrti ženy v japonském kimonu mluvili policisté snad se stovkou lidí, kteří mohli něco vědět. Když probíral inspektor Clearwater kolegy a známé novináře Agostiniho, vzpomněl si na výpověď reportéra Churchilla.

“Možná že je to prkotina, ale já jsem si tenkrát před léty všiml přece jen něčeho. Antonio slavil narozeniny. Byli jsme tam všichni, strašně moc se pilo a Tony byl napumpovanej jako Dán. Ráno se připlížil do redakce a vypadal jako po boji. Měl obvázanou hlavu a ruku. Myslím, že to byla pravá ruka, Dělal jsem si z toho srandu, řekl jsem mu, že to byla božská oslava. Ale byl v hrozným stavu.

Aby se někdo takhle zřídil, tak se musí ožrat do němoty. A tak jsem se zeptal, co si udělal. Řekl, že si namlátil dveřmi auťáku.”

“Dveřmi vozu na hlavě a ještě na ruce?” pochyboval inspektor Clearwater.

“Takhle mi to řekl.”

“Po jeho narozeninách?”

“To už vám nepovím.”

“A druhého dne našli mrtvou v japonském kimonu.”

“Myslím že jo.”

Podezřelý byl Agostini. Na pravém předloktí měl jizvu po popálenině. Lékaři ji přesně definovali.

On poslední viděl svou ženu živou. Později se inspektorovi podařilo zjistit, že dokonce vlastnil revolver stejné ráže, jakým byla zavražděna dívka v japonském kimonu. Všechny tyto okolnosti stačily, aby státní žalobce podepsal na novináře zatykač. Antonio Agostini se dostal do vyšetřovací vazby pro podezření, že zavraždil manželku.

Vyšetřování se táhlo celé dva roky a on stále tvrdil, že nemá s vraždou nic společného, neměl dů

vod, proč by zabíjel manželku, kterou miloval. Prokurátorovi scházely důkazy, po dlouhých čtyřiadvaceti měsících vyšetřovací vazby se Agostini ocitl na chodníku před vězeňskou budovou a oddychl si, že už má tu nekonečnou hrůzu za sebou. Neměl. V novinách se o případu psalo, každý věděl, že podezřelým z vraždy je on a ani jeho kolegové tak docela nevěřili, že není vrahem.

Nejdřív ho vyhodili z redakce s odůvodněním, že nemohou zaměstnávat muže podezřelého z vraž

dy své ženy. Odjel z Melbourne do Adelaide, ani tam nesehnal zaměstnání. Byl příliš známý, aby se mohl skrýt do anonymity, a tak se vydal na nekonečnou cestu australskými provinciemi, zkoušel štěstí na konci světa v Paraburdoo, kde pracoval na stavbě letiště, pak skončil na dva dlouhé měsíce v docích Darwinu a v Alice Springs se snažil uchytit jako taxikář. V Broken Hillu na australském jihu

346

pracoval v dolech na stříbro, v poušti se pokoušel těžit opály. Neměl štěstí a byl rád, že si vydělal na jídlo. Když si asi po pěti letech strádání ušetřil na letenku, utekl do Evropy a chodil od redakce k redakci. Bezvýsledně. Všude byl známý jako ten Agostini, co zavraždil svou ženu, ale nedokázali mu to. Byl na dně a zmizel kdesi v davu jako jeden z šedivých neviditelných, žijících v suterénu lidské společnosti.

Pak se stal zázrak.

Nedaleko dnešního letiště v Albury, na druhé straně jezera Humme u postranní silnice směřující do Tumbarumby, žil starý farmář John Quinn. Dřel se na ovčí farmě už víc než půl století. Za celý život si vydělal akorát na rozvrzaný náklaďák. V sobotu 10, listopadu 1956 dva týdny poté, co oslavil své třiaosmdesáté narozeniny, ho brzo ráno, když vypouštěl z ohrady ovce na pastvu, ranila mrtvice.

John Quinn byl jedním z prvních osadníků pustiny rozprostírající se pár kilometrů od hranice provincie Victoria a New South Wales a patřil k nejváženějším. Stará generace o něm mluvila jako o spravedlivém “božím člověku”, který nikdy neublížil ani slepici. Navíc měl pověst všeumělce. Doká

zal opravit čerpadlo na vodu právě tak jako fixovat zlomenou nohu. V sobotu k němu zavolali doktora. Přijel vozem za necelou hodinu. Polovinu cesty projížděl mezi staveními a ohradami, kde smrděly ovčinou i oblaka na modrém nebi.

“Není to žádná hrůza, Quinne,” řekl, když farmáře vyšetřil. “Ale za moc to taky nestojí. Máme na hřbetě už hezkejch pár křížků, že jo, a tak už to naše srdíčko nemá takovou sílu. No, ale nic. Budeme hezky klidně ležet, budeme hezky zhluboka dejchat a uvidíme, co s náma pánbů zamejšlí,” snažil se vtipkovat.

John Quinn se sice usmál, ale sám dobře věděl, jak na tom je. Podruhé za celý život musel zůstat celý den v posteli. Poprvé když zvedal z bažiny žebřiňák a strhl se, podruhé teď, den před druhou listopadovou nedělí. Doktor Cramer si už balil fidlátka, když se farmář rozhodl, že ho ještě zdrží. Nemohl sice docela dobře mluvit, mrtvička mu zkřivila ústa k levému uchu, ale mávl na doktora, aby mu polštářem podložil záda, dal se vytáhnout nahoru k pelesti, aby jakžtakž seděl a začal:

“Je to moc důležitý, doktore, co vám teď řeknu. Já vím, že jsem na cestě do věčných pastvin, kde na mě čekají všechny ovečky, co jsem je kdy vypěstoval a právě proto, že pak už nebudu mluvit, tak vám to musím říct teď hned.”

“Měl byste se šetřit, Quinne. Nemáte dost sil. Odpočiňte si radši.”

“Já si nemůžu vybírat, kdy mám nebo nemám umřít a bůh na nebesích nemá telefon, abych se s ním domluvil. Tak poslouchejte a všechno si zapamatujte. Budete svědčit. A dosvědčíte důležitou věc.

Svědomí mi nedovoluje, abych odešel na onen svět s touhle vědomostí. Stalo se to 29. srpna 1938 ve

čer. Celej den pršelo a byl silnej vítr a ovce bečely, protože se jim to počasí nelíbilo. Seděl jsem se starou v sednici, když někdo zaklepal na okno. Mohlo bejt asi tak devět, protože moje stará už měla podojíno. řekl jsem, jdi babo a podívej se. Přišla dovnitř s mladou holkou, oblečenou jako ve městě.

Vypadala vystrašeně, řekla, že jede z Melbourne autostopem, to jsem tenkrát ani nevěděl, co to je, a má namířeno do Sydney. Do Sydney je od nás dobrejch tři sta kilometrů. A ta ženská měla už za sebou hezkej kus cesty. Tak jsem jí řekl, jestli chce, že může přespat na lavici. Byla strašně rozčilená.

Oči jí lítaly z kouta do kouta, jako by si chtěla zapamatovat, kolik máme u stolu židlí a kolik stojí na plotně hrnců. Stará jí dala mozečkovou polívku, ta má sílu, protože je v ní hodně loje, uvařila jí ještě čaj a dala jí nějaký suchý šaty, aby si ty svý mohla u sporáku usušit. Byla prostydlá, když měla na sobě mokrou sukni.”

“Já sice nevím, Quinne, co bude dál.Mám ale pocit, že nejde o žádnou legraci. Nebylo by lepší, kdybyste to vyprávěl policajtům?”

“Řeknu to vám a vy to řeknete jim,” rozhodl farmář a jeho žena se kroutila ve špinavých šatech nasáklých ovčím lojem na lavici v koutě, jako by měla křeče.

“Dobře, tak mokrá ženská se u vás sušila. Řekla vám snad, jak se jmenuje?” zkoušel doktor štěstí.

“Linda Agostiniová.”

“Ta Agostiniová, jak jejího muže soudili?”

“Jo, právě ta. Ale jejího muže nesoudili, jen seděl ve vyšetřovací vazbě a pak ho pustili.”

“Vy čtete noviny, Quinne.”

“Ani mě nenapadne, ale tohle vím docela přesně. Ukázalo se, že ji nezavraždil a je to pravda.”

“Vy snad víte, kdo ji zavraždil?”

347

„Jo “

“Proboha Quinne, já radši dojedu pro policajty!” zděsil se doktor.

“Seďte, doktore! Já už nemám moc času. Tak kde jsme přestali? Stará jí ještě ohřála hrnek muka, ta holka se nad tím trochu vofrňovala, ne každej je zvykle] na ovčí, ale když se rozehřála, tak řekla, co je zač a co se jí stalo.”

“A co se jí stalo?” zeptal se doktor netrpělivě.

“Její mužskej jí nafackoval. Poprvé v životě, takže na to nebyla zvyklá. Sedum let spolu žili a za celou dobu nedostala jedinou facku až den předtím, co jako se u nás objevila. Tak tomu chlapovi práskla dveřma, vlastně ne, ráno prej se vytratila z bytu, když on ještě spal po nějakým flámu a namířila si to do Sydney. Jen tak s kabelou a na vysokejch kramflíčkách. Jo, ona to byla holička, teda kadeřnice pro dámy a šla si hledat do Sydney práci, protože tam kdysi dělala a prej ji za to dobře platili. Tak jsme ji nechali přespat na lavici. Převlíkla se na to do takovýho něčeho červenýho, že vypadala jako princezna z pohádky. Měla na tom vyšitý draky. Jakživ jsem nic takovýho neviděl a moje stará na ni taky čuměla, vid Lóro, že si čuměla.”

Baba seděla v koutě a jen kývla. Zřejmě se do ničeho nechtěla míchat. Ale pořád se při povídání svého muže vrtěla, jako když má pod košilí procesí blech. Jen jednou vstala a dala svému muži napít mléka. Otřel si rty hřbetem ruky a pokračoval.

“Když jsem ráno vstával, byla ještě tma a ona spala, tak jsem chodil radši ve fuseklích. Jel jsem totiž s ovečkama na trh a měl jsem bejt v Albury za svítání. Udělal jsem tenkrát, pamatuju si to jako dneska, dobrej kšeft, prodal jsem všechny za slušnou cenu a v deset dopoledne jsem už byl zpátky.

Už jak jsem zajížděl k baráku, viděl j sem na dvoře Billův auťák. Vrátil se ze Sydney dřív, než jsme čekali. Byl na tejden porážet na jatkách.”

“To je Bill, jak měl něco s játrama?” zeptal se doktor.

“Jo, ten. Protože chlastá. Odjakživa s ním byly jenom patálie. Každou chvíli někde něco šloh a dvakrát se za to dostal do lapáku. Zajel jsem s auťákem do kůlny a šel jsem dovnitř. Bill seděl támhle v tom koutě, co dřepí má stará a tvářil se, jako když ho bolí břicho. Zvedl hlavu a díval se na mě jako blbec. Pak jsem si všiml, že na podlaze leží ta holka v červeným cizokrajným hábitu a je mrtvá.”

“Neměls to říkat, Joe,” řekla baba v koutě. “Budeš s tím mít oplítačky.”

“Nebudu. Než přijdou policajti, tak budu mrtvej. Takovejch let jsem s tím chodil, tak tu špínu nevemu s sebou na nebesa. Vy dva jste celý ty léta mlčeli. Ty i Bill. Je třeba, aby se lidi dověděli pravdu, jinak budeš mít hlavu pořád plnou myšlenek. A takovýhle myšlenky v hlavě tlačej. Ale mě už teďka ne. Umřu si s lehkou hlavou a ty si tady dělej, co chceš.”

“Proč jste nešel tenkrát na policii?” zeptal se farmáře doktor.

“Protože mi to nedovolili. Nechtěl jsem se s nima hádat. Ale celej život jsem na to myslel. Musel jsem to říct, Hildegardo,” podíval se do kouta na babu. “Nemůžu odejít z tohoto světa s takovým hříchem.”

“Pánbů by ti to odpustil,” namítla baba. “Jestli je spravedlivej, tak by ti to odpustil.”

Lékař zatelefonoval na policejní stanici. Inspektor přijel na farmu ještě předtím,než farmář vydechl naposledy a zeptal se ho:

“Pane Quinne, proč byla ta mrtvá ohořelá? Kdo ji zapálil?”

“Nemám ponětí.”

“Syn vám o tom nic neřekl?”

“Utekl hned ten den. Vyhodil jsem ho z domu.”

“A co jste udělal s mrtvolou?” ptal se inspektor, nedostal však už odpověď.

Nebylo těžké najít mladého Quinna. Nebyl daleko. Pod svahy Snowy Mountains, jejichž nejvyšší vrchol se vypíná do výše přes dva tisíce metrů, byly roztroušeny ovčí farmy. Na jedné z nich hospodařil Bill Quinn. Nezapíral, rovnou se přiznal.

“Ležela tady cizá a měla na sobě divnou věc,” řekl, “tak jsem se chtěl podívat do toho pytle, co mě

la pod hlavou. Taková kabela přes rameno to byla. Ona se ale vzbudila a začala vřeštět jako blázen.

Tak jsem jí zacpal hubu. Ale ona se mrskala, kopala a škrábala, pořád jsem jí držel hubu, aby neřvala a když už jsem si nevěděl rady, tak jsem šáhl po pistoli a jednu jsem do ní našil. No a bylo po ní. Vě

děl jsem, že jednou přijdete. Celou tu dobu jsem na vás čekal,” řekl s úlevou.

“Chtěl jste ji spálit?” zeptal se policejní inspektor.

348

“Nic jsem s ní nedělal,” odpověděl mladý Quinn.

“Zůstala ležet u nás v kuchyni.”

“Myslíte, že to udělal otec? Musel ji polít benzínem…”

“Ne, pane inspektore, určitě ne.”

“Kdo tedy to mohl udělat?” řekl inspektor už .jen sám pro sebe.

Zpola zapomenutý případ znovu ožil. V této fázi zasáhli do děje vyšetřovatelé Interpolu. Začali pátrat po italském novináři Antoniovi Agostinim a nehledali ho dlouho. Jeho jméno se už delší čas objevovalo pod články jistého týdeníku vycházejícího v Milanu. Hned druhého dne po zjištění jeho adresy ho navštívili dva páni v civilu a ukázali mu své policejní odznaky. Nejdřív mu řekli, že se našel vrah jeho ženy, nechali ho hezkou chvíli na pokoji, aby mohl tu, pro něj tak důležitou novinu, strávit, pak se ho zeptali:

“Chcete nám říct, jak to doopravdy bylo?”

“Teď už může. Teď mě nikdo nemůže podezřívat.”

“Na to se můžete spolehnout.”

“Byla to hrozná noc a ještě horší ráno. Vzbudil jsem se dost pozdě, večer předtím jsme hodně pili.

Zjistil jsem, že Linda odjela. Byl jsem přesvědčen, že se chce vrátit do Sydney. Věděl jsem, že to bude zkoušet stopem. Jezdila tak, kdykoliv mohla. Tak jsem sedl do vozu a najel na jednatřicítku, teda tenkrát ta silnice možná ani neměla číslo. Byl to hloupý nápad, že ji najdu někde na silnici, protože strašně lilo, ale já jsem nějak ani nepřemýšlel. No a byla to náhoda nebo snad osud, když jsem si všiml těsně před mostem přes dnešní Hume Highway, někde tam co je dneska nadjezd, že u silnice leží nějaká žena.”

“Byla to ona?” zeptal se italský policista.

“Byla.”

“Co jste udělal?”

“Nejdřív jsem ji zatáhl pod můstek, aby na ni nepršelo. Já vím, že to dneska vypadá divně, ale já jsem tenkrát nechtěl uvěřit, že už nežije. Snažil jsem se ji vzkřísit. Nevím už, jak dlouho jsem se o to pokoušel. Všechno jsem dělal jako ve zlém snu.”

“Byla ohořelá?” zeptal se policista, když nahlédl do dálnopisu.

“Ne.”

“Jak byla oblečená?”

“Měla na sobě červené kimono, které jsem jí jednou přivezl z Tokia. Snad právě ta křiklavá barva mě upozornila, že tam někdo leží. Pořád totiž lilo jako z konve.”

“Co jste s ní udělal?”

“Nejdřív jsem ji chtěl naložit do vozu, ale pak jsem si uvědomil, že ji někdo zastřelil, že nemám ponětí kdo, že by mi nikdo nevěřil, že jsem to nebyl já. Já sice nevím, čím ji zastřelili, ale já jsem měl doma taky pistoli a všichni moji známí to věděli. Když jsme jezdili na reportáže ven, tak jsme nemohli jet jen tak beze zbraně. Už ani nevím, kde jsem to udělal. Počkal jsem, až se setmělo, vstrčil jsem mrtvou Lindu do starého pytle a polil jsem ho benzínem. Musel jsem to udělat, signore, bál jsem se, že by mě odsoudili. Byl jsem přesvědčen, že nikdo nepozná, kdo je ta mrtvá.”

“A co červené japonské kimono?”

“Na to jsem zapomněl.” ‘

“Proč jste se později nepřiznal?” zeptal se ještě italský policista.

“Už to nešlo. Byl bych to musel udělat hned.”

“Budete muset jít s náma.”

“Vím. Myslíte si, signore, že by mi tenkrát někdo uvěřil, že jsem právě já objevil svoji zavražděnou ženu a že v tom nemám prsty?”

“Ne.” Tak jsem mlčel.”

“Celých dvacet let:’

“Jo, signore, celých dvacet let. Strašně dlouhých dvacet let.”

349

65 případ

PŘÍPAD NEBEZPEČNÉHO PRINCE

Manilská všeobecná nemocnice Philippine General Hospital je uprostřed hlavního města Manily na Taft Avenue. Je to obrovský objekt stále přistavovaný a rozšiřovaný. V pavilónu G leží na chirurgickém oddělení Mulyono Suwaji. Je několik dní po těžké operaci a primář dovolil inspektorovi manilské policie první výslech.

“Kdy se to stalo?” zeptal se inspektor Pankam.

“Ve čtvrtek. Právě před týdnem,” řekla dívka s nádhernýma očima.

“Ne teď, tenkrát poprvé?” zeptal se policista.

“Ve středu dvaadvacátého.”

Kolem našich vánočních svátků je na Filipínách nejpříjemnější počasí. Prudké tropické deště přestaly už před měsícem,. horko není tak únavné. Přednášky na Univerzitě svatého Tomáše končí krátce před setměním, kolem šesté hodiny. Pandži Saturo seděl ve svém novém rudém dvousedadlovém kabrioletu a čekal, až Mulyono vyjde hlavní branou. Byl mladý, nápadně hezký, spolužačky se kolem něj rojily a on si vybíral jednu po druhé.

Pandži Saturo měl v životě strašnou smůlu. Odmalička všechno měl. Jeho otec byl šikovný obchodník, kšeftoval s Američany a kupoval a prodával pašované zboží. Za několik let dokázal vydělat milióny a uměl je taky výhodě investovat, aby peníze rodily peníze. Oženil se s Číňankou, měl s ní jediného syna. Sama pocházela ze skromných poměrů, proto ji přepych a okázale zdůrazňované bohatství učarovalo. Saturovi žili v paláci ve čtvrti Paranaque. O blahobyt matky a syna, otec málokdy býval doma, se staraly dva tucty služebníků.

Pandžiova matka se považovala ve svém paláci za královnu a svého hezkého syna nazývala princem. A on se tak choval. Vybral si vlak roli černých princů z pohádek, kteří bývají na konec potrestá

ni. Ponižoval služky, sluhům dával nesmyslné rozkazy a nutil je, aby je splnili. Už jako dítě byl trapi

čem, jemuž nebylo možno odmlouvat. On totiž směl všechno.

“Měla jste s ním schůzku, slečno Mulyono?”

“Vůbec ne:’

“Vy jste se s ním nestýkala?”

“Byli jsme ve stejném semestru. Vídali jsme se každý den. Ale já jsem se mu vyhýbala.”

“Proč?„

“Nevím. Všechny moje přítelkyně se od něj nechaly hostit, mě však byl odpočátku protivný. Byl totiž strašně domýšlivý a marnivý. Přitom dělal zkoušky jen proto, že jeho otec platil profesorům za doučování:’

“Proč jste s ním jela onoho večera?”

“Já nevím. Holky se mi smály, že se bojím chlapů, mě to bylo líto a mrzelo mě to.”

“Kolik vám je, slečno Mulyono?”

“Sedmnáct:’

“Kam jste jeli?”

“Nejdřív se mi zdálo, že jezdí jen tak sem a tam. Měl nový vůz, řekl mi, že stál strašné peníze a že mu jej otec koupil za zkoušku, kterou udělal ve stejný den jako já. Vytahoval se.”

“Jaký to byl vůz?”

“Já se v nich nevyznám. Byl dvousedadlový, jel hodně rychle, uvnitř byl čalouněn zelenou kůží.

Projeli jsme kolem Forbes Parku v Makati, pak jsme byli v San Juanu, připadalo mi, že se vracíme,

ale zastavili jsme nahoře na Dominikan Hill v Baguio City před hotelem Diplomat. Do té doby jsem ho viděla jen na obrázku, vypadá jak královský zámek a strašně se mi líbil. Vůbec jsem nepřemýšlela, když mi Pandži řekl, že mě zve na večeři.”

Ten chlapec byl hezký jako filmový herec. Na svých sedmnáct měl dost zkušeností. Choval se jako světák, kam vešel, tam se mu klaněli a jemu to dělalo dobře. A toho večera se mu konečně podařilo přemluvit svou spolužačku, aby si s ním vyjela.

Nejdřív objednal večeři podobající se svatební hostině.

“V kolik hodin jste tam přijeli?” zeptal se inspektor.

350

“Nějak před půlnocí. Bylo to strašně daleko, ale nahoře v hotelu bylo příjemně. Já nevím, co se to se mnou stalo. Dneska mi to připadá jako zlý sen. Já jsem totiž vůbec neuvažovala. Nenapadlo mi, že mě naši budou hledat, když se nevrátím včas ze školy.”

Sedmnáctiletý kluk se choval jako zkušený sukničkář. Objednal sašimi a misomo stesk, pak ještě velké plató šabušabu a šampaňské. Pak šli na parket, kde hrála v té době populární skupina Serafma Payavala.

“A potom vás znásilnil?” zeptal se inspektor..

“Měli jsme každý svůj pokoj. Přisel za mnou, když už jsem spala. Nevšimla jsem si, že ty dva pokoje mají spojovací dveře. Byla jsem strašně unavená a hodně jsem pila. Ani jsem nevěděla, jak se to stalo.”

“Nutil vás nebo přemlouval?”

“Já vůbec nevím, co se dělo. Probudila jsem se až ráno. Myslela jsem si, jestli mi nedal něco do ví

na. To se přece dělá.” Rodiče dívky zatelefonovali na policii hned po půlnoci. Když Mulyono nepři

šla domů ani do druhého dne v poledne, vyhlásili po ní pátrání. Spolužačky, které ji viděly naposled, vypověděly, že nasedla do červeného sportovního kabrioletu Pandžiho Satura. A tak policie hledala oba. Do hotelu Diplomat vysoko v horách přišli těsně předtím,než červený vůz odjel.

“Celé tři dni jsem byla zamknutá v hotelovém pokoji. Nosili nám jídlo a pití. Pandži to nemá v hlavně v pořádku. Choval se jako šílenec. Svázal mi ručníkem ruce a nohy, nesměla jsem se ani hnout. Mlátil mě pěstí tak dlouho, dokud jsem mu neslíbila, že neřeknu ani slovo. Vykládal mi ošklivé věci, co všechno dělal s mými spolužačkami a jak byly spokojeny. A hned mi nafackoval, že se bráním.”

“Ubránila jste se?”

“Ne. Ani tu noc, ani potom. Pak ho volali z recepce, aby byl tak laskav a zaparkoval jinde, stál totiž před zadním vchodem. Vyběhl ven a nezamkl. Podařilo se mi rozvázat ručníky a vyběhla jsem ven.

Trvalo mi celé odpoledne, než jsem se dostala domů.”

“Šla jste na policii?”

“Naši podali na Pandžiho trestní oznámení pro únos a znásilnění. A hned druhého dne se u nás objevil jeho otec a nabízel nám hodně peněz, když oznámení stáhneme zpět.”

“Kde byl v té době Pandži Saturo?”

“Pořád se ještě skrýval. Já si myslím, že byl v některém z těch horských hotelů, možná v tom novém The Terrace Plaza, on musel mít vždycky to nejlepší. Rozhazoval peníze jako blázen.”

“A pak se to stalo hned první den, kdy jste zase šla na přednášku?”

“Hned ráno.”

“Všimla jste si ho?”

“Ne. Musel se skrývat v některém z těch krotonových keřů, které vroubí zahradu před vchodem do budovy. Vešla jsem branou z tepaného železa a pak už nevím nic.”

Mazánek Pandži Saturo, jemuž nikdo nikdy nic neodepřel, si obstaral revolver, počkal si na vzdorovitou Mulyono, nechal ji přejít kolem a pak na ni zezadu třikrát vystřelil, aby ji potrestal za neposlušnost. Dvě z kulek zasáhly páteř. Sanitka odvezla zraněnou do Philippine General Hospital, kde ji neprodleně operovali. Nebyla naděje, že ještě někdy bude chodit. Čekal ji život na invalidním vozíč

ku.

Ted už se pátrání po zločinci rozjelo na plné obrátky. Do dvou dnů byl Pandži za mřížemi. I tady se choval jako zlý princ z pohádky. S hlídači jednal jako s poddanými, vězeňskou stravu nechal nedotčenu a posílal si policisty pro obědy a večeře do nejdražších manilských restaurací. Zajedno jídlo pro rozhazovačného vězně zaplatili víc, než kolik obnášel jejich měsíční plat. Všichni nadutého rozmazlence nenáviděli, kdo mohl, udělal mu to nejhorší. A jeho otec se mezitím snažil podplatit policisty, vyšetřujícího soudce a státního žalobce, aby připustili vyšetřování na svobodě. Všichni požadavek odmítli a vzteklý kluk řádil jako pominutý, až se mu objevila pěna na rtech.

Milionář Saturo zmobilizoval nejlepší advokáty, spojil se však taky s manilským podsvětím, kde měl dost dobrých známých. Slíbili sice, že pomohou, ale nikdo nic neudělal. A tak velkomožný otec zkaženého syna začal hledat cestičku k vězeňským strážcům.

Případ se později před soudem probíral do poslední maličkosti, ale ani manilské policii, ani vyšet

řovatelům prokuratury se nepodařilo dokázat, jestli Pandži sebral revolver strážnému na chodbě nási

351

lím, a nebo mu ho bachař prodal za náležitě tučnou odměnu. Jisté je, že se v polovině prosince 1961

zajištěný zločinec dostal při rozdávání stravy z cely, revolverem jednoho ze strážných zastřelil jiného, sebral mu klíče a dostal se z vězení. Pak zmizel, jako by se pod ním zem slehla.

V tisku se objevily spekulace o možnostech, jak se dostal ke zbrani, kdo mu pomáhal přes tři vě

zeňské dvory obklopené vysokými zdmi, kdo na něj čekal na ulici s připraveným vozem. Bylo mnoho podezřelých, ale všichni měli perfektní alibi a mladý Saturo byl neznámo kde. Manilská policie předala případ filipínské centrále Interpolu, ta požádala o zahájení pátrání v asijských zemích i v Austrá

lii.

Na filipínském ostrově Mindanao je v přístavním městě Zamboanga docela slušné letiště pro vnitrostátní lety. Chlapec s velkýma očima přijel ke vchodu taxíkem. Proběhl odbavovací halou. Z reproduktoru křápal ženský hlas k urychlenému nástupu linky do Manily. Neměl zavazadlo; jen malou pří

ruční tašku. Prošel kontrolou a nikdo si ho ani nevšiml. Nenápadně ho doprovázel muž v uniformě Philippine Airlines. Přivedl ho až ke schůdkům. Pak zůstal stát opodál, jednu ruku v kapse. Žmoulal v ní ruličku peset.

Letadlo DC 3 odstartovalo přesně v 19,00 hodin. Pandži Saturo seděl na sedadle C v šesté řadě. To místo si vybral sám. Tady se nedávaly palubní vstupenky s označeným sedadlem. Letenky byly drahé, proto bývalo na vnitrostátních linkách vždycky dost prázdných míst. Chlapec s velkýma očima seděl vedle krásné blondýny. Byla to Američanka, jmenovala se Valentina Gregoryová, chovala se jako koketa z operety, dělala všechno, aby na sebe upozornila. Chlapec s velkýma očima ji však ignoroval. Seděl a nervózně si proplétal prsty. Těch patnáct nebo dvacet cestujících nebylo zajímavých.

Pár pestře oděných Američanů na cestě kolem světa, plešatý obchodník z Frankfurtu nad Mohanem, pět šest usměvavých Číňanů a zbytek nenápadní všední lidé.

Kapitán letadla se představil palubním rozhlasem hned po startu. Jmenoval se Pedro Gil, mohlo mu být padesát a možná i víc, měl už odlétáno na mezinárodních linkách tisíce hodin. Teď před penzí ješ

tě dosluhoval na krátkých linkách mezi jednotlivými ostrovy. Druhý pilot byl pohledný mladý muž s hranatými rysy. Přesto, že měl snědou pleť a úzké šikmé oči, jmenoval se Harro Preuss. Otec byl Filipínec, ale děda Němec, matka byla Číňanka. Na krátkých vnitrostátních linkách se nepodávalo ob

čerstvení a tak nebyla na palubě ani letuška. i proto přišel hned po startu mezi cestující druhý pilot.

“Vážení cestující,” řekl s naučeným úsměvem, “vítám vás na lince Philippine Airlines ze Zamboangy do Manily. Poletíme ve výšce čtyř tisíc metrů, asi za třicet minut přistaneme v Apari, kde se zdr

žíme asi čtyřicet minut. Pak budeme pokračovat v letu do Manily.”

Prošel mezi sedadly, usmíval se na obě strany, zastavil se u Valentiny Gregoryové a ta se dychtivě zeptala, jak jsou vysoké hory, které právě přelétají. Bylo zřejmé, že chce upoutat pilotovu pozornost.

Chlapec s velkýma očima seděl vedle ní nehybně. Hleděl do opěradla před sebou a tvářil se, jako by mu nebylo dobře. V koutku úst mu cukalo. Druhý pilot se ještě chvíli bavil s blondýnou, pak se omluvil, musí se vrátit do pilotní kabiny, otevřel a zůstal stát ve dveřích. Měl pocit, že má někoho za zády. Otočil se. Chlapec s velkýma očima na něj mířil revolverem. Druhou paží objímal v pase světlovlasou Američanku a řekl chraplavým hlasem:

“Jsem Pandži Saturó, od této chvíle tady velím já.” Pak se obrátil do kabiny k cestujícím a vyhrožoval: “Jestli se někdo z vás hne, tak to do ní napálím,” řekl a dloubl Valentinu Gregoryovou hlavní revolveru do žeber. Ta se vzpamatovala a zajíkavým hlasem začala vysvětlovat:

“On… on mě bil. Mlátil mě pěstí, když jsem s ním nechtěla jít!”

“A dostaneš ještě víc, když nebudeš na slovo poslouchat!”

“Tak se uklidněte, mladíku,” řekl klidným hlasem kapitán Gil.

“Pro vás nejsem žádný mladík! Jsem Pandži Saturo! Jestli jste to jméno ještě neslyšel, tak si ho honem zapamatujte!”

“A co má být. Nejste snad taky Napoleon? Dejte sem tu pistoli a jděte si sednout. Za chvíli budeme přistávat.”

“Seděl vedle mě a najednou se zvedl, začal mě mlátit, pak na mě namířil revolver,” žalovala blondýna.

“Jen se neznepokojujte, slečno, všechno bude zase v pořádku,” řekl druhý pilot a obrátil se ke klukovi s pistolí. “Jestli si myslíte, že najdete v kapsách našich cestujících milióny, tak jste na špatné adrese. Většinou jsou to turisti.”

352

“Mám víc než celá vaše firma.”

“A co tedy chcete?”

“Unesl jsem tohle letadlo. Od této chvíle jsem velitelem. Jmenuji se Pandži Saturo.”

“To jsme už slyšeli,” řekl kapitán klidným hlasem. “Nemysli si, chlapečku, že mě tou bouchačkou postraší”

“Mám, ještě druhou v kapse,” řekl naivně. “Nepoletíte do Manily, ale do Cíny. Do komunistické Číny. Já j sem politický uprchlík.”

“Nekecej, prosím tě!”

Před vánočními svátky roku 1961 byly únosy letadel v asijské oblasti novinkou a ani terorismus nebyl v celosvětovém měřítku známým pojmem. Kapitán Gil byl kliďas. Usmál se na bledého roztřeseného mladého muže a rozhodným tónem řekl: “Do prdele poletí, ty šašku, ne do Číny.”

Chlapec s velkýma očima udělal krok dopředu. Namířil na kapitána.

“Asi jste neslyšel! Jsem Pandži Saturo. Okamžitě změníte směr letu nebo to do vás napálím. Řekl jsem vám, že chci do komunistické Číny!”

“Ne, chlapečku. V žádném případě. Tady rozhoduju já! Seber se a jdi si sednout!”

Chlapec s velkýma očima vystřelil. Kapitán ještě chvilku vzpřímeně seděl, pak se jeho hlava svezla ke straně a klesla mu na prsa. Byla to tichá smrt. Pedro Gil ani nehlesl. Pandži Saturo k němu přisko

čil, zvedl ho ze sedadla a nechal ho padnout do uličky. Sedl si do kapitánova křesla a namířil na druhého pilota.

“Budeš poslouchat jak hodinky, nebo pudeš za ním. Jestliže okamžitě nezměníš směr, odprásknu nejdřív tuhle blbou holku,” ukázal pistolí na Američanku. Celá bez sebe stála opřená o pult navigátora. “Když bude po ní, přijdou na řadu další cestující. Tak si to rozmysli!”

“V pořádku, pane, poletíme k severu.”

“Tomuhle letadlu velím já!” řekl ještě únosce, jako by sám sebe chtěl přesvědčit. “Přistaneš v Čaojangu.”

“Nevím, jestli budeme mít dost šťávy.”

“Poletíš tak, aby ti stačila.”

“Pokusím se o to.”

“Vidíš, seš chytřejší než tvůj šéf.”

Navigátor seděl za pultíkem jako přišitý. Nejdřív jen lapal po dechu, jako by se mu nedostávalo vzduchu, pak zbledl, nakonec omdlel.

“Vytáhni ho ven mezi lidi, bude tam mít víc vzduchu,” nařídil chlapec s velkýma očima Valentině.

“Neunesu ho” řekla.

“Pomůžu ti.”

“Co tomu řeknou cestující?” zeptala se nesměle.

“Co by řekli? Budou držet hubu, nebo jim ukážu! Řekni jim, že jsem Pandži Saturo:’

“Budu jim muset říct, co se děje.”

“Tak jim to řekneš.”

“Ale co jim mám říct?”

“Že jsem unesl letadlo, protože mě hledá policie. Že poletíme do komunistické Číny, kde požádám o politický azyl. Rozumí? Politický azyl!”

“Ale oni vám přece..:’ “Nekecej a padej.”

Navigátor se probral včas. Vstal a posadil se na své místo. Za chvíli se ozval ve sluchátkách signál a on odpovídal pro laika nesrozumitelným leteckým žargonem, v němž se ozývala anglická slova a hodně čísel. Pak se začal bavit s druhým pilotem.

“Svině zatracená. Zavraždil Pedra a my tady sedíme a necháme si to líbit.”

“Vypočítej, jestli nám vystačí šťáva do Čaojangu.”

“Ty chceš opravdu letět do Čaojangu?” zeptal se navigátor. “Já jsem proti. Nebudeme ho přece poslouchat, hajzla prašivýho!” Pak se otočil na únosce a křičel: “Svině seš! Vrah zatracenej. Zaslouží si šibenici a ne politický azyl!”

Pandži Saturo vytáhl pistoli a třikrát vystřelil. Navigátor už neřekl ani slovo. Krev z prsou mu pod uniformou protékala po těle. Na koberec pilotní kabiny se rozlézala tmavěrudá skvrna.

353

Dalších deset patnáct minut se vleklo donekonečna. Chlapec s velkýma očima se pořád díval na hodiny a každou chvíli z okna, ale pod letadlem bylo jen a jen širé moře.

“Jak jsme daleko?” zeptal se už snad podesáté. “Za chvíli tam budeme,” odpověděl druhý pilot.

Cestující se chovali vzorně. Uvědomili si situaci, nikdo z nich ani nehlesl. Tiše seděli a čekali, co se bude dít. Pak se ve sluchátkách druhého pilota ozval signál, Harro Preuss odpovídal.

“Co to děláš?” zeptal se únosce.

“Žádám o povolení přistání.”

“Proč už teď”

“Blíží se čínská hranice.”

“Tak ji normálně přeleť a přistaň v Čaojangu:’

“Jo, to taky chci, ale musím dostat povolení,

“Přece ti ho dají!”

“Asi jo. Ale budu jim muset říci, že jsi zavraždil několik lidí, že tě hledá Interpol, že máš na svě

domí ještě bůhvíco.”

“Klidně jim to řekni. Požádám o politický azyl. Komunisti mi ho dají.”

“Já si to taky myslím,” řekl pilot a ukázal dopředu.

„Tamhle už je vidět pobřeží.”

“Jak je to daleko?”

“Asi dvacet minut “

“A pak už je letiště?”

“Jo, pak už bude letiště.”

“Tak jim znovu řekni, ať ti dají povolení nebo odstřelím tuhle holku. Nebo jim řekni, co chceš.

Když to dobře dopadne, dostaneš padesát tisíc.”

“Padesát tisíc peset?”

“Ne, dolarů.”

“A hergot, ty seš ale bohatej chlapec!” řekl pilot obdivně.

“A kde je vezmeš?”

“Jmenuju se Pandži Saturo. Můj táta je Enrico Arturo Saturo:’

“Asi bohatej.”

“Jo, patří mu tady tři hotely a Casino Splendid.”

Znovu zapípal signál, pilot se rozpovídal, rozumět mu však nebylo. A ve chvíli, kdy rozhovor dokončil, se objevila z každé strany letadla jedna vojenská stíhačka. Únosce se zděsil.

“Co chtějí?”

“Asi chtějí vědět, kdo jsme a proč tady jsme.”

“Co uděláme?”

“Nic. Povedou nás na přistání.”

“Už ti dali povolení?”

“Zřejmě jo, když si pro nás přišli. Musíme je poslechnout. Jinak budou střílet.”

Stíhačky pohraniční letky byly čtyři. Tu, která letěla dole i tu, která letěla nahoře, nebylo vidět. Za chvíli se ozval hlas z řídicí věže. Pilot dostal pokyny o výšce a rychlosti. Únosce znervózněl. Nerozuměl, co si pilot povídá se službou na řídicí věži, nebyl si jistý, jestli je dobře nebo špatně, že letadlo doprovázejí stíhačky. Trochu se uklidnil, když se jedna přiblížila, že viděl v kabině obličej usměvavého Číňana. Pak piloti stíhaček přidali plyn a jeden po druhém klesali před filipínským letadlem dolů. Po pravé straně se mihla palmová alej, nalevo zůstaly letištní budovy, pak letadlo pojíždělo po betonové ploše, ale nezamířilo k hlavní budově, zůstalo stát na pomocné nájezdové dráze.

“Proč nás zavedli sem?” zeptal se únosce.

“Aby na tebe nečuměli lidi, ” řekl pilot zlostně.

“Přijdou si pro tebe policajti.”

“Mám počkat?”

“Jo, sedni si a bud klidnej, za chvíli jsou tady.”

“Budou mě vyslýchat?”

“Copak já vím? Určitě s tebou sepíšou protokol.”

“Kvůli čemu?”

354

“Máš snad vízum?” “No, to ne.”

“A pas na svý jméno?”

“To taky nemám.”

“Tak jim pěkně všechno vyklop, až si pro tebe přijdou.”

K letadlu přijely dva policejní vozy. Chlapec s velkýma očima na ně koukal okénkem a nervózně si proplétal zpocené prsty. Otevřely se dveře letadla a cestující, kteří až do této chvíle tiše seděli, začali tleskat. V uličce se totiž objevili policisti, z pilotní kabiny vykoukl Harro Preuss, ukázal na únosce a řekl:

“Tak, tady ho máte. A tady jsou ti dva mrtví.”

Popadli ho, naučeným hmatem mu zkroutili ruce za záda. Dostal želízka a pořádnou herdu do zad, aby vyšel na schůdky.

“Jmenuju se Pandžo Saturo a žádám o politický azyl!”

“Jo, tak ten azyl bude pěkně dloubej,” řekl pilot hezké blondýně Valerii Gregoryové.

“A co bude s náma?”

“Co by s náma mělo být?”

“Jestli si nás tady komunisti nenechají?”

“Určitě ne. Tady totiž žádní komunisti nejsou. Přistáli jsme na Tchajwanu a ne v komunistické Čí

ně. Jsme na letišti Tchajpej. Doplníme šťávu a do večera jsme v Manile:’

“A co udělají s ním?”

“Předají ho našim do Manily. Půjde před soud.”

Netrvalo ani dva měsíce a chlapec s velkýma očima Pandži Saturo, syn všemocného milionáře a maminčin mazánek, byl odsouzen k tretu smrti za trojnásobnou vraždu, únos, znásilnění a omezování svobody. Interpol mohl odvolat mezinárodní zatykač a zařadit spis do archívu jako vyřízený. Odsouzený byl pověšen 11. června 1962 ve čtyři hodiny ráno místního času.

355

66 případ

PŘÍPAD ZÁHADNÉHO DOKTORA PRAUNA

Všech dvanáct židlí bylo obsazených. V omšelé čekárně doktora Prauna seděli už od rána pacienti.

Kupodivu byli trpěliví. Jeden z nich přisel na převaz, přitloustlá paní pro potvrzení pro nemocenskou pojišťovnu. Někteří si četli. Když se otevřely dveře ordinace a do čekárny nakoukla ošetřovatelka, spokojili se s vysvětlením, že pan doktor musí přijít každou chvíli.

Renata Meyerová si však nebyla jista, že se z ničeho nic objeví. Bylo už deset, ona snad popáté volala do doktorovy vily, ale nikdo telefon nezvedal. Kde proboha mohla být hospodyně Kloová? Ošet

řovatelka ještě chvíli čekala. Pak si vzpomněla, že se doktor Praun chystal zajet hned po velikonoč

ních svátcích s vozem do servisu na výměnu oleje. Šéf Renaty Meyerové byl spolehlivý, dochvilný, nemluvil do větru, proto ji jeho neplánovaná nepřítomnost znepokojovala. Zatelefonovala do servisu Mercedesu, zeptala se, jestli tam ráno přivezl svůj kabriolet 220. Ne, byl objednán, ale nepřijel.

“Nevěděla jsem si rady,” svěřila se později vyšetřovateli.

“Nejdřív jsem uklidnila pacienty, pak jsem zatelefonovala pro doktora Sachse, který šéfa zastupuje, když je třeba a poslala jsem pro něj našeho pana Vogela. Za chvíli ho přivezl. Když jsme vyřídili pacienty, bylo to krátce po poledni, vytočila jsem číslo ohlašovny havárií. Neměli záznam ani o doktoru Praunovi, ani o jeho stříbrném sportovním kabrioletu Mercedes 220S.” “Netušila jste, kde mohl být?” zeptal se vyšetřovatel.

“Napadlo mi, že se nečekaně rozhodl a odjel na velikonoce na svoje sídlo na Costa Brava.”

“Do Španělska?”

“Má tam velkou vilu.”

“Pan doktor Praun má sídlo na španělském pobřeží?”

“Má. Nezdálo se mi však, že by aspoň nezatelefonoval, že se zdrží,” řekla ošetřovatelka Meyerová.

“Co jste dělala potom?” zeptal se vyšetřovatel.

“Šla jsem domů a čekala, že se ozve. Vzpomněla jsem si, že na Zelený čtvrtek těsně před koncem ordinačních hodin, asi tak deset minut před šestou,se v ordinaci na Lindwurmstrasse ozval telefon.

Ohlásil se nějaký doktor Schmitz z Porýní a chtěl mluvit s doktorem Praunem. Řekli si jen pár slov, doktor položil telefon, rychle se oblékl a zadním vchodem odešel.”

“Řekl vám proč a kam?”

“Ne. Ale zaslechla jsem, že se ti dva bavili o letním sídle na Costa Brava. Šéf si taky před odchodem dal do aktovky snímky španělské vily. Proto jsem si myslela, že tam třeba jel.”

“A co jste dělala vy?”

“Kdy?”

“Teď, když po svátcích nepřišel do ordinace.”

“Seděla jsem večer u televize, ale myslela jsem pořád na to, že se mu mohlo něco stát.”

“Může vám to někdo potvrdit?”

“Co?

„Že jsem se dívala na televizi?” “Že jste byla doma.”

“Dívali jsme se všichni. Můj přítel a sousedka, která k nám často chodí. Ale já jsem každou chvíli vstávala a už automaticky jsem vytáčela Feldafmg 338. To je číslo doktorovy vily.”

“Kde bydlí?”

“V Ptickingu.”

“Na Starabergském jezeře?”

“Ano, v HeinrichKnote Strasse 8.”

“To je ale nóbl adresa,” řekl vyšetřovatel. “Nahoře na tak zvaném Ministerském kopci?”

„Ano.“

“Váš šéf je specialista? Myslím machr, že má hned dvě vily a jednu dokonce na španělském pobře

ží?”

“Ne, doktor Praun je praktický lékař. Pracuje pro Všeobecnou nemocenskou pojišťovnu.”

“A dovolala jste se?”

“Ne. Víte přece, že jsem o tom vypovídala už na policii “

356

“Přesto mi to řekněte ještě jednou.”

“Já nevím, co mi to napadlo, byla jsem už nervózní a televizi jsem vůbec nevnímala, řekla jsem svému příteli, že bychom se měli podívat do Pöckingu.”

“Kdo je váš přítel?”

“Jmenuje se HansJoachim Vogel a je zaměstnán u doktora Prauna jako tajemník. Stará se i o účetnictví pro pojišťovnu a vyřizuje různé věci.”

“Vy s ním žijete, slečno Meyerová?”

“Ne, ale stýkáme se.”

“Kolik bylo, když jste se rozhodli zajet ke Starnbergskému jezeru?”

“Krátce před půlnocí.”

“Jak dlouho jste tam jeli?”

“Možná půl hodiny. Zastavili jsme před vchodem do zahrady. Branka byla samozřejmě zamčená.

Ale ve vile se svítilo. Hans řekl, no tak, pořád vidíš, duchy a chtěl se vrátit. Ale já jsem tušila, že něco není v pořádku.”

“Proč jste si to myslela?”

“Protože znám doktora Prauna. Kdyby byl doma, tak by zvedl telefon. Navíc vím, že v té době byla jeho hospodyně nemocná. Musela být doma. A přesto nebrali telefony.”

“Neměli poruchu?” zeptal se vyšetřovatel.

“Taky mě to napadlo. Ale na centrále mi řekli, že není na číslo 338 hlášená. Tak jsme šli k brance.”

“Kde se svítilo?”

“V přízemí. Měli zatažené závěsy, ale místy to prosvítalo.”

“Myslel jsem, v kterých místnostech se svítilo?”

“To já nevím.”

“Jakto?”

“Nikdy jsem ve vile nebyla a musím se přiznat, že jsem ji viděla poprvé a byla jsem překvapena, jaký je to zámek. Já si myslím, že tam je možná takových dvacet pokojů. A pro dva lidi.”

“Váš šéf je ženatý?”

“Ne, žije s Elfriedou Kloovou. Stará se mu taky o domácnost. Hans už chtěl odjet, že je vlastně všechno v pořádku, ale já jsem řekla, že se mi to nezdá. Proč by nebral telefon. Hans mi řekl, že se mohl zrovna před chvilkou vrátit.”

“To je sice pravda, ale víme, že to tak nebylo,” řekl vyšetřovatel.

“Opakuju to proto, že jste to chtěl.”

“Potřebuju to mít v protokolu.”

“Jeli jsme k nejbližší telefonní budce. Znovu jsem vytočila 338. Jen tak pro jistotu. Nikdo to nezvedl. Tak jsme se vrátili do HeinrichKnote Strasse. Hans vzal baterku, šel k brance, posvítil do schránky na dopisy, přelezl plot, protože v ní něco nahmátl, ale nemohl to vyndat, pak ji zevnitř otevřel a našel tam nejen poštu za dva tři dni, ale i dva sáčky s houskama k snídani:’

“Proč jste nezazvonili?”

“Hans chtěl, ale já jsem mu řekla, aby to nedělal, doktor by se mohl zlobit. On býval podrážděný, když se mu něco nezdálo.”

“Nakonec jste ale přece jen zazvonili?”

“Nedal si říct a zazvonil nejdřív jen krátce a pak to zmáčkl jako na poplach. Našel vypínač osvětlení zahrady a rozsvítil.” Objevila se scéna připomínající profesionálně namalovanou a správně nasvícenou kulisu. Deset tisíc čtverečních metrů velká, pečlivě udržovaná parková zahrada a nahoře na kopci vila jako zámek. Lucernami z tepaného železa ozářený vjezd, lampičkami v sametovém trávníku lemované pěšiny. I na terase se rozsvítily stylové kandelábry.

“Šli jsme nahoru,” vypověděl později Vogel. “Nejdřív po příjezdové cestě, pak jsme zabočili na postranní pěšinu. Snažil jsem se dostat k některému oknu. Ale mezi závěsy jsem našel jen maličkou škvírku a tak jsem viděl akorát, že se uvnitř svítí. Ale nahlédl sem oknem do garáže. Stál v ní doktorův sportovní mercedes. Šel jsem k hlavnímu vchodu vily a už jsem se ani nesnažil zvonit, rovnou jsem začal bušit na dveře. Zbytečně. Tak mi ještě napadlo zkusit otevřít některé ze skleněných dvéří, které vedly na terasu. Jedny povolily. Vešel jsem dovnitř…”

“Potom jsme utíkali k vozu a rychle jsme jeli na policii,” přerušila ho ošetřovatelka Meyerová.

357

Dojeli do Feldafmgu na stanici zemské policie. Řekli, co se stalo. Strážmistr ve službě chvíli telefonoval, pak jim řekl, aby se klidně vrátili domů, že je zavolají, až je budou potřebovat. Později se ukázalo, že strážmistr mluvil se svým šéfem, kriminálním komisařem Georgem Kottem, oznámil mu, že ve vile doktora Prauna leží dvě mrtvoly, zeptal se, co má dělat a vyslechl podivnou odpověď:

“Pošlete ty lidi domů, ráno se tam podíváme.”

V případu dvojnásobné vraždy ve vile u Starnbergského jezera zahráli špatnou roli nešikovní policisté, ale i soudní úředníci. Jednali ledabyle nebo předpojatě v zájmu někoho neznámého. Je sice pravda, že bylo po půlnoci, ale kriminalisté jsou snad zvyklí rychle se obléct, skočit do vozu a okamžitě vyjet k případu. Komisař Kott však jen zívl, mávl rukou, že se to nezblázní a teprve druhý den ráno pověřil vyšetřením případu strážmistra kriminální služby Karla Rodatuse. Ale i to udělal jen tak mimochodem na běžné ranní poradě:

“Nějaký doktor Praun zastřelil svou hospodyni a pak spáchal sebevraždu. Jdi se tam na to podívat a napiš pak krátkou zprávu, abychom mohli dát svolení k pohřbení mrtvol,” řekl svému podřízenému.

Tato slova jsou citována ze soudního protokolu. Navíc se podařilo zjistit, že kriminální komisař Kott už v úterý odpoledne mluvil telefonicky s ošetřovatelkou Meyerovou, když se snažila zjistit, jestli její šéf někde nehavaroval. Georg Kott tedy jméno znal a věděl, že je lékař pohřešován. Nemohl však od Renaty Meyerové vědět, že je mrtvý. Od koho se tedy Kott dozvědělo vraždě a sebevraždě, že to při ranní poradě tak rozhodně tvrdil? Objevilo se jen jediné vysvětlení: kriminální komisař Kott dostal ještě v noci, pravděpodobně předtím než přišla na policejní stanici Renata Meyerová a HansJoachim Vogel, příkaz nadřízené policejní instance považovat případ doktora Prauna za dvojnásobnou sebevraždu, případně za vraždu a sebevraždu vraha. Další průběh vyšetřování tomu nasvědčuje.

Kriminalisté se totiž na místě činu chovali jako příslovečný slon v porcelánu.

Strážmistr Karl Rodatus byl policista s povahou básníka. Bylo mu čtyřiačtyřicet, zajímal se o divadlo a literaturu, mluvil jako vzdělanec. Na místo činu přijel něco před desátou hodinou doprovázen dvěma kolegy. Pustili se do prohlídky vily. Našli dvě mrtvoly. Hned za dveřmi, v chodbičce, která vedla do obytné haly, ležel na koberci před zrcadlem doktor Praun. Měl na sobě plášť, vedle sebe aktovku a tašku s nákupem, opodál pohozený klobouk. Předsíň byla pestře vytapetována, z obou stran obdélníkového zrcadla svítily dvě nástěnné lampičky. Vedle pravé ruky mrtvého ležela pistole. Doktor Otto Praun zřejmě zemřel hned, když se vrátil domů, nestačil si ani svléct kabát a odložit tašku s nákupem. Na tapetě pod zrcadlem bylo pár kapek krve. Ostatní se vsákla do červeného koberce, takže ani nebyla na první pohled vidět.

Bylo pravděpodobné, že lékař spěchal z ordinace domů, cestou ještě nakoupil něco k večeři, rychle si otevřel dveře bytu a hned, s aktovkou a kabelou s ovocem, se před zrcadlem zastřelil? Takový předpoklad přece odporoval základním zákonům logiky. Strážmistr Rodatus však zřejmě neviděl, neslyšel a neuvažoval.

Policisté zběžně prohlédli dům a v suterénu našli mrtvolu hospodyně Elfriedy Kloové. Ležela jen pár kroků od baru jakési domácí vinárny. Na kamenné podlaze byly loužičky krve. V kuchyni vyl Praunův německý ovčák, jehož obojek později nalezli na gauči obývacího pokoje. Byl hladový, divoký, strážmistr Rodatus zvedl z koberce pistoli doktora Prauna a psa zastřelil. Nenapadlo mu, že tím zničí možné otisky vraha nebo sebevraha?

Mrtvola doktora Prauna byla už v rozkladu. V bytě bylo dost velké teplo, jeho hospodyně ležela v chladném suterénu, proto u ní ještě nenastal mrtvolný rozklad. Zemřela Elfrieda Kloová později než její zaměstnavatel, s nímž žila už několik let ve společné domácnosti?

Kriminální strážmistr Rodatus jednal jako hlupák. Dostal rozkaz napsat hlášení o sebevraždě a tak to udělal. Byla to snůška nepravděpodobných nesmyslů.

“Přesvědčil jsem se o tom, že obě nalezené osoby byly mrtvé již několik dní. Na zátylku ženy jsem našel ránu způsobenou výstřelem z bezprostřední vzdálenosti. I mrtvola muže měla na zátylku, ale o něco výš, výstupní ránu po revolverové kulce. Podle těchto okolností lze usoudit, že doktor Praun zastřelil z bezprostřední blízkostí svou hospodyni Elfriedu Kloovou zezadu, pak skoncoval se svým životem výstřelem do úst, který způsobil okamžitou smrt.”

Vrchní strážmistr nařídil dvěma policistům, aby prohledali zahradu a sám se pustil do prohlídky mrtvého. Nebyla to příjemná práce, mrtvola byla nafouklá, krev se rozkládala, v předsíni byl dusivý mrtvolný pach. Bůhví proč se Karl Rodatus choval jako nešikovný amatér. Přinesl si svůj vlastní fo

358

toaparát a ve špatném osvětlení a bez blesku se pustil do fotografování místa činu i mrtvol. Pak si vyhrnul rukávy a bez gumových rukavic se pustil do prohlídky mrtvého doktora Prauna.

“Když jsem mu roztáhl ústa,” vypověděl později, “zjistil jsem zranění hrtanu. Byly tam stopy po kulce. Pečlivě jsem to místo ohmatal, ale nenašel jsem žádný další otvor po střele. Proto jsem došel k názoru, že šlo o střelu do úst. Tedy běžný způsob sebevraždy.”

Rodatus neměl pravdu. Později se ukázalo, že všechno bylo jinak. Ale on v dané chvíli snad vůbec neuvažoval. Nezatelefonoval dokonce ani pro policejního lékaře, místo toho poslal pro praktického lékaře z nejbližšího okolí.

Inspektor Hübner, který přijel do Praunovy vily o něco později, se pustil do podrobné prohlídky místnosti. V předsíni našel a sebral kulku a nábojnici pistole kalibru 6,35 mm. V ložnici v nočním stolku parádní postele s nebesy byly dvě krabice. V jedné byla automatická pistole značky MAB číslo 91061, kalibru 6,35 mm s municí, v té druhé nová belgická automatická pistole typu BabyBuster rovněž kalibru 6,35 mm. Stejná pistole jaká ležela vedle mrtvého doktora Prauna. Strážmistr Rodatus přivoněl k její hlavni a zjistil, že z ní bylo před nedávnem vystřeleno.

“Myslím, že ho vrah zastřelil touto pistolí,” řekl inspektor Hübner, ale jeho kolega Rodatus trval na svém.

“Je to sebevražda. Podívej se sem,” řekl a ukázal na krví potřísněné zrcadlo a na oněch pár kapek na tapetě. “Nevím, proč si vybírají právě zrcadla. Snad chtějí vidět svou smrt. Je to typická sebevražda, hlaveň do úst před zrcadlem.”

“A co ta jeho hospodyně v suterénu?” zeptal se inspektor Hübner.

“Třeba se pohádali, on dostal vztek a v afektu ji zastřelil.”

“A támhleto?” ukázal inspektor Hübner do obývací haly. Podívali se otevřenými dveřmi dovnitř, prohlíželi gauč. Ležela na něm kulka, kterou předtím marně hledali, psí obojek a nepříliš výrazné skvrny od krve. Vrchního strážmistra Rodatuse nález nevyvedl z míry. Ani mu nenapadlo, že stojí před záhadou, kterou lze vysvětlit pouhými počty. Když prohlížel hlavu mrtvého doktora Prauna, na

šel sice jizvu po výstřelu, ne však otvor kudy kulka vylétla. Bylo tedy zřejmé, že zůstala uvnitř lebky.

Teď však objevili druhou kulku. Odkud se vzala?

Kriminalisté zapomněli na logiku a vrchní strážmistr Rodatus si vymyslel neuvěřitelnou kombinaci: když doktor Praun zavraždil v suterénu svoji hospodyni a nechal ji ležet na dlaždicích, objevil se v domácí vinárně pes, začal loužičky olizovat a umazal se přitom od krve. Pak vyběhl nahoru, usadil se na gauč a doktor Praun, který se chystal spáchat sebevraždu, po něm vystřelil, ale netrefil ho. Tak ho zahnal do kuchyně, zavřel dveře a šel k zrcadlu, kde se zastřelil. Podle úvahy Karla Rodatuse všechno musel absolvovat s aktovkou á nákupní taškou v rukách. Bylo totiž zřejmé, že mu obě zavazadla vypadla z rukou až po jeho smrti.

Objevila se další spekulace. Co když nepřišel, ale naopak se chystal odejít. Oblékl si plášť, nasadil si klobouk, popadl aktovku a tašku s nákupem, šel ke dveřím a tam se ozvalo jeho špatné svědomí.

Uvědomil si, že se dopustil zločinu, vrátil se k zrcadlu a zastřelil se.

Byly to nesmyslné závěry, vrchní strážmistr Rodatus jednal jako pominutý. Poslal sice inspektora Hübnera a dva další policisty, aby prohledali zahradu, jestli by se někde nenašly nějaké podezřelé stopy, sám navštívil sousedy a zeptal se, jestli v noci o Božím hodu nebo na velikonoční pondělí neslyšeli střelbu nebo neviděli nějaké podezřelé osoby, ignoroval však stopy, které měl doslova před očima.

U gauče v obytné hale byl stolek. Na něm stály dvě láhve. Koňak a whisky. Vedle nich dvě koňakové sklenice, kterým se říká čmuchavky a dvě široké whiskové. Bylo tedy zřejmé, že před tragédií a možná dokonce těsně před vraždou, seděly v hale čtyři osoby. Na láhvích i na skleničkách musely být použitelné otisky prstů. To by napadlo každého laika. Jak uvidíme později, Karl Rodatus stopy zničil.

Poslal totiž pro místního lékaře a požádal o vystavení úmrtního listu. Kategoricky nadiktoval jako příčinu úmrtí sebevraždu. Lékař, který znal svého kolegu Prauna i místní poměry, odmítl. Došlo k dlouhému dohadování, při němž oba trvali na svém. Nakonec byl lékař ochoten přistoupit na výraz

“pravděpodobná sebevražda”. Rodatus nesouhlasil. Lékař tedy prohlásil, že bude třeba dopravit mrtvého na patologii a provést pitvu. Tvrdohlavý policista kapituloval a lékař napsal do úmrtního listu, že pravděpodobně došlo k sebevraždě.

359

V této chvíli se v Praunově vile objevil kriminální komisař Kott se synem doktora Prauna, taky lé

kařem MUDr. Güntherem Praunem.

“Co říkáte, pane doktore,” zeptal se ho Rodatus hned po příchodu, “mohl váš otec spáchat sebevraždu?”

Místo syna, který stál nad otcovou mrtvolou a zarytě mlčel, odpověděl komisař Kott, jako by chtěl problém zamluvit: “Tohle jsme si s panem doktorem už vyřídili cestou,” řekl, šel ke stolku, nalil do všech čtyř skleniček koňak a vyzval přítomné, aby si připili. Byla to podivná reakce. Záměrná nebo jen impulzivní? V každém případě trestuhodná. Zkušený kriminalista tak znehodnotil otisky prstů na sklenicích i na láhvi. Mohly pomoci k identifikaci vrahů.

Syn mrtvého doktora Prauna, sám známý lékař, tedy člověk vzdělaný a zkušený, se v této situaci taky zachoval podivně.

Když byla řeč o sebevraždě, mlčel, když mu vrchní strážmistr Rodatus svým způsobem nařídil, aby se ještě později podíval po bytě po scházející kulce a aby mu ji potom přinesl, taky neprotestoval. Přitom byl přesvědčen, že jeho otec nemohl spáchat sebevraždu. Neodpovídalo to jeho povaze. Měl rád život, užíval všech možností, které se mu nabízely, na zábavu nešetřil penězi.

Při pozdějším vyšetřování, při němž už nehráli hlavní roli policisté Kott ani Rodatus, mnozí přátelé zavražděného doktora Prauna potvrdili, že neměl důvod k sebevraždě. Byl spíš trochu unavený playboy, měl dost peněz, aby mohl žít na vysoké noze. Proč tedy policisté zametli stopy, proč si nevšimli dopisu, který ležel na sekretáři? Vrchní strážmistr jej vzal do ruky, podíval se na leteckou obálku, snad si ani nepřečetl adresu, už vůbec se nestaral o datum ani o obsah, odložil ji a jen mávl rukou.

Přitom šlo o velmi důležitý důkaz.

Dopis byl adresován Praunově hospodyni Elfriedě Kloové, byl napsán na španělském pobřeží Costa Brava 28. 9. 1959: Milá Friedl!

Doručitel tohoto dopisu je pan doktor Schmitz z Porýní, o němž jsem ti už vyprávěl. Pro mne je to tady ve Španělsku velmi důležitý muž. Buď na něj hodná. Mluvil jsem s ním o tobě jako o mojí man

želce a vyprávěl jsem mu o našem hezkém domě v Pöckingu. Všechno mu ukaž. Mimochodem, má báječný nápad jak vylepšit náš suterén. Něco dobrého mu uvař, rád dobře jí. Ostatně, pan doktor Schmitz má velmi příjemnou paní. Doprovází ho na cestách a jistě se ti bude líbit. Doufám, že se ti vede dobře. Všechno nejlepší, pusinku! Tvůj Otto.

V pátek 22. dubna 1960 byl nevlídný, sychravý den, jako stvořený pro pohřby. Na mnichovském Severním hřbitově se sešlo jen pár desítek lidí. Jen sedm dní před šestašedesátými narozeninami pohřbívali lékaře nemocenské pokladny dr. Ottu Eduarda Christiana Prauna. Přišlo několik známých z domu, kde měl ordinaci, byli zde někteří ze sousedů Ministerského vrchu z Pöckingu, u rakve stál v první řadě syn Günther Praun, ale taky HansJoachim Vogel a ošetřovatelka Renata Meyerová. Podezřelé bylo, že nepřišla poslední Praunova milenka Vera Brühneová. Mnozí přece věděli, že žila s doktorem Praunem a starala se o rekonstrukci jeho vily na španělském pobřeží Costa Brava. Nepřišli ani policisté, kteří zamlžili případ dvojnásobné vraždy. Pohřeb zavražděného se přesto stal mezníkem vy

šetřování.

Už den před tím začal syn doktora Prauna pochybovat o pravděpodobnosti vraždy a sebevraždy ve vile u Starnbergského jezera, jak události interpretovali kriminalisté Rodatus a Kott. Sešel se s několika známými a večer od devíti hodin až do čtyř ráno diskutoval s Renatou Meyerovou, Vogelem a především se svým přítelem, soudcem Mnichovského zemského soudu, jehož jméno nelze uvést. Ně

kdy kolem půlnoci došli všichni k názoru, že doktor Praun nespáchal sebevraždu a nezavraždil hospodyni, s kterou dobře vycházel, že je třeba případ znovu řádně vyšetřit.

“Samozřejmě že bychom mohli zavolat státnímu žalobci a vytáhnout ho z postele,” řekl soudce.

“To, o čem jsme zde dneska hovořili, by mohlo být dostatečným důvodem k odložení pohřbu i k naří

zení pitvy. Je to však vhodné řešení?”

“A proč ne?” zeptal se doktor Praun mladší.

“Protože odstartujeme skandál a budou nám vyčítat, že jsme mrtvého na poslední chvíli vytáhli z rakve a položili na pitevní stůl.”

“Co tedy mám dělat?”

“Otce normálně pohřbít. Kdykoliv se nám to bude zdát vhodné a budeme mít pro svá tvrzení důkazy, můžeme požádat o exhumaci a o úřední pitvu.”

360

“Nemám tedy chodit na policii?”

“Naopak. Poradil bych se zatím s advokátem a snažil bych se co nejdřív získat důkazy.”

Günther Praun se spojil s advokátem Konrádem Kittlem. Ten ho pak doprovázel 2, srpna 1960 do budovy Starnbergského soudu, kde soudní rada Binder otevřel a přečetl závěs mrtvého doktora Prauna. Pro všechny přítomné byl obsah překvapením. Část majetku odkázal doktor Praun své poslední milence Brühneové. Pozůstalý syn s otcovým rozhodnutím nesouhlasil a obrátil se hned druhého dne na obhájce doktora Kittla.

“Celá záležitost je velice podezřelá, pane doktore,” řekl.

“Mluvil jsem po otcově smrti s paní Brühneovou, ale o závěti se vůbec nezmínila.”

“Myslíte, že znala její obsah?” zeptal se obhájce.

“Jsem o tom přesvědčen. Navíc se chovala dost podezřele. Aniž bych se na to ptal, jen tak mezi řečí zdůraznila, že na Zelený čtvrtek, kdy lidi naposled viděli mého otce, vůbec nebyla v Mnichově. Přitom mi Renata Meyerová řekla, že krátce předtím než otec opustil ordinaci, telefonoval s nějakým panem Schmitzem. Když položil telefon a řekl paní Meyerové, kdo volal, přidal prý ještě tuto větu: Vera s ním už je v Starnbergu.”

Když byla ve Starnbergu, nebyla v Mnichově, v tomhle bych nehledal háček. Spíš bych se snažil zjistit, proč byla s panem Schmitzem ve Starnbergu, kdo je vlastně pan Schmitz a proč tam společně čekali.”

“Otec prý chtěl prodat vilu na Costa Brava. Schmitz se zajímal o koupi. Na Zelený čtvrtek snad mě

lo dojít k jednání o prodeji,” řekl Günther Praun.

“Víte, kdo je pan Schmitz?”

“Ne, nikdy jsem to jméno neslyšel. Ale řeknu vám ještě něco. Ptal jsem se paní Brühneové na zá

věť. Hledal jsem ji totiž ve vile na Ministerském kopci, ale nenašel jsem ji.”

“Ona o ní věděla?”

“O tom jsem přesvědčen. Ale řekla mi, že nemá ponětí, kde je. Poradila mi, abych se obrátil na notáře.”

“Udělal jste to?”

“Nesmysl. Byla to jen výmluva. Na kterého notáře jsem se měl obrátit? Nevěděl jsem, s kterým byl otec ve spojení. To ale bylo asi před dvěma měsíci, krátce po otevření otcovy poslední vůle a teď jsem se dozvěděl, že Vera Brühneová předložila u soudu ve Starnbergu novou otcovu závěť.”

“Vy jste o ní nevěděl?”

“Ne. A ona se o ní vůbec nezmínila. Podle ní by měla být dokonce univerzální dědičkou. Přitom vím, že se s ní otec už před časem rozešel, že s ní nežil, že se jí dokonce chtěl zbavit, ale ona prý byla neodbytná. Jsem přesvědčen, že se otec nezastřelil, že ho zavraždila Vera Brühneová.”

“Odkud víte, že se s ní rozešel? Žili spolu přece několik let?” “Řekla mi to ošetřovatelka Meyerová, potvrdil to pan Vogel, který vyřizoval za otce a pro něj mnoho administrativních záležitostí. Otec nechtěl, aby Brühneová zdědila vilu v Lloret de Mar.”

“Kdo vám to řekl?”

“O vile?”

“Ano. To je totiž podstatné.”

“Jeden z otcových dobrých známých, prosil mě však, abych nikde neuváděl jeho jméno. Tak jsem mu to slíbil. Prý mu šlo její hospodaření ve vile na nervy. Hádali se kvůli maličkostem.

Otec údajně Brühneové vyčítal, že utrácela moc peněz. Chtěl vilu prodat, aby ji nemohla zdědit, chtěl si koupit něco blíž. Do Španělska to přece jen bylo dost daleko”

“Ten známý bydlí v Mnichově?” zeptal se obhájce Kittl.

“Ne. V Lloret de Mar.”

“To bychom museli požádat Interpol.”

“Oficiálně?”

“Všechno se musí dělat oficiálně. Jediná cesta je podat trestní oznámení pro podezření z vraždy va

šeho otce a jeho hospodyně Kloové. Buďte tak laskav, řekněte mi adresu té vily.

“To je sídlo, zámeček. Jmenuje se Finca Caravana Lloret de Mar, Costa Brava. Je to nedaleko městečka Gerona.”

“Jakou má hodnotu?”

361

“Hodně přes milión.”

Nelze doložit, jestli už v této fázi zasáhli do vyšetřování příslušníci španělské národní ústředny Interpolu, v nejbližších dnech však měl advokát Kittl v ruce zprávu, že doktor Eduard Christian Praun podepsal 23. května 1959 v deset dopoledne v přítomnosti advokáta a státního notáře dona Franciska Xaviera Rocha y Rocha, člena advokátní komory v Barceloně, v jeho kanceláři v Arbuciasu svoji opravdu poslední vůli. Interpol tuto skutečnost později potvrdil.

Syn zavražděného Günther prohledal otcův byt, poslední vůli však nenašel. Podařilo se mu dokonce nalézt a otevřít snad deset tajných přihrádek ve starém barokním sekretáři, všechny však byly prázdné. Znala Vera Brühneová tajemství a dokázala objevit zásuvky s dvojitými dny a vybrat jejich obsah, anebo to z neznámých důvodů udělal sám doktor Praun? Kdyby tomu tak bylo, kam a proč přemístil doklady a cenné papíry, které v sekretáři ukrýval?

Poslední vůli předložila prostřednictvím svého advokáta KrahlaUrbana, sama zatím čekala v nedaleké kavárně na výsledek. Závěť obsahovala velmi závažné skutečnosti. Doktor Otto Praun podepsal, že si nepřeje cokoliv měnit na textu poslední vůle z 23. června 1953 a nyní podepsaný a přiložený dodatek se týká pouze majetku na španělské půdě. Odkazuje paní Vere Brühneové, rozené Kohlerové, bytem v Mnichově ve Spolkové republice Německo veškerý movitý i nemovitý majetek v oblasti Lloret de Mar nedaleko Verony, včetně všech budov. Pochopitelně že by tato poslední vůle ztratila platnost, kdyby zůstaviteli v době jeho úmrtí tyto movitosti i nemovitosti už nepatřily.

Kdyby se stalo, že by dědička Brühneová zemřela a vlastnila v době své smrti výše uvedený majetek, dostane veškeré movitosti i nemovitosti v Lloret de Mar jeho syn Günther Praun a bude s nimi moci nakládat podle své vůle.

Důležité bylo rovněž ustanovení v tomto dodatku k poslední vůli, že zůstavitel doktor Otto Praun ruší veškeré závazky uvedené v předchozí závěti ve prospěch paní Katje Hintzeové. Jako svědci byli podepsáni Manuel Ferraugt a Luis Caralt a Interpol ověřil jejich totožnost. Bydleli v Arbuciasu,kde měl své letní sídlo notář Francisco Xavier Rocha y Rocha. Soudní rada Binder, pověřený projedná

ním podmínek závěti, dostal hned druhý den 3. srpna 1960 zprávu od španělského notáře, že mu Vera Briihneová. oznámila, že doktor Praun zemřel ve své vile v Pöckingu v noci z 15. na 16. dubna 1960.

Po těchto událostech došlo k setkání obou advokátů, doktora Kittla zastupujícího syna zemřelého a KrahlaUrbana, který jednal jménem své klientky Very Brühneové.

“Váš mandant, vážený pane kolego, roztrušuje tvrzení, že kolem smrti jeho otce není všechno jasné, že v pozadí případu stojí paní Brühneová,” začal advokát KrahlUrban.

“Pokud vím, tak můj mandant netvrdí nic. Zatím jde o teoretickou úvahu. Buďte tak laskav, pane kolego, a věnujte pozornost odstavci 3 poslední vůle. Kdyby byl doktor Praun stačil prodat vilu v Lloret de Mart, což podle všech okolností zřejmě měl v úmyslu, nebyla by paní Vera Brühneová dě

dila nic. A on zemřel, řekněme ve chvíli pro paní Brühneovou velmi v výhodnou.”

“To je absurdní podezření, pane kolego Kittle! Policejní vyšetřování vyznělo jednoznačně, že zemřel vlastní rukou:’ “Jednoznačně? Víte, ke kolika chybám došlo? K těžkým chybám!”

“O žádných nevím!”

“Doktor Praun nemohl, podle platných právních předpisů, krátit dědičský nárok svého syna ve prospěch své milenky Very Brühneové. Vy jistě víte, pane kolego, že je to nemožné z klauzule dědické

ho práva, které říkáme protimravnostní.”

“Paní Brühneová neměla s doktorem Praunem milostný poměr,” řekl advokát KrahlUrban.

“To tvrdí ona? A jaký tedy měla k němu poměr? Vy dobře víte, jak to bylo a myto taky dokážeme.”

“Chystáte se napadnout znění závěti?”

“Jestli se nedohodneme na rozumném řešení.”

„Co tedy navrhujete?” zeptal se KrahlUrban.

“Günther Praun prozatím nezpochybní otcovu závěť, v níž je uvedena jako dědička Vera Brühneová. Ona se však musí zavázat, že se až do ukončení vyšetřování případu nebude dožadovat svého dě

dictví.”

Oba advokáti vyjednávali pro své mandanty tu nejvýhodnější variantu, oba však byli odkázáni na jejich souhlas. KrahlUrban se radil s Verou Brühneovou, ale ta se zpočátku postavila proti jakýmkoliv kompromisům. Jenže KrahlUrban jí naznačil jisté nebezpečí.

362

“Co, Günther Praun mě obviňuje z vraždy svého otce? To je neslýchaná drzost! Takové nařčení.

Ale za ním stojí určitě ta můra Meyerová!”

“Nejsem o tom přesvědčen,” řekl advokát.

“Ale já ano! Já ji znám! Nemůže mě ani vystát! Musíme proti tomu něco udělat. Tu pomluvu si nemůžu nechat líbit. Copak není možné naprosto jednoznačně zjistit, jak zemřel Otto Praun?”

“Je jen jediná cesta.”

“A sice?”

“Exhumace a pitva.”

Advokát KrahlUrban dlouho nevyčkávala už 6. srpna 1960 napsal jménem své mandantky Brühneové podání prokuratuře Zemského soudu v Mnichově . týkající se příčiny smrti MUDr. Otty Prauna, zemřelého v Pöckingu dne 16. 4.1960. V podatelně soudu dostalo toto sdělení číslo 1 AR 184/60

a stalo se jedním z nejdůležitějších písemných dokladů pozdějšího trestního řízení.

“Dozvěděli jsme se,” psal prokurátorovi advokát Krahl Urban, “od pana obhájce Kittla, že se vyskytlo podezření, že se doktor Praun nezastřelil vlastní rukou, ale byl, právě tak jako jeho hospodyně Friedl Kloová, usmrcen třetí osobou. Podle výsledku vyšetřování kriminální policie ze stanice Fürstenfeldbruck jednoznačně vyplývá, že byla paní Kloová zastřelena pistolí, náležející doktoru Praunovi, ranou do týla. Nebylo však prokázáno, že smrtelná rána, která zasáhla doktora Prauna, byla vystřelena z jeho pistole. Z tvrzení policejních úředníků je rovněž zřejmý předpoklad, že rány byly způsobeny patronami ze zásob doktora Prauna a že ta, kterou byl zabit dr. Otto Praun, je střelou do úst, jak bývá u některých sebevrahů běžné.

Lékař doktor Praun samozřejmě věděl, kde je v lebce umístěn mozek. Proto mohl vést ránu přesně.

Je však nevysvětlitelné, proč mají být zpochybňovány výsledky vyšetřování zkušených kriminalistů.

Protože jsme se dozvěděli, že se uvažuje o motivu vraždy v souvislosti s paní Verou Brühneovou, doporučili jsme panu kolegovi Kittlovi, aby požádal státní prokuraturu o exhumaci mrtvoly doktora Otty Prauna a o pitvu v Ústavu pro soudní lékařství v Mnichově. Nepochybujeme o tom, že tato pitva potvrdí výsledek vyšetřování kriminální policie ze stanice Fürstenfeldbruck.”

Jestliže už v této fázi vyšetřování byla Vera Brühneová podezřívána z vraždy svého milence Prauna, pak došlo k paradoxní situaci, v historii kriminalistiky ojedinělé. Podezřelý žádá prostřednictvím svého právního zástupce o exhumaci a pitvu své oběti. Anebo si byla tak jistá a vsadila všechno na poslední kartu? Finca Caravana stála za to.

Nebyla to obyčejná vila, ale parádní sídlo. Doktor Praun musel za zámeček s věží; na níž byla naho

ře terasa s cimbuřím, zaplatit kolem miliónu marek Rozsáhlá zahrada svažující se k pobřeží, dvě prostorné terasy a ještě další zastíněná vzrostlou vinnou révou, garáže, nádvoří, velký bazén, to všechno mělo patřit krásné ale už ne nejmladší kurtizáně Brühneové. Ona se zasloužila o rekonstrukci celého objektu, vybrala a dala instalovat do místností nový nábytek, koupila, samozřejmě za Praunovy pení

ze, bílé koberce a okrově žluté závěsy, čínské vázy a starožitné barokní stříbrné příbory.

Podle zprávy madridské národní ústředny Interpolu se pečlivě starala o průběh přestavby, handrkovala se s architekty, strávila v zámečku dlouhé měsíce a dohlížela na opravu místností. Když bylo všechno hotovo, pozval milionář Praun sousedy milionáře, aby se pochlubil. Vera Brühneová přitom vystupovala v roli paní domu. Účastníci večírku, který se protáhl na tři dny, se shodli v tom, že byla krásná, chovala se jako hraběnka, byla vtipná a neúnavná, ale ani v nejmenším nenaznačila, jakou úlohu při přestavbě zahrála. Zřejmě věřila, že pracovala pro sebe.

Než doktor Praun obsadil do role paní domu Veru Brühneovou, nabídl stejnou příležitost několika svým předešlým milenkám. A některé z nich v původní závěti ustanovil dědičkami pohádkového zámku. Poslední se jmenovala Katja Hintzeová a Vera Brühneová ochotně pomohla milenci Praunovi vyšachovat ji ze hry. Napsal novou závěť, v níž na místo Hintzeové nastoupila Brühneová a ta ještě šikovně usmlouvala odstupné na pouhých šest tisíc marek.

Teď ji však čekal stejný osud. Dozvěděla se, že se doktor Praun chystá Finku Caravana prodat, najednou je příliš daleko od Mnichova, chtěl by koupit vilu někde ve Švýcarsku nebo v severní Itálii. A jednomu ze známých prý řekl, že prodejem by se zbavil Brühneové, která mu už dávno jde na nervy.

Jenomže Vera Brühneová nebyla zvyklá prohrávat. Chtěla se stát milionářkou, proto byla podezřelá.

Měla totiž motiv k vraždě.

363

Koncem srpna 1960 byly známy výsledky pitvy. Byly pozoruhodné, nepotvrzovaly však závěry šet

ření kriminálních úředníků Rodatuse a Kotta. Podle názoru advokáta Kittla, zastupujícího Günthera Prauna, svědčily pro vraždu dr. Otty Prauna a Elfriedy HIoové.

V pitevním protokolu sice patologové potvrdili, že smrt byla způsobena vstřeleni do mozku dutinou ústní, nic však nesvědčilo pro skutečnost, že kohoutek pistole zmáčkl sám doktor Praun. Mohl to udě

lat kdokoliv třetí. Zvlášť v případě, když mu záleželo na tom, aby násilná smrt vypadala jako sebevražda.

Vrchní strážmistr Rodatus byl přesvědčen, že se doktor Praun zastřelil v předsíni před zrcadlem a snažil se svoji teorii podepřít nálezem kapiček krve na zrcadle. Kdyby se sebevrah zastřelil vstoje, muselo by být na skle daleko víc krve ale i další na stěně. Stopy, které se našly, však vůbec nevylučují, že byl doktor Praun zavražděn třetí osobou.

Objevila se nová a logická teorie. Neznámý muž zazvonil, zřejmě se prokázal dopisem, který zůstal ležet na stolku v obývacím pokoji, vešel do vily, hospodyně Kloová ho vedla do suterénu, aby se podíval na domácí vinárnu,která se měla znovu zařídit. Tam Elfriedu Kloovou zastřelil. V té době nebyl doktor Praun ještě doma. Přišel však krátce po vraždě, nestačil si ještě ani odložit, když se vrah objevil ve dveřích a vystřelil na příchozího, který se k němu otočil obličejem. Okamžitě po výstřelu se rozstříkla krev na konzoli zrcadla, odkud kapala dolů.

Kriminalisté Kott a Rodatus našli na místě činu celkem tři pistole. Všechny patřily doktoru Praunovi. Je možné, že jednu z nich měl u sebe. Podle výpovědí svědků, zvlášť v poslední době chodil ozbrojen, měl prý z něčeho strach. Vrah však mohl v bytě sebrat jednu z doktorových pistolí, zastřelit s ní v suterénu hospodyni Kloovou a pak v předsíni doktora Prauna. Nikomu se však nepodařilo vysvětlit nález kulky na gauči a tak nezbývalo než uvěřit, že jde o ránu, která se minula cílem.

Nepodařilo se vysvětlit ani stopy krve na gauči. Vrchní strážmistr tvrdil, že je způsobil pes. Ten však byl zavřen v suterénu. Doktor Praun by byl musel jít nejdřív do sklepa, tam zastřelit svoji hospodyni, vrátit se nahoru, pes by musel jít s ním. Praun by si musel obléct plášť, vzít si klobouk, vrátit se do sklepa a tam psa zavřít, pak jít zase nahoru, zhasnout v obytné hale, pak se oblečený v kabátě a s kloboukem na hlavě postavit před zrcadlo a tam se zastřelit ranou do úst.

Takhle by ovšem mohl jednat jen blázen a to doktor Praun nebyl. Všichni o něm hovořili jako o velmi rozhodném, energickém, pracovitém muži v plné fyzické a psychické síle. Vždycky věděl, co dělá a proč. Kdyby měl v úmyslu sáhnout si na život, nezastavil by se těsně před sebevraždou v nedalekém lahůdkářství a nekoupil by, co bylo třeba k večeři. Hospodyně Kloová byla totiž nemocná, mě

la chřipku a nemohla chodit ven. Se svojí družkou se nehádal, když odcházel z ordinace, měl dobrou náladu a plno plánů do budoucna. Ani v nejmenším se nechoval jako sebevrah prožívající tragickou depresi.

Syn doktora Prauna Günther podal prostřednictvím svého právního zástupce trestní oznámení na Veru Brühneovou pro podezření z vraždy. Prokurátor mohl sice projednání protahovat, nemohl je však zamítnout. A tak prý se náhodou objevila na policejní stanici ve Fürstenfeldbrucku 3. října Vera Brühneová s dcerou. V kanceláři vrchního strážmistra Rodatuse se pak odehrála spíš fraška než policejní výslech:

“Budete muset mít alibi,” řekl Rodatus.

“Já a alibi?” divila se Brühneová.

“Proč? Copak jsem podezřelá z vraždy?”

“Uklidněte se, madam, jde pouze o formalitu. Kdepak jste byla na Zelený čtvrtek?”

“Na cestě z Kolína do Mnichova.”

“To jste ostatně říkala i v předchozím výslechu,” pochvaloval si Rodatus odpověď.

„Pan doktor Günther Praun však tvrdí, že jste mu prohlásila, že jste nebyla v Mnichově.”

“Byla jsem na cestě z Kolína do Mnichova,” opakovala.

“Dobře. Kdy jste přijela?”

“Rychlíkem asi v sedm třicet.”

“Kam jste jela z nádraží?”

“Domů:’

“Rovnou domů?”

364

“Nejkratší cestou. Ale zastavila jsem se ještě v několika krámech. Potřebovala jsem koupit nějaké maličkostí. Taky jsem se zastavila v čistírně a vyzvedla si tam smuteční kostým. A večer jsem se zase vrátila do Bonnu.”

“Jela jste rychlíkem?”

“Ne, volkswagenem doktora Prauna.”

“Proč jste jela do Bonnu?”

“Za matkou. Je nemocná. Leží v nemocnici. A cestou jsem se ještě zastavila u svého zubaře.”

“Kde?”

“V Mnichově.”

“Paní Brühneová,” začal vrchní strážmistr znovu. “Ošetřovatelka Meyerová i pan Günther Praun tvrdí, že doktor Praun měl v úmyslu prodat svoji španělskou rezidenci, přestože vás ustanovil dědič

kou té nemovitosti. Oni z toho samozřejmě naprosto teoreticky odvozují, že jste měla motiv k vraž

dě.”

“Nesmysl! Doktor Praun se vůbec nechystal prodat Finku Caravana.”

“Takže takovou možnost zcela popíráte?”

“Naprosto! Před nějakým časem snad o tom uvažoval. Ale to bylo už dávno. Tenkrát žil s Katjou Hintzeovou. Bylo to krátce předtím, než jsem se stala správkyní zámečku ve Španělsku. Ale i tehdy šlo jen o kousíček pozemku. Takový cíp, on říkal, že je velký jako ručník.”

“A chtěl tu část pozemku prodat?”

“Dokonce za šest tisíc marek.”

“Víte komu?”

“Nevzpomínám si, a kdoví, jestli jsem to vůbec někdy věděla. Ale počkejte. V trezoru v ordinaci má tlustou složku, kde jsou dokumenty týkající se Finky Caravana. Tam by se mělo objevit jméno tehdejšího zájemce.”

“Paní Meyerová a pan doktor Günther Praun mluvili o nějakém doktoru Schmitzovi. Znáte ho?”

“Ne. Mám ale příbuzné, kteří se tak jmenují:’

“Ještě poslední otázku, paní Brühneová. Proč vám doktor Praun odkázal celý svůj majetek ve Španělsku?”

“To není tak těžké uhodnout,” odpověděla nevrle.

“Nechtěl, aby ho dostal jeho syn. Chtěl mu odkázat jen kus pozemku, o němž jsme mluvili. Ale Günther to odmítl. Ale především mi Finku Caravana odkázal za to, jak jsem se o ni starala. Nebylo to snadné, pane strážmistře, je to obrovská vila a rozsáhlý pozemek. A pak se mi chtěl taky odvděčit.

Zařídila jsem, že nemusel vyplatit paní Hintzeové těch šest tisíc.”

Později se z německé ústředny Interpolu ve Wiesbadenu dotázali na některé okolnosti španělské sekce a madridský Interpol je potvrdil. Vera Brühneová se odpočátku o nemovitost starala, jako by jí patřila. I některá další tvrzení si vrchní strážmistr Rodatus ověřil. Mnichovský zubař potvrdil, že se u něj paní Brühneová na Zelený čtvrtek večer mezi šestou a sedmou zastavila na své cestě do Bonnu: Protože sousedi vily v Pöckingu uslyšeli střelbu v 18,45 nemohla Vera Brühneová mít s vraždou nebo sebevraždou nic společného. V té době totiž seděla u zubaře na křesle.

Zdálo se, že je všechno v pořádku. Jenomže pak vypracovali dr. Spahn a jeho kolega Hirth posudek s výsledky pitvy a došlo k senzačnímu odhalení. Dr. Otto Praun nezemřel po jednom výstřelu, jak předpokládali vyšetřovatelé Rodatus a Kott, ale po dvou. Rána v ústech nebyla vstřelná ale výstřelná, doktor Praun byl tedy zastřelen zezadu ranou do týlu. V žádném případě nešlo tedy o sebevraždu, ale dvojnásobnou vraždu.

Situace se změnila, Rodatus a Kott byli odvoláni. Případ převzalo ředitelství zemské policie v Mnichově. Vyšetřením byli pověřeni zkušení kriminalisté Eckhardt a Schillinger a všechno začalo znovu.

Křížovými výslechy prošli Günther Praun, Renata Meyerová a HansJoachim Vogel. Pak přišla na sadu Vera Brühneová. Po prvních otázkách pochopila, že jde do tuhého. Vrchní strážmistr Rodatus jí ve všem šel na ruku, vyslýchal ji tak, aby mohl dokázat, že se nemýlil: doktor Praun zastřelil nejdřív hospodyni a pak sebe. Teď se karta obrátila.

“Vrátíme se k vašemu alibi, paní Brühneová,” začal komisař Schillinger. “Jakpak to bylo na Zelený čtvrtek? Byla jste v Mnichově nebo nebyla?”

365

“Odjela jsem z Kolína do Mnichova nočním rychlíkem ve dvaadvacet pětadvacet. V Mnichově jsem byla druhý den ráno v půl osmé.”

“Přesně?”

“Možná ne na minutu.”

“Měla jste lůžko?”

“Bohužel. Ten rychlík byl tak přeplněn, že jsem musela větší část noci stát. Lůžka i lehátka byla vyprodána.”

“No tak vidíte, paní Brühneová. Lež má krátké nohy. My jsme si tu výpověď přečetli v protokolu; ale zjistili jsme pak na ředitelství drah něco docela jiného: Vlak byl obsazen sotva z jedné třetiny, takže bylo dost volných míst v lůžkových i lehátkových vozech. Souprava nepřijela na mnichovské nádraží v půl osmé, protože měla pětatřicet minut zpoždění. Tak co, paní Brühneová, budete nám po

řád lhát?!”

Už se netvářila jako před kamerou. Profesionální úsměv zvadl, její jistota byla najednou pryč. Nervózně si hnětla prsty jedné ruky prsty druhé. A dívala se stranou k oknu, jako by se styděla. Ale vy

šetřovatel jí nedal pokoj.

“Při výslechu, který vedl vrchní strážmistr Rodatus, jste uvedla, že jste na Zelený čtvrtek mluvila s doktorem Ottou Praunem a on vám po telefonu sdělil své ultimátum. V zápisu je věta: Tvoje matka nebo já! Podle vašeho tvrzení vás chtěl přinutit, abyste nejezdila do Bonnu za nemocnou matkou, ale doprovázela ho na velikonoce do Španělska. Volal vás, podle vašeho vyjádření, z ordinace do vašeho mnichovského bytu. Je to tak?”

“Ano,” řekla po chvíli přemýšlení.

“Jenže my jsme svědecky zjistili, že toho dne s vámi doktor Praun z ordinace netelefonoval. Nemohl vám tedy sdělit žádné ultimátum už z toho důvodu, že neměl tušení o tom, že jste se vrátila do Mnichova. Přečtu vám část výpovědi ošetřovatelky Renaty Meyerové: Doktor Praun se mnou mluvil o tom, co bude dělat sám ve Lloret de Mar, když paní Brühneová, která má nemocnou matku, nebude moct s ním jet. Neříkal to tónem, který by nasvědčoval, že se proto na paní Brühneovou zlobí, ale naopak s porozuměním pro její povinnost. Řekl dokonce, že oceňuje péči, kterou paní Vera věnuje své nemocné matce, ale je současně rád, že slíbila přijet do Mnichova. Nařídil mi, abych čekala na zavolání doktora Schmitze, s nímž přijede. Když pak doktor Schmitz okolo páté odpoledne zatelefonoval, řekl mi doktor Praun doslova: Tak už jsou oba ve Starnbergu. Stěžoval si, že už doprovází onoho doktora Schmitze a že s ní nebude moct mluvit o samotě. Tak tohle je obsah výpovědi Renaty Meyerové. Co tomu říkáte, paní Brühneová?”

“Nič. Není to pravda. Odmítla jsem s ním sice poté, co mi dal to ultimátum, mluvit, v půl šesté ve

čer jsem odešla ze svého bytu a cestou do Bonnu jsem se zastavila u svého zubaře. Můžete se ho zeptat. Zapomněla jsem si u něj brýle, on je našel, sedl do vozu a jel za mnou po dálnici MnichovStuttgart a na odpočívadle Langwiedersee na mě tak dlouho troubil, až jsem si ho všimla.”

Taky toto vyprávění si vyšetřovatelé Schillinger a Eckhardt ověřili. Zavolali si zubaře a zeptali se ho, jak to bylo s paní Brühneovou na Zelený čtvrtek.

“Ne, pánové, nebyla u mne. Známe se už nějaký ten rok a ona mě požádala, abych napsal do karty její návštěvu, že by potřebovala alibi. Říkám vám to proto, že při podezření z vraždy nechci mít s takovými triky nic společného.”

Vera Brühneová se však stále ještě snažila přesvědčit vyšetřovatele, že byla v době vraždy někde jinde, nemohla tedy být ve vile na Starnbergském jezeře.

“Jela jsem od zubaře po dálnici do Bonnu. Někdy mezi jednou a druhou hodinou po půlnoci jsem tankovala u benzínového čerpadla Pfungstadt a zapomněla jsem si tam rukavice. Když jsem to za jízdy zjistila, vrátila jsem se pro ně. Pumpař je měl v kanceláři na stole. Dala jsem mu dvě marky spropitného.”

Ani toto tvrzení nebylo pravdivé. Ti, co měli noční službu, si na žádné rukavice nevzpomněli a vy

šetřovatelé se přesvědčili, že je Vera Brühneová lhářka. Byla zvyklá jít za svým cílem bez ohledu na překážky a neváhala použít nečestných prostředků, aby dosáhla, co chtěla. Velmi si tím přitížila. I když říkala pravdu, nikdo jí nevěřil.

Otto Praun byl velkorysý milenec. Nejenže odkázal své metrese miliónový zámeček na španělské riviéře, ale přednedávnem jí daroval sice starší, ale velmi zachovalý vůz značky Volkswagen. Koupil

366

si totiž to nejlepší, co bylo na trhu: stříbrné kupé Mercedes Benz, dvousedadlovou nádheru, čalouně

nou zelenou safiánovou kůží. Vera Brühneová si však vůz dlouho nenechala. Krátce před událostmi ve vile na Starnbergském jezeře ho prodala svému známému. Jmenoval se Johann Ferbach, bylo mu sedmačtyřicet, byl vyučeným puškařem a žil nenápadným a zřejmě i dost fádním životem se svou starou matkou v domě na mnichovské ulici Bonner Wall 100.

Policisté Rodatus a Kott se o něj nezajímali. A tak se teprve při vyšetřování zvláštní komise, vedené kriminalisty Eckhardtem a Schillingerem, ukázalo, že Johann Ferbach není pro ně neznámý pán. Měl v rejstříku několik záznamů. Nebylo to bůhvíco, navíc kradl barevné kovy koncem války, ale přece jen neměl čisté svědomí. Občas se živil jako řidič nákladního vozu, pak pracoval jako zámečník, párkrát se porval v hospodě, ale jinak žil spořádaným životem. Co však měl společného s Verou Brühneovou, dámičkou nejvyšší cenové kategorie, krásnou i bohatou, pohybující se mezi mnichovskou smetánkou? Byl vysoký, vypadal jako chlap, nosil brýle, byl sympatický, měl přímý, čistý pohled. A mluvil tak, jak mu zobák narostl.

“Tak vy prý jste nedávno koupil starší vůz?” zeptal se ho vrchní inspektor Eckhardt.

“Od paní Brühneové,” řekl bez vytáček.

“Zaplatil jste za něj?”

“Jistě,” řekl, chvíli hledal po kapsách, pak vytáhl potvrzenku.

“Tady, podívejte se.”

“Znáte nějakého pana doktora Schmitze?”

“Ne. Nikdy jsem to jméno neslyšel.”

“Kdy jste uzavřel ten obchod s paní Brühneovou?”

“V neděli 10. dubna.”

“Za kolik jste vůz koupil?”

“Za dvaapůl tisíce.”

“Zaplatil jste hned?”

“Neměl jsem tolik. Dal jsem jí osmnáct set padesát a zbytek, šest set padesát, jsem zaplatil 13. dubna, když jsem si pro vůz přišel.”

“Ošetřovatelka z ordinace doktora Prauna nám sdělila, že paní Brühneová prodala svůj vůz jakémusi doktoru Smitzovi z Porýní a ne vám, pane Ferbachu.”

“Nevím, jak na to přišla.”

“Řekl jí to doktor Praun krátce po telefonickém rozhovoru s paní Brühneovou. Volala ho z Bonnu.”

“Tak teda nevím. Musela se přeslechnout. Jmenuju se Ferbach a ne Schmitz.”

“Mohl byste mi říct, pane Ferbachu, co jste dělal na Zelený čtvrtek večer?”

“Byl jsem u své přítelkyně. Už celé odpoledne a pak celé velikonoce. Můžete se jí zeptat.”

Ferbachova čtyřicetiletá přítelkyně, vdova, které budeme říkat Agnes Brambachová, Ferbachovo alibi potvrdila. Ale Ferbach ještě při prvním výslechu, než ho vyšetřovatelé propustili, odpověděl na důležitou otázku vrchního inspektora Eckhardta.

“Jak jste se dostal k paní Brühneové, pane Ferbachu?”

“To je dlouhá historie,” usmál se, zadíval se do stropu, jako by tam hledal začátek, pak vyprávěl a vypadalo to, že mu vzpomínání na minulost dělá radost. “Bylo to ve čtyřiačtyřicátém roce, po americkém náletu na Bonn. Bydlela se svou matkou. Jejich dům dostal zásah a všichni obyvatelé, kteří byli ve sklepě v krytu, zůstali pod sutí. Pomáhal jsem je vyprostit, vyhrabal jsem Veru Brühneovou a zachránil jsem jí i její matce život. Odvděčila se mi za to, když jsem o pár měsíců později dezertoval z armády. Pochopil jsem, že jsme prohráli. Paní Brühneová už nebyla v Bonnu, evakuovali ji do Porýní. Tam mě ukrývala až do konce války.”

“Takže je to vaše velmi dobrá známá,” řekl vyšetřovatel Eckhardt a přidal ještě. “Věřím, že byste pro ni skočil do ohně. Nebo kdyby vám nabídla, že si vás vezme a že budete žít na zámku na španělském pobřeží, bez starostí o peníze, tak byste to bral.”

“To víte, že bych to bral! S takovou krásnou ženskou. Jenže ta by si vybrala někoho jiného a ne mě!”

Vypadalo to jako přátelské povídání, záznam o výslechu se však krátce poté objevil ve zdůvodnění zatykače, vystaveného na Johanna Ferbacha, v němž stálo:

367

“Obviněný sám přiznal, že by udělal pro Brühneovou všechno, co by na něm chtěla, kdyby mu slí

bila, že si ho vezme a bude s ním žít ve Španělsku. Neprokázal rovněž alibi pro noc, kdy došlo ke dvojnásobné vraždě. Obviněné Brühneové je velmi zavázán, protože se ho v posledním válečném roce ujala, když dezertoval z armády, čímž mu zachránila život. Lze proto předpokládat, že se dopustil trestného činu z jejího popudu, aby se jí zavděčil, ale taky proto, že doufal, že se s ní přestěhuje do Španělska, kde budou spolu žít.”

Po prvním výslechu odjela Vera Brühneová s dcerou do Španělska, kde se usadila na zámečku Finca Caravana a chovala se podle zprávy pracovníků Interpolu, jako by se nic nedělo. Známým Brühneová tvrdila, že doktor Praun spáchal sebevraždu, i když v té době už věděla, že bylo zahájeno trestní řízení pro podezření z vraždy. Civilní agenti španělské policie zjistili, že Brühneová vystupovala jako majitelka objektu a nařídila správci, aby dal okamžitě spravit střechu, poškozenou jarní vichřicí.

Interpol o chování podezřelé Brühneové vyrozuměl státního návladního Karla Rütha, který mezitím případ dvojnásobné vraždy převzal.

Dostal na stůl dva svazky protokolů z výslechů policistů Rodatuse a Kotta, přečetl si je a nařídil svým podřízeným Eckhardtovi a Schillingerovi, aby se znovu pustili do přešetření všech okolností případu.

“V jedné z výpovědí Very Brühneové jsem našel tvrzení, že doktor Praun ztratil na jaře 1960, vlastně krátce před jeho smrtí, někde v lese blízko Pöckingu pistoli. Podívejte se na to, pánové. Hovořil o ztrátě prý i před nějakými svědky. Jména jsou v protokolu.”

Našli je, zeptali se jich, ale oba kroutili hlavou. O ničem takovém neslyšeli, s doktorem Praunem v té době nemluvili. Byla to další lež podezřelé Brühneové? Ale proč stále lhala, když musela vědět, že si policisté všechno důkladně prověří?

“Já bych řekl, pane prokurátore,” uvažoval vyšetřovatel Eckhardt, “že si na nás vymyslela naivní fintu. Chce nás přivést na stopu neznámého vraha, který náhodou našel v lese Praunův revolver a šel ho s ním zavraždit.”

“Snaží se odpoutat od sebe pozornost,” řekl prokurátor, “ale dělá to nešikovně, moc okatě.”

“Měla možnost dostat se k té pistoli. Ležela v nezamčené zásuvce nočního stolku. A druhou pistoli prý měl Praun vždycky ve voze v přihrádce na rukavice. Jednu i druhou mohla sebrat.”

Když jí to vyšetřovatel Schillinger řekl, kategoricky se proti tomu ohradila.

“Nemohla jsem to udělat!” vykřikla.

“Proč?”

“Protože jsem nikdy nebyla v Praunově vile v Pöckingu. Žil tam se svou hospodyní Kloovou. Ta by mě byla nejradši uškrtila.”

“A co ve voze?”

“Když si ho nedávno koupil, akorát mi ho ukázal z okna. Nikdy jsem v tom mercedesu neseděla.”

“Ten dopis, který se našel na stolku obytné haly v Pöckingu, jste ale napsala!”

“Ne. Nenapsala. A protože jsem nikdy nevstoupila do vily, tak jsem ho tam ani nemohla přinést, ani jsem nemohla tušit, oč jde při zmínce o spodní místnosti, na jehož výtvarné řešení měl údajně doktor Schmitz výborný nápad. Prostě nevím, oč šlo.”

Znovu se ukázalo, že Vera Brühneová lže, jako když tiskne.

“Jednou mi řekl doktor,” prohlásila ošetřovatelka Meyerová, “že odjíždí s Verou do Pöckingu, chce jí ukázat vilu. Hospodyně Kloová není totiž doma, šla v Mnichově ke kadeřníkovi.”

“Vera mi kdysi vyprávěla, že byla u doktora v Pöckingu,” prohlásila jedna z mnoha přítelkyň Brühneové. Když před lety koupil doktor Praun vilu u Starnbergského jezera, pracovali na úpravě budovy i interiéru dva architekti. Oba se shodli na tom, že Brühneová dopodrobna znala vilu doktora Prauna.

“Zpaměti kreslila při jednáních půdorys místností i celou situaci suterénu, přízemí i prvního patra.

Nemohla to znát pouze z plánů, které jí dal k dispozici doktor Praun.”

Samozřejmě že se noví vyšetřovatelé museli dříve nebo později dostat k dopisu v obálce letecké pošty, který zůstal ležet na stolku v hale a vrchní strážmistr Rodatus jej odbyl jen mávnutím ruky. Byl zajímavý hned z několika důvodů: byl napsán asi před půl rokem, bylo v něm jméno doktora Schmitze a psalo se v něm o suterénní místnosti, v níž byla nalezena zavražděná hospodyně Kloová. Dopis byl podepsán jménem Otto, měl jej tedy napsat doktor Praun.

368

Když dopis předložili kriminálním technikům, vyjádřil se znalec z oboru grafologie, že na krátkém jménu nelze jednoznačně zjistit, psalli je skutečně doktor Praun. Kdo tedy byl autorem? Objevily se dvě možnosti: Jestli je pravý, pak ho napsal doktor Praun na svém přenosném psacím stroji značky Remington, na němž vyřizoval svou korespondenci. Srovnáním písma se zjistilo, že dopis byl napsán na jiném stroji.

Při předpokladu, že dopis napsala a doručila Vera Brühneová, mohla to udělat na vypůjčeném stroji taky značky Remington, který měla prakticky v bytě. Patřil studentovi, který u ní bydlel v podnájmu.

Na dotaz vyšetřovatelů kategoricky prohlásila, že s tím nemá nic společného, stroj si od podnájemní

ka nikdy nepůjčovala. Ukázalo se, že opět lže. Sousedé tvrdili opak a podnájemník řekl, že si jeho stroj bere, kdykoliv jej potřebuje. Odborníci pak prohlásili, že dopis byl napsán na studentově remingtonu.

Na dopisu bylo datum 28. září 1959, tedy téměř sedm měsíců ode dne, kdy se ocitl v pückingské vile doktora Prauna. Technici to potvrdili podle analýzy barvy. Bylo možné, aby si Vera Brühneová napsala dopis do zásoby? Počítala už před půl rokem, že jej bude potřebovat jakýsi doktor Schmitz, aby se vetřel do Praunovy vily? Takové jednání by bylo pošetilé, nelogické a nebezpečné. Napsaný dopis se mohl kdykoliv dostat do nepovolaných rukou a hospodyně Kloová by ho proti Brühneové s chutí použila.

Mnohé nebylo objasněno, v případu se vršila záhada na záhadu, ale dopis v letecké obálce se stal onou pověstnou poslední kapkou. Státní žalobce dal na Veru Brühneovou vystavit zatykač a poslal pro ni eskortu. V úterý 3. října 1961 ji zatkli v bytě v Mnichově Schwabingu pro podezření z dvojná

sobné vraždy a předvedli ji před státního žalobce dr. Karla Rütha. První setkání bylo opravdu jen formální. Prokurátor ještě vyčkával a Vera Brühneová mu znovu nahrála na smeč.

Vyšetřovatelé na celém světě počítají s tím, že ve vězení změkne i ten nejzatvrzelejší zločinec. Vera Brühneová se však pokusila o nemožné, snažila se hned po prvních dnech podplatit dozorkyni na chodbě vyšetřovací vazby, přemlouvala ji, aby předala zprávu její dceři. Vstrčila jí do ruky moták s tímto textem: Vezmi na sebe krádež toho kožichu. Řekni, že na psacím stroji našeho podnájemníka jsi ty psala anonymní dopisy svojí přítelkyni.

Bylo to hloupé rozhodnutí. Dozorkyně se ohlásila u ředitele věznice a všechno mu řekla. Veru Brühneovou předvedli před státního žalobce. Ten si mezitím zjistil, oč jde. Dáma Brühneová, pohybující se mezi prominenty, ukradla kdysi kdesi kožich a protože dostala strach, že to při vyšetřování vyjde najevo, chtěla, aby krádež vzala na sebe její dcera Sylvie. To už byl vrchol.

Další kamínek do mozaiky portrétu Brühneové přinesl vysokoškolák, studující na mnichovské univerzitě. Bydlel u Brühneové v Kaulbachstrasse od roku 1956 do února 1960. Kategoricky popřel možnost, že psal dopis on, musela ho tedy psát jeho domácí. V této fázi vyšetřování další soudní znalec zkoumal podpis na dopisu a vyloučil možnost, že je podpis pravý. Bylo tedy logické, že dopis měl zahrát jen roli vstupenky do Praunovy vily a oblafnout jinak velmi opatrnou doktorovu družku Elfriedu Kloovou. Tak se údajný doktor Schmitz dostal do vily jako vítaný návštěvník a Praunova hospodyně by mu snad byla uvařila něco dobrého k večeři jak zněl návod z falšovaného dopisu.

Dcera Sylvie připlula do kanceláře vyšetřovatele Eckhardta krokem, jakým se kolébají manekýnky na módních přehlídkách. Kroutila rameny, kývala boky, lokty tlačila do pasu. A usmívala se, jako by přišla na zahradní slavnost mezi rozdováděné přátele.

“Jak to bylo s tím ukradeným kožichem?” zeptal se vyšetřovatel.

“Přesně vám to nepovím. Nebyla jsem u toho. Vím jen, že patřil matčině přítelkyni.”

“Vaše matka jí ho ukradla?”

“Přinesla ho domů, zabalila ho a odnesla krabici na poštu.”

“Nechtěla ho mít doma?”

“Zřejmě.”

“Kam ho poslala?”

“Strýčkovi Ferbachovi:’

“Ferbach je váš strýc?”

“Ale ne, proboha, to se jen tak říká.”

369

Tak se dostal Johann Ferbach už podruhé na scénu. Hrál podivnou roli. Krásná elegantní žena, vybírající si partnery podle bankovního konta a zámečník, který se někdy živí příležitostnou prací! Co přivedlo ty dva k sobě? Jaký důvod měla ona k přátelství s prostým dělníkem?

Víme, že se ti dva setkali už za války. Vyšetřovatelé prokuratury se pustili po stopách minulosti pá

ru FerbachBrühneová a nestačili se divit. Ferbach dezertoval kdesi na frontě u Charkova, Vera Brühneová se ho ujala a on žil v její rodině pod jménem Hans Spiess. Za to, že ho kryli, jim postavil protiletecký bunkr. Později se Brühneová přestěhovala do Rosbachu, její manžel zůstal v Kolíně.

Tenkrát se však ještě jmenovala Cossyová, její manžel byl herec a ona se s potěšením pohybovala ve společnosti umělců. Z tohoto manželství se narodila dcera Sylvie, která v pozdějším procesu zahrála jednu z hlavních rolí.

Vera Cossyová se tenkrát stala milenkou Hance Spiesse a psychologové se při procesu shodli na tom, že SpiessFerbach byl na ní sexuálně i citově závislý. Byl kdykoliv připraven udělat pro ni všechno. Už za války sháněl potraviny. Když potřebovala, a bylo to velmi často, půjčoval jí peníze vydělané prací přesčas. Vera Cossyová se brzo s prvním manželem rozvedla, vdala se za skladatele Lothara Brühneho, a když chtěla dát sledovat nevěrného manžela soukromým detektivem, půjčil jí tisíc marek na výlohy zase Ferbach. Ten pak při rozvodovém řízení vypovídal v její prospěch. Když své přítelkyni Jo ukradla norkový kožich, schovával ho Ferbach dva roky ve své skříni. Bylo však pravděpodobné, že by se na požádání dopustil dvojnásobné vraždy?

Prokurátor dr. Rüth byl mladý, ctižádostivý právník. Do spletitého případu se pustil se vší vervou.

Když měl pohromadě část protokolů nových výslechů i posudky znalců, sedl si se svými spolupracovníky Eckhardtem a Schillingerem ke stolu a pokusil se o bilanci dosavadních zjištění.

“Mnohé nasvědčuje, že to mohl udělat Ferbach. Jeho motiv sice za moc nestojí, ale je to motiv.”

“Jenže má na tu dobu alibi,” doplnil prokurátora Schillinger. “Podle mého soudu jde o podezřelé alibi. Navíc byl v té době ve stavu nemocných, už několik dní nechodil do práce. Zaměstnavatel ani jeho kolegové nevědí, co dělal a kde byl. Jediným svědkem je jeho milenka, s kterou už několik let žije. Říká nám však pravdu?”

“Podezřelé je i to,” řekl vyšetřovatel Eckhardt, “že ho právě 13. dubna večer navštívila v jeho bytě Vera Brühneová. Údajně proto, že mu přivezla vůz, který si od ní koupil. A v noci 14. se vypravila do Mnichova, aby si vyzvedla smuteční kostým z čistírny a dohodla se o nějakých maličkostech s uklí

zečkou:’

“Ti dva, Brühneová i Ferbach, mohli přijet právě v onom volkswagenu z Kolína do Mnichova,”

uvažoval prokurátor Rüth, “protože, pánové, vzpomeňte si na tu větu z Praunova telefonického rozhovoru, když mu Vera Brühneová řekla: Na Zelený čtvrtek přijedu s doktorem Schmitzem do Mnichova.”

“To by ovšem vysvětlovalo, že nevěděla, kdy vlastně přijel do Mnichova noční rychlík.”

“Evidentně si pořizovala alibi. Sousedce v domě ukazovala zelenou vlnu, kterou údajně koupila na svetr pro doktora Prauna, přitom však mohla mít v bytě Ferbacha, protože jiné sousedce odmítla pozvání na večeři. Odpoledne se mohli vypravit do Pöckingu, Ferbach mohl zatelefonovat Praunovi jako Schmitz. Jen si vzpomeňte, že ošetřovatelka Meyerová vypověděla, že doktor Praun řekl po rozhovoru: Víte, kde jsou? Oni už jsou ve Starnbergu a sebral se a spěchal za nimi.”

“Ferbach zazvonil u dveří, vytáhl z kapsy onen dopis v letecké obálce, hospodyně Kloová ho pozvala dál…”

“Kdoví, jestli nevešli do vily oba,” přerušil prokurátora vyšetřovatel Schillinger. “V dopise je přece věta: Dr. Schmitz má milou paní, která ho doprovází na všech cestách. Byli tedy ve vile, mohli si dě

lat, co chtěli, bylo snadné zastřelit hospodyni a později i doktora Prauna pistolí, kterou Brühneová Praunovi předtím vzala:’

“Do toho pak zapadá i moje podezření,” řekl prokurátor, “že Brühneová Ferbachovi neprodala ten automobil, že mu vůz darovala, věděla totiž, že ho ani nebude muset doktorovi Praunovi zaplatit, když už bude po smrti. Pánové, zmáčkněte ještě jednou Ferbacha.”

Johannes Ferbach byl zvláštní člověk. Díval se na svět brýlemi s želvovinovými obroučkami jakoby udiveným pohledem. Přitom měl kamenný obličej. Neprojevil ani souhlas, ani nesouhlas, nerozčílil se, když ho obviňovali z vraždy. A při vyšetřování, ale ani během procesu nikdy neprohlásil, že je nevinen, že vraždu nespáchal.

370

“Řekl jste nám, pane Ferbachu,” zeptal se vyšetřovatel Eckhardt, že jste vůz koupil od paní Brühneové, za dvaapůl tisíce marek.”

“To souhlasí,” řekl stroze.

“Řekl jste taky, že jste jí dal 10. dubna tisíc osm set padesát marek a zbytek, oněch šest set padesát, jste jí zaplatil 13. dubna, když vám vůz přivezla.”

“To taky souhlasí.”

“Kde jste vzal ty peníze?”

“Měl jsem úspory. Těch osmnáct set padesát jsem si ušetřil.”

“Měl jste je na spořitelní knížce?”

“Ne. Měl jsem je doma v krabici.”

“A kde jste pak najednou sehnal zbytek?”

“Vybral jsem si je ve spořitelně.”

“Je tomu skutečně tak? Můžeme si to ověřit,” řekl vyšetřovatel.

Nebyla to pravda. Ferbach i Brühneová lhali jako hloupé děti. Oba měli za sebou kus tvrdého života, válečná léta nebyla procházkou rozkvetlým sadem. A přesto, že byli zkušení a ve svém věku měli být i rozumní, jednali pošetile.

Ferbach si 13. dubna nevyzvedl ve spořitelně, kde měl konto, žádné peníze. Teprve 19. dubna vybral šest set sedmdesát čtyři marky. Když ho požádali o vysvětlení rozporu v jeho výpovědi, jen pokrčil rameny a řekl:

“Zřejmě jsem se zmýlil.”

“Odkud jste tedy vzal peníze na zaplacení auta?”

“Z platu. A taky jsem prodal svůj starý vůz.”

Zase lhal. Vyšetřovatelé zjistili, že skutečně prodal starý vůz, ale až po velikonocích. Zpočátku bylo nepochopitelné, proč tvrdí věci, které si lze snadno ověřit a usvědčit ho ze lži. Prokurátor Rüth se snažil najít vysvětlení:

“Nezbývá mu nic jiného, pánové! Jestli je Ferbach doktor Schmitz, jestli je vrahem nebo aspoň spolupachatelem dvojnásobné vraždy, nemá jinou možnost. A víte, co prohlásil při posledním výslechu?

Že už mi neřekne ani slovo. Prý se ho snažíme namočit do případu doktora Prauna.”

Prokurátor Rüth vystavil na Ferbacha zatykač,14. října ho policisté v Kolíně nad Rýnem zatkli a eskortovali do mnichovské věznice.

Dcera Very Brühneové Sylvia Cossyová byla atraktivní, trochu výstřední dvaadvacetiletá dívka.

Chtěla se stát herečkou, filmovou hvězdou, ale už se jako hvězda chovala. Černé semišové holínky až nad kolena, nabíranou sukni sotva do pů1 stehen, velký svetr, který vůbec nezahaloval poprsí a na hlavě mušketýrský klobouk s nápadným pérem jakéhosi vzácného ptáka. Cigarety kouřila z dlouhé špičky, aby vypadala světáčtěji, whisky pila bez sodovky a jen s jednou kostkou ledu. Měla spoustu známých a skoro tolik milenců. Říkalo se o ní, že společně s matkou pořádají v bytě velmi sexuálně zaměřené večírky, trvající několik dní.

V úterý 17. října večer seděla s přítelem, kterého znala od dětství, v jedné z mnoha stylových hospod mnichovské čtvrti umělců ve Schwabingu. Mladý muž se jmenoval Nils von der Heyde a byl reportérem Sternu. Večeřeli, dali si druhé pivo, samozřejmě že se bavili o případu, protože Sylviina matka už byla ve vyšetřovací vazbě. Nils věděl o rozporech matky s dcerou, o nevázaném chování Sylvie se totiž dost povídalo, ale teď vyslechl nářky. Otec jí dával měsíčně jen dvě stě marek, ona nemá možnost vydělat si peníze, chtěla by se dostat k filmu, ale zatím se jí to nedaří.

Nils von der Heyde později tvrdil, že neměl v úmyslu vytáhnout z ní informace o případu její matky. Po chvíli povídání však pochopil, že se mu naskýtá mimořádná příležitost. A ona mu najednou nahrála, když řekla:

“Všichni jste na špatné cestě. Ve Sternu i v Quicku. Já jsem ti taky neřekla pravdu, Nilsi. Udělala to moje matka se strýčkem Hansem.”

“Odkud to víš? zeptal se.

“Řekla mi to.”

„Tvoje matka se ti přiznala?”

“Říkám ti, že jo.”

“To nemůže být pravda.”

371

“Ale může. A já to vím a nemám ponětí, co s tím mám dělat “

Nils von der Heyde už ve svém povolání zažil leccos a toto přiznání navíc přišlo najednou. Nevě

děl, co má dělat, mohl to ignorovat jako nesmysl, mohl projevit zájem, provokovat Sylvii otázkami a snažit se zapamatovat si každé slovo. Zvolil však vyčkávací taktiku. Hleděl do talíře, jedl a zapíjel večeři pivem, jako by v té chvíli nebylo na světě nic důležitějšího než pečené telecí koleno. Ukázalo se, že se rozhodl pro správnou taktiku. Sylvie Cossyová to nevydržela, když už začala, tak musela pokračovat.

“Matka se mi přiznala, když jsem se vrátila z Anglie,” řekla. “Měla jsem pocit, že se mi chce vyzpovídat. Jako by hledala porozumění. Byla noc. Ležela jsem v posteli a mně najednou zněl její hlas jako cizí. Možná že mi to nebudeš věřit, Nilsi, ale já jsem něco takového tušila. Nevím proč. Nedovedu to vysvětlit. Ale když jsem tu hrůzu vyslechla, připadala jsem si, jako by mě někdo praštil do hlavy. Ležela jsem ve tmě jako mrtvá.”

“Ale proč?” zeptat se Nils von der Heyde. “Proboha mi řekni, proč to udělala?”

“Protože byl doktor Praun podrazník! Zacházel s matkou špatně a ona si to nezasloužila. Slíbil jí, že dostane zámeček ve Lloret de Mar. Věnovala se tomu baráku několik let. Nastěhovala se tam, starala se o všechno, byla od té práce k smrti utahaná. A najednou se dozvěděla, že to Praun chce prodat a ona by vyšla naprázdno.”

“No, dobře, ale proto snad…” namítl reportér Nils.

“Svěřila se strýčkovi Ferbachovi. Řekla mu na Prauna všechno. A on řekl rovnou: já toho chlapa zabiju!”

“Doslova takhle ti to matka řekla?”

“Přesně tak.”

“Sylvie, kolikrát to každý z nás už vyslovil a přece jsme nikoho nezabili.”

“On to neřekl jen tak. A moje matka s ním hned souhlasila. Řekla mi, že to byl jediný způsob jak dostat Finku Caravana. Dohodli se, že Prauna zavraždí.”

“Kdy? Jak?°

“Při první příležitosti.”

“Při jaké?”

“To mi neřekla a já jsem se jí na to neptala.”

“Co udělali, když se rozhodli?”

“Matka jela začátkem dubna k babičce do Bonnu. Ležela tam v nemocnici. Matka se v té době ně

kolikrát setkala se strýčkem Ferbachem v Kolíně a snad tam se domluvili, že to udělají na Zelený čtvrtek. Společně pak jeli rychlíkem do Mnichova. Ve čtvrtek odpoledne zatelefonoval Ferbach z na

šeho bytu Praunovi do ordinace a ohlásil se jako doktor Schmitz. Dal si s ním schůzku v hospodě, kam Praun nikdy nechodil.”

“Jak věděl, že tam nechodí?”

“Matka to věděla. Po tomhle telefonickém hovoru vyndala pistoli, kterou měla ukrytou v peřinovém šupleti v gauči a dala ji Ferbachovi.”

“Byla to Praunova pistole?”

“Ano. Ta co se pak našla.”

“Dala ji tedy Ferbachovi. A co udělal on?”

“Odešel z našeho bytu tak, aby ho nikdo neviděl.”

“A matka? Šla s ním?”

“Ne. Čekala do šesti. Pak sedla do nového vozu, jela okolo bloku a na Univerzitním náměstí přistoupil strýček Ferbach. Oba jeli do Pöckingu a zaparkovali vůz pár ulic od vily na Ministerském kopci. Pak šli k vile.”

“Společně?”

“Oba.”

“Neměla strach, že ji hospodyně pozná?”

“Oblékla si černý kostým a měla klobouk se závojíčkem. Nebylo jí vidět do obličeje:’

“Připadá mi to strašně riskantní. Neměli strach?”

372

“Takhle mi to matka řekla. Zazvonili, přišla otevřít hospodyně Kloová, oni řekli, že jsou manželé Schmitzovi, ona je pozvala dovnitř, ale matka se omluvila, řekla, že si něco zapomněla ve voze a vrá

tila se k autu. Sedla si do něj a čekala. Takhle si to se strýčkem Ferbachem domluvili.”

“Proč se však vůbec hospodyni ukazovala?”

“Nevím.”

“Co udělal Ferbach?”

“Zastřelil Kloovou ve sklepě, kde mu ukazovala domácí bar.”

“Pak čekal na Prauna?”

“Ne. Zatelefonoval z jeho vily do té hospody ve Starnbergu, požádal, aby zavolali doktora Prauna k telefonu, ohlásil se mu jako doktor Schmitz a řekl mu, že už na něj čeká v Pöckingu.”

“Nebylo to riskantní? Co kdyby byl chtěl Praun k telefonu svoji hospodyni?”

“Možná že mu nechal v hospodě jen vzkaz. Požádal toho, kdo zvedl telefon, aby mu ho vyřídil. Nevím, o tom mi matka nic neřekla.”

“Praun tedy jel co nejkratší cestou do vily?”

“Ano. A strýček Ferbach už na něj čekal v chodbě. Když vešel, tak po něm střelil z jeho vlastní pistole. Praun padl na zem, ale nebyl hned mrtvý. Strýček se prý zeptal, kdo je a co chce, ale on neodpověděl, šel k němu blíž a ještě jednou vystřelil.”

“Pak utekl?”

“Vrátil se do vozu, kde na něj čekala matka.“

“Jeli zpátky do Kolína?”

“Chtěli jet. Ale v Kreuzhofu zjistili, že Ferbach zapomněl ve vile ten dopis, kterým se legitimoval hospodyni Kloové.”

“To byl ten dopis v letecké obálce?” zeptal se Nils.

“Ten, co jste o něm psali.”

“Kdo ho vlastně napsal?”

“Přesně to nevím. Ale pracovali na tom v našem bytě a naklepali ho na psacím stroji našeho podná

jemníka.”

“Proč? A proč o půl roku dřív?”

“Měl být vstupenkou do vily. V případě, že by Praun neohlásil návštěvu doktora Schmitze své hospodyni telefonicky,” řekla Sylvie.

“Takže zjistili, že dopis zapomněli a vrátili se?”

“Nic jiného jim nezbývalo. Nejdřív se hádali, jestli se mají vrátit nebo ne. Strýček Ferbach tam už nechtěl znovu jet, ale matka trvala na svém. Vysvětlovala mu, jak moc nebezpečný je pro ně ten dopis, musí ho zničit. A taky mu říkala, že je tam takhle večer nikdo nemůže vidět. Vraceli se totiž už potmě. Dostali se ke dveřím, ale ty byly zavřeny.”

“Jakto? Kdo je zavřel?”

“Taky jsem se na to zeptala, ale matka mi vysvětlila, že dveře neměly zvenčí kliku a strejda Ferbach je za sebou zaklapl, když spěchal z vily. Tak se zase začali hádat. Matka strýčkovi vyhrožovala, on na ni křičel, že tam nevstoupí, ani kdyby trakaře z nebe padaly, on prý z toho byl úplně vedle.”

“A tvoje matka ne?”

“Na tu to přišlo až později. Když ale křičel, tak dostala strach, aby ještě něco nepředloženého neprovedl. Tak to vzdali a jeli přes Mnichov do Kolína.”

“Poslyš, Sylvie,” zeptal se Niels, “jak se vlastně tvoje matka dostala k Praunově pistoli? Byla to přece jeho pistole?”

“Taky mi to řekla. Praun k nám jednou přišel na návštěvu.”

„Do Kaulbachstrasse?”

“Ano”

“Kdy to bylo?”

“Na podzim před jeho smrtí. Měl pistoli v kapse jako obvykle, on nikdy nechodil neozbrojen, aspoň matka to říkala.”

„Proč?•.

“Bál se. Měl pořád z něčeho strach.”

“Spíš z někoho?”

373

“To nevím. Ale jak seděl v křesle, vlastně v něm ležel, tak mu ta pistole vyklouzla z kapsy a upadla na koberec. Našly jsme ji až při úklidu.”

“Bylo to opravdu takhle?” zeptal se reportér Nils von der Heyde. “Já jsem to totiž psal jinak. Tvoje matka přece tvrdila při policejním výslechu, že doktor Praun pistoli ztratil někde v lese při procházce.”

Sylvie Cossyová neodpověděla hned. Zapálila si novou cigaretu,hleděla do prázdna, jako by si odpověď rozmýšlela, nakonec se dala do pláče:

“Neřekla jsem ti pravdu Nilsi. Já jsem mu tu pistoli sebrala.”

“Proč, prosím tě? A kdy a jak?”

“Někdy na podzim 1959 nás Praun pozval do vily v Pöckingu. Hospodyně Kloová nebyla doma, jela do Mnichova ke kadeřníkovi.”

“Vy jste tam nemohli jít, kdyby byla doma?”

“To bylo vyloučené. Praun s Kloovou žil. Nebyli oddaní, ale žili spolu jako manželé. Elfrieda moji matku z duše nenáviděla.”

“Jak to tedy bylo s pistolí?”

“Praun šel do kuchyně. My jsme seděli v obytné hale u stolku. Když odešel, tak mi matka pošeptala, že s ním půjde do suterénu, chce se podívat na zařízení domácí vinárny. A řekla mi, abych rychle skočila do ložnice a otevřela zásuvku nočního stolku. Je tam pistole. Abych si ji rychle strčila do kabelky.” “Udělalas to?”

“Jo, ale měla jsem strašný strach. Ale bylo to napínavé.”

“Co je to za chlapa ten Ferbach?” zeptal se reportér.

“Fajn chlap. Za války nám zachránil život.”

“A od té doby se s matkou stýkal?”

“Občas.”

“A naposledy?”

“Přijel o masopustu. Někam si s mámou vyšli.”

“Čí to byl nápad?”

“Myslíš to s Praunem?”

Kývl.

“Jeho. Strašně ho naštvalo, když mu matka říkala, jak se k ní Praun zachoval. Řekl jí, že toho darebáka zabije.”

Epizoda s přiznáním Sylvie Cossyové při večeři v hospodě měla pochopitelně dozvuky. Nils von der Heyde si senzaci nenechal pro sebe. Později o tom prohlásil: “Dozvěděl jsem se od Sylvie víc, než se dalo očekávat. Až do tohoto večera jsem se snažil najít důkazy o nevině její matky. Ten večer jsem pochopil, že neexistují. Vůbec jsem nepochyboval o tom, že mi Sylvie řekla pravdu. Proč by obviňovala matku, kdyby to všechno nebyla pravda. Bylo to tak závažné sdělení, že stačilo, aby se její matka dostala na doživotí za mříže.”

Prokurátor Rüth předvolal Sylvii Cossyovou, ona mu matčino přiznání znovu opakovala. Bylo zřejmé, že bude korunní svědkyní v připravovaném procesu. A kriminalisté usoudili, že přiznání není vylhané, některé podrobnosti mohl znát jedině pachatel dvojnásobné vraždy. Přesto, že měli v ruce důkazy, které mohly přesvědčit každou porotu, pokračovali ve vyšetřování. Slabým místem případu bylo totiž Ferbachovo alibi. A tak si zavolali vdovu Agnes Brambachovou.

“Paní Brambachová,” začal vyšetřovatel Eckhardt, “při v výslechu dne 23. března 1961 jste tvrdila, že váš přítel spal každou noc u vás. Byl u vás i v noci na Zelený čtvrtek?”

Mlčela. Potilo se jí čelo, i když v místnosti nebylo přetopeno. Mačkala prsty v pěst, až měla bílé kotníky. Eckhardt ji hodně dlouho nechal na pokoji, ani nenaléhal, ani se neptal, prostě čekal, až mu vyšetřovaná uzraje.

“Hans u mě nebyl ani v noci z 13. na 14. dubna,” začala tiše, “ani příští noc ze 14. na 15.”

“Proč k vám nepřišel?” zeptal se Eckhardt.

“Nevím. Nemluvila jsem s ním o tom.”

“Kdy jste ho viděla naposledy?”

“Ve středu večer mezi šestou a půl sedmou“

“Tedy 13. dubna večer. Kde jste se setkali?”

374

“Byli jsme u něho v bytě. Přijel pro mě do práce a pak jsme jeli k němu.”

“Měl nějaký zvláštní důvod, že na vás čekal, když jste šla z práce?”

“No, nic zvláštního. Někdy na mě čekal.”

“O čem jste mluvili?”

“Řekl mi, že čeká návštěvu.”

“Řekl vám,koho čeká?”

“Nakonec ano. Měla k němu přijít Vera Brühneová.”

“Překvapilo vás to?”

“Musím se přiznat, že ano. Sebrala jsem se a odešla.”

“Co jste si o tom myslela?”

“Že s ní něco má.”

“Milostný poměr?”

“Ano. Taky ten den ke mně nepřišel. A druhý den taky ne.”

“Kdy jste se s ním setkala?”

“Až na Velký pátek. Šla jsem za ním do jeho bytu. Byl doma. Právě snídal. Zeptala sem se ho, kde se celý čas toulal. Řekl mi, že byl celý Zelený čtvrtek doma a přiznal se, že ho navštívila Brühneová.”

“Snažil se vám to nějak vysvětlit?” zeptal se vyšetřovatel Eckhardt.

“Řekl mi, že vyřizovali nějaké záležitosti kolem koupě toho auta.”

“Myslíte si, že vám řekl pravdu?”

“Proč ne?”

“Protože máme zjištěno, že Vera Brühneová nebyla na Zelený čtvrtek vůbec v Mnichově.”

“Tak proto mi lhal!”

“Jenže vy jste, paní Brambachová, tvrdila při výslechu 23. března něco jiného. Proč jste vypovědě

la, že byl Ferbach na Zelený čtvrtek a celou noc u vás v bytě!”

“Já vám to všechno řeknu, já jsem to tak vůbec nemyslela,” říkala o překot, jako by čekala na vyzvání, že se může policistovi vyzpovídat z hříchu, který ji tlačil ve svědomí. “Tenkrát jsem neměla ponětí,oč vlastně jde,” řekla dychtivě. “Hans mě o to požádal, tak jsem to řekla. Myslela jsem si, že jde o něco kolem koupě toho volkswagenu, že ho snad kvůli tomu budou vyslýchat, že potřebuje alibi, že třeba paní Brühneová ten vůz nesměla prodat “

„Tenkrát jste neřekla pravdu, říkáte ji dnes?”

“Je to čistá pravda. Nechci mít nic společného s žádnou vraždou a jestli je Hans nevinný, jak říká, tak se to u soudu prokáže a on se ke mně vrátí. Není třeba, abych lhala.”

Zatím lhali všichni podezřelí. Prokurátor Rüth nevěřil ani podivnému přiznání Sylvie Cossyové, scházel mu totiž motiv. Chtěla dcera zničit svou matku? Jestli ano, proč? Nenáviděla ji? Matka ji přece živila, šatila, chodila s ní do společnosti. Prokurátor si Sylvii zavolal do své kanceláře a ještě jednou se jí na všechno zeptal. Znovu opakovala matčino přiznání a nezodpovězena zůstala otázka, proč nemlčela, proč to vyprávěla novináři a nakonec i prokurátorovi.

Druhý nedořešený problém vyšetřovatelů byla výpověď Johanna Ferbacha.

“Pane Ferbachu, vy jste ve své poslední výpovědi tvrdil, že jste byl oné noci ze čtvrtka na pátek u své přítelkyně Brambachové. Jenže ona vám to alibi nepotvrdila,” řekl vyšetřovatel Schillinger.

“Jakto?”

“Řekla nám, že jste u ní nebyl.”

“To je nesmysl. Nevěřím vám. Nechoďte na mě s takovými triky. Chcete mě dostat.”

“Není to ani trik, ani finta. Zařídíme konfrontaci a paní Agnes vám to řekne do očí.”

“Byl jsem u ní. Nemůže tvrdit, že ne.”

Uklidnil se. Odmlčel se. Bylo na něm vidět, že přemýšlí, jak se dostat z pasti. Měl strach z konfrontace. Zřejmě se se svou milenkou vůbec nechtěl setkat v místností se zamřížovanými okny. Sundal si brýle, vyčistil si je, promnul si oči, jako by ho pálily, pak se rozkýval na židli a se spikleneckým úsměvem řekl:

“No tak dobře. Nebylo to tak, jak jsem říkal, ale nebylo to ani tak, jak to říkala paní Brambachová.

Nebyl jsem tu noc u ní.”

“Můžete nám říct proč?”

375

“Samozřejmě. Já jsem se tu noc strašně opil. Táhl jsem od jednoho lokálu k druhému a když jsem se dostal domů, tak jsem byl ožralý jako Dán. Mám okno. Vůbec nevím,kde jsem byl a co jsem dě

lal.”

“Takže vůbec nevíte, v kterých hospodách jste pil?”

“Ne. Okno jako dům!”

Na první pohled hloupá výmluva. Zeptali se paní Brambachové a ta bez rozmyšlení usvědčila svého milence ze lži.

“Podle mě vůbec nebyl opilý. Když jsem k němu v pátek ráno přišla, seděl u stolu, jedl míchaná vejce, měl konev kávy a nevypadal jako po flámu. To bych na něm poznala. Viděla jsem ho už mockrát, když byl pod obraz.”

“Řekl vám, že se potloukal po hospodách?”

“Ani slovo neřekl. A byl by se mohl vymlouvat. Věděl, že tu ženskou nesnáším.”

“Veru Brühneovou?”

“Právě ji!”

“Žárlila jste na ni?”

“Žárlila, žárlila! Věděla jsem, že s ní žil a že se s ní občas stýká. A já nemám ráda tyhlety načinčaný paničky s dlouhýma nehtama. A ji už vůbec ne. Je to drahá kurva, nic víc.”

Výpověď milenky Ferbachovi sice přitížila, prokurátor však stále ještě neměl proti němu přímý dů

kaz. Ve vile se nenašly jeho otisky, na pistoli taky nebyly. Podezřelý seděl na židli jako kus skály, nemračil se, neusmál se, nepřiznal se, ale taky neřekl, že nezavraždil doktora Prauna a jeho hospodyni Kloovou. A tak policisté probírali nesčetné možnosti jak ho dotlačit k přiznání.

Vyšetřovací vazba je pro podezřelého tou nejtěžší fází nepříjemné procedury. Johannes Ferbach seděl, jako ostatně většina vyšetřovaných, na samotce ve vězení v MnichověNeudecku. Trpěl samotou, celé dlouhé dny čekal, až se otevřou dveře a odvedou ho k soudci. Hodina nemá ve vězení jen šedesát minut, noci jsou dlouhé jako týden. Za přivřenýma očima běží události jako na televisní obrazovce a nervy jsou napjaty k prasknutí. Bude to tak nebo tak, bude mít štěstí nebo smůlu? Má šanci vyhrát partii s prokurátorem, v níž je v sázce život?

O vánocích se otevřely dveře Ferbachovy cely a vešel docela slušně vyhlížející vězeň s balíkem osobních věcí v podpaždí. Dozorce za ním ještě hodil tašku a nařídil:

“Vyndejte si to, Schramm a při večeři ji odevzdejte gonkaři!” Pak ještě dodal rádoby přívětivě.

“Aby vám tady nebylo o svátcích smutno, Ferbach “

Siegfried Schramm byl vysoký, dobře živený čtyřicátník s kulatým obličejem a vysokou čelní pleší.

Byl milý, sympatický, dokázal se každému vemluvit už po několika větách. A přesto to byl prvotřídní darebák. Měl rozsáhlou kvalifikaci. Jako podvodník, hochštapler, zloděj, byl jedna ruka s policisty a v kriminále se cítil jako doma. Pro Ferbacha byl optimistický a vždy dobře naložený mizera doslova vánočním dárkem.

Posadil se ke stolku, Schramm vytáhl z kabely šachy, stranou odhrnul pár dárků, které dostal Ferbach od své Agnes pod stromeček, usmál se, poplácal Ferbacha po zádech a řekl:

‘No tak, pane kolego! Tohleto je sice nepříjemný hotel, ale tragédie to zas taky není. Vždy ty jistě už taky máš leccos za sebou!”

V cele číslo 32 vězení pro vyšetřované v MnichověNeudecku došlo už 23. prosince, tedy den před Štědrým večerem, ke sblížení obou vězňů. Když pak druhého dne večer dozorce zapálil svíčičky na malém vánočním stromku, začal Ferbach plakat. Netrvalo dlouho a přiznal se ke všemu. Hned po svátcích pak policejní špicl Siegfried Schramm vypovídal před prokurátorem Rüthem:

“Ferbach se mi nejdřív přiznal k potížím, kterými už delší dobu trpí. Nemůže spát, pořád má před očima ty dvě vraždy. Řekl jsem mu, že to musí být hrozné, ale může se toho zbavit. Ať všechno řekne a bude mít pokoj. Souhlasil, ale poznamenal, že kdyby šlo jen o něj, tak to už dávno udělal. Jenomže: do toho případu je zapletena žena, kterou strašně miluje a pro níž je ochoten udělat cokoliv.

Dokud se ona nepřizná, nemůže on taky nic dělat. Tak jsem mu začal vypravovat, že jsem se při posledním výslechu dočetl v novinách, které mi půjčil bachař, že před vyšetřující komisí vypovídala dcera té Brühneové a popsala dopodrobna, jak se jí matka se vším svěřila.”

“Kdy došlo k tomuhle rozhovoru?” zeptal se prokurátor.

“Den před Štědrým večerem. Než jsme šli spát, anebo hned po večeři.”

376

“Kdy se přiznal?”

“Na Štědrý večer, když bachař zapálil svíčky.”

“Snažte se citovat doslova, Schramme

“Zkusím to, pane prokurátore. Znáte mě přece, já pomůžu vám, vy pomůžete mě. Nebyl prý problém zastřelit tu paní Kloovou, řekl Ferbach. Prostě ji ve sklepě odpráskl a bylo to. Už se ani nehnula, ale s Praunem to prý bylo složitější. Když vešel do předsíně doktor Praun, stál Ferbach ve dveřích jí

delny. Když na něj vystřelil, třásla se mu ruka a netrefil. Řekl doslova: zasáhl jsem ho do hlavy, ale nebyl hned mrtvý. Upadl, klobouk zůstal ležet na koberci. Musel jsem na něj vystřelit ještě jednou. A po druhé ráně se už nepohnul. Bylo mi strašně, zapomněl jsem vzít ten dopis, který mi dala Brühneová, abych se dostal do vily. Měl jsem ho vzít s sebou. Ale utekl jsem z vily a už mě tam nikdo zpátky nemohl dostat “

Vyšetřovatelé Eckhardt a Schillinger vyslýchali špicla Schramma ještě 8. ledna 1962 přímo ve věznici v Neudecku. Sepsali s ním tento protokol:

“Do cely jsem přišel v sobotu někdy kolem poledne. K přiznání došlo až druhého dne. Měl pořád hlavu v dlaních, naříkal, že to jsou jistě poslední vánoce, které mohl strávit se svou matkou. Ta se nesmí dozvědět, čeho se dopustil. Kdyby se tak stalo, mohla by z toho mít smrt. Pak mi řekl, že se jeho matka dopustila závažného omylu. Řekl jí, aby z bankovního konta vyzvedla před velikonoci onu částku 1850 marek, které měl zaplatit za automobil a ona to udělala až po velikonocích a tím ho dostala nevědomky do hrozné situace. Přiznal se taky, že to auto dostal od Brühneové jako dárek za obě vraždy.”

“Zeptal jste se ho, kde byla v době činu Brühneová?”

“Ne, pane komisaři. Proboha, to jsem nemohl. Já jsem ho musel nechat vyprávět, kdybych se vyptával, tak mohl být konec. Ten chlap není žádný blbec. Dostala ho do toho ta ženská.”

Státní žalobce dr. Karl Rüth měl nyní místo jednoho korunního svědka, Sylvie Cossyové, svědky dva. Siegfried Schramm byl totiž navíc profesionál. Dostal sice úkol, ale sám si našel schůdné cestič

ky,jak rozkaz splnit. Jako podvodník musel být taky dobrý herec, bez takového nadání by se neuživil.

A tak překvapil při výslechu 8. ledna 1962 ještě dalším dodatkem:

‘“Těsně po vánocích mě odvedli k výslechu na policejní stanici v Ettstrasse. Když jsem se vrátil do cely, řekl jsem Ferbachovi, že mám naději dostat se ven, snad mě budou vyšetřovat na svobodě.”

“Slíbili vám to?”

“Vůbec ne, ale řekl jsem si, že ještě na Ferbacha něco zkusím. A zabralo to. Ještě téhož večera mě požádal, jestli bych mu venku něco nevyřídil. Řekl jsem mu proč ne a on se mě hned zeptal, jestli bych mohl zajet do Kolína. Řekl jsem mu, že to udělám, stejně totiž musím jet do Bad Godesbergu a navštívit tam v dětském domově svého syna.”

“Co vám navrhoval?” zeptal se státní žalobce.

“Chtěl, abych v Kolíně navštívil jeho matku a požádal ji, aby mě zavedla k jeho přítelkyni.”

“Ke které přítelkyni? Agnes Brambachové?”

“Ano.”

“A proč jste k ní neměl jít rovnou? Proč vás k ní měla dovést jeho matka?”

“Složitě mi to vykládal, je prý možné, že nebude sama a já bych těžko vysvětloval, kdo jsem a proč jsem přišel.”

“Brambachová se znala s Ferbachovou matkou?”

“Zřejmě ano.”

“A co jste tam vlastně měl vyřídit?” zeptal se prokurátor.

“Měl jsem si s ní dát rande někde v hospodě, kde bysme byli sami a tam jsem ji měl přemluvit, aby před soudem potvrdila jeho původní alibi.”

“Měla dosvědčit, že té inkriminované noci u ní spal?”

“Jasně, pane prokurátore. A měl jsem jí ještě říct, že když bude znovu trvat na původní výpovědi, tak se jí nic nemůže stát. Nezáleží na tom, že lhala při druhém policejním výslechu. Měl jsem jí za to původní svědectví slíbit patnáct set marek hned a dalších patnáct set až bude Ferbach venku.”

Později se prokázalo, že jiní spoluvězni Ferbacha před Schrammem varovali. Řekli mu, že je to policejní špicl, kterého mu zřejmě nasadili do cely, aby z něj tahal rozumy. Siegfried Schramm neměl

377

ve zločineckém podsvětí dobrou pověst. Ale zkušený a rozvážný Ferbach byl podle tvrzení špicla Schramma velice sdílný.

“Zeptal jste se ho na motiv k vraždě?” chtěl vědět státní žalobce.

“Samozřejmě. Vím přece, co vás zajímá, pane prokurátore. Koukal do země, pak řekl že měl před očima život s milovanou Verou na jejím zámku ve Španělsku. Pamatuju si doslova tuhle větu: Kdybych byl tenkrát věděl, že ten syčák Praun tu vilu slíbil taky jiným ženským, předtím než ji upsal Ve

ře, na pistoli bych ani nesáhl. A teď jsem nemusel sedět tady za mřížema.”

Ferbachova sdílnost byla podezřelá. Bývalý zámečník nebyl upovídaný typ. Mohl se spoluvězni svěřit se svými city k Brühneové, bylo však málo pravděpodobné, že by náhodnému známému do podrobností vylíčil, jak a proč vraždil. Při výsleších se k ničemu nepřiznal, naopak neřekl víc, než musel. Ale špicl Schramm vyprávěl státnímu žalobci Rüthovi dál o své šikovnosti.

“Ferbach mi to všechno vykládal sám od sebe. Nemusel jsem se ani vyptávat:’

“Neměl strach, že se vám vlastně přiznal k dvojnásobné vraždě?” zeptal se prokurátor a špicl Schramm se na chvíli zastavil v povídání, zamyslel se a poněkud přibrzdil.

“Všiml jsem si, že se tvářil, jako by litoval, že mi všechno řekl. Ale já vám, pane prokurátore, řeknu: Ferbach je tvrdý chlap! Ani ho nenapadlo, že by svého činu litoval. Ale na druhé straně mi zase vykládal, že dokud bude žít jeho matka, nikdo od něj neuslyší přiznání. Kdyby se dozvěděla, že to udělal, mohla by z toho mít smrt.”

Dřív nebo později muselo dojít ke konfrontaci Ferbacha se Schrammem. Jeho povídání bylo až moc krásné. Chlubil se, jak šikovně to zařídil, aby se mu vrah přiznal. Jenže řekl jen to, co si každý mohl přečíst v novinách. K setkání došlo 24. ledna 1962. Prokurátor nařídil Schrammovi, aby všechno před Ferbachem opakoval. Ferbach se dosud naprosto ovládal, choval se jako džentlmen, odpovídal na otázky uctivě, respektoval policisty i státního žalobce. Když však stál proti Schrammovi, rozčílil se tak, že ho policisté museli podržet, aby se na špicla nevrhl.

“Ty prase špinavý! Lháři prolhanej! Nic z toho není pravda!” A vyšetřovatelé byli tam, kde byli předtím. Výpověď nasazeného špicla Schramma v mnohém připomínala výpověď Sylvie Cossyové a obě vyhlížely nevěrohodně. V prvním případě scházel motiv, proč chtěla dcera namočit matku do dvojnásobné vraždy, ve druhém logický důvod, proč by se měl Ferbach, který při všech výsleších nepřiznal nic, svěřit právě úlisnému špiclovi, před nímž ho kolegové za mřížemi varovali, že spolupracuje s policií i prokuraturou.

Byl to podivný proces, v historii kriminalistiky ojedinělý. Líčení zahájili před mnichovským trestním senátem 25. dubna 1962. Tisk už oba obviněné předem odsoudil. Od konce druhé světové války se o žádném zločinu tolik nepsalo, jako o případu BrühneováFerbach. Přitom však ti, kdo něco vědě

li o právu a spravedlnosti, museli nutně mít pocit, že aktéři dramatu zatajují pohled do zákulisí dosavadního vyšetřování.

Nikdo nedokázal vysvětlit liknavost nebo zabedněnost obou prvních vyšetřovatelů vrchního stráž

mistra Karla Rodatuse a jeho bezprostředního nadřízeného Georga Kotta. Rodatus brzo zmizel ze scény a mnohé nasvědčovalo, že odešel z donucení a záměrně. Nebyl však ani suspendován, ani potrestán za nedbalost. Přitom však bylo jasné, že dělal už při prohlídce vily zavražděného v Pöckingu všechno, aby zametl stopy, které by mohly vést jiným směrem. Protokoly výslechů nosil k nahlédnutí podezřelé Brühneové, mnozí dokonce tvrdili, že dělal všechno, aby dala dohromady pravděpodobné alibi. Před soudem se pak prokázalo, že vrchní strážmistr Rodatus nejednal jen z vlastní vůle, byl ně

kým dirigován a právě ten kdosi neznámý zařídil, aby nemusel nebo nemohl vypovídat před porotou.

Soudní proces zahájil předseda trestního senátu ředitel Zemského soudu dr. Klaus Seibert. Vedle obžalované Very Brühneové se posadil její obhájce dr. Franz Moser, žalobcem byl dr. Karl Rüth, Johanna Ferbacha hájil dr. Pelka. Po procedurálních povinnostech a přečtení obžaloby, vzbudilo větší pozornost až vystoupení korunní svědkyně Sylvie Cossyové.

Oblékla se jako na odpolední setkání s bohatým milencem. Měla kostým z nejlepšího módního salónu, chovala se spíš jako manekýnka než dcera obžalované, která má před porotou usvědčit z dvojnásobné vraždy svou vlastní matku. Francouzský přiléhavý střih zdůrazňoval její atraktivní postavu, vlasy měla zakryty ostře žlutým šátkem, který byl právě v módě. Na očích měla tmavé brýle. Noviná

ři o ní napsali, že vypadala jako postava z operety a taky se chovala jako zhýčkaná subreta. Její výpověď však byla nejen důležitá, ale především překvapivá.

378

Když se jí předseda senátu dr. Seibert zeptal na zaměstnání, řekla, že je studentka, když jí přečetli její výpověď a protokol výslechu jejího přítele von der Heyde, pózovala a tvářila se, že se jí to netý

ká. Na matku se ani neohlédla, spíš se otáčela k reportérům. Když ji předseda Seibert upozornil, že musí vypovídat pravdu, protože je pod přísahou, ani nehnula brvou.

“Souhlasí zápis výslechu s tím, co jste před vyšetřovatelem prohlásila?” zeptal se předseda soudu.

“No; snad částečně. Ale nejsou to moje slova.”

“Smysl však odpovídá vaší výpovědi,” snažil se dr. Seibert uvést výslech do správných kolejí.

“No. Já už si na to přesně nevzpomínám. Byla jsem tenkrát na tom velice špatně s nervama.”

“Co tím chcete říci? Chcete snad naznačit, že vaše výpověď neodpovídá skutečnosti?”

“Ano. Moje tehdejší výpověď nebyla pravdivá. Byla smyšlená.”

Předseda Seibert se snažil být klidný. Po posledních větách však vybuchl:

“To je neslýchané! Vykládáte vyšetřovatelům ale i vyšetřujícímu soudci, že se vám vaše matka přiznala k vraždě a najednou to není pravda! To přece je nepochopitelné!”

Samozřejmě že to byla senzace hned v úvodu procesu, která způsobila nejen vzrušení u porotců, ale především se šance chopili novináři a běželi k telefonům. Předseda senátu dr. Seibert se celé dvě hodiny snažil vymámit ze svědkyně Cossyové kloudné vysvětlení. Marně.

“Přece jste si to všechno nemohla vymyslet?”

“Vymyslela jsem si to,” odpověděla klidně. “Novináři mi stále říkali, abych to udělala.”

“Abyste šla na policii a vykládala jim tam lži?”

“Říkali mi, abych řekla, že se mi matka přiznala:’

“Proboha proč? Podívejte se, slečno svědkyně Cossyové, mně je jasné, že reportéři shánějí senzace, někdy dokonce za každou cenu. Mohli na vás naléhat, abyste jim řekla nějaké podrobnosti, ale že jste si všechno vymyslela? To snad není možné.”

“Ale je. Pan von der Heyde mi skoro každý den nosil informace, které získal od vyšetřovatelů.

Zpočátku jsem mu řekla, že je to nesmysl, moje matka nikdy nemohla nic takového udělat, ale pan von der Heyde do mě hučel a hučel, že jsem nakonec sama uvěřila, že to matka udělala. A pak mi řekl, abych šla na policii, protože kdybych jim to neřekla, mohla bych se stát spoluvinicí a dostat se do vězení. Nevěděla jsem si rady, tak jsem tam šla.”

“Slečno Cossyové, kdo vám má tohle věřit? Jste přece dcerou své matky. A vy ji vydáte prokurátorovi jako vražedkyni jen proto, že vás k tomu navedl nějaký reportér. Tak tohle, vážená slečno, neberu. Já ne. Vylhané může být vaše dnešní tvrzení, ale vaše protokolárně zaznamenaná výpověď platí.”

“Jenomže je to tak, jak jsem vám teď řekla. A pan von der Heyde mi taky tenkrát zaručil, že moje výpověď vůbec nemůže ohrozit moji matku ale jen pana Ferbacha. Ten oba zastřelil. Mojí matce se nemůže nic stát.”

“A vy jste tomu věřila, slečno?”

“Já jsem byla tenkrát v hrozném nervovém stavu.”

Doktor Seibert byl velice trpělivý muž s dlouhou praxí, měl za sebou už bouřlivá soudní líčení a pamatoval zločince, kteří lhali, jako když tiskne. Snažil se proto trpělivě se svědkyní probírat tehdejší i dnešní okolnosti, ale marně. Pak požádal o slovo státní žalobce dr. Rüth.

“Odpovězte mi prosím na otázku,” řekl, “šla jste na policii jen proto, že jste byla ve špatném psychickém stavu a protože si to přál onen reportér? Jen proto jste vypovídala o přiznání vaši matky? Je to tak, slečno Cossyové?”

“Ano. Byla jsem s nervy na dně.”

Novinář Nils von der Heyde nebyl předvolán jako svědek. Nikdo s jeho výpovědí nepočítal. Byl však v sále. Proto ho předseda senátu požádal, aby vstoupil na pódium pro svědky, přísahal, že bude mluvit pravdu a nic než pravdu, pak se ho zeptal:

“Použil jste tenkrát psychického nátlaku, když jste jí radil, aby vypověděla, že se jí matka ke zločinu přiznala? A přidal jste ještě pohrůžku, že by se v opačném případě, tedy kdyby to neohlásila policii, stala spoluvinicí?”

“Nemyslím, že jsem to udělal,” snažil se von der Heyde vykličkovat ze situace.

O slovo se přihlásil obhájce Very Brühneové dr. Franz Moser.

“Pane svědku, naznačil vám snad některý z policejních úředníků, že Sylvie Cossyová musí vědět o matčině zločinu? Hovořilo se snad o tom, že by se mohla dostat za mříže, kdyby mlčela?”

379

“Přímo takhle mi to neřekli,’ odpověděl von der Heyde. “Já jsem si to však domyslel:’

“A vy jste tu vaši domněnku sdělil slečně Cossyové. Je to tak?”

“Během našeho rozhovoru.”

“To znamená, že jste přece jen použil na svědkyni nátlaku.”

“Ne vědomě, ale nevylučuji, že to slečna Cossyová za nátlak mohla považovat.”

“Tak nám prosím opakujte doslova, co jste jí tenkrát řekl.” “Řekl jsem jí když všechno nepřiznáš, tak se dostaneš za mříže jako spolupachatelka.”

“Byla pak slečna Cossyové ochotna jít na policii?”

“Více méně ano.”

Překvapivá výpověď dcery Very Brühneové byla prvním nahlédnutím do zákulisí případu dvojná

sobné vraždy. Za každou cenu se policisté snažili svést vraždu na Ferbacha a Brühneovou. Reportéři Nils von der Heyde ze známého Sternu a Fred Ihrt z populárního Quicku dostali od vyšetřovatelů k nahlédnutí protokoly dosavadních výslechů, aby z nich mohli stvořit pravděpodobnou story. Jim i vy

šetřovatelům Eckhardtovi a Schillingerovi k tomu měla dopomoct naivní Sylvia Cossyová, které zřejmě slíbili slávu, vysoké honoráře a popularitu, která by mohla být začátkem cestičky k vysněné kariéře filmové hvězdy. Sylvia Cossyové byla hloupá ale dostatečně nafoukaná holka. Umínila si, že půjde ve stopách své prostopášné matky a ta ji zřejmě do řemesla zaučovala.

Ale i tak scházel aspoň trochu věrohodný motiv. Nebylo přece pravděpodobné, že by dcera vydala matku katovi jen proto, aby se proslavila. A tak se jí tentokrát zeptal obhájce obviněného Ferbacha, dr. Pelka.

“Vy jste od těch reportérů dostala nějaké peníze, viďte slečnu Cossyová?”

“Ne nedali mi žádné peníze, odpověděla lítostivě.

“Ale slíbili vám je?”

“Nils von der Heyde mi řekl, že dostanu honorář, až ten seriál vyjde.”

O slovo se přihlásil státní žalobce Rüth. Předpokládal, že nastal okamžik, kdy může předložit porotě své argumenty. Vybral si správnou chvíli.

“Vážení páni porotci, páni soudci,” řekl, “svědkyně Sylvie Cossyová dostala ještě jiné a možná zajímavější nabídky. Nemají dokonce nic společného s její výpovědí, ale s tím, že se případ dvojnásobné vraždy stal z několika hledisek senzací. Mnozí cítí příležitost vydělat na něm peníze a byli ochotni za patřičnou výpověď svědkyně, týkající se její matky, dobře zaplatit. Slečno Cossyová,° obrátil se k svědkyni, “nenabídla vám například filmová společnost CCC, že byste mohla dostat jednu z hlavních rolí, kdybyste ve filmu o životě vaší matky hrála sama sebe?”

“Ano, nabídli mi tu roli,” přiznala Sylvie Cossyová a zcela naivně dodala: “Ale peníze mi ještě nedali.”

Obhájce Very Brühneové pak poznamenal:

“Vážení páni porotci, slavný soude, neměli bychom přehlédnout jisté okolnosti. Novináři mohou psát senzační zprávy o zločinech, bez toho že by někdo mohl proti tomu protestovat, jen v případě, když obžalovaní budou za zločin odsouzeni. To se právě tak týká filmů, které lze natočit jen tenkrát, když budou vrahové odsouzeni. Jen v takovém případě se lze zmocnit námětu, aniž by byla porušena občanská nebo autorská práva. Po rozsudku nemusíte nikoho prosit o dovolení a můžete o nich psát, co vás napadne. Kdyby se však stalo, že budou podezřelí osvobozeni, protože soud neshledá, že se provinili proti zákonu, půjdou majitelé týdeníků nebo producenti filmů k soudu, kde mohou být žalováni pro nepravdivá nařčení a poškozená osoba může žádat značné částky jako odškodnění. Proto měli vydavatelé i filmoví producenti jediný zájem: aby se obžalovaní dostali za mříže. Proto se zrodil nápad inscenovat zpověď matky dceři,která přiznání přihrála dál. Proto svědkyni Cossyové slíbili honoráře, které klidně lze označit za úplatky.”

“To by ale museli být zatraceně naivní reportéři, pane doktore,” řekl předseda senátu Seibert, “a filmoví producenti taky, aby svědkyni nezaplatili anebo aspoň nenabídli tak atraktivní roli, aby výpověď opakovala i před tímto tribunálem, jestliže tato mladá dáma o takové obchody stojí.”

“Ti lidé nebyli naivní,” řekl obhájce Moser, “byli rafinovaní, pane předsedo soudu. Snažili se znemožnit svědectví Sylvie Cossyové před tímto trestním senátem. Předvídali, co by se mohlo stát a sna

žili se tu možnost vyloučit” Doktor Moser se pak obrátil k Sylvii Cossyové a zeptal se: “Slečno Cossyová, nesnažili se vás odlákat na dobu, kdy bude v Mnichově probíhat proces, někam jinam?”

380

“Stern mi nabídl cestu do Jižní Ameriky,” řekla, jako by se chlubila.

“Co jste měla dělat v Jižní Americe?”

“Psát reportáž.”

“Vy už jste někdy psala do novin?”

“Ne, zatím ne”

“Myslíte si, že máte novinářské nadání?”

“Ne, ale proto mě měl doprovázet pan von der Heyde.” Advokát se spokojeně usmál, otevřel aktovku, našel v ní složku, popošel k soudcovské katedře, položil ji před předsedu a řekl:

“Dovolte, Ctihodnosti, abych směl slavnému soudu předložit smlouvu redakce Sternu se svědkyní na onu cestu do Jižní Ameriky.”

Doktor Seibert přelétl pohledem text, zvedl hlavu, sundal si brýle a zeptal se:

“Tak proč je tady?”

“Protože jsem jí promluvil do svědomí, Ctihodnosti,” řekl obhájce Moser, “a vysvětlil jí, že její vý

pověď při výslechu vyšetřujícím soudcem by se v její nepřítomnosti mohla stát důkazem proti její matce, na jejímž základě by mohla být odsouzena.”

Další významnou okolností procesu bylo vystoupení hochštaplera Siegfrjeda Schramma. Než ho přivedli, poučil předseda trestního senátu obžalovaného Ferbacha, aby zachoval klid, výpověď svědka nerušil a nesnažil se mařit průběh soudního učení. Ferbach vstal a řekl stroze:

“Prosím, pane předsedo. Když už pan státní žalobce musí používat taková individua a takové metody, aby nahradil důkazy, prosím. Nemohu proti tomu nic namítat. Z jeho výpovědi nemám strach.”

Siegfried Schramm se schovával za velké brýle proti slunci, bůhví jak je ve věznici sehnal, choval se velmi nejistě, na otázky o svém životě odpovídal skoupě, zřejmě se nechtěl dostat do palby obhájců, kteří mohli připomínat jeho minulost. Když mu předseda trestního senátu položil první otázku, prohlásil:

“Dovolte mi prosím oznámit slavnému soudu, že nebudu k věci vypovídat.”

“Můžete nám říct proč?”

“Obávám se, že by mi páni obhájci kladli takové otázky, na něž bych nemohl odpovědět, aby mi to osobně neuškodilo,” řekl a bylo znát, že se prohlášení naučil od svého advokáta.

Další překvapení bylo na světě. Předseda soudu doktor Seibert svědka ujišťoval, že mu nebudou kladeny záludné otázky, ale s kvalifikovaným podvodníkem ani nehnul. Tak přečetli jeho protokolární výpověď o přiznání Ferbacha v cele vyšetřovací vazby u onoho vánočního stromku. Siegfried Schramm si už myslel, že své vystoupení přežil ve zdraví, ale obhájce Pelka se přihlásil o slovo.

Nejdřív podrobně vylíčil svědkovy všechny předešlé zločiny. Zdůraznil jeho naprostou nevěrohodnost a nebezpečnost. Doslova prohlásil:

“Schramm je typ inteligentního zločince využívajícího své inteligenční převahy k vykořisťování bližních a dělá to bezohledně, jen aby z toho měl prospěch. Schramm je prohnaný lhář. Vymýšlí si příběhy, které mohou uškodit jeho okolí.”

Obhájce Pelka měl připraveny svědky. Měli dosvědčit charakter korunního svědka obžaloby.

“Když jsem Schramma holil, tak mi vykládal, že hned po procesu s Ferbachem půjde domů, jestliže bude vypovídat proti Ferbachovi a naváděl mě, abych přesvědčil i ostatní vězně, až je budu stříhat, aby vypovídali proti němu. Všichni však věděli, že je to policejní špicl“, řekl vězeňský holič Ferdinand Nadler.

Tuto skutečnost potvrdilo ještě několik dalších spoluvězňů, z čehož vyplývá, že mnozí věděli, kdo je Schramm, jen Ferbach nic netušil a jako naivní hlupák se mu svěřil. Právě toto pochybné přiznání se později stalo trumfem státního žalobce a přesvědčilo porotce, že obžalovaný je vinen.

Siegfried Schramm měl na svědomí už podobnou akci. Dva roky předtím ho policie nasadila v Salzburgu do cely podezřelého Riedla, z něhož údajně taky vymámil přiznání. Když mu obhájce dr.

Pellca případ připomněl, odmítl odpovídat na otázky. Nakonec policejní špicl pod přísahou vypově

děl, že se mu Ferbach přiznal k dvojnásobné vraždě, kterou připravila Vera Brühneová.

V procesu vystoupilo hodně svědků. Tím nejzáhadnějším, možná ušák nejdůležitějším, byl HansJoachim Seidenschnur, devětačtyřicetiletý obchodní zástupce z Mnichova. Když vcházel do soudní síně, zakryl si před fotografy obličej aktovkou, když ho předseda trestního senátu dr. Seibert požádal, aby odložil tmavé brýle proti slunci, odmítl.

381

Byl dobře oblečen, choval se velmi sebejistě, jeho přítomnost zřejmě ovlivnila i jednání předsedy soudu. Dr. Seibert totiž navrhl, aby se výslech svědka konal s vyloučením veřejnosti, podle paragrafu 172 soudního řádu. Došlo k diskusi, předseda Seibert se radil s prokurátorem, obhájce Pelka protestoval a když se do debaty vložil i obhájce Moser, řekl státní žalobce: “Počkejte prosím, jestli je svě

dek ochoten vypovídat.”

“Nebudu vypovídat, pane doktore Mosere,” řekl sebevědomě Seidenschnur.

Vypadalo to na předem dohodnutý a předsedou senátu schválený tah. Svědek Seidenschnur nadiktoval do protokolu své nacionále, velice zdvořile opakoval své stanovisko, doktor Seibert kývl na souhlas, vyjmenoval soudnímu písaři paragrafy, které svědka k takovému jednání opravňují a HansJoachim Seidenschnur opustil soudní síň. Jeho výstup trval pouhých deset minut, jeho výpověď mohla zcela změnit průběh procesu a zachránit obžalované před vysokými tresty. Svědek Seidenschnur byl totiž šedou eminencí v pozadí života doktora Prauna a mohl snadno, snad jen několika větami, dosvědčit, že lékař ordinující pro pacienty nemocenské pojišťovny žil ještě druhým životem.

Poprvé se objevila otázka, odkud měl doktor Praun tak velké příjmy, aby si mohl koupit luxusní vilu u Starnbergského jezera a zámecké sídlo na španělské riviéře Costa Brava. Byl by mohl dosvědčit, proč lékař ordinující za malý honorář pro pojišťovnu, podnikal tak často zcela nesmyslné výlety do některých afrických zemí, kde se zdržel jen den nebo dva. Pracovníci Interpolu zjistili, že často jen na jediný den létal do Tunisu, ale i do Tangeru a jeho milenka Vera Brühneová, která zastávala funkci správkyně jeho španělského majetku, byla však i jeho sekretářkou, často létala do Curychu nebo do Bernu, kde v bance měnila zlaté švýcarské franky a dávala je připisovat na číselná konta. Na těch se objevovaly a zase mizely značné částky a nebylo těžké domyslet, že doktor Praun provozoval ještě jiné a zřejmě velmi výnosné obchody. HansJoachim Seidenschnur o nich věděl. Byl totiž od roku 1960 vedoucím německého zastoupení firmy Interarmco v Mnichově.

Majitelem firmy zabývající se obchodem ze zbraněmi všeho druhu i provenience byl v té době čty

řiatřicetiletý Američan Sam Cummings, označovaný za největšího obchodníka se smrtí té doby. Byl to geniální selfmademan, který kupoval starší i nové zbraně tam, kde byly levné a prodával je jinam, kde za ně byli zákazníci ochotni zaplatit vysoké ceny. V novinách se o něm občas psalo jako o finančním géniovi, jako o bohem požehnaném intrikánovi, ale i jako o gangsterovi, který si nic nezadá s kmotry mafie. Prodával pučistům, teroristům, stál v pozadí miliardových dodávek do Jižní Afriky, Konga nebo do Alžírska. Dodával dominikánskému diktátorovi Trujillovi, ale i kubánskému Batistovi, jeho koncern měl filiálky v Londýně, Ženevě, Kodani, Antverpách, Helsinkách a nakonec i v Mnichově.

Němci vždycky vyráběli zbraně. I když nesměli. Americká filiálka v Mnichově nevznikla náhodou.

Seidenschnur měl v oboru značnou praxi. Doktor Otto Praun se na obchodech, které nesnesly denní světlo, přiživoval a vydělal milióny. V té době potřebovali zbraně Portugalci, aby mohli potlačit osvobozenecké hnutí v Angole. Tajná francouzská armáda OAS taky potřebovala zbraně a munici.

Doktor Praun přičinlivě přisluhoval, ale právě v době, kdy obchod kvetl a dodávky šly do miliard, se stal nepotřebným a možná i nevítaným spolupracovníkem. Mnozí se později vyjádřili, že Cummings vydal rozkaz, aby doktor s dvojím životem zmizel ze scény, protože moc věděl. Pozvali si tedy na nepohodlného Prauna nájemného vraha? Mnohé to naznačovalo. Mnohé svědčilo, že se policie odpo

čátku snažila dvojnásobnou vraždu co nejrychleji zakamuflovat, protože při vyšetřování by stopy vedly k významným osobnostem, které nestály o popularitu. Proto se zkušení policisté chovali jako amatéři, vyšetřování se odpočátku dostalo na vedlejší kolej, proto si kriminalisté předplatili hned dvě vylhaná přiznání, k jednomu přemluvili dceru obžalované Brühneové a řemeslného policejního špicla ke druhému.

I strážmistr Rodatus zahrál donkichotskou roli. Prokázat se to při soudním procesu. Obhájce doktor Moser požádal o jeho předvedení jako svědka obhajoby. Dostal však neuvěřitelnou odpověď. Sám předseda senátu mu řekl:

“Svědek není schopen vypovídat. Nervově se zhroutil a leží v nemocnici.”

“Tak ho přece můžeme vyslechnout tam,” namítl obhájce Moser.

“Proč vlastně?” řekl předseda senátu. “A stejně to není možné. Je psychicky na dně a fyzicky na tom taky není dobře. Jeho rodina by protestovala. Je totiž nebezpečí, že by se mohl pokusit o sebevraždu.”

382

Podivné prohlášení, podezřelé a nedoložené. Proto se obhájci snažili přinutit předsedu senátu, aby neochotu vysvětlil. Na přímé otázky neodpověděl a tak se ho obhájce Moser zeptal:

“Můžete nám Ctihodnosti, říct, v které nemocnici Rodatus leží?”

“K čemu to potřebujete vědět?” kličkoval předseda Seibert.

“Protože chci požádat přísežného soudního znalce o přezkoumání jeho nervového stavu.”

“Strážmistr Rodatus leží v jednom ze špičkových nervových soukromých sanatorií v Gautingu u Mnichova, kde prodělává čtrnáctidenní léčbu spánkem. Je možné, že se po této léčebné kúře nebude moci k událostem, které máte na mysli, odpovědně vyjádřit. V tomto případě je totiž pravděpodobná ztráta paměti.”

Sdělení vzbudilo senzaci. Novináři se snažili domyslet příčiny a souvislosti. Prohlášení předsedy senátu způsobilo takový rozruch, že nakonec musel kapitulovat. Dal tedy souhlas k výslechu na oné soukromé psychiatrické klinice. Přítomni byli: jeden z přísedících trestního senátu, prokurátor, oba obhájci Moser a Pelka a ošetřující lékař.

Byla to fraška. Údajně medikamenty uspaný a jinými pak probuzený vrchní strážmistr Rodatus si pamatoval jedině to, co uvedl v protokolech z výslechu. Bylo to velice nevěrohodné sdělení. Prohlásil dokonce, že na místě činu neležel žádný dopis v letecké obálce s pruhovaným okrajem. Anebo ho prostě přehlédl.

Žalobce dr. Rüth musel v průběhu procesu přiznat přinejmenším dvě velké porážky. Zřejmě si z nich však nic nedělal.

Jeho hlavní svědkyně proti Veře Brühneové své tvrzení o přiznání matky k vraždě před porotou odvolala a špicl nasazený do cely podezřelého Ferbacha rozhodně nebyl věrohodným a seriózním svědkem. A přesto státní žalobce jejich tvrzení předložil jako důkazy viny obžalovaných.

Nejzávažnějším obratem v procesu však bylo odhalení a hned zase zahalení podezřelého zákulisí smrti doktora Prauna a jeho hospodyně Kloové. Předseda trestního senátu i žalobce tvrdošíjně ignorovali všechny stopy, které by porotce odváděly od úředně stanovených podezřelých. Přitom obhájce doktor Pelka prohlásil, že všichni vědí, že si zavražděný Praun nevydělal obrovský majetek ošetřová

ním pacientů nemocenské pojišťovny. Nikdo se během vyšetřování ani při procesu nesnažil objasnit zdroje jeho vysokých příjmů.

“Jsem si jist,” řekl při své závěrečné řeči Ferbachův obhájce, “že ty peníze pocházely ze zisku mezinárodního obchodu se zbraněmi. Dobře taky známe manýry obchodníků se zbraněmi, i jak je to nebezpečná branže. Nemusíme snad připomínat atentáty z nedávné doby, které se odehrály na území Spolkové republiky přímo před očima policie. Ani jediný z pachatelů nebyl odhalen. Doktor Praun nosil nepřetržitě u sebe jednu nebo dokonce dvě pistole. Měl strach o život. Je snad možné uvěřit, že chodil ozbrojen proto, že měl strach z obžalované Brühneové? Kdyby tomu tak bylo, nebyl by jí v závěti odkázal zámek na španělském pobřeží.”

Snažení obhájců bylo marné. Porota oba obžalované odsoudila a předseda trestního senátu dr. Seibert vyhlásil 4. června 1962 rozsudek: doživotní žalář.

Tím však případ dvojnásobné vraždy neskončil. Veru Brühneovou odvezli do ženské věznice Aibach u Mnichova, Johanna Ferbacha umístili do Straubingu, kde později 21. června 1970 zemřel.

Mezitím se ukázalo, že zavražděný Praun obchodoval nejen se zbraněmi, ale i s diamanty, šperky a se zlatem. Měl prsty i v pašeráckých akcích, čtyři ženy, s nimiž se důvěrně stýkal nebo s nimi žil, nezemřely přirozenou smrtí. Případ byl i po letech středem pozornosti novinářů, ale i televizních autorů, objevily se další podezřelé okolnosti, nakonec požádalo tři sta členů zájmové organizace právních zá

stupců ADRA o udělení milosti pro odsouzenou Brühneovou. Byli přesvědčeni o její nevině.

Podle nových poznatků se prý Praun se svou hospodyní hádal, mohlo dojít k dramatickému rozporu, doktor v prudkém hnutí mysli Hloovou zastřelil a pak si vpálil kulku do hlavy V této, ale i v dal

ších verzích, zahrála roli Renata Meyerová. Živelně nenáviděla svou sokyni, o níž mluvila jako o kurvě Brühneové.

Vyhrožovala jí a dělala v roli svědkyně všechno, aby ji dostala za mříže. Renata Meyerová však byla ještě z jiného důvodu nebezpečná. Mohla povídat o Praunových stycích. Zvedala v ordinaci telefon, věděla, kdo doktora volá. Znala i jména jeho známých či obchodních partnerů. Jestli skutečně někdo třetí chtěl doktora umlčet, mohla tušit, kdo to byl. Důkazem pro tuto úvahu je skutečnost, že

383

Praunova pravá ruka, ošetřovatelka Renata Meyerová za nevysvětlených leč podezřelých okolností zemřela 1. února 1969 v jedné mnichovské nemocnici.

Ona našla se svým společníkem mrtvoly ve vile, ona mohla nejlépe odhadnout, kdy došlo k vraždě.

Tento časový údaj hrál v procesu podstatnou roli. Podle jejího tvrzení ona a Vogel našli mrtvoly až po velikonocích. Svědek Hans Brandes spáchal v lednu 1971 sebevraždu. Při procesu tvrdil, že na Zelený čtvrtek doktor Praun ještě žil a potvrdil tím výpověď jiného svědka, někdejšího tajného agenta Rogera Hentgese.

Ten se před mnichovským Zemským soudem objevil až osm let po odsouzení obžalovaných. Prohlásil, že dřív nechtěl do případu vstupovat, věřit totiž, že Brühneová a Ferbach budou při obnově procesu zproštěni viny.

Roger Hentges měl za sebou dobrodružný život. Pocházel z Lucemburska, ale v roce 1947 byl ve Francii odsouzen pro spolupráci s Němci k trestu smrti. Podařilo se mu zmizet, dlouho se skrýval ve Frankfurtu u bývalého německého tajného agenta abwehru Friedricha Grosskopfa. Postupně si získal známosti mezi obchodníky se zbraněmi, francouzskému zákazníkovi, kterého nazval jen Pierre, měl opatřit. obrněný vůz HS 30. Od jiných dostal dost peněz na úplatky a zálohy. Jen doktoru Praunovi vyplatil tři sta tisíc marek. Co však bylo nejdůležitější, prohlásil, že s Praunem mluvil ještě v sobotu nebo v neděli o velikonocích 1960 a sice v restauraci Goldene Glocke ve Frankfurtu, kde byl vedoucím.

“Bylo to určitě v sobotu nebo v neděl. Praun byl velice podrážděný. Řekl mi, že musím těm pánům dát zprávu. Že není žádný cucák, aby s ním takhle jednali.”

„Kdo byli ti páni?” zeptal se vyšetřující soudce.

“Tehdejší plukovník Repenning, referent ministerstva obrany Straussovy vlády. Zavolal jsem mu.

Přišel na Zelený čtvrtek 14. dubna s nějakým nadporučíkem Schröderem. Ten mi řekl: zajedeme hned do Mnichova za Praunem. Kdyby vám večer volal, neříkejte mu, že se máme setkat.”

“A doktor Praun vám zavolal?”

“Ano.”

“V kolik hodin?”

“Asi tak v devět. Moje manželka šla k telefonu a předala mi sluchátko. Řekl jsem mu, že se u něj ještě dnes zastavím.”

“Tak pozdě? Souhlasil se schůzkou?”

“Řekl, že počká, že má dost času.”

“Kdy jste vyjeli?”

“Hned. Repenning trval na tom, že pojedeme jeho mercedesem. Ale řídil jsem já. Vyjeli jsme na dálnici a takových patnáct nebo dvacet minut po půlnoci jsme byli na mnichovském nádraží.”

“Jeli jste přece do Pöckingu. Proč oklikou přes střed?”

“Repenning mi říkal, kudy mám jet. Tak jsem jel. Z nádraží jsem zavolal doktoru Praunovi. Když jsem vyšel z budky, tak mi oznámili, že pojedou do Pöckingu sami.”

“Nebylo to divné?”

“Mně to bylo jedno. Za dvě hodiny mě pak na nádraží zase naložili. Chovali se podezřele, když jsem se zeptal co Praun, řekl mi Repenning, že je chtěl napadnout “

“Jak? Kdy? Čím?”

“To jsem se nedozvěděl Pak jsem zase seděl za volantem a musel jsem se soustředil na jízdu. Cestou jsem ještě několikrát zastavil. Ti dva z každé zastávky někam telefonovali. A na jednom motorestu mi Repenning řekl, že na ně Praun střílel. Do Frankfurtu jsme přijeli v sedm ráno. Vystoupil jsem a šel jsem domů.”

“Mluvil jste o těch událostech s někým?”

“S manželkou. Snažil jsem se taky dovolat doktora Prauna, ale nikdo to nebral. V úterý po velikonočních svátcích přišel za mnou Repenning a řekl mi, že Praun spáchal sebevraždu. Mně se to nějak nelíbilo a tak jsem napsal ministrovi Straussovi dopis.”

“Odpověděl vám?”

“Ne. Když probíhal proces s Verou Brühneovou, Repenning mě ujistil, že dá všechno do pořádku.

On totiž věděl a já samozřejmě taky, že to nemohli udělat Brühneová s Ferbachem.”

384

Pochopitelně že Hentgesovu výpověď přešetřili. Na první poslech totiž byla až příliš senzační. Bylo v ní taky několik navzájem se vylučujících skutečností. V době, kdy Hentges měl Praunovi vyplatit tři sta tisíc, neměl v kapse ani vindru, dlužil dokonce 140 marek, tvrdil však,že měl na kontě půl mili

ónu. Uvedený běžný účet patřil jeho dvěma známým, kteří jej používali jako mezičlánek pro převody.

Nadporučíka Schrödera se nepodařilo vypátrat. Hentges si prohlédl fotografie všech Schröderů sloužících v bundeswehru, ale ani jeden z nich nebyl ten pravý. Plukovník Repenning byl povýšen na generála a krátce poté zemřel. Pozoruhodná byla věta, kterou Repenning řekl v úterý po velikonoč

ních svátcích Hentgesovi: Praun spáchal sebevraždu. Teprve tohoto dne byly objeveny ve vile obě mrtvoly. Měli tedy ti dva důstojníci prsty ve vraždě doktora Prauna a jeho hospodyně Kloové? Soud obnovu procesu ani po těchto nových skutečnostech nepovolil. I když rozsudek zpochybnil ještě jeden významný vědecký posudek.

Až do roku 1972 nemohli soudní znalci, ohledávající mrtvolu, zjistit přesný čas smrti podle svalové strnulosti. Teprve v říjnu téhož roku se podařilo profesoru Balduinovi Foresterovi z Freiburské univerzity vypracovat metodu měření mrtvolné strnulosti a následného povolení ztuhlosti svalů. Profesor Forester a jeho kolega z Tübingenu, profesor Mallach, měli na základě této teorie možnost zpřesnit časové údaje vraždy. Hospodyně Elfrieda Kloová mohla být zavražděna až o osmačtyřicet hodin později, než se dosud předpokládalo, byla tedy zavražděna v době, když už byla Vera Brühneová prokazatelně v Bonnu.

Ani po tomto zjištění nedošlo k obnově procesu. Vera Brühneová zůstala ve vězení až do roku 1979, kdy jí udělili milost.

385

67 případ

PŘÍPAD JEDOVATÉ ČERNÉ VDOVY

“Advokátní kancelář George Walton and George Walton,” ohlásila se sekretářka.

“Paní Craffordovou, prosím,” řekl mužský hlas.

“Není přítomna, mohu něco vyřídit, pane?” zeptala se sekretářka.

“Ewerrel Hoskins. Chtěl jsem si s ní smluvit schůzku. Zavolám zítra ráno.”

“Budeme se těšit, pane Hoskinsi. Vyřídím paní Craffordové, že jste volal.”

Elisabeth Craffordová pracovala už přes dva roky v nejznámější advokátní kanceláři v Augustě, v jednom z větších měst amerického státu Georgia a je třeba říct, že s ní šéfové byli spokojeni. Walton and Walton totiž nebyla ledajaká firma. Založil ji kdysi syn slavného Georga Waltona, který podepsal deklaraci nezávislosti Spojených států.

Sekretářka počkala ještě asi hodinu, znovu se podívala do denního plánu paní Craffordové,zjistila, že nemá na programu jednání mimo kancelář, pak její nepřítomnost ohlásila prokuristovi.

“Zavolejte.‘k ní domů,” nařídil. “Třeba jí není dobře. Víte, že má poslední dobou potíže.”

Sekretářka vytočila číslo Craffordových, ale nikdo telefon nezvedl. Pak si vzpomněla, že v Savanah Road v domě, kde Elisabeth bydlí, je drugstore, kam Elli chodí ráno pro mléko.

“Ne, dneska tady nebyla,” řekla prodavačka.

Elisabeth Craffordová nepřišla do kanceláře ani v poledne a ve dvě odpoledne ji našla uklízečka v bytě mrtvou. Zatelefonovala na policii. Inspektor Parker se objevil za necelou čtvrthodinu: Doprová

zel ho policejní lékař.

“Našla jsem ji takhle na posteli,” řekla uklízečka.

“Na nic jste nesahala?”

“Vím přece, co se sluší a patří. Koukám na televizi.”

“Byla nemocná?”

“Myslím, že ne“

“Bydlí tady sama?”

“Je vdaná.”

“A její manžel?”

“Moc hodnej pán.”

“Kde bych ho našel?”

“Teďka? Měl by bejt v práci.”

“Kde pracuje?”

“Nevím, jak se to jmenuje, ale tadyhle na deskách seznamu je jeho telefonní číslo. Tak si tam zavolejte.”

Christopher Crafford byl na služební cestě. Měl se vrátit zítra.

Policejní lékař prohlédl mrtvou od hlavy k patám. Nebyla nejmladší, ale byla hezká. Ležela na posteli odkrytá, jen v tenounké noční košili. Měla ji však omotánu kolem těla, jako po neklidném spánku. Příčina smrti nebyla zřejmá. Snad zástava srdce. Ale proč? Na nočním stolku byla krabička práš

ku ;na spaní, scházely však jen dvě tablety. V koflíčku byla sedlina. hustého kakaa. Jinak všechno v pořádku.

Společně mrtvou svlékli a policejní lékař se ještě jednou pustil do zevrubné prohlídky.

“Pojďte se podívat, inspektore,” volal po chvilce, stál nad mrtvolou a ukazoval na pravou kyčli.

“Na co se mám podívat?” zeptal se inspektor Parker.

“Tadyhle ta malinká fialová, tečka.”

“Piha?”

“Ne, inspektore, řekl bych že je to jizvička po kousnutí nebo po štípnutí.”

“Tenhle byt nevypadá jako štěničárna,’ řekl inspektor a rozhlížel se po skrovně zařízeném pokoji.

“To bych si vyprosila, pane,° bránila se uklízečka. “Chodím sem každý čtvrtek a vždycky vytírám a vysávám.”

“A dneska? Dneska je taky čtvrtek,” řekl inspektor Parker.

386

“Dneska jsem ještě nezačala. Vy byste byl první, kdo by mě seřval, kdybych tady utírala prach.”

“Tak co, doktore? Příčina smrti?”

“Musíme počkat na pitvu.”

V předsíni práskly dveře, kdosi zavolal Elli, několik rázných kroků, v ložnici se objevil vysoký, pohledný muž s aktovkou v ruce, chvíli zíral na postel, pak hlasitě zvolal

“Proboha ne! Miláčku ne!”

Lékař i inspektor ustoupili na krok od postele. Muž přiskočil k lůžku, klekl si, vzal mrtvou za ruku, vzdychal a dal se do breku. Pak začal Elisabeth Craffordovou prohlížet, jako by na jejím těle hledal jakési znamení. Nakonec vstal, ruce mu bezvládně visely a zvolal:

“Proboha ano!”

Lékař i policista stále ještě mlčeli. Muž chodil sem a tam po místnosti, nakonec se shýbnul a ukázal na malou černou hromádku ležící u okna pod záclonou.

“Je to hrozné,” vzdychal.

“Zase pavouk!”

Nechali ho ještě naříkat, udělali mu místo, aby mohl kráčet po místnosti od okna ke dveřím. Když se uklidnil, zeptal se ho inspektor Parker:

“Vy jste pan Crafford?”

“Christopher Crafford.”

“Inspektor Parker, a tohle je policejní lékař doktor Creston. Proč jste řekl zase pavouk, pane Crafforde?”

“Pojďte se podívat, tady leží.”

“Jakou to má souvislost se smrtí vaší paní?”

“Je to sklípkan nebo černá vdova. Pojďte se podívat!”

Šel k posteli a ukázal na malou nafialovělou skvrnu na kyčli mrtvé.

“Tohle je jizvička po kousnutí,” oznámil.

“Ale kde by se tady vzal jedovatý pavouk?” namítl policejní lékař.

“Snovačka jedovatá i tarantule žijí přece v tropech.”

“Nejenom v tropech,” řekl zoufalý muž.

“V Georgii určitě ne.”

“Pro jistotu tu místnost vyplynujeme,” řekl inspektor.

“Co kdyby tady byl ještě jeden živý.”

Technici zalepili okna a dveře plastikovými páskami, pak otevřeli bombičku s plynem. Všichni odešli do vedlejšího pokoje, zařízeného trochu jako pánská pracovna, trochu jako krejčovská dílna.

“Vaše paní šila?”

“Bylo to její hobby. Když měla volno, seděla u stroje.” Šel ke skříni, dokořán ji otevřel a ukázal na visící šaty. “Všechno její práce. Proboha takové neštěstí.”

“Proč jste si hned, když jste vešel, myslel, že ji kousl jedovatý pavouk?” zeptal se inspektor.

“Protože i moje první manželka zemřela stejnou smrtí.”

“To opravdu nevypadá na náhodu. Kde a kdy se to stalo?”

“V Austrálii. Bydleli jsme na jednom z předměstí Townsvillu.”

“Tam žijí tarantule?”

“Ne. Policisté řekli, že venku bylo dost zima, tak se ten pavouk schoval dovnitř.”

“Dobře, pane Crafforde, ale kde se tam vůbec vzal?”

“Řekli, že na lodi v bednách s ovocem nebo zeleninou.”

“Proč jste si myslel, že i vaši druhou manželku pokousal jedovatý pavouk? Tady v Augustě?”

“Nevím, inspektore, opravdu nevím, proč mě to napadlo. Ale viděl jste tu hromádku. Měl jsem pravdu.”

“Myslím, že vaše paní pavouka zabila.”

“Kdo jiný?”

“Technici dají tu hromádku do laboratoře,” řekl lékař, “a zítra budeme přesně vědět, co vlastně bylo příčinou smrti vaší paní„

387

Druhého pavouka v bytě Craffordových už neobjevili. Analýza potvrdila, že smrt paní Craffordové byla skutečně způsobena uštknutím jedovatým pavoukem, i když nebyli schopni určit, zda šlo o tarantuli nebo černou vdovu.

Inspektor Parker se hned pustil do pátrání. Samozřejmě že nebylo obvyklé, aby dvě manželky stejného muže zemřely po uštknutí sklípkanem nebo jiným jedovatým pavoukem. Navíc byla i smrt po uštknutí známými druhy málo pravděpodobná. Oběti sice většinou skončily v nemocnici, ale do týdne byly zase doma. Leda, že šlo o nějaký méně známý druh z tropické oblasti, kde dorůstají až do velikostí pětadvaceti centimetrů. Ale na takového chlupatého obra byla hromádka, kterou našli pod zá

clonou, zase příliš malá.

V advokátní kanceláři Walton and Walton slyšel inspektor Parker ó zemřelé paní Craffordové jen to nejlepší. Dozvěděl se, že se manželé přestěhovali do Spojených států už asi před pěti roky, žili spořá

daným životem. Jejich manželství bylo šťastné. Ale prokurista firmy řekl na konec výslechu větu, která zněla inspektoru Parkerovi v myšlenkách už od minulého dne.

“Kdyby se to stalo jednou, pak to může být náhoda, smůla, neobvyklé neštěstí. Ale dvakrát za sebou? Dvě manželky stejného muže?”

Inspektor Parker si sice původně chtěl nechat výslech ovdovělého na pozdější dobu, až bude vědět víc, ale protože neměl kde začít, sedl si ještě téhož večera s Christopherem Craffordem do nejbližší hospody, byt byl totiž stále cítit dezinfekcí a při sklenici piva si s ním začal povídat.

“Proč jste se přestěhovali z Austrálie do Spojených států?” zeptal se na úvod.

“Kvůli výdělku. A Elli to chtěla. Říkala, že jsou v Austrálii ještě lidojedi.”

“Jak dlouho jste žil v Austrálii?”

“Já jsem se tam narodil.

“Kde?”

“V takové díře, kdesi v pustině. Jmenuje se to Hillsboro. Táta tam tenkrát hledal zlato. Víte, inspektore, můj otec byl tak trochu dobrodruh. Nejdřív začal s chovem dobytka. Ale ne nějaká stáda! Pár krav a ovce, které jsme stačili sníst. Pak se zbláznil, to už jsem chodil do školy, a kopal do země díry, že najde spoustu zlata a všichni se odstěhujeme do Perthu.”

“Našel něco?”

“Jo, pár divných kamenů. Byla to uranová ruda. Tak začal těžit uran a všichni jsme se stěhovali do pustiny, kam vozili vodu v sudech.”

“Měl jste sourozence?”

“Jednoho bráchu. Máma byla s tátou nešťastná. Nikdy neměl peníze a nikdy nebyl doma. Když kopal někde v poušti, přísahal, že se vrátí s pytlíkem cenných opálů. Jednou nepřišel ani za týden. Tak jsme ho šli hledat. Ležel v té díře. Uštkl ho nějaký had.”

“Vaše rodina má zřejmě smůlu na jedovaté pavouky a hady,” neodpustil si jízlivou poznámku inspektor Parker.

“To máte pravdu. Já jsem měl jednou taky namále. Když jsme otce pochovali, odstěhovala se s ná

ma máma do Townsvillu. Jenže já jsem taky nevydržel na jednom místě. Vydal jsem se do hor, kde zbohatlo hezkejch pár desítek chlapů. Jenže jsem neměl štěstí a málem jsem v pustině zemřel hladem.”

“Vrátil jste se domů?”

“Domů? Ani ne. Já jsem se totiž oženil.” “Kolik vám bylo?”

“Dost, abych měl rozum. Hledal jsem práci, chodil jsem každý den ráno do přístavu a nakonec si mě najali na soukromou jachtu jako lodníka. Nic jsem pořádně neuměl a tak jsem musel dělat všechno. Pak si mě všimla majitelka lodi a já jí. Nejdřív mě vzala z paluby a dala mi obléct uniformu stevarda, nakonec si mě pozvala do kabiny a už mě nepustila. Oženil jsem se s ní. Jmenovala se Hortenzje Moranová a žili jsme spolu devět let.”

“Byla bohatá?”

“O něco starší než já a byla vdova. Manžel jí zanechal dost velký majetek. Jenom ta jachta měla obrovskou cenu:’

“A vaše paní Hortenzie pak zemřela na uštknutí jedovatým pavoukem?”

“Bohužel.”

“Proč bohužel? Zdědil jste přece značný majetek.”

388

“Nebylo to zase bůhvíco.”

“Co jste dělal, pane Crafforde? Myslím, čím jste se živil?”

“Živil? Měl jsem dost na kontě a obchodoval jsem.”

“Dařilo se vám?”

“Právě že ne. Začal jsem pronajímat jachtu, ale nevynášelo to. Nakonec jsem ji musel prodat. Špatně prodat, inspektore. Moc mi z toho dědictví nezůstalo.”

Toho večera se rozešli jako přátelé, kteří si při skleničce piva dobře popovídali.Inspektor Parker však nebyl jen pozorně naslouchající společník, byl především policista a tak nevěřil ničemu, co si předtím neověřil.

Rezident Interpolu sídlil v hlavním městě Georgie Atlantě nedaleko Terminal Station. Inspektor vypracoval dotaz se všemi údaji, které mohly vnést více světla do podivného případu s pavouky.

Americká centrála Interpolu pak žádost poslala australské národní centrále Interpolu do Canberry. Inspektor však nelenil, ještě jednou navštívil advokátní kancelář, promluvil se sekretářkou a od ní se dozvěděl, že to příkladné manželství Craffordových mělo přece jen trhliny.

Elli vyprávěla své kolegyni, jak se se svým manželem seznámila. Prodávala v obchodě s potřebami pro majitele jachet, on se tam přišel zeptat na jakousi součástku, ona se mu zalíbila, Elli byla velmi pohledná a přitažlivá žena.

“Měli Craffordovi hodně peněz?” zeptal se inspektor sekretářky.

“Neřekla bych. To by přece Elli nechodila do práce.”

“Její manžel musel zdědit po první manželce značné jmění.”

“Elli si nikdy nemohla koupit nic dražšího. A řeknu vám ještě něco. Náš šéf pořádá každý rok poslední srpnovou neděli gardenparty. Samozřejmě že si každá vezme na sebe to nejlepší. Ale Elli neměla ani pořádný prstýnek. A vůz měla taky z druhé ruky.”

“Proč se přestěhovali do Spojených států?”

“Elli se v Austrálii nelíbilo.”

“Myslíte, že pro to měla nějaký zvláštní důvod?”

“Určitě. Dokonce o té zemi nerada mluvila. A přitom je tam tak krásně:’

“Byla jste v Austrálii?”

“Mám v Sydney starou tetu.”

“Chtěla byste tam žít?”

“Nevím. Ale Elli tam nechtěla být za žádnou cenu.”

“Myslíte, že měla špatné vzpomínky? Že se jí tam třeba něco nepěkného přihodilo?”

“Nikdy mi o ničem takovém neříkala.”

Centrála Interpolu v australském městě Canberra poslala krátce po sobě dvě důležité zprávy. První dopodrobna popisovala výsledek vyšetřování podivného úmrtí Craffordovy první manželky. V zásadě se nelišilo od toho, co vypověděl Christopher Crafford. Spory byly v určení jedovatého pavouka. Bylo však jedno, jestli šlo o tarantuli nebo o jiného, podstatné bylo, že australští soudní lékaři zjistili, že si Craffordova manželka před spaním vzala mimořádně místo jednoho uklidňujícího prášku dva, což mělo za následek, že velmi tvrdě spala a nevzbudila se včas, aby pavouka zabila, ale navíc se objevila možnost, že prášky a pavoučí jed mohly dohromady způsobit smrt.

Výsledek vyšetřování případu úmrtí Craffordovy první manželky byl překvapivý. Oženil se sice se starší, velmi bohatou vdovou, ale manželské štěstí netrvalo dlouho. Paní Hortenzie Craffordová byla panovačná, mladý manžel nesměl o ničem rozhodovat, dokonce prý na něm šetřila. A tak stále častěji jezdil do hor, kde se znovu pokoušel najít zlato. Australský vyšetřovatel zjistil, že se v pustině stýkal s příslušníky jakéhosi primitivního kmene původních obyvatel Austrálie, že jim vyprávěl, že se chystá znovu na moře, ze všech prací se mu nejvíce líbí rybolov.

Jeho manželka byla nepříjemná, vymlouvala se často na jakési ženské potíže a tak nebylo divu, že si brzo našel milenku. Byla to prodavačka z obchodu s lodními součástkami Elisabeth, která se později stala jeho ženou. Seznámil se s ní nejméně o rok dřív, než přiznal při výslechu inspektoru Parkerovi.

To byla první nesrovnalost. Druhá byla ještě překvapivější. Když se australští policisté snažili vypá

trat kdy a kde se se svou milenkou oženil, zjistili, že v Austrálii žádná svatba nebyla. Ani inspektor Parker se nedozvěděl, kdy se ti dva brali. Prokurista advokátní kanceláře George Walton and George

389

Walton však vypověděl, že se nová síla při nástupu prokázala platným australským cestovním pasem na jméno Elisabeth Craffordové.

Prodavačka Elisabeth bydlela mimo město a do práce dojížděla. Přítelkyně o jejím poměru vůbec nevěděly a její rodiče taky ne. Ti se divili, když jim policista sdělil, že jejich dcera byla vdaná a jmenuje se Craffordová. Při vyšetřování, o něž požádal své australské kolegy z Interpolu inspektor Parker, se o úmrtí po kousnutí jedovatým pavoukem zjistilo toto:

Craffordovi bydleli v Austrálii v zahradní čtvrti Townsvillu v pompézní vile, připomínající šlechtické sídlo postavené ve viktoriánském slohu. Rozlehlý park, jedno křídlo s osmi ložnicemi pro hosty.

Nádherný bazén a jen pár set metrů od rozsáhlé terasy soukromý přístav s jachtou. V pátek 6. listopadu došlo k tragické události. Ve vile, vzdálené od pompézního sídla snad jen pět set metrů, bydlel lé

kař dr. Hiwell.

“Mohlo to být krátce před půlnocí, když zazvonil telefon,” vypověděl do protokolu, “ozval se zoufalý, rozčilený hlas Christophera Crafforda, který doslova volal o pomoc. Říkal, že se stalo něco strašného a prosil, abych okamžitě přišel. Rychle jsem se oblékl a spěchal jsem k vile. Svítilo se jen v hale a v prvním patře v ložnici. Když jsem vešel dovnitř, spatřil jsem velmi vzrušeného, rozcuchané

ho souseda Crafforda v pyžamu. Lomil rukama a přivítal mě oznámením, že už je stejně pozdě:’

“Co jste viděl, když jste přišel do ložnice paní Craffordové?” zeptal se australský policista.

“Nepořádek. Paní Craffordová ležela na zválené posteli, noční košili měla omotánu kolem těla, zřejmě od toho, jak se v křečích obracela. Manžel pořád opakoval, že už je stejně pozdě. Shýbl jsem se k paní Craffordové, položil ucho na její hruď, pak jsem jí zkusil puls a řekl jsem zoufalému man

želovi, že je opravdu pozdě. Jeho žena je mrtvá.”

“Jak na to reagoval?” zeptal se policista.

“Řekl divnou větu: byl to pavouk. Nerozuměl jsem mu a tak jsem se zeptal jaký pavouk?”

“Co vám odpověděl? Ale pokud možno přesně.”

„Christopher Crafford neodpověděl, šel k posteli, odkryl noční košili a ukázal na místo pod pravým prsem.”

“Co tam bylo?”

“Tady ji kousl. Vidíte tu malou jizvičku. Jedovatá černá vdova. Zabil jsem ji. Támhle jsem ji roz

šlápl, řekl mi a ukázal na koberec.”

“Kdy se to stalo?” zeptal se doktora Hiwella policista.

“Taky jsem se ho na to zeptal.”

“A co vám odpověděl?”

“Nevěděl. Přišel před chvílí a pavouka zašlápl těsně předtím, než mně volal. Dýchala ještě, když jste se vrátil, zeptal jsem se a Crafford řekl, že neví. Už od dveří si všiml, že leží nějak divně, nenormálně. Přišel k posteli, zvedl pokrývku a spatřil obrovského pavouka.”

Australská policie poslala zbytky jedovatého pavouka do laboratoře, kde znalci potvrdili, že jde o snovačku americkou Latrodectus mactans, lidově nazývanou černá vdova. Tuto okolnost bylo možné exaktně zjistit podle dobře zachovaného rudého znaku ve tvaru přesýpacích hodin, který mají jen samičky. Příčina smrti byla tedy zjištěna přesně, záhadou zůstala skutečnost, jak se právě tento pavouk objevil v oblasti , kde normálně nežije.

První, sice velmi neobvyklá smrt, se jakžtakž dala vysvětlit. Bylo možné podezřívat z vraždy Christophera Crafforda. Policisté však nezískali jediný důkaz. Druhá smrt kousnutím ale jasně dokládala, že manžel Elisabeth Craffordové nemůže být tak naivní, aby použil dvakrát za sebou tak výjimečného a hlavně stejného způsobu vraždy. Inspektor Parker byl tedy přesvědčen, že v tragédii vystupuje ještě další, zatím neznámá postava. Ta se objevila ve druhém hlášení australské centrály Interpolu.

Šlo o zdánlivě nesouvislé okolnosti, v nichž zahráli hlavní roli členové misijniho sboru Poslové bo

ží dvojitého kříže. Tato organizace měla pouze černé členy a byla pravděpodobně tajná, určitě však nelegální. Případ začínal neobjasněnou vraždou a končil cestou jednoho z členů tajné společnosti.

Jmenoval se Josua Pouris a pohraniční kontrola ho zadržela na letišti při odjezdu ze Spojených stáni právě na pokyn australské centrály Interpolu.

Druhý černý muž se jmenoval Jeremiah Pouris a byl bratrem Josui. Našli ho zavražděného nezná

mým pachatelem bílé pleti v lese nedaleko Townsvillu. Podle protokolárních zápisů lze uvést pravdě

podobný průběh vraždy. Ti dva, běloch a černoch, měli v nedalekém lesíku schůzku. Jeremiah Pouris

390

byl na místě, dřív, proto se rozhlížel, odkud se ozvou kroky bílého muže. Schůzka se totiž konala půl hodiny před půlnocí, měsíc nesvítil, tak byla tma jako v pytli.

Po chvíli se ozvaly kroky, zapraskalo roští, pak se ozval hlas:

“Jsem tady. Kde jsi, Jeremy?”

“Tady jsem,” ozval se hlas ze tmy.

“Kde?” zeptal se bílý.

“Tady, pojď blíž.”

“Seš tady sám, Jeremy?” zeptal se bílý.

“Jasně že sám. Ta věc se týká jenom nás dvou.”

“To máš pravdu. Jen nás dvou.”

“Já se ti omlouvám, ale musíš mi dát ty prachy, já je totiž nutně potřebuju a ty teď máš dost.”

“No tak dobře;’ řekl bílý, udělal pár kroků ve tmě, vytáhl z kapsy pětadvacítku a třikrát vystřelil.

Později zjistil soudní lékař, že první rána zasáhla hrudní koš, nemusela být smrtelná, druhé dvě vypá

lil neznámý vrah zblízka do hlavy své oběti, což se dalo definovat jako rány z milosti anebo spíš pro jistotu.

Policie nenašla jedinou stopu, která by vedla k vrahovi. Oběť identifikovali snadno. Jeremiah Pouris byl členem tajné společnosti Poslů božích dvojitého kříže. A jeden z členů spolku se objevil na letišti v Atlantě, hlavním městě amerického státu Georgia, kde došlo k podezřelému úmrtí Elli Craffordové, za svobodna Morrisonové.

Bůhví proč vyšetřovatelé australské centrály Interpolu tušili souvislost mezi členem spolku „Poslů božích“ a uštknutím jedovatého pavouka. Jisté je, že se po zprávě o zadržení inspektor Parker sebral a okamžitě letěl do Atlanty. Zčásti proto, že si už nevěděl s těmi jedovatými pavouky rady, zčásti proto, že ho k tomu rozhodnutí vedl detektivní čich, ten šestý či sedmý smysl, bez něhož se dobrý policista neobejde.

Josua Pouris byl obrovský černý muž, měřil snad celé dva metry a vypadal jako papoušek. Kalhoty měl červené, košili s květy slunečnic v původní velikosti, na krku mu viselo pár těžkých zlatých řetě

zů, v pravém uchu měl náušnici z doby královny Viktorie. Ocitl se v nepříjemné situaci, nedal to však na sobě znát. Choval se rozvážně jako kazatel, který i v policajtech vidí své ovečky, které musejí být spaseny. Měl pevné morální zásady, inspektor Parker hned po prvních větách pochopil, že ten bláznivě vystrojený šašek říká čistou pravdu. Zatkli ho krátce před vstupem do letadla, které mu mělo zajistit svobodu. Když ho přivedli před inspektora Parkera, po prvních větách pochopil, že prohrál. Ale nemrzelo ho to, měl vztek, když se dozvěděl, že jeho akce tragicky ztroskotala.

“Věděl jsem, kdo zabil mého bratra,” řekl hned na úvod výslechu.

“Hlásil jste své podezření policii?” zeptal se inspektor Parker.

“Prosím vás! Jen bych se dostal do maléru.”

“Nikomu jste se s podezřením nesvěřil?”

“Mám rozum. Žádný by mi nevěřil. BMí nás považují za blázny boží. Neberou nás vážně. Myslí si, že jsme primitivové z buše. Absolvoval jsem čtyři semestry práv na melbournské univerzitě, ale pak jsem to vzdal.”

“Nešlo vám to?”

“Ale šlo. Nesnášel jsem posměšky a ústrky mých bílých spolužáků.”

“Kdo tedy zavraždil vašeho bratra Jeremiaha?”

“Christopher Crafford.”

“Máte pro své tvrzení důkazy?”

“Nemám. Proto jsem přiletěl za ním do Augusty. Vím, že by mi žádný soudce nevěřil.”

“Proč si myslíte, že Crafford zavraždil vašeho bratra?”

“Protože ho Jeremiah měl v hrsti.”

“Něco na něj věděl?”

“On mu totiž obstaral černou vdovu.”

“Jak to víte?”

“Protože jsem ji přivezl. Pracuju jako stevard u australské letecké společnosti Quantas. Létám po celém světě. Jednou za mnou brácha přišel a vykládal mi, že má vynikající byznys. Potřebuje přivézt

391

pro vědecké účely tropického pavouka Latrodectus mactans. Pro nějakou výzkumnou laboratoř, říkal.

Tak jsem tu potvoru přivezl v plastikové krabici na sendviče:’

“Komu jste pavouka předal?”

“Bráchovi.”

“A on?”

“Craffordovi.”

“Zaplatil mu?”

“Jistě. Šlo to z ruky do ruky. Černej chlap nemá jinou jistotu než prachy na dlaň.”

“Takže bylo všechno v pořádku.”.

“Jen pár dní. Pak se objevila v novinách zpráva, že Craffordova manželka zemřela po kousnutí černou vdovou a my jsme věděli, že ji Crafford zavraždil.”

“Proč jste nešli na policii?”

“Protože nejsme blázni. Jsme členy spolku Poslové boží dvojitého kříže a policajti nás mají v zá

znamu jako osoby podezřelé. Prostě jsme nechtěli mít oplétačky.”

“Crafford věděl, že to víte?”

“Jasně. A brácha si na něj jednou počkal před tou jejich přepychovou vilou a řekl mu to.”

“Co mu řekl?”

“Že je svině. Že ho podtrhl. Že by se nikdy k takovému svinstvu nepropůjčil. A Crafford mu slíbil peníze. Crafford od nás toho pavouka totiž koupil za padesát dolarů. Ale ne amerických, australských. Stará bouchačka by ho přišla dráž.”

“Tenkrát v noci mu měl přinést peníze?”

“Dva tisíce. Ale brácha mu o ně neřekl. Nevydíral ho. Crafford mu ty prachy sám nabídl. Ale pak do něj našil tři kulky. Víte, inspektore, můj brácha nebyl žádný anděl. Hodně pil a taky hrál blackjacka, ale podrazník nebyla Craffordovi nic neudělal.”

“Jste tedy přesvědčen, že Christopher Crafford zavraždil svoji manželku Hortenzii pomocí jedovatého pavouka.”

“Tak to bylo.”

“Jste ochoten svou výpověď podepsat?”

“Samozřejmě. Budeli třeba, potvrdím to před soudem pod přísahou.”

“Proč jste se vypravil do Augusty?”

“Přišel jsem pomstít smrt svého bratra.”

“Chtěl jste zastřelit Christophera Crafforda?”

“Ne. Přivezl jsem mu pavouka.”

“Jedovatou černou vdovu?”

“Stejnou, jakou zabil svoji manželku.”

“Ale Crafford žije.”

“To jsem nevěděl. Řekli mi to až po zatčení na letišti. Měl jsem smůlu. Přinesl jsem pavouka v krabici do domu, kde bydlí Crafford se svou novou ženou. Dostal jsem se v noci na balkón a otevřeným oknem jsem pavouka vhodil dovnitř. Crafford měl zemřít stejným způsobem, jakým zavraždil svou manželku, aby se dostal k jejím penězům.”

“Kdy jste vhodil pavouka dovnitř?”

“Kolem půlnoci.”

“Jenže ta černá vdova dostala hlad až brzo ráno, když už byl Crafford z domu a kousla jeho ženu Elisabeth.”

“Udělal jsem chybu, nepočítal jsem, že pavoukovi bude trvat pár hodin, než se po dlouhém pobytu v krabici probere. Je mi líto. Měl jsem právo pomstít smrt bratra, ale neměl jsem právo zabít nevinnou Elisabeth Craffordovou,” řekl člen spolku Poslové boží dvojitého kříže Josua Pouris.

Koncem listopadu 1986 odsoudil trestní senát v Augustě v americkém státě Georgia Christophera Crafforda za vraždu manželky na doživotí a podruhé na doživotí za zavraždění člena spolku Poslové boží dvojitého kříže Jeremiaha Pourise.

Josua Pouris, spravedlivý černý muž, který se strojil jako papoušek, byl odsouzen na deset let vězení pro nezáměrné zabití Elisabeth Craffordové, která možná ani nebyla Craffordovou právoplatnou manželkou.

392

68 případ

PŘÍPAD MODLÍCÍ SE MRTVOLY

Motor mu začal vynechávat, už když projížděl kolem Kolumbova pomníku, po pravé straně Ramblas už jen taktak dojel za první roh a zaparkoval dvěma koly na chodníku. Komisař Cerrado měl smůlu, snad už jen proto, že byl pátek třináctého února 1953. Vrátil se na Ramblas a čekal na taxi. Jel kolem kočár, kterými se po Barceloně projíždějí turisti. Měl dvě volná místa. Komisař Cerrado mávl na kočího, skočil na stupačku a zeptal se

“Kam jedete?”

“Na Plaza de los Glorias.”

“Svezu se kousek s váma. Zůstal jsem viset s vozem.”

Sedl si proti muži s chlapcem. Usmál se na ně, aby mu prominuli. Pak si je začal prohlížet. Hned ale odvrátil pohled, zapálil si cigaretu a začal povídat, jaké je na únor horko, že ten vítr od přístavu nevěstí nic dobrého, taxíkáři včera stávkovali a ještě dnes není na ulici ani jeden.

“Mám smůlu,” řekl muži sedícímu naproti, “vysadil mi.motor, potřebuju se dostat do servisu, aby mě odtáhli.”

Pak hvízdnul na kočího, požádal ho, aby chvilku počkal, že si skočí za roh do autodílny, za chvíli se vrátil a s kyselým obličejem řekl spolucestujícímu:

“Ty lidi už vůbec nestojí o peníze. Servis Seatu a nemá vůz, který by mě odtáhl! Svezu se s vámi ještě kousek, jestli dovolíte:’

Když kočí zabočil na Avenida de José Antonio Primo de Rivera, ozvala se siréna policejního vozu.

Pak je předjel ještě druhý, postavil se napříč, kočí musel zastavit, komisař Cerrado vytáhl z kapsy želízka a ještě než policisté kočár obklíčili, nasadil je svému spolucestujícímu na ruce.

“Zatýkám vás jménem zákona!”

Ale to už přiskočili policisté, vstrčili zatčeného a chlapce, který ho doprovázel, do jednoho z policejních vozů a rychle odjeli. Komisař Cerrado zaplatil kočímu, nasedl do druhé černé limuzíny a spě

chal na policejní komisařství.

“Představ si, jaké jsem měl štěstí,” řekl svému asistentovi, “vyplivl mi auťák, skočil jsem do první

ho kočáru a najednou jsem seděl proti chlápkovi s klukem, kterého hledá Interpol. Dneska ráno jsem měl jejich fotky v ruce. Tak jsem si ten jeho fajnovej ksicht pamatoval. No, a je to.”

Komisař Cerrado z barcelonského policejního sboru měl štěstí. Už pár měsíců předtím měl četník Louis Rivera smůlu. Sloužil v malém bolívijském městečku Duelta už přes deset let, ale nikdy ještě nevyšetřoval vraždu. Duelta bylo malé ospalé městečko vzdálené necelých sto kilometrů od hlavního města La Pazu, chlapi se tu prali většinou v sobotu kolem půlnoci, kradli jedině Cikáni. Když se ně

komu ztratily slepice, věděl četník Rivera kde hledat zloděje.

V neděli 18. srpna 1946 přiběhla na četnickou stanici stará Castromerová, zajíkala se hrůzou, vykládala páté přes deváté, nakonec odtáhla četníka Riveru za kukuřičné pole k lesu. Pak mu jen ukázala do stráně, nechtěla ani o krok dál. Četník vytáhl pistoli, spíš proto aby se nebál a dlouhým krokem lezl nahoru.

Klečela před stromem s rukama sepjatýma, jako by se modlila. Byla nahá a mrtvá. Četník Rivera ji znal. Byla krásná, v Dueltě možná nejhezčí, jmenovala se Melinda Consuela Chicová.

Bůhví co ho to napadlo. Šel k ní opatrně, jako by ji nechtěl vzbudit, moc ji neprohlížel, nechtěl si připadat jako sprosťák. Všiml si dvou průstřelů do zad, vzal ji do náruče a nesl ji podél lesa a kolem pole zaprášenou cestou na četnickou stanici. Když se dostal na dohled prvního stavení, svlékl si blůzu i košili a trochu ji zakryl. V kanceláři ji položil na pohovku potaženou voskovaným plátnem, na které čas od času přespávali opilci, přikryl mrtvou čistým prostěradlem, šel k telefonu a zavolal na ředitelství do La Pazu.

Přijeli inspektor Fernandez a dva specialisti z oddělení vražd a četník Rivera hrál v případu pár desítek minut hlavní roli.

“Jo, jasně že ji znám ” řekl inspektorovi. “Je jí šestnáct, tedy bylo jí, narodila se ve Španělsku, a byla zasnoubená s mladým Gomezem, ale je to pár dní, co se začalo říkat, že zasnoubení zrušila.”

“Kdo je mladý Gomez?” zeptal se inspektor.

393

“Syn starého Gomeze“ řekl četník naivně.

„To předpokládám. Tak teda, kdo je starý Gomez?”

“Statkář, pane inspektore. Bohatý, nejbohatší v Dueltě.”

“Co snoubenec, když ho Consuela nechala?”

“Naštvalo ho to.”

“Měl na ni vztek?”

“Asi jo. Koho by to nenakrklo, je to, teda byla to taková krasavice…

“Jak se choval?”

“Jako blbec. Chodil za ní, prosil a vyhrožoval.”

“Mohl by ji zabít?”

“Co ten? Pane inspektore, je to maminčin mazánek. A píše básně.”

“Víte něco o poměrech Chicovy rodiny?”

“Jo, pane inspektore, to teda vím. Vědí to tady všichni. Je to divná rodina. Vůbec nevím, proč sem přijeli, proč si tady koupili dům, proč se jim tady zalíbilo.”

“Odkud se přistěhovali?”

“Přesně vám nepovím, ale její matka se narodila ve Španělsku. Je jí osmapadesát a je moc bohatá.

Kdybyste viděl její perky! To nemají ani herečky ve filmu.”

“No a co, že má šperky. Ukradla je snad?”

“Ale kdepak, pane inspektore, bůh chraň je to počestná rodina. Ale šaty si nechává šít v La Pazu. A přitom nikdo z nich nepracuje.”

“Kdo ještě bydlí v tom domě?”

“Druhá dcera Carmelita, tý už je třiadvacet a třináctiletý syn Pedro. Ten se narodil ve Francii a Carmelita ve Španělsku. Taková je to rodina, pane inspektore.”

“A co manžel?” zeptal se inspektor.

“Není.”

“Jakto?”

“Je rozvedená.”

“Jak se snáší s ostatními ve vesnici?”

“Moc se s nima nestýká. Nejdřív se ta rodina nikomu nelíbila. To víte, pane inspektore, rozvedená ženská, nic nedělá a žije si jako královna. Lidi se ptali, proč se sem vlastně přistěhovala, proč nezů

stala někde ve městě. Proč si nenašla něco v La Pazu? A pak se tady občas objevuje záhadnej chlap.

Přijede, odjede, někdy nezůstane dýl než hodinu a zase je měsíc bůhvíkde.”

“Lidi se ptají?”

“Ptají. A protože nic nevědí, tak si vymýšlejí. Ale ženské by jí nastrčily psí hlavu. To víte, každá by taky chtěla zlatý řetízek nebo náramek. Jenže kam by ho nosila? Na pole?”

První byl na řadě Roberto Gomez. Inspektor Fernandez si ho dal zavolat, hned po rozhovoru s četníkem. Roberto byl typ na prvního milovníka v operetě. Černé vlasy se mu leskly jako havraní peří, pleť měl sametovou, barvy správně upečeného chleba, oči se mu leskly, jako by je měl z černého křišťálu. Byl to trochu snílek, trochu melancholik a hodně naivní hoch. Když po prvních otázkách pochopil, že se mu nabízí možnost vyzpovídat se ze svého bolu, udělal to ochotně a s radostí.

“Mě to strašně překvapilo“ přiznal se. “Hrozně moc ji miluju a ona mi taky pořád říkala, že beze mě nechce žít. A najednou konec.”

“Je to pravda, že jste se ji snažil přemluvit?”

“Párkrát jsem na ni počkal a vyptával se, co jsem jí udělal.”

“Hovořil jste i s její matkou?”

“Jednou jsem byl u nich, ale nedopadlo to dobře. Consuela byla najednou docela jiná. Nedokázal jsem si to vysvětlit. Hrozně jsem žárlil, pane inspektore, ale ublížit bych jí nemohl. Pořád ji miluju. A jestli se vám jedná o alibi, tak jsem celé to dopoledne byl se svým přítelem Pedrem. Dneska jel do La Pazu, ale zítra vám to dosvědčí.”

“Řekl jste, že jste strašně žárlil. Na koho? Vaše snoubenka si našla jiného?”

“Je to šmírák. Potulný herec. Jezdí s kočovným divadlem. Frajer ale světák. Zamotal jí hlavu.

Zbláznila se do něj a ten chlap je podvodník, určitě si dělá zálusk na její peníze.”

“Jak se jmenuje?” “Antonio Gonzales.”

394

“Kde bych ho našel?”

“Za vesnicí je louka. Říká se tam Buena Vista, i když je tam rozhled akorát na smetiště. Má pár vozů a boudu se střelnicí.” Vyšel z obytného vozu a voněl levandulí. Jeho obličej připomínal portréty hezounů na pohlednicích v době, kdy Rodolfo Valentino byl miláčkem žen celého světa. Choval se jako ředitel prosperující akciové společnosti a pýcha, drzost a přehnaná sebejistota z něj přímo vyza

řovaly. Bylo mu třicet, měl orlí nos, jaký je povinnou rekvizitou hrdinů filmového plátna. Taky nosil černé kotníčkové botky s vysokým podpatkem.

“Znáte slečnu Consuelu Chicovou?”

“Samozřejmě že ji znám,” řekl tenorem.

“Jak dlouho ji znáte?” zeptal se inspektor.

“Už hezkých pár let. To byla ještě dítě. Ale už tenkrát moc krásné dítě. Ale teprve letos jsem si všiml, že z ní vyrostla rozkošná dívka.”

“Jezdíte sem každý rok?”

“Je to jedna z mých nejlepších štací. A jestli vás to zajímá, tak jsme se jeden do druhého zamilovali.

Chtěl jsem se s ní zasnoubit.”

“Mluvil jste o tom s její matkou?”

“Ne. Nedostal jsem se k tomu a taky mi nenapadlo, že bych měl spěchat “

“Nebyla přece plnoletá.”

“Byl bych počkal:’

“Kde jste byl toho odpoledne…”

“V době, o kterou vám jde, pane inspektore, tedy od 16 do 19 hodin, kdy zřejmě byl spáchán ten hrozný zločin, jsem byl na place. Seděl jsem v kase a prodával lístky na večerní představení. Viděli mě všichni, nejmíň padesát lidí, včetně souseda Chicových.”

“Proč se o něm zmiňujete?”

“Protože ten pán je úhlavní nepřítel jejich rodiny. Nenávidí je z celého srdce. Je to špatný člověk.”

Nevypadal jako darebák. Jmenoval se Paolo Castro, možná že mu ještě nebylo třicet. Měl na sobě solidní oblek, jaký nosí bankovní úředníci. Při výslechu se přiznal, že se zamiloval do Consuely, ale ona o něm nechtěla ani slyšet. Znal ji od chvíle, kdy se sem přistěhovali, jejich zahrady sousedily.

Několikrát se jeho míč ocitl v zahradě Chicových, jednou, když si pro něj přišel, dostal od zahradníka facku, aby si podruhé dal při hře pozor. Jinak prý na něj pustí psy.

“Neměl jsem je rád, to musím přiznat. Jsou to nafoukanci, s nikým se moc nebaví. A na ni jsem taky měl vztek. Ale ublížit bych jí nemohl,” řekl při výslechu.

Mimoto měl alibi. Kritického odpoledne hrál s přáteli v hospodě karty. Prohrával, a udělal tam scé

nu, na kterou si všichni vzpomněli.

Inspektor Fernandez si sedl s matkou Consuely do salónu s klavírem, dostal irskou kávu a povídal si s ženou, která musela být před dvaceti lety vyhlášenou krasavicí, jako by se sešli někde v kavárně.

Byla smutná, ale oči měla živé, nebyla sice upovídaná,ale nic se nesnažila zatajit. Tak se inspektor dozvěděl, že je rozvedená, její bývalý manžel je bankéř. Rodina žila původně ve Španělsku, po rozvodu se přestěhovala do Duelty. Má slušnou rentu.

Svědci byli poslušní, vypovídali ochotně; snažili se být přesní. Jen sestra zavražděné těkala při vý

slechu očima po místnosti, neodpovídala na otázky, inspektor Fernandez měl pocit, že neříká všechno, co ví, že je nejistá, jako by měla strach. Samozřejmě že násilná smrt sestry způsobila v rodině nervový šok. Carmelita se však z něj ani po týdnu nedokázala vzpamatovat. Tak aspoň si její podivné chování vysvětloval inspektor Fernandez.

V neděli 25, srpna 1946 v deset dopoledne přiběhla na četnickou stanici matka Carmelity, vpadla do místnosti, kde úřadoval inspektor Fernandez, popadla ho za ruku a táhla ho ven. Nasedli do vozu, projeli městem, vběhli do vily.

“Moje Carmelita! Moje malá Carmelita!” volala matka a lomila rukama.

Mrtvá dcera seděla zády ke dveřím u toaletního stolku v noční košili, hlava jí visela na prsa. Byla zastřelená zezadu dvěma ranami z koltu. Jedna kulka prolétla krkem, druhá hrudí a pravým prsem.

Rány ani moc nekrvácely.

395

Inspektor zatelefonoval do La Pazu a požádal kolegy o pomoc. Technická skupina oddělení pro vy

šetřování vražd zajistila stopy, pořídila fotografie, kde se dalo sejmula otisky prstů, odvezla mrtvou na prosekturu, kde zjistili, že vrah zastřelil Carmelitu stejnou zbraní, jako byla zavražděna její sestra.

„Ten člověk to tady musel dobře znát,” řekl inspektor Fernandez kolegovi z technické skupiny.

Nesnažil se násilím otevřít dveře, zřejmě přišel tiše, nahlédl tímhle otevřeným oknem dovnitř, uviděl ji před zrcadlem u toaletního stolku, buď se právě mazala nebo se chtěla mazat krémem. Víčko je odšroubováno “

“Jenomže v zahradě byli ti dva vlčáci a to jsou pěkně ostří psi,” uvažoval inspektor.

“Jedině, že ho znali.”

“A on znal je a taky poměry v domě. Počkal si, až matka s klukem odjedou a když byla Carmelita sama doma, tiše vešel dovnitř…”

“Nemusel. Mě se zdá, že ji mohl zastřelit otevřeným oknem.”

“To nám ukážou stopy, otisky a balistická expertiza.”

“Každopádně to byl perfektní střelec. Mísil přesně,” řekl technik. “I když to na tu krátkou vzdálenost zase není bůhvíjaký kumšt “

Inspektor Fernandez znovu poslal četníka Riveru pro souseda Castra, ten však měl perfektní alibi.

Ale přece jen potvrdil domněnku kriminalistů.

“Já ty dvě potvory moc dobře znám. Když je před lety přivezli, byli to pejsánci na hraní. Ale teď…?! Já bych za jejich plot nestrčil ani nohu v holínce. Musel to být někdo, koho hafani znali.”

“Mohl byste nám říct, kdo se s těmi psy kamarádil?”

“Mimo rodinu nikdo. K Chicovům nechodilo moc návštěv a pošťák nikdy nevkročil za branku.

Vždycky počkal, až si někdo pro poštu přišel.”

Druhá vražda způsobila mezi obyvateli Duelty obrovské pozdvižení. Do městečka přijeli z La Pazu další policejní experti, snažili se v rozhovorech s obyvateli objevit aspoň nějakou stopu. Neměli štěstí. Tři hlavní podezřelí odmítnutý snoubenec, kočovný herec a žárlivý soused nemohli zločin spáchat, protože byli v té době prokazatelně jinde a žádný z nich vlastně neměl k vraždě sebemenší důvod.

Vypovídala zdrcená matka, vyptávali se všech příslušníků Castrovy rodiny, hovořili s mlékařkou, kam chodila služebná Chicových ráno nakupovat, vyšetřovali přítelkyně zavražděné Carmelity, snažili se najít motiv k vraždě. Marně.

Třetí den v devět večer se nejdřív ozval z náměstí před četnickou stanicí křik, venku ječely ženské, nakonec vtrhl do místnosti chlap a vykřikoval:

“Zase se tam střílí! Slyšel jsem, jak se tam střílí! Pojďte rychle, někdo tam je!”

Vyběhli před stanici, naskákali do vozů, přijeli k vile a zjistili, že je všude naprosté ticho.

“Kde jsou psi?” zeptal se inspektor kolegy, který to nemohl vědět.

“A kde je ten kluk? Ten přece musel vřeštět!” řekl technik. Opatrně otevřeli branku. Chvíli počkali, jestli se odněkud nevyřítí vlčáci. Bylo ticho. Ani služebná se neobjevila ve dveřích, ani malý Pedro jim nevyběhl naproti. A paní domu nerozsvítila na schodišti v hale, ani nepřišla otevřít.

Ležela v ložnici na bílém koberci s růžemi, v hlavě dva průstřely, pod levou tváří přikrytou dlaní louži krve. Prosakovala ornamentem bílého koberce a na parketách se měnila v uzounký proužek.

“Kde je ten chlapec?” zeptal se znovu technik. “Přece ho taky neodpráskl!”

Pedro Chico se ztratil, psi byli taky bůhvíkde, technici prohledali zahradu, dřevník vzadu u plotu, pak vzali důkladně jeden pokoj za druhým a zase snímali otisky prstů, zase dávali do plastikových pytlíků pinzetami předměty, o nichž se domnívali, že by mohly být doličné. Inspektor Fernandez pře

šlapoval jako student před maturitou, drbal si bradu a cuchal těch pár už dávno rozcuchaných vlasů.

Neměl ponětí, kde hledat zmizelého chlapce, měl strach, že ho kdesi taky najde s prostřelenou hlavou. Všechno totiž nasvědčovalo tomu,že se nějaký šílenec rozhodl vyvraždit celou rodinu.

Pak objevil v poličce mezi knihami nad toaletním stolkem ve stojánku pod sklem fotografu muže.

Nebyla dobrá, byla podexponovaná,amatér zmáčkl spoušť kdesi na chodníku v neznámém městě. Inspektor ji schoval do kapsy a dal podřízeným rozkaz, aby se pustili po stopě psů. Zavolali psovody, ti nejdřív prohledali zahradu, našli stopu krve a vydali se po ní. Byla to psí krev. Asi po pětačtyřiceti minutách našli mrtvolu prvního vlčáka. Vrah ho postřelil a pes se ještě dostal tři kilometry od vily, kde zašel.

“Ale proč se dal právě tímhle směrem?” zeptal se inspektor.

396

“Protože oba psi šli zřejmě za chlapcem,” řekl jeden z psovodů. “Až sem totiž vedla stopa obou a ten druhý dostal právě tady kulku do hlavy. Vrah se ho musel zbavit, aby ho neprozradil.”

Prohledali lesy kolem. Na mýtince narazili na stopy. Pod velkým dubem bylo množství šlápot, ale taky stopy koní. Vlhká hlína byla udupána.

“Ty koně byli několik hodin uvázáni ke stromu,” řekl psovod.

“Kolik jich mohlo být?”

“Vypadá to, že dva tři.”

“A šlápoty?”

“Mužské.”

“Několika mužů, nebo jen jednoho?”

„To vám teď ještě neřeknu,” odpověděl psovod.

“Počkáme, až se rozední a pak uděláme odlitky. Ale jestli vám jde o chlapce, tak dětské stopy tady nejsou.”

Hned ráno se pustili do výslechu svědků. Jak už to při vyšetřování bývá, mnozí hodně mluvili, i když nic nevěděli. Jistý rančer však vypověděl, že ten večer, kdy došlo k vraždě, si při večerní pochůzce pastvin všiml, že se v roští za potokem skrývají dva chlapci.

“Nejdřív mi nenapadlo, že by to bylo něco výjimečného,” řekl, “kluci si kolikrát hrajou v roští nebo v lese. Ale tihle dva se přede mnou schovávali. Tak jsem zašel kousek dál, skryl jsem se za strom a chvíli jsem poslouchal. Já jsem ty kluky, pane inspektore, neviděl, ale zdá se mi, že jsem jednoho z nich poznal po hlase. Já si myslím, že to byl ten starostův spratek.”

“Syn starosty Duelty?” zeptal se inspektor.

“Jo, právě ten darebák.”

“Proč mu říkáte darebák?”

“Protože nechci říct rovnou kriminálník.”

“Něco provedl?”

“Něco? Ten toho už má na svědomí!”

Starosta Nuněz byl seriózní a velmi vážený pán, ale jeho syn Estéban se jaksi nepovedl. Každý, koho se inspektor zeptal, se buď vyhnul odpovědi anebo rovnou řekl, že je to grázl, který patří za mříže.

Došli si pro něj, položili mu pár otázek, zjistili, že na kritickou dobu nemá alibi, sejmuli mu otisky prstů a srovnáním se přesvědčili, že jsou totožné s těmi, které byly na rámu otevřeného okna, kterým vrah zastřelil paní Chicovou.

Estéban Nuněz zapíral, jak se dalo. Tvrdil, že nemá s vraždou nic společného, nebyl ani na zahradě a u okna už vůbec ne. Nikdo s ním nehnul ani po dobrém, ani po zlém. Tak ho poslali za mříže ústřední věznice v La Pazu. Jak krátce poté zjistili v trestním rejstříku, byl už několikrát předveden na policii pro podezření z krádeže, nikdy mu však nic nedokázali.

Starostův syn měl štěstí. Hned druhého dne se jakýsi bolivijský důstojník pokusil o atentát na prezidenta, byl přistižen, spoután a dopraven do ústřední věznice v La Pazu. Nebyl to výjimečný případ, v této oblasti nejsou pokusy o puč ničím zvláštním. Lidi se srotili na náměstí, někdo řečnil a jiný vyhrožoval, když se sešlo ještě víc rozhořčených chlapů, vykřikl některý z nich: na věznici! a všichni se dali do pohybu.

Vtrhli do ústředního vězení, vytáhli kapitána z cely a pověsili ho na nejbližší telegrafní sloup. Esté

ban Nuněz a ještě několik dalších vězňů využilo příležitost a ve zmatku, který nastal, utekli.

Inspektor Fernandez však mezitím zjistil několik nových a velmi významných skutečností a tak ho ani příliš nemrzelo, že je darebák zase na svobodě. O zvrat v případu se totiž postarali pracovníci Interpolu. Když inspektor našel onu fotografu v rámečku, poslal ji pařížské centrále se žádostí o identifikaci. Na první pohled se taková akce zdála být naivní, ale ukázalo se, že moderní kriminalistické metody dokážou zázraky.

Špatná fotografie byla pořízena na ulici. Podle jména banky, která byla v pozadí, experti určili, že jde o barcelonskou ulici Calle de la Cruz Cubierta. Pracovníci pařížské centrály Interpolu se spojili se svou barcelonskou pobočkou, ta se pak obrátila na madridské policejní ředitelství na Puerta del Sol.

Celé desítky odborníků pracovaly na identifikaci vyfotografovaného muže. Na výsledek nemuseli dlouho čekat. Ten neznámý pán se jmenoval Manuel Ortega Ramos. Bylo mu pětapadesát, vypadal

397

na svůj věk dobře, měl záznam jak na policejním ředitelství v Madridu, tak i v centrální kartotéce Interpolu.

Ten člověk prožil podivný život a jeho blízcí jakbysmet. Vyrostl v sirotčinci, ani matka, ani otec totiž nebyli známi. Takže i jméno Omega Ramos mu kdosi kdysi napsal do osobních dokladů. Inspektorovi Fernandezovi se nepodařilo zjistit, jestli se v sirotčinci a pak v dalších dobročinných ústavech vyučil nějakému řemeslu, našel však záznamy o jeho chování. Jako dítě byl vzpurný, ale kdo není, později se z něj stal ukázněný chovanec. Když ho v osmnácti propustili, našel si zaměstnání u cirkusu. Snad proto, že se po nuceném pobytu v ústavech konečně cítil svobodným člověkem, snad proto, že se chtěl podívat do světa, o němž zatím jen četl nebo slyšel.

Začal jako tenťák, stavěl šapitó, když si slavný klaun Roco zlomil v manéži nohu, zaskočil v jeho masce za něj a měl úspěch. Stal se oblíbeným klaunem, ale naučil se žonglovat, vystupoval i jako krotitel. Na štaci v Bilbau se seznámil s krásnou Juanitou, zamiloval se do ní, ona jeho lásku opětovala a tak se vzali. Manuel se cítil jako v sedmém nebi. Měli svou vlastní maringotku, jezdili z města do města, milovali se a při dlouhých převozech z města do města si vymýšleli královskou budoucnost.

Pohoda trvala jen dva roky. Krásná Juanita se zachovala jako milenka ze špatného románu. Kdesi v kavárně, nebo snad přímo v cirkuse, kde prodávala mezi lavicemi cigarety a burské oříšky; se sezná

mila s mužem, o němž se v pozdějších protokolech tvrdilo, že byl bankéřem. Jmenoval se Chico, tak dlouho krásnou Juanitu přemlouval, až s ním nakonec utekla. Není zřejmé, jak spolu ti dva žili v létech, kdy se jim narodily dvě dcery Carmelita a Melinda Consuela. Ale počáteční štěstí vybledlo, manželé se tak dlouho hádali, až se Juanita odhodlala k rozvodu.

Rozešli se v pohodě a po dohodě se pan Chico zavázal k placení alimentů. Rozvedená paní pravidelně dostávala měsíční příspěvek na výchovu dcer. Pak se Juanita zvonu setkala se svým prvním manželem. Snad proto, že se ve druhém manželství zklamala, snad proto, že byla najednou s dvěma dcerami sama, dovolila Ramosovi, aby se k ní nastěhoval.

Žili spolu sice několik dalších let, narodil se jim syn Pedro, ale Juanita brzo pochopila, jak moc se její první manžel změnil. Nezřízeně pil, co vydělal, to nechal po hospodách, když se napil, nevěděl, co dělá a dopouštěl se stále hrubších násilností. Dvakrát skončil, sice jen na pár měsíců, ale přece jen v kriminále. A Juanita mu utekla podruhé.

Odstěhovala se do daleké Bolívie, byla přesvědčena, že ji tam nenajde a pár let skutečně žila v klidu a pokoji. Renta pravidelně vyplácená druhým manželem jí stačila ke slušnému živobytí. Inspektor Fernandez se snažil vypátrat všechny zvraty v jejím bouřlivém životě, ale ti,kdo mu v tom mohli pomoci, byli mrtvi. Dokonce i syna Dueltského starosty našli jednoho rána v lapazském parku zavraž

děného. Matka i obě její dcery už nemohly promluvit. A tak se s určitostí dalo věřit jen jediné skuteč

nosti. Motiv k sérii vražd měl Manuel Ortega Ramos. Chtěl se své stále ještě milované ženě pomstít.

Interpol zahájil po podezřelém mezinárodní pátrání, všechny národní centrály dostaly fotografie otce Ramose i jeho syna. Inspektor, a nebyl sám, totiž předpokládal, že žárlivý otec zavraždil svou bý

valou manželku a její dcery a unesl jejího a svého syna Pedra.

Tak se stalo, že v případu zahrála hlavní roli pověstná šťastná náhoda a barcelonský policista Cerrado, kterému vypověděl poslušnost jeho vůz, si ráno v kanceláři všiml vyvěšené fotografie meziná

rodně hledaných a krátce poté se s nimi setkal v drožce, do které na barcelonské promenádě Ramblas nastoupil.

398

69 případ

PŘÍPAD CAROVA NEJSLAVNĚJŠÍHO VNUKA

V sobotu 15. ledna 1949 byl podmračený, ospalý den. Obrazová galérie muzea v Agenu byla prázdná. V tuto dobu nepřijížděli do malebného francouzského města na řece Garonně na silnici mezi Bordeaux a Toulouse ani autobusy s turisty a milovníci umění taky seděli doma. Venku foukal ostrý vítr, uvnitř byla zima, domovník šetřil koksem. Krátce před polednem se ozval v galérii zděšený vý

křik. Dozorce Duprés letěl k telefonu, zavolal na policii, za dvacet minut se v obrazové galérii objevil inspektor Leblanc s mladým asistentem.

“Proč si myslíte, že to byli ti dva?” zeptal se inspektor hlídače. “Protože tady nikdo jiný nebyl.”

“Vy jste je znal, že víte, jak se jmenovali?”

“Byli tady několikrát. Ta stará madame se vyznala v umění a její syn taky. Moc ten obraz obdivovali:’

“A jak že se jmenovali?”

“Van Arenbergovi.”

“Byli tady delší dobu?”

“Jo. Bydleli na náměstí v hotelu Étoile vert.”

“Jak k té krádeži došlo?”

“Seděl jsem nahoře, trochu jsem si s nimi povídal. Madame mi dala hned, když přišli, dost velké spropitné, oni to byli hodně nóbl páni. A jí se ten Goyův autoportrét moc líbil. Pak někdo dole zazvonil, šel jsem otevřít, pošťák chtěl podepsat doporučený dopis. Když jsem se vrátil, byl Goya pryč. Na zdi zůstal jen rám.”

“A co ti dva?”

“Ti dva byli taky v čudu.”

“Jak se mohli dostat ven? Stál jste přece u dveří!”

“To vám nepovím. Asi si někde počkali, až zase vylezu nahoru, pak si otevřeli a zmizeli. Když jsem vám šel telefonovat, tak už v galérii určitě nebyli.”

“Hlásil jste to řediteli?”

“Vždyť je sobota. Jezdí hned ráno na ryby. A teď, když je po sezóně, tady nebývá ani ve všední den.”

Inspektor Leblanc byl sice zkušený kriminalista, za třicet let služby už něco zažil, krádeže v obrazové galérii však ještě nikdy nevyšetřoval.

“Co je to za obraz?” zeptal se nejdřív.

“Velmi cenný autoportrét,” řekl hlídač.

“Autor?”

“Francisco Goya de Lucientes.”

“Jakou má cenu?”

“Ta se dá jen odhadnout. Takových dvacet miliónů franků.”

“Takže ti dva přesně věděli, co kradou.”

“Už jsem vám říkal, že se vyznali.”

“A bydlí na náměstí?”

“Tvrdili to.”

Inspektor věděl, že na něj nebudou čekat v hotelu, a přesto tam šel. Recepční ho přivítal, jako by na něj čekal.

“Byla to matka se synem. Baronka nebo hraběnka. Dost stará, trochu přihrblá, ale moc milá. A ten její syn byl prostě lord. Víte, inspektore, tihle aristokrati se prostě dovedou chovat. Víte, kolik nechali na nočním stolku pokojské? To byste neuhádl. Celou padesátku. Říkám vám lordi.”

Inspektor Leblanc sepsal hlášení, poslal ho do Paříže, z Nábřeží zlatníků vyrozuměl vrchní komisař Benhamou ústředí Interpolu v rue Valéry 37 b. Přiložil i fotokopie otisků prstů a přesný popis pachatelů a v kartotéce Interpolu obratem zjistili, že vzácný Goyův obraz ukradl vnuk ruského cara Alexandra I. svobodný pán von Lüdinghausen a jeho matka.

399

Rok předtím už odnesli z benátského muzea vzácný a velmi ceněný obraz Franceska Guardiho nazvaný Náměstí svatého Marka a místnímu antikváři sebrali menší obraz Clauda Moneta. Proto rozeslaly ústředny Interpolu v květnu 1948 pod číslem 237/48 zprávu tohoto znění: Mezinárodní zločinec Alexandr svobodný pán von Lüdinghausen, jeden z nelegitimních potomků ruského cara Alexandra I. současníka a protivníka Napoleona I. vystupující pod smyšlenými jmény, v poslední době jako kníže Golicyn. Stálé sledování. Prosíme o vypátrání bydliště. Telegrafujte přímo pařížskému generálnímu sekretariátu, ten předá dokumenty potřebné k vydání zločince zainteresovaným členským zemím.

Znali ho v mnoha evropských policejních organizacích a všude měli připraveny zatykače. Šikovný podvodník a zloděj i jeho prohnaná matka však pokaždé dokázali včas zmizet. Zůstávaly po nich jen prázdné rámy v obrazových galériích, nešťastní antikváři a okradení klenotníci.

Měli za sebou pohnutou minulost. Zločiny páchali se značnou dávkou štěstí,ale i vychytralosti. Dí

ky rozsáhlé akci Interpolu matku i syna zadrželi na švýcarských hranicích hned příští den po krádeži, v rychlíku na trati z Lucernu do St. Gotthardu. Madame von Lüdinghausenová, v té době jí bylo 89

let, měla Goyův autoportrét na svém těle pod košilí. Lze právem předpokládat, že byla nejstarší lupičkou v dějinách kriminalistiky. Se svým povedeným synem už provozovala toto nečestné řemeslo několik desítiletí.

Alexandr svobodny pán von Lüdinghausen se narodil v listopadu 1903 v St. Petersburku. Jeho matka, rozená Corpeková, hrála na carském dvoře značnou roli. A její syn se už ve třinácti stal členem carské pážecí družiny, později studoval na petrohradské univerzitě. Když v roce 1917 vypukla revoluce, bylo mu čtrnáct a neměl moc životních zkušeností. Do jejich paláce vtrhla horda opilých bolševiků, zajala celou rodinu a odvlekla je kamsi do venkovského vězení uprostřed velké ruské země. Celé tři roky strádali v studených tmavých celách. Až v roce 1920 se Sašovi, matce a dvěma dalším sourozencům podařilo uprchnout. Dostali se na parník směřující do Německa.

Nebyli však sami, kdo měli štěstí, že si před bolševiky zachránili životy. Knížata; hrabata, baroni a jiní příslušníci šlechtických rodin pracovali jako taxikáři, vrátní, hlídači, hraběnky umývaly v hotelových kuchyních nádobí a pracovaly jako pokojské. V Berlíně, Paříži, v Římě a nakonec i v Praze se usadily tisíce ruských emigrantů. Měli co dělat, aby se uživili. Někteří, ale nebylo jich moc, si s sebou přivezli rodinné šperky a snažili se je prodat. Dostávali za ně od klenotníků a pokoutních překupníků jen zlomek jejich skutečné ceny.

Sašova matka se nehodlala přizpůsobit změněným okolnostem. Neměla s sebou šperky, které by mohla prodat, o práci vůbec nestála. Ale rozhodně odmítla živořit z příležitostných obchůdků. A tak se plánovitě a záměrně pustila do podvodů. Některé jí vyšly, jiné ne. Největší úspěch měla v Berlíně.

Se synem se nastěhovala do procovského a velmi drahého hotelu Adler na třídě Unter den Linden.

Navštívila jistého klenotníka a vybrala si u něj šperky v hodnotě dvouapůl miliónů marek. Představila se mu jako kněžna Golicynová a pod tímto jménem ji znali i v recepci hotelu Adler. Klenotníka po

žádala, aby jí šperky poslal do hotelu v sobotu odpoledne, její syn je převezme a zaplatí šekem vystaveným na Dresdner Bank. Klenotník přijel na Unter den Linden vozem, dva jeho zaměstnanci navští

vili kněžnu v jejím královském apartmá. Šperky od nich převzal syn Alexandr Golicyn a vystavil jim šek. Nikoho nenapadlo, že je sobota, peníze mohou inkasovat teprve v pondělí, až v deset dopoledne otevřou banky.

Šek nebyl krytý, žádná kněžna Golicynová neměla u Dresdner Bank běžný účet. Když se klenotník zeptal v hotelu Adler, jestli je panstvo ve svém apartmá nebo obědvá v restauraci, řekli mu, že kněžna se synem už v sobotu odjela.

Klenotník jel hned na policejní ředitelství, oznámil, že byl okraden, německá kriminální ústředna dala zprávu velitelům pohraničních přechodů, kněžnu Golicynovou a jejího povedeného syna zatkli i s uloupenými šperky. Byly všechny. Nestačili zatím prodat ani jediný prstýnek. Klenotník dostal své zboží zpět, Alexandr svobodný pán von Lüdinghausen stál 2. září 1922 v berlínském Moabitu před soudem.

Byl to složitý proces s nečekaným koncem. Matka nebyla odsouzena vůbec, její dcera a Sašova sestra Vera dostala tři roky a šest měsíců, Alexandr svobodný pán von Lüdinghausen sehrál před trestním senátem tak dobře svou roli, kterou s ním nacvičil jeho obhájce, že skončil na pozorování na

400

psychiatrické klinice v berlínské Charité. Opustil ji po dvouměsíčním pobytu s lékařským vysvědčením, že není duševně zcela zdráv, nemůže tedy odpovídat za své činy.

Všichni pochybovali o rozumnosti takového rozhodnutí, ale zákon byl jednoznačně na straně zlo

čince. Jako by to matku a syna povzbudilo k další činnosti. Opatrně plánovali a stejně obezřetně realizovali krádeže a loupeže. Jak se později ukázalo, měla hlavní slovo matka. Ta vymýšlela, kam pojedou, kde a co si přisvojí, jak si připraví ústupovou cestu z místa činu, aby je policie nechytla. Měli hodně štěstí, podařilo se jim pár drzých akcí, pokaždé dokázali včas zmizet a ani přesně organizované pátrací akce Interpolu nepřinesly výsledek. Dopadli je pak v roce 1925 v Gdaňsku, jenže matka a syn dokázali ještě před zahájením soudního líčení zmizet v Itálii. Svobodného pána von Lüdinghausena se podařilo přistihnout a zatknout až v březnu 1929 v Terstu.

Odsoudili ho za podvod na tři roky. Peníze však u něj nenašli, stačil je zřejmě dobře ukrýt a před soudem prohlásil, že je utratil. Při jeho způsobu života to znělo pravděpodobně. Ve vězení se choval jako aristokrat, spřátelil se s dozorci i s ředitelem. Tak mu odpustili polovinu trestu a za půldruhého roku už zase byl v Benátkách.

V té době nebylo město průplavů, gondol a krásných žen přeplněno turisty s prázdnými kapsami jako dnes. V Benátkách se setkávaly osobnosti, průmyslníci, bankéři, milionáři, ale i dobrodruzi a falešní hráči z celého světa. Carův vnuk, vystupující zase jednou v roli knížete Golicyna, rychle realizoval pár podvodů, půjčil si v kasinu peníze do hry, od jistého amerického zbohatlíka vymámil půjč

ku na zakoupení luxusního vozu. Včas však sbalil kufry a zmizel, než benátská policie informovaná oběžníkem Interpolu zjistila, že Golicyn je Lüdinghausen a že je na něj opět vystaven mezinárodní zatykač.

Chytili ho v Římě, ale nic mu nedokázali. Dne 2. dubna 1929 ho však přece jen postavili před soud a poslali na dva měsíce za mříže za to, že neoprávněně používal jména kníže Golicyn. Teď se mu lepila smůla na paty. Bydlel v nenápadném hotelu v Terstu a dopustil se dětsky naivního podvodu.

Předstíral, že zdědil velký majetek, ale potřebuje zaplatit dědickou daň, aby mohl nemovitosti prodat.

Slíbil jistému hlupákovi předkupní právo za směšnou cenu, vyinkasoval půjčku a zmizel. Chytili ho, ale díky skvělému výkonu šikovného obhájce odsoudili jen na jediný měsíc. Ten už si odseděl vyšet

řovací vazbou.

V kartotéce Interpolu se objevil další záznam, ale zdaleka ne poslední. Lüdinghausen odjel k příteli do Španělska. Usadil se v Zaragoze. Byl pečený vařený v patricijském bytě svého známého a tak dlouho se motal v jeho pracovně kolem cenných obrazů, až mu jeden z nich ukradl. Při výslechu sice tvrdil, že ho dostal ctí a darem, ale pro jistotu zmizel dřív, než ho policisté s jeho přítelem konfrontovali. Tentokrát se objevil v Belgii.

Pro začátek zase začal malým podvodem. Jen aby měl na režii. Ale hned při prvním ho chytli. Dne 27. listopadu 1930 stál pro změnu před belgickým soudem a protože nešlo o bůhvíjaké částky, odseděl si v Bruselu jen tři měsíce. To se dalo vydržet. Ostatně byla zima a venku ošklivé počasí, za mří

žemi seděl v teple a četl si knížky. Strava sice nestála za moc, ale on si přísahal, že sám sobě uspořá

dá hned ten den, kdy ho pustí na svobodu, okázalý banket s kaviárem, šampaňským a veselými děv

čaty.

O večírku není v záznamech Interpolu žádná zmínka, zato pokračuje výčet dalších Lüdinghausenových zločinů. Přestěhoval se do Liége, vetřel se do společnosti tamějších uhelných králů a hrál s nimi poker. Namastil si kapsu, než přišli na to, že je carův vnuk podvodník a falešný hráč. A zase zmizel.

Tentokrát ho odsoudili v nepřítomnosti na devět měsíců do žaláře a Interpol na základě rozsudku obnovil mezinárodní zatykač. Dostaly ho národní ústředny a filiálky této mezinárodní policejní organizace.

Podvodník Lüdinghausen se potopil, v Berlíně se však vynořil nad hladinu hrabě Medem. Byl to sakramentsky bohatý pán. Bydlel v nejdražším hotelu, objednal si nejluxusnější mercedes a najal si i řidiče, kterému dal ušít uniformu se zlatými admirálskými prýmky. První cesta vedla do Lausanne.

Na zadním sedadle Alexandr von Lüdinghausen a jeho matka Elisabeth, za volantem vyšňořený řidič.

Ubytovali se v Esplanadu, vůz parkoval před hlavním vchodem. Zúčastnili se několika večírků místní honorace, na pár dní se stali středem pozornosti, jinak vůči cizincům velmi odměřených Švýcar.

Hrabě Medem byl oslňující společník, choval se jako na carském dvoře, s každým se dokázal bavit jeho řečí, vyprávěl zajímavé epizody z cest a znal vtipy, které rozesmály každou společnost. Od ně

401

kterých známých si vypůjčil peníze, protože mu nepřišel včas poukaz z Venezuely, jiné obehrál v kartách. Jednoho dne bylo apartmá v hotelu prázdné. Po synovi a matce zůstal jen nezaplacený hotelový účet a zoufalý řidič bez vozu. Ti dva odjeli nezaplaceným mercedesem.

Donekonečna se táhly případy drzých podvodů, klikatá byla stopa, kterou za sebou zanechávali po evropských městech. V Ženevě je na ulici poznal jeden z ošizených, zavolal na ně policii a v dubnu 1932 byl syn s matkou opět za mřížemi. Nechali si je ve vyšetřovací vazbě celého půl roku. Zjistili a prokázali jim desítky podvodů a po půlroce je předali soudním úředníkům do Berlína. Tam je pak, v době Hitlerova nástupu k moci, nekonečně dlouho vyšetřovali na svobodě. Ti dva však nečekali na rozsudek. Odjeli do Belgie, sehnali si falešné doklady a pod smyšleným jménem baron von Geiershof a baronka Elisabeth se pustili do dalších podvodů. Nejdřív obrali v Bruselu jednoho z nejpřednějších a taky nejzámožnějších starožitníků o dva cenné obrazy. Utekli s nimi do Paříže. Ubytovali se v hotelu Claridge, vystupovali zase jako ruští aristokraté, a tak nebylo nic podezřelého na tom, když vnuk cara Alexandra I. nabídl k prodeji dva cenné obrazy z rodinné sbírky.

Dostali obrovskou částku a začali peníze rozhazovat. Jejich rozmarný život jim však dopomohl k tomu, že se o nich začalo mluvit jako o velmi zámožných aristokratech. Proto se jim podařilo vylákat od starožitníků cenné gobelíny, obrazy a mědirytiny, které nezaplatili a hned je jinde prodali. Když zmizeli, sešli se poškození u vyšetřujícího soudce a Lüdinghausenovi byli v nepřítomnosti odsouzeni na pět let do vězení. Ani Interpolu se však nepodařilo zjistit, kde se skrývají.

Hrabě a hraběnka Golicynovi se objevili 28. června 1936 v Andoře. Nezdrželi se zde dlouho. Hned první den si dobře prohlédli místo činu, maminka jako obvykle připravila plán loupeže, v noci ukradli z místního chrámu vzácný oltářní obraz a téže noci s ním přejeli francouzskou hranici. Zase měli štěstí. Na hranici si jich nikdo nevšiml. V Paříži obraz prodali za stotisícovou částku. Zřejmě se jim pa

řížská půda zdála příliš horká, po několika dnech se znovu objevili v Berlíně, kde už na ně čekali.

Tentokrát splnili policisté Interpolu svou roli na jedničku, údaje z jejich kartotéky pomohly soudci k důkazům. Svobodný pán von Lüdinghausen byl odsouzen na dva roky do vězení. Jenže odsouzený měl dost peněz na vynikajícího advokáta. Ten podal odvolání a Nejvyšší říšský soud rozsudek anuloval. Carův vnuk byl zase na volné noze. Ne nadlouho.

Jednoho dne si pro něj přišlo gestapo. Nějaký čas seděl v berlínské věznici, pak ho bez soudu odvezli do koncentračního tábora Mauthausen. Bylo mu šestatřicet, měl za sebou stovky podvodů, byl chytrý a šikovný, dokázal přežít i pověstný tábor smrti. V dubnu 1945, po pěti letech hrůzy a strachu jestli se dožije příštího dne, ho osvobodila americká armáda.

Z první telefonní budky zavolal sestře, ta se spojila s matkou, Alexandr svobodný pán von Lü

dinghausen se poprvé po tolika letech pořádně najedl, vykoupal se, sehnal si perfektní oblek a vrátil se ke starému řemeslu.

Jen pár měsíců po osvobození zpronevěřil v Innsbrucku sedmdesát tisíc šilinků, v roce 1948 ukradl v Benátkách onen vzácný Guardiho obraz, pak ve francouzském Agenu slavný Goyův autoportrét, na němž je malíř v tehdy módním cylindru.

Chytili je. Matce bylo v té době 89 let. Jeho odsoudili v několika procesech na dohromady víc než pět let, matku osvobodili zčásti proto, že byla tak stará, zčásti proto, že její syn vzal kavalírsky všechnu vinu na sebe.

Zemřela ve věku 94 let, 16. prosince 1954 ji pochovali na ruském hřbitově v BerlíněTegelu, jako nejstarší lupičku, zlodějku a podvodnici historie kriminalistiky. Vynikala jedinečnou představivostí, mimořádnými kombinačními schopnostmi, svého syna naučila všem lumpárnám, které znal.

Když zemřela a on byl zase jednou na svobodě, cítil se osamělý, opuštěný a tak se znovu dal do práce. Brzy poté se stal postrachem dalších ředitelů obrazáren, starožitníků, správců chrámových pokladů a nakonec i pracovníků Interpolu, kteří ho znovu museli stíhat. Svobodný pán von Lüdinghausen se rozhodl rozšířit svůj podnik o další pomocníky.

V únoru 1955 si v berlínské Augsburger Strasse nedaleko stanice metra Bahnhof Zoo otevřel obchod se starožitnostmi. Bylo to dobré místo v centru města, jen pár kroků od hlavní berlínské obchodní tepny Kurfürstendammu. Neměl na tak drahý obchod peníze a tak si je vypůjčil od příslušníků berlínské ruské kolonie. Od emigrantů, kteří utekli před bolševiky, vyžebral jakoby do komise vzácné ikony, šperky, staré obrazy a jiné starožitnosti a začal prodávat. V té době neměly starožitnosti tak vysoký kurs jako později, ale on prodával a půjčky nevracel, tak vydělal spoustu peněz. Proto přijal

402

do funkce řidiče vysokoškoláka Bautze a dvaadvacetiletého zámečníka Lehnera. Chtěl je zaučit, chystal se zase na velké akce.

Na směnku, kterou nikdy nesplatil, koupil od jistého amerického důstojníka honosný vůz. Za volant posadil Bautze. Na zadním sedadle vedle něj trůnil zámečník,kterého povýšil do šlechtického stavu a propůjčil mu jméno i titul. Lehner si vydrhl kartáčem ruce, dal si udělat manikúru a vystupoval jako vévoda Kurlandský.

Historie se opakovala. Přijeli do BadenBadenu, ubytovali se v nejlepším hotelu Bellevue, šéf uspo

řádal večírek, který se v kasinu protáhl až do rána. Druhý den spali. Večer se student sháněl po novém šéfovi, zmizel však nejen on a vévoda Kurlandský, ale i vůz a zůstal jen bezradný student a nezaplacený účet.

Velký cadillac řízený vévodou Kurlandským projel zatím oblastí hornoitalských jezer, mířil na francouzskou Riviéru a po několika dnech přejel španělské hranice.

Na francouzském území došlo mezi šéfem a zámečníkem k hádce. Tito dva aristokraté se dokonce porvali jako Cikáni.

Stalo se tak v malém a nenápadném hotelu nedaleko španělských hranic. Majitel zavolal policii, ta oba výtečníky vyslýchala. Hrabě Kurlandský svaloval vinu za rvačku na svobodného pána von Lü

dinghausena a obráceně. Policista je napomenul, přijal ujištění, že už nikdy nic takového neudělají a nechal je odjet. Oni se však nedokázali dohodnout a rozešli se. Zámečník se vrátil do své dílny a podvodník se vydal na další cestu světem.

Později ho zatkli a v Marseille postavili před soud. Dostal šest měsíců za padělání osobních dokladů a za porušení zákazu vstupu na francouzské území. Když si trest odseděl, čekala ho cesta do Ně

mecka. Tentokrát ale však s eskortou. Na základě mezinárodního zatykače rozeslaného Interpolem se měl ze svých zločinů zodpovídat v Berlíně.

Téměř tři roky seděl darebák ve vyšetřovací vazbě, téměř tři roky trvalo vyšetřování podvodů, krá

deží a zpronevěr Alexandra svobodného pána von Lüdinghausena. Kdosi nakonec spočítal, že těch případů bylo na tisíc. Denně putoval ráno z cely moabitského vězení do kanceláře vyšetřujícího soudce, od rána do večera odpovídal na otázky a zapisovatel čísloval další a další stránky narůstajícího spisu. Novináři měli žně. Aspoň jednou týdně se v některém čísle objevilo líčení epizody z života nepředstavitelně čilého dobrodruha. Stál se senzací číslo jedna, byl dokonce tak populární, že ho jakási bohatá vdova požádala o ruku a zaručila mu, že se o něj bude starat, až se vrátí na svobodu.

Bylo mu čtyřiapadesát a vypadal jako fešák v nejlepších letech. Když stál v říjnu 1958 před soudem Páté velké trestní komory Zemského soudu v Berlíně, vystupoval v roli elegantního gentlemana a získal si sympatie tisíců paní a dívek. Svou roli si pečlivě nacvičil, měl na to konečně dost času, a zahrál ji na výbornou.

Za výkon se mu dostalo mimořádného uznání. Byl odsouzen pouze na třiapůl roku do vězení a protože mu odpočítali tříletou vyšetřovací vazbu, měl být za půl roku zase na volné noze.

Po rozsudku ho odvezli do věznice Plötzensee, kde dostal životu nebezpečný srdeční záchvat a 18.

prosince ho vězeňský lékař prohlásil za nezpůsobilého pro pobyt ve věznici. Převezli ho do městské nemocnice TegelJih v Bernauer Strasse. Ani tady nebyl spokojen. Sotva mu trochu otrnulo, vylezl 11. ledna 1959 oknem do zahrady a zmizel. To byl signál pro soud, aby zmírnění trestu odvolal. Znovu na něj vystavili zatykač pro útěk z výkonu trestu, znovu se jeho jméno rozletělo do všech ná

rodních ústředen Interpolu. Vdova, která se do něj během přípravy procesu zamilovala a chtěla se za něj vdát, si to však na poslední chvíli přece jen rozmyslela.

Stal se přízrakem evropských policejních sborů. Hledali ho v Berlíně, Paříži, Římě, Vídni a dokonce i na Balkáně. Nakonec přece jen objevili stopu uprchlíka. Schovával se u své přítelkyně v Berlíně

Charlottenburgu. Vypravili se za ním, ale carův vnuk už byl tentam. Jeho přítelkyně tvrdila, že nemě

la ponětí, kdo je jejím milencem a údivem zapomněla zavřít ústa, když se dozvěděla, že spala v jedné posteli s aristokratem a mezinárodně hledaným zločincem zároveň.

Neutekl daleko. Skrýval se jen o pár ulic dál u svého právního zástupce. Byl přesvědčen, že ho tam nenajdou a tak klidně chodil do parku na procházky a ráno do mlékárny pro rohlíky. Jednou však, mezi pátou a šestou ráno,zazvonili u advokátových dveří dva policisté a Lüdinghausen šel znovu za mříže. Propustili ho na jaře roku 1960. Přestěhoval se do nenápadného penziónu na italské adriatické

403

Riviéře u známého prázdninového střediska Catollica. Jmenoval se Friedrich Meyndorf von Arem.

Doprovázel ho bratr Günter.

Číhali na německé turisty. Už předtím oba údajní bratři zkusili, jak jim to spolu půjde, a německá kriminální policie upozorňovala v novinách všechny, kdo měli namířeno do Itálie, aby se vyvarovali jakéhokoliv styku se dvěma podvodníky, kteří se vydávají za šlechtice a pod různými záminkami okrádají turisty. Nebylo to nic platné. Ti dva se ještě dokázali vetřít do přízně mladému bohatému pá

ru na svatební cestě, ukradli novomanželům víc než tisíc marek a sebrali jim cestovní pasy. Několika náhodným známým, s nimiž se setkali před hodinou, ukradli šperky, peníze a fotografické aparáty.

Jako by tušili, že přihořívá, v pravou chvíli zmizeli. Když si už italští četníci mysleli, že si u mezinárodní ústředny Interpolu vyslouží ostruhy, vydal se Lüdinghausen a jeho komplic na velký okruh Evropou. Celých patnáct měsíců kradli, loupili, podváděli a padělali směnky v Itálii, Španělsku, Maroku, Belgii, Lucembursku a nikdo neměl to štěstí přistihnout je při činu. Pracovníci pařížského Interpolu podle docházejících hlášení sledovali na mapě jejich cestu a na jednotlivých štacích si zapichovali špendlíky s barevnými hlavičkami.

Ve čtvrtek 12. ledna 1961 přijel na pohraniční přechod v Nennigu v Sársku velký naleštěný citroen.

Za volantem mladý muž, vedle něj starší pán. Podal celníkovi doklady pootevřeným okénkem. Bylo šest ráno, celník za chvíli střídal. Přesto si dopodrobna prohlédl cestovní pas se jménem MUDr. hrabě von Rapnistir. Podíval se taky do dokladů šoféra pana doktora a když prohlížel mezinárodní zelenou pojistnou kartu, zdálo se mu, že jsou na ní přepsána data. Vzal si doklady a zmizel v budově celnice.

Museli zajet s vozem stranou, celník je pozval do budovy. Seděli v čekárně půl hodiny a carův vnuk věděl, že je zle. Nemohl však prchnout. Doklady měl v ruce celník. A ten se nedal zmýlit ani šlechtickým titulem, ani elegantním vzhledem a vybraným chováním staršího pána. Spojil se s nejbližší policejní stanicí, oznámil, že se dva muži snaží přejít na německé území zřejmě s padělanými doklady, nadiktoval ještě policistovi ve službě jejich podrobný popis a za půl hodiny si pro ně přijeli.

Hrabě Rapnistir a jeho mladý řidič byli zločinci. Teprve když kolem poledne odeslali jejich otisky policejnímu ředitelství v Berlíně, odkud je telefoto přeneslo do pařížské ústředny Interpolu, zjistili policisté v Nennigu, jaký lov se jim podařil. Zatkli mezinárodně hledaného lupiče, podvodníka Alexandra svobodného pána von Lüdinghausena a to byla v kriminalistických vodách hodně velká ryba.

Už 21. září 1961 stál carův vnuk zase před soudem v Moabitu. Neměli proti němu důkazy. Snažili se odsoudit ho pro celní přestupek. Ale udělali chybu. Zatímco seděl ve vyšetřovací vazbě, prodali jeho citroen za velmi nízkou cenu. Údajně aby touto částkou kryli pokutu, kterou dostal za falšování zelené pojistné karty. Nepochodili, nedokázali mu nic jiného a tak Lüdinghausena poslali zpátky do vyšetřovací vazby a policie i pracovníci Interpolu hledali další důkazy.

V tisku se už o životě darebáka neobjevila žádná zpráva. Jen jednou si jakýsi novinář vzpomněl malou notickou na jubileum velkého podvodníka. Připadalo na 23. ledna 1962, den čtyřicátého výročí jeho prvního setkání s policií.

A tak se dodnes neví, jestli nejslavnější z carových nelegitimních vnuků Alexandr svobodný pán von Lüdinghausen zemřel za mřížemi nebo v některém hotelovém pokoji, když se chystal na další podvod.

404

70 případ

PŘÍPAD KRÁSNÝCH HYEN

Byl prý krásnější než Adonis, dovedl se chovat jako vévoda,bez problémů mluvil šesti světovými jazyky, nikdy si neoblékl nic nevkusného. Byl to pětihvězdičkový playboy, který navíc budil důvěru.

Od boha měl dar zalíbit se každému hned po prvních větách. I cudné, i plaché ženy se za ním ohlédly a braly si jeho podobu do svých nejtajnějších snů. Jmenoval se Rashtrapátí Bhavan, Gluman Ahmed Khan, Minasuri Tokimoto, JeanMarie Duprés, Anvar Batouil, Charles Borroughs, Stephen Remington, Krišna Moothy, Arifin Nyone, Alan Finger Yogar, Denis Boucheséche, Sasaki Toto. Všechna jména měl zapsána v kartotéce zločinců hledaných Interpolem.

Měl vynikající, leč v jeho případě nebezpečné vlastnosti. Když to bylo vhodné, tak vyprávěl, když bylo třeba, dokázal účastně naslouchat. Velkýma očima barvy tmavého medu uměl beze slova vyjád

řit obdiv, účast, soucit nebo nejhlubší lásku. Vypadal záhadně a tajemství, kterým se obklopil, doká

zal zdůraznit zámlkami v pravou chvíli. Měl pěstěné ruce jako stvořené pro laskání milované ženy, pleť měl snědou barvy bílé kávy, voněl santalem, jinou kolínskou nepoužíval.

Když seděl u baru hotelu Ambassador v San Francisku, bylo mu teprve pětadvacet, ale života měl za sebou pro dva stoleté darebáky. Dal si whisky s jednou kostkou ledu, aby vypadal jako tvrdý chlap. Když nechtěl hrát vznešeného, pil pivo a někdy dokonce i zázvorové. Nosil jediný prsten, o němž tvrdil, že ho pradědečkovi za jakési zásluhy darovala královna Viktorie.

Byla krásná jako Afrodita, dlouhé plavé vlasy měla až na ramena. Jantarové oči jí zářily, usmívala se, pokud nespala, svůdným mnohoslibným úsměvem a ukazovala zářivě bílé zuby vhodné na reklamní leták. Jmenovala se Solange Bousiérová, neměla v kartotéce Interpolu žádný záznam, přesto

že měla dobrodružné sklony, utekla z nemocnice, kde pracovala a potloukala se po světě. Chtěla prý poznat život zevrubně a všude.

Není známo, jak se dostala do San Franciska, podařilo se však zjistit, jak se seznámila se svým Adónisem. Chvilku se navzájem pozorovali a obrazně se obcházeli jako dvě šelmy, které se ocitly v jedné kleci. Rashtrapátí Bhavan použil hned na začátku flirtu svůj nejhlubší pohled se skloněnou hlavou, vydržel nekonečně dlouho ani jednou nemrknout. Ona se natáčela, aby viděl její profil, ležérně pohazovala hřívou perfektně rozcuchanou v nejlepším kadeřnickém salónu. Aby předvedla všechno, co hezká žena předvést má, přešla halou k pultu š novinami, ale ani se do nich nepodívala. Pak dů

stojně vystoupila po několika schodech na vyvýšené plató s koncertním křídlem, přičemž předvedla hru svých boků a všeho, co k nim patří. Nakonec se rozhodla, přešla dlouhým kočičím krokem halu a sedla si k barovému pultu tři židličky od něj.

Vstal až po několika minutách, zastavil se těsně před ní a hlubokým sametovým hlasem řekl:

“Jmenuji se JeanMarie Duprés.”

“Já jsem Solange Bousiérova.”

“Jsem Francouz.”

“A já Kanaďanka.”

“Myslel jsem, že jste taky Francouzka. Jinde přece nejsou tak krásné ženy.”

“Vidíte, že jsou,” řekla pyšně.

“Co děláte v ošklivém San Francisku?”

“Jsem tu jen tak. Cestuju po světě a dívám se.”

“Vašima krásnýma očima musí být svět ještě hezčí.”

“A co tady děláte vy?”

“Obdivuji vás.”

“A když mě neobdivujete?”

“Tak prodávám elektrické přístroje:’

“Ve Spojených státech?”

“Teď právě ve Spojených státech. Jinak žiju v Asii. A co tady děláte vy?”

“Vyjela jsem si na výlet “

“Do San Franciska? Vím o hezčích místech. A jinak?”

“Píchám injekce. Až tenhle sport zařadí na olympijské hry, dostanu zlatou.”

405

“Jste ošetřovatelka?”

“Byla jsem. Přednedávnem jsem s tím sekla. Baví mě cestování.°

“Našetřila jste si asi dost peněz?”

“Dost ne, ale přece jen něco:’

Ti dva se nehledali, přesto se našli. Možná že ještě chvíli plácali konvenční nesmysly, možná že se deset dvacet minut dívali jeden druhému do očí, snad se oťukávali pohledy, gesty, přesně volenými slovy, v každém případě však šlo o flirt na vysoké profesionální úrovni. Krasavec Bhavan si dal zále

žet, Solange mu vracela poklony s jistotou a převahou ženy, která přesně ví, jak je přitažlivá.

Neřekli si však všechno. Bhavan především zatajil svou až příliš bouřlivou minulost. Odjakživa vystupoval jako člověk vždy ochotný pomáhat jiným. Chlubil se vysokými styky, jak mohl, zdůrazňoval, že pro něj není nic neřešitelné. Za svůj krátký život stihl několik zaměstnání. V Paříži začal jako pikolík v předměstské hospodě, později tvrdil, že byl vrchním číšníkem ve velké restauraci, krátce nato tajemníkem ředitele významné obchodní společnosti, nakonec šéfem obchodního oddělení. Ve skutečnosti odmalička kradl. Byl přistižen a odsouzen. Sotva se dostal z kriminálu, tak se popral a způsobil sokovi zranění. Potřetí se dostal do vězení za podvody s padělanými šeky a rychle zmizel z Francie, protože byl podezřelý z vraždy. Nebyl svobodný, jak tvrdil Solange, jeho manželka však byla odsouzena na několik let do vězení kdesi v Pákistánu.

Solange Bousiérová nebyla tak mladá a nezkušená jak ve svých osmadvaceti vypadala. Měla však vlastnosti, které Bhavan od prvního dne obdivoval. Pro jeho plán byly totiž prospěšné. Byla inteligentní, uměla se chovat jako princezna, měla hlavu plnou nápadů a rozhodovala se rychle a správně.

Navíc dokázala během několika minut rozeznat, kdo je kdo.

Ti dva v sobě našli zalíbení, domluvili se, že se spolu podívají po světě, vydělávali si malými podvody, přitom projeli Spojenými státy, týden si dopřáli pobyt na havajské pláži Waikiki, zastavili se na ostrovech Bali a na Jávě, na podzim 1975 se objevili v Bangkoku,kde si pronajali laciný pokoj s levným zařízením. Nevybrali si podnájem ze skromnosti,ale z nutnosti. Měli pár posledních dolarů a museli se poohlédnout po někom s plnou kapsou.

Bangkok je novodobý Babylón. Slétají se sem turisti z celého světa. Kdo má dost peněz, aby mohl bydlet v hotelu Ambassador, Hilton nebo Asia, kdo si vypůjčí hned na letišti na týden americký vůz, kdo projde v uličkách lásky Patpong I. a Patpong II. několik nočních podniků, je zajímavý nejen pro číšníky, barové tanečnice, prostitutky, číhající na každém rohu, ale i pro zloděje. Hledají své oběti čtyřiadvacet hodin denně. Solange a Bhavan však neokrádali turisty v temných uličkách.

Patrick a jeho sestra Priscilla přiletěli do Bangkoku z australského Sydney. On byl vysoký, nazrzlý, sportovní typ. Ona pihovatá s tvarohovým obličejem a příliš tlustými lýtky. Solange a Bhavan je sledovali do chrámu Wat Phra Kaeo, do královského paláce, šli za nimi až do hotelu Ambassador, zjistili, že příští den ráno odjíždějí na pár dní na světoznámé pláže v Pattayi, kde si objednali pokoj v hotelu Queen.

Potkali se na koních na pláži. Jedni jeli tam a druzí zpátky. Solangin kůň kulhal. Patrick zastavil a zeptal se, co se stalo, jestli nepotřebují pomoc. Ne, všechno bylo v pořádku, kůň se jen pořezal o rozbitou škebli. To byl začátek rozhovoru i přátelství. Patrick byl okouzlen krásou Solange, jeho sestra se nemohla dost vynadívat na exotický zjev přitažlivého Bhavana. Večeřeli společně v Tropicaně, pak si ještě šli zatancovat do nočního klubu Diamond. Australští sourozenci byli nadšeni novými známými, kteří znali Thajsko jako své boty.

Akce začala v pátek 26. září 1975. Bhavan, který se sourozencům představil jako Howard a Solange jim řekla, že se jmenuje Deborah a vydávala se za Howardovu manželku, se nejdřív začali bavil o drahokamech, které se v Thajsku prodávají na každém rohu. Slovo dalo slovo, Solange otevřela toaletní kufřík, vytáhla pytlíček ze semišové kůže, vysypala drahé kameny na ubrus a řekla se šťastným úsměvem:

“Tohle se nám včera podařilo koupit.”

“No, to je ale krása!”

“A přitom stojí jen pár set dolarů,” řekl Bhavan:

“Smaragd, turmalín, akvamarín, medový topas, rubelit, ametyst, citrín a vzácný modrý topas,” odří

kávala Solange jako u tabule.

Tak těchto opálů je u nás dost,” řekl Patrick a ještě se zeptal. “A kolik to doopravdy stálo?”

406

V policejním protokolu není uvedena cena, jenom skutečnost, že toho večera změnil kožený váček s drahými kameny majitele a že australským sourozencům zůstalo ještě asi pět set dolarů v hotovosti a něco v cestovních šecích.

Všichni čtyři se pak příštího dne vydali na výlet lodí na ostrůvek Koh Larn, kde se oběma Australanům udělalo špatně. Solange se ochotně ujala léčení, přísně jim zakázala pít jinou vodu než ze zaplombovaných lahví, pak oběma řekla, že musí rychle vypít velkou sklenici převařeného mléka a hned jim ho přinesla z hotelové kuchyně.

Patrick a jeho sestra se druhého dne probudili v nemocnici se silnými bolestmi hlavy a žaludku.

Dozvěděli se, že byli otráveni a jen díky pokojské malého hotýlku na předměstí Pattaye se jim poda

řilo přežít.

“Šla jsem ráno normálně uklízet. Našla jsem je ležet na zemi vedle postelí. V místnosti byl takový divný smrad, připomínalo mi to nemocnici. Tak jsem zavolala sanitku,” vypověděla pokojská.

“Kde zůstala jejich zavazadla?” zeptal se policista.

“V pokoji. Zamkla jsem dveře a policie je přelepila páskou s razítkem.”

“Mluvila jste s těmi ubožáky?”

“Ne. Byli v bezvědomí.”

“Neprohledávala jste jejich věci?”

“Pane komisaři, zač mě máte?! Nechci přijít o místo!”

Zmizely drahé kameny, peníze i cestovní šeky, oba australské cestovní pasy, ale i přátelé Australanů milý pan Howard a jeho krásná manželka Deborah. Z Bangkoku poslali Interpolu žádost o vyhlá

šení pátrání s podrobným popisem obou pachatelů. Otrávení sourozenci byli po dvou dnech z nemocnice propuštěni a museli si dojít na australský konzulát pro peníze. Ti dva je totiž obrali do poslední

ho bathu.

Za pár měsíců se Solange a Bhavan seznámili v Kuala Lumpuru s tureckým studentem Sulejmanem Erimalem a brzo se spřátelili. Byl nadšen, když s nimi seděl v malajské restauraci a oni objednávali daging niasak bali, gulé kambing, ratami saté, pangí ikan a česnekové arašídy kacang bavang. Krásná Solange se mu zalíbila, přestože měl v Bangkoku milenku, která tam na něj čekala. Byla to Francouzka a jmenovala se Claire Mirnetová. Solange se tentokrát překonávala. Když vedle sebe seděli v letadle na cestě k nádherným plážím thajské Pattaye, usnula s hlavou na Sulejmanově rameni.

Samozřejmě že v pravou chvíli došlo na připravené téma. Bhavan se jen tak mimochodem zmínil o výhodném nákupu thajských drahých kamenů, jejichž cena je nižší než stejných brazilských nebo johannesburských. Když byli po večeři a číšník už přinesl druhou láhev šampaňského, projevil turecký mladík zájem a prozradil, že by mohl na výhodný nákup věnovat tři tisíce dolarů v hotovosti. Na zbytek by případně mohl vystavit cestovní šeky American Express. Zřejmě se dohodli ještě téhož večera.

Bhavan a Solange, kteří měli zase nové cestovní pasy na jiná jména, totiž hned druhého dne ráno odletěli z pattayského letiště do Bangkoku sami.

V malém bytě prožili klidný den a bouřlivou noc, zřejmě oslavovali, úspěšnou akci. Ale druhý den ráno se ozval telefon.

“Tady Claire Mirnetová, mohla bych mluvit se Sulejmanem?” řekl dívčí hlas.

“Bohužel. Není tady,” řekla Solange a dodala, “počkejte moment, předám vás manželovi.”

Bleskově se poradili. Bhavan oznámil Claire, že její milenec ještě zůstal v Pattayi, ale nemá ponětí, v kterém hotelu bydlí. “Přestěhoval se, když jsme odletěli,” řekl, “ale buďte klidná, za pár dní přijede do Bangkoku. Pořád říkal, jak moc se na vás těší.”

“Myslíte, že vám bude ještě volat?” zeptala se Francouzka.

“Určitě. Má naše telefonní číslo zrovna tak jako vy, mademoiselle. Zavolejte zítra v tuto dobu, možná že už od něj budeme mít zprávu.”

Asi dva týdny před vánočními svátky sbalili Bhavan a Solange kufry a taxíkem odjeli na letiště.

Snad jen dva nebo tři dny poté objevili kluci, kteří brzo ráno hrabali pattayskou pláž, mrtvolu muže.

Vyplavil ho ranní přiliv. Vypadal hrozně, měl spálenou hlavu, místo obličeje zbytky zuhelnatělého masa, z něhož svítily bílé zuby. A právě podle těch později pracovníci Interpolu za pomoci turecké policie identifikovali Sulejmana Erimala.

Osmnáctého prosince se na hladině bangkokského přístavu objevila velice zohavená mrtvola Claire Mirnetové. Byla už pár dní ve vodě a ryby dokonaly vrahovo dílo. Při pitvě se však zjistilo, že se

407

mladá žena neutopila. Zemřela na předávkování kokainem. Protože v plících nebyla žádná voda, bylo zřejmé, že byla vhozena do moře už mrtvá. Vrah udělal v jejím případě chybu. Nechal jí na krku bezcenný snad stříbrný řetízek s madonou. Na rubu přívěsku bylo věnování: mé milované vnučce Claire.

Podle toho ji identifikovali. Stopa po pachateli žádná. Kabelka s jejími osobními doklady a možná i s Bhavanovým telefonním číslem se nenašla. Malý kufřík, o němž vypověděla pokojská hotelu Excelsior, kde Claire bydlela, zmizel beze stopy. Zřejmě ho při odchodu z pokoje vzala s sebou.

Stěhovali se jako kočovníci, hledající žírné pastviny. Do cestovních pasů svých obětí vlepovali své fotografie a vystupovali pokaždé pod jiným jménem. Objevovali se na golfových hřištích, v meziná

rodně proslulých hotelech, v kasinech, kde se točily statisíce. Po každé vraždě se rychle stěhovali jinam. Dva Holanďany, kteří se vydali na cestu kolem světa, Louise Kiewitta a jeho mladou ženu Ewelynu potkali v Hongkongu. Byli mladí a naivní, přestože Louis byl čerstvým doktorem práv a jeho šestadvacetiletá manželka vystudovala na amsterdamské univerzitě medicínu.

Historie se opakovala. Bhavan, který se tentokrát jmenoval Charles Underwood a říkal své údajné ženě Lis, začal o drahých kamenech a Kiewitt zabral hned na první zmínku o výhodné koupi. Noví známí je ještě protáhli hongkongskými nočními lokály, aby ukázali, jací jsou světáci, pak obstarali letenky do Bangkoku a z mezinárodního letiště jeli taxíkem rovnou do Bhavanova bytu. Tam holandský pár jaksepatří pohostili.

Zase se na stole objevil sáček z antilopí kůže, z něhož se na sametovou podložku vysypaly drahokamy všech barev duhy. Znovu se mladá lékařka rozplývala nadšením nad jejich krásou a i v tomto případě Louis Kiewitt zaplatil za kameny velmi nízkou cenu. Jenže pak se on i jeho nadšená mladá žena napili jakéhosi koktejlu, začaly se jim únavou zavírat oči, pohotová hostitelka přispěchala s injekční stříkačkou.

Později vypověděl domovník z protějšího bloku, že viděl oné inkriminované noci muže, jak naklá

dal do vozu ženu,kterou přinesl v náručí. Ve voze už seděli nějací lidé, ale na dálku přes ulici nebylo vidět, jestli to byli muži nebo ženy. Vůz odjel a v ulici byl až do rána klid. Obyvatelka domu, v němž bydlel Bhavan, při výslechu prohlásila, že ho potkala brzy ráno na schodech, ona šla dolů a on nahoru, proto si všimla, že má velice ublácené boty. Nesl kanystr, který byl cítit benzínem. Když policie našla o týden později na skládce známé krokodýlí show Samutprakarn Crocodile Farm, vyhlášené svými šestimetrovými exempláři, obě zohavená těla holandského manželského páru, zjistilo se, že muž i žena byli omámeni silnou dávkou kokainu a pravděpodobně ještě zaživa politi benzínem a upá

leni.

I v tomto případě se pařížské ústředně Interpolu s pomocí Centrale Nationale v Rotterdamu podařilo zjistit totožnost zavražděných podle záznamu jejich zubních lékař. Konečně v té době už byli na seznamu pohřešovaných a Interpol po nich zahájil mezinárodní pátrání.

V Bhavanově bytě na Sukhumwit Road se objevila policie, ale domácí pán podle sdělení domovní

ka se tu už dobrých čtrnáct dní neobjevil. Policisté však našli v zásuvce toaletního stolku nejen cestovní pasy s různými jmény, ale i plastikové sáčky naplněné bílým práškem a značnou částku v bathech i v dolarech.

Bhavan i jeho krásná milenka už delší dobu vystupovali jako manželé Andrewovi a cestovali s platnými americkými cestovními pasy. Na konzulátě Spojených států byli řádně zaregistrováni. Na žá

dost zástupce bangkokské ústředny Interpolu se pracovníci konzulátu pustili do prověřování pravosti pasů a požádali místní policii, aby podezřelé vypátrala a hlídala. Když dostali z Washingtonu odpověď, že byly řádně vydané cestovní pasy zneužity, byl už Bhavan a Solange bůhvíkde. Navíc si Bhavan pronajal bangkokský byt na smyšlené jméno.

Brzy poté se ve spolupráci s národními ústřednami Interpolu v několika státech podařilo zjistit, že se Bhavan narodil v roce 1944 v Saigonu, jeho otec byl Malajec a matka Vietnamka, on však měl francouzské státní občanství. Jeho nacionále a popis rozeslala centrála na všechna oddělení Interpolu a novináři dostali od tiskového oddělení popis obou zločinců a žádost Interpolu, aby uveřejnili ve svých listech varování před nebezpečným párem. V novinách se objevilo rovněž sdělení, že oba hromadní vrazi zabíjejí své oběti injekční stříkačkou se smrtelnou dávkou heroinu nebo kokainu. V ně

kterých případech krásná Kanaďanka, za níž se Bhavanova společnice vydává, namíchá svým obětem koktejl s jedem.

408

Zatím se nevědělo, že se cestou do Nepálu objevili na pár dní v indickém Váránasí. Ubytovali se v hotelu Kahhaiya Vishram Mandir přímo ve středu města na Mandanpura Road. Mrtvého a napůl spá

leného Kanaďana Lawrence Guiloma našli dělníci, kteří šli ráno do práce, nedaleko silnice, která vedla k letišti Bahatpur. Vrah svou oběť zavraždil ranou do týla a pak Kanaďanovi prořízl hrdlo. Pátrání zahájila policejní stanice z Chowku, snad proto, že hotel Kahhaiya Wishram Mandir patřil do její oblasti, ale určitě proto, že kanadský turista bydlel v tomto hotelu stejně jako jeho vrazi. Není třeba opakovat, jaké metody oba vrazi použili.

Zřejmě včas odletěli do Nepálu, usadili se ve starém hotelu Shankar, seznámili se při prohlídce chrámu Pashupatinath se starší americkou turistkou Filomenou Gruberovou. Pozvali ji do cukrárny uprostřed města, kde prodávali zmrzlinové poháry i dorty s hašišem. K večeru ji taxikem odvezli do Kakani osmnáct mil do hor, odkud je fascinující vyhlídka na Annapurnu, Manaslu, Himálšuli, Gauríšankar a další himálajské velikány a tam ji zřejmě v noci, když už ostatní turisti spali, zavraždili, polili benzínem a zapálili. Řidič společnosti H.G.M. z Basantpuru vypověděl, že se mladý muž a mladá žena celou cestu vesele bavili, starší paní, o níž prohlašovali, že jí není dobře, v restauraci hotelu snědla něco, co neměla a má značné žaludeční potíže. Však toho moc neřekla. Většinou spala.

Cestovní kancelář patří královské společnosti. O spolehlivosti řidičů několika taxíků, které dal král dovézt z Japonska u příležitosti své korunovace, není pochyby.

Policie měla vrahy zase na dosah ruky. Oni však včas nasedli do letadla a zmizeli v bludišti přelidněných ulic New Delhi. Znovu si udělali výlet do Hongkongu, objevovali se tam, kam měli namířeno bohatí turisti, dávali se s nimi do řeči, zavraždili je a obrali o všechno. Se dvěma mladými hipies, jejichž rodiče určitě neměli hluboko do kapsy, se seznámili už na letišti. Letěli s nimi do kašmírského hlavního města Šrínagaru. Snad se s nimi domluvili na společné další cestě. Chlapci byli nadšeni tím, že za pár centů mohli kdekoliv dostat svou dávku drogy a noví známí, kteří se zřejmě dobře vyznali v místních poměrech, je pozvali na pohádkový výlet na kouzelné jezero Dal obklopené náramkem zasněžených horských velikán.

Nasedli společně na šíkáru, úzký ale prostorný sampan se dvěma veslaři, a ubytovali se s nimi uprostřed jezera s plovoucími ostrovy na obytném člunu, vyřezaném z masivního santalového dřeva.

Jejich obydlí i způsob života připomínal pohádky z tisíce a jedné noci. Asi po týdnu našli domorodci dobývající ze dna jezera zelené chaluhy, z nichž rozšiřovali své zahrady na plovoucích ostrůvcích, uprostřed rozkvetlého lotosového pole nafouklé mrtvoly dvou mužů, Johna Cristophera Martinse a Charlese Bottingera mladšího. Jejich cestovní šeky American Expres proplatila, snad ještě když žili, šrínagarská národní banka. Podpisy byly v pořádku, platné pasy byly při výplatě předloženy. Když se policisté vyptávali pokladníka, jak ti dva vypadali, dokázal popsat jen krásnou blondýnu, která je doprovázela a tlumočníka, který všechno za ně vyjednával.

V pařížské ústředně Interpolu se množily důkazy z mnoha zemí světa o hrůzných vraždách. Jednu z posledních spáchali oba zločinci na thajské pláži v Pattayi. Ubytovali se v pětihvězdičkovém hotelu Montien. Slunili se u bazénu, posedávali v baru, nudili se nad šálkem kávy v hotelové hale. Hned druhého dne se však seznámili se čtyřmi sympatickými Francouzi. Ti si v Bangkoku pronajali na čtrnáct dní prostorný Land Rover a terénní Mitsubiši, naházeli do nich své obří cestovní tašky a vydali se dolů po pobřeží. Když se kolem půlnoci na barbecue u hotelového bazénu seznámili s novými přá

teli, krásnou plavovláskou a jejím snědým manželem, byli okouzleni. Ti dva se totiž vyznali ve všem.

Nejen, že navrhli, že jim ukážou, kde mohou koupit velmi levné drahé kameny, ale nabídli jim, že s nimi pojedou na nejhezčí pláž světa. Je to jeden z posledních rájů.

Slunce zapadalo do červánků. Zaparkovali s oběma vozy pod korunami kokosových palem. Byl vrcholný příliv, hladina se leskla jako zrcadlo, vítr pomalu utichal a ptáci už taky umlkali. Hostitelé vybalili chladničku s jídlem a pitím. Usadili se na pláži. Z nedalekého houští natahali naplavené dřevo, rozdělali oheň. Chystali se opékat na řežavém uhlí langusty. Hostitel už míchal koktejly, hostitelka prostírala na plédu. Pak někdo zasunul do přehrávače ve voze kazetu a všichni,zatímco čekali, až dří

ví shoří na řežavé uhlíky, se dali do bláznivého tance.

Brzo je tanec zmohl, kroutili se už jen ze setrvačnosti. V očích se jim objevil strach. Obličeje měly staženy bolestí. Jeden po druhém padli do bezvědomí. Bhavan a jeho partnerka je naložili na zadní sedadla vozů, odjeli několik kilometrů po pobřeží, tam je na vybraném místě nacpali do Land Roveru

409

s pohonem na všechna čtyři kola. Bhavan nařídil a zaklínil volant. Kamenem zatížil plynový pedál a odbrzdil. Vůz se zpočátku pomalu, pak stále rychleji rozjel ke srázu a skončil v moři.

Uslyšeli ránu. Spatřili záři. Naskákali do terénního Mitsubiši a zmizeli ve tmě. Byli si jisti úspě

chem, ale do hotelu Montien se už nevrátili. Na místě havárie se nejdřív objevili kluci, kteří se vraceli z rybolovu, pak pattayské policejní záchranné družstvo. Všichni čtyři ještě žili. Dva z nich byli v hlubokém bezvědomí. Protože se vůz zastavil v příbojové vlně, plameny rychle zhasly. Do konce týdne byli všichni Francouzi v pořádku. Popisy zločinců a průběh inscenované vraždy se objevil na faxech národních ústředen Interpolu. Teď už bylo jisté, že dny těch dvou krásných hyen jsou spočítány.

A přesto se ještě pokusili o poslední a tentokrát opravdu hromadnou vraždu. V pátek 2. července 1976 se ubytovali v New Delhi v hotelu Maidens. Zde totiž bydlela skupina evropských turistů. S ně

kolika se spřátelili, večer s nimi seděli v baru, nabídli jim výhodnou koupi drahokamů a pak je doprovázeli na jejich okružní jízdě městem i při návštěvě klenotnictví, aby jim dokázali, že jejich nabídka je pro ně daleko výhodnější.

Jak už to bývá, větší polovina skupiny onemocněla dyzentérií. Ale hned se objevili ochránci. Bhavan začal.po večeři rozdávat tablety proti průjmu, jeho šikovná manželka dokonce těm, co na tom byli nejhůř, odborně píchla injekci. Správa hotelu zasáhla včas. Sanitky odvezly dvaadvacet postižených do nemocnice, kde jim lékaři včasným zásahem zachránili život. Rashtrapátího Bhavana dopadli ještě téže noci na letišti. Chystal se odletět se svou krásnou Solange do Bombaye. On měl u sebe značnou částku v hotovosti v několika světových měnách, ona měla v toaletním kufříku jed, kterým zabíjela své oběti a celou sbírku ukradených šperků.

Zpočátku je obvinili z dvanácti vražd. Navíc zatím nebyly po ruce důkazy. Zbytek práce si rozdělily národní ústředny zemí, v nichž byly trestné činy spáchány. První rozsudek nad “krásnými hyenami”, jak dvojici vrahů nazvali novináři, zněl na doživotí. Dodnes není známo, kolikrát ještě zazněl před tribunály dalších zemí verdikt doživotně. Vrah má však jen jeden život tak jako jeho oběť. Dvacetkrát stejný trest není tedy stejně nic platný.

410

71 případ

PŘÍPAD HOLČIČKY A HRBÁČE

Florida věčně zaplavená sluncem je nablýskaný kousek světa. V prvotřídních hotelech jsou vždy připraveny parádní pokoje pro bohaté a královské apartmá pro milionáře, čtyřiadvacet hodin otevřené bary se soukromými salónky, kde láhev sektu stojí měsíční plat. Florida, to jsou vždy pečlivě uhrabané pláži a pohodlná lehátka u bazénů s ultramarínovým obložením, klimatizované herny s ruletou a zeleným suknem potaženými stolky pro blackjack.

Miami má však svůj nákladní přístav se závěji špíny a páchnoucími doky, se skladišti, v nichž zahnívá zásilka kopry nebo banánů, které nikdo nechce. U přepychově vybraných přístavních hrází kotví výletní lodě čekající na turisty z celého světa. Jiná mola nedaleko Mac Arthur Causeway jsou v rozvalinách. Byla postavena pro obchod s Kubou a celá léta, co Fidel Castro zavřel dveře před normálním světem jsou bez užitku.

Omšelá, už aspoň tři roky nenatřená italská kocábka Marco Polo, přistála začátkem prosince 1988

právě u jednoho z nich. Na palubu nákladní lodi s několika kabinami pro pasažéry vstoupili celníci.

Přijeli na molo chevroletem z Miami Beach.

“Podívej se na toho hrbáče, Bobe,” řekl jeden z nich a pohledem ukázal k zábradlí spodní paluby.

“A krucinál, hrb jako dům! Ten se chudák nadře,” řekl Bob a zašklebil se, aby se nesmál.

Sešli dolů, kde na ně čekal první důstojník. Vzali si od něj papíry. Bob je strčil do kapsy, odešel kousek dál a řekl tiše kolegovi: “chlap je normální. Celej velkej a rovnej a najednou hrb.”

“Já si ho vezmu stranou,” řekl kolega.

“Jdu s tebou. Jinak tady jsou akorát čtyři kabiny a jen tři z nich obsazené.”

Všichni tři vešli do malé jídelny.

“Máte něco k proclení?” zeptal se Bob hrbatého muže.

“Ne. Mám jen osobní potřeby.”

“Kabina číslo?”

“Trojka.”

“Cestujete sám?”

“S manželkou.”

“Kde je?”

“Snídá v kabině:’

“Dovolíte prosím?!” řekl Bob a nečekal na svolení, přejel oběma rukama celé tělo hrbatého muže, jak to dělají policisté ve filmu i ve skutečnosti a ještě se dlaněmi vrátil na mužova záda.

“Rozepněte si košili prosím,” nařídil mu. “Celou prosím, celou až dolů.”

Hrb byl plátěným artefaktem, něco mezi baťohem a podprsenkou velmi vyvinuté dámy. Popruhy s přezkami byl připevněn na zádech pod košilí zvláštního střihu. Když Bob podivné zavazadlo položil na stůl a rozpáral jednu z velkých kapes, objevila se hromádka. plastikových sáčků s bílým práškem.

“Vaše doklady prosím!”

“Mám je v kabině“

“Vaše jméno?”

“Jean Paul Steiner.”

“Národnost?”

“Švýcar„

“Tak pojďte, pane Steinere, a nesnažte se o odpor. Policie si pro vás přijde za několik minut:’

Seděla v posteli v hedvábném ranním peňoáru, přes nohy servírovací stoleček s bohatou snídaní.

Byla upravená, jako by právě přišla ze salónu krásy. Usmála se na celníky, jako na staré dobré zná

mé.

“Prosím za prominutí, madame,” řekl Bob a neohrabaně se protlačil za dveře lodní kabiny, “neradi vás rušíme, ale budeme se muset podívat do vašich zavazadel.”

“Ale jistě, pánové, račte si posloužit,” řekla kráska dětským hláskem.

“Vaše jméno prosím?” zeptal se ještě Bobův kolega.

“Georgetta Steinerová,” odpověděla a mazala si máslem další toast.

411

Nenašli nic. A policisté, kteří se asi za dvacet minut objevili, taky ne. Přesto vyzvali mladičkou krasavici, aby se oblékla a vystoupila z lodi. Je třeba, aby s nimi jela na policejní revír.

Georgetta Steinerová neprotestovala, jen se na ně zase mile usmála. Na palubu později vyšla elegantní, upravená. Na nic se nevyptávala, jen ještě cestou k lodnímu můstku kývla na jednoho z dů

stojníků a nařídila mu:

“V kabině jsou dva kufry. Vezmu si je s sebou.”

Pak viděla v prvním policejním voze svého muže. Zamávala mu, když odjížděl. Námořníkovi, který uložil do kufru policejní limuzíny její zavazadla, vstrčila do dlaně pětidolarovou bankovku. Usadila se mezi dva uniformované policisty a cestou do kriminálu se stále ještě usmívala. Jen tmavé brýle proti slunci, které měla už v posteli při snídani, si ani ve voze nesundala.

Na policejním revíru v Miami Beach trpělivě seděla v poloprázdné místnosti. Když jí bylo zima, před vánočními svátky jsou i na Floridě chladné dny, požádala strážného, aby jí přinesl větší šedivý kufr a vyndala si z něj lehký flaušový plášť. Přehodila si ho přes ramena, vyhrnula límec a zachumlala se do něj.

Steinerův výslech trval přes dvě hodiny. Mezitím přišla dálnopisná zpráva z washingtonské centrály FBI o jeho registraci. Narodil se v Lausanne, bylo mu sedmatřicet let, původním povoláním byl lupič druhé možná až třetí kategorie. Zločinů se dopustil většinou v Ženevě, kde byl za ně taky odsouzen.

Šestiletý trest si odseděl ve švýcarských věznicích. Propustili ho za dobré chování o něco dřív, ale vrátil se před třema lety, v červnu 1985. Náklad heroinu, který přepravoval v umělém hrbu, měl cenu několika miliónů dolarů.

“To mi řekněte, pánové, kde ten chlap vzal na takovou dávku peníze?” řekl seržant Douglas na poradě operačního štábu.

“A co ta holka?” zeptal se poručík Dellsage.

“Připadá mi trochu blbá,” řekl seržant.

“Ať se jí zeptáš, na co chceš, na všechno ti odpoví: když to já nevím.”

“A je to vůbec jeho žena?”

“Podle papírů jo:’

“Jenže ty papíry jsou falešné. Právě to vyťukal dálnopis:’

“Pas taky?”

“Jo. Pas taky.”

“Potvrdili to analytici?”

“Naši analytici i služba Interpolu.”

“Takže to není žádnej břídil, ale eso. To nám ještě scházelo! Teď před vánocemi.”

“Třeba se podíváš na Ježíška do Švýcarska. Tam je teď prej moc hezky. Takovejch dvacet pod nulou.”

“Vyžádali jste si Carmo v Interpolu?”

“Jasně. Do večera by tady měla být odpověď.”

C.A.R.M.O. je kódové heslo. Znamená žádost o všechny i detailní informace o podezřelé osobě, o všech registrovaných trestných činech, o procesech a odsouzeních, o soukromém životě a především o nezákonné činnosti.

Zatčený Steiner se vyznal v tlačenici. Požádal, aby mu předložili seznam miamských advokátních kanceláří. Zatelefonoval do jedné a protože právní zástupce nebyl doma, ještě do druhé, během půl hodiny seděl vedle něho na policejní stanici zkušený obhájce. Hned jeho první akce byla úspěšná: po

žádal o propuštění na kauci a státní žalobce určil výši. Zadržení mohli být propuštěni a vyšetřováni na svobodě, když každý složí sto tisíc dolarů. Zůstali za mřížemi. Neměli peníze a bez přemýšlení prohlásili, že neznají ve Spojených státech nikoho, kdo by jim mohl tak velkou částku půjčit.

Nikdo z vyšetřovatelů jim nevěřil.Nemohli přece pašovat takové množství heroinu na vlastní pěst.

Museli přece mít zajištěný odběr. Loď Marco Polo odplula z Janova, bylo zřejmé, že jde o zboží ně

které ze sicilských rafinerií. Bylo pravděpodobné, že Steiner a jeho mladičká manželka byli jen nuly, převážející drogy přes moře?

Georgetta Steinerová seděla schoulená v koutku prázdné místnosti,oči stále zakryté černými brýlemi. Přinesli jí kávu. Ani se na papírový kelímek nepodívala. Zeptali se jí, jestli něco nechce. Jen zavr

412

těla hlavou. Postupně se na ni přišli podívat všichni tři policisté, kteří byli ve službě a shodli se na tom,že ta holčička s dětským obličejem je divná.

Stmívalo se. V místnosti,kde čekala, ještě nerozsvítili. Když vešel seržant Courbett, zvedla hlavu a tentokrát ji nesklopila. Courbett byl chlap. Měl postavu basketbalového hráče, vlasy na reklamu zá

zračného prostředku proti plešatění, usmíval se, i když měl vztek. Vypadal na třicet, ale měl zkušenosti padesátiletého policejního komisaře. Pracoval jako specialista ze skupiny DEA Drug Enforcement Agency, zabývající se bojem proti pašerákům a prodavačům drog. Zůstal stát, jako by ho oslnil její zjev, pak sáhl kamsi do zšeřelého kouta pro otlučenou židli a sedl si proti zatčené tak blízko, jak mohl.

“Ty brýle přece už nepotřebujete,” řekl tichým vemlouvavým hlasem a sundal jí je. “Za chvíli bude tma.”

Pak si ji hodně dlouho beze slova prohlížel, až jí z toho šel mráz po zádech.

“Ale oči máte své. Původní,” řekl.

Zvedla hlavu. Najednou už nebyla pokorná, ve tváři se jí objevil vzdor.

“My jsme se totiž už kdysi setkali. Ale to jste měla ještě buclaté tvářičky a nosík jako třešničku, vlasy tmavé. Nebo už jste byla tenkrát blondýna?”

“Jmenuji se Steinerová,” řekla dětským hláskem.

“Váš pas je falešný, madame,” oznámil seržant Courbett.

“Nemám, co bych vám řekla.”

“Zato já ano. Dobře mě poslouchejte, je to totiž vaše jediná šance. Jsem přesvědčen o tom, že jste si dala předělat obličej. Hned zítra ráno nám to řekne soudní znalec. Jste zapletena do rozsáhlé sítě pa

šeráků drog. Byla jste přistižena.”

“O ničem takovém nevím,” bránila se naivně.

“My vám to snadno dokážeme. A je nám jasné, že zásilka v umělém hrbu vašeho manžela je jen součástí větší dodávky, kterou jste pašovali na lodi. Když nám řeknete, kde je zbytek, bude to pro vás před soudem polehčující okolnost. Nedostanete víc než pět let. Když se budete ve vězení chovat sluš

ně, můžete být za tři roky venku.°

“Nevím o žádném heroinu,” řekla dětským hláskem.

“Takže nám chcete namluvit, že jste si nevšimla, že váš údajný manžel má najednou hrb, že jste s ním spala v manželské posteli a on měl i v noci na zádech baťoh s heroinem. Vy jste se vdávala za hrbáče? Na to, vážně madame, nevypadáte.”

“Nevím, proč bych se s váma měla bavit o takových věcech. Nic jsem neudělala. O ničem nic nevím. Nemám důvod proč přistoupit na váš sviňskej handl.”

Seržant Courbett se usmál. Ta holčička, tvářící se jako neviňátko, se najednou podřekla. Zapomněla hrát svou roli a promluvila žargonem z podsvětí. Seržant Courbett dělal, jako by si toho nevšiml.

“Vy dobře víte, proč byste měla s mým návrhem souhlasit. Dala jste si předělat obličej. Ještě se ukáže proč. Cestovala jste na falešný pas. Se svým údajným manželem jste pašovala pořádnou dávku heroinu. Nehrajte si na neviňátko, nemáte šanci.

Sejmuli jí otisky prstů,poslali je do washingtonské kartotéky FBI. Současně je národní centrála Interpolu ve Washingtonu telefotem předala centrále v Saint Cloud u Paříže. Mezi milióny záznamů a registrovaných otisků prstů hledali, v té době ještě ručně, skutečné jméno zatčené Georgetty Steinerové. Prošli seznamy zločinců specializovaných na obchod s omamnými drogami. Bezvýsledně.

Seržant Courbett dostal hned druhého dne ráno na stůl negativní zprávu. Georgetta Steinerová neměla v evidenci FBI ani Interpolu žádný záznam. Nevěřil, že by ta podivná žena byla začátečnicí.

Experti potvrdili, že se podrobila složitým plastickým operacím, a ty nepodstoupí žádná žena v jejím věku jen tak z rozmaru.

Odvezli ji do miamské věznice a seržant Courbett znovu požádal washingtonskou centrálu, aby poslala do Paříže žádost o mezinárodním pátrání s otisky, fotografu i detailními podrobnostmi zatčení holčičky a falešného hrbáče.

Mladá dáma s dětským hláskem se dostala na celu s dvěma lůžky a hned zahrála velmi hlasitou scénu. Prohlásila, že nebude pod jedním zámkem s kdejakou kurvou. Při příjmu jí sebrali brýle proti slunci a její obličej vypadal bez nich jako nahý. Když roznášeli večeři, snědla vězeňskou porci rizota do posledního zrnka rýže. Hned po příchodu se zeptala, kde mají televizor, posadila se do společen

413

ské místnosti a dívala se na program až do večerky. Za dva dni už byla ve věznici jako doma a ser

žant Courbett dostal o tom od ředitele hlášení. Se dvěma Kubánkami, které se dostaly do vyšetřovací vazby pro únos dítěte, hrála karty a mluvila s nimi plynulou španělštinou. S Němcem, zadrženým pro podezření z vraždy prostitutky z Miami Beach, hovořila německy. Netvářila se nešťastně, brala pobyt za mřížemi jako nutné zlo a bavila se, jak se dalo. Seržant Courbett byl přesvědčen o tom, že není ve vězení poprvé. Nemýlil se.

Po třech dnech přišla zpráva z Curychu. Přesto, že byl její cestovní pas falešný, přesto že měla změněnou vizáž, identifikovali ji podle otisků prstů jako Jeanettu Boussetovou. Měla na svědomí hezkou řádku zločinů. Postavili ji před soud v Miami, kde došlo hned první den k odhalení zločinné minulosti obžalované s dětským hláskem. Soudce měl k dispozici fotografu Boussetové před plastickou operací i kopie rozsudků. Seržant Courbett seděl v první řadě, hned za lavicí obžalovaných a tvá

řil se spokojeně. Byl pyšný na svou policejní instituci.

Hrbáč se pochopitelně taky nejmenoval Steiner ale Gerhardt Hammer. Byl podvodník z povolání, původně kapesní zloděj, který se specializoval na kabelky návštěvnic obchodních domů. Akce s hrbem vyplněným heroinem byla jeho první velkou šancí na jevišti mezinárodního zločinu. Zkrachovala, protože hrb byl příliš velký, neodpovídal proporcím jeho těla, byl to diletantský nápad nezkušené

ho pašeráka. Když se ho státní zástupce začal vyptávat na jeho poměr k Boussetové, řekl pateticky:

“Nechte ji prosím vás na pokoji, nevěděla o ničem!”

Tak velká to byla láska? Nebo byla jeho společnice tak chytrá? Před porotou miamského soudu se ukázalo, že měla bohatou praxi, snad čarodějnické vlastnosti, ale určitě schopnost dělat si s muži co chtěla.

Především nebyla tak mladá, jak vypadala. Její dětský hlásek taky mnohé oklamal. Kdysi byla vdaná. Její manžel se jmenoval Sebastian Bousset a nebyl to leckdo. Byl synem honorárního konzula a bankéře Francoise Bousseta, jemuž přezdívali Maršál, protože tak vypadal, i se tak choval. Sebastián vyrůstal v dostatku v péči guvernantek v rodinné vile nedaleko Vevey na břehu Žnevskěho jezera.

Byl krátkozraký a neměl atletickou postavu. Jako kluk sbíral známky a stal se členem skautského oddílu, kde to dotáhl až na šarži rádce. Ve škole mu to moc nešlo, ale nakonec úspěšně maturoval a seznámil se s Jeanettou.

Ani ona nepocházela ze zločinecké rodiny, naopak její otec byl váženým občanem, členem městské rady. Měl sice malou ale dobře prosperující továrničku na přesné měřící přístroje. Jeho dcera nikdy nepoznala nedostatek. Ti dva se poznali o prázdninách na pláži v Saint Tropez, zamilovali se do sebe a zbytek prázdnin strávili společně. Už po půl roce vystrojil tatínek Gerbeau své těhotné dceři honosnou svatbu.

Novomanželé nežili nad poměry. Ona pracovala v kanceláři otcovy továrny Precisa jako písařka, Sebastian nastoupil jako úředník do banky, u níž měl konto jeho otec. Bydleli na východním cípu jezera Lac Léman v hezkém domku, jemuž bůhvíproč říkali vila. Narodila se dcera Dominika a mladá maminka se začala doma nudit. Manželství se dostalo do slepé uličky. V obou rodinách se začalo mluvit o rozvodu. Pak zemřel honorární konzul Francois Bousset a jediný syn Sebastian zdědil velké jmění.

Mladí manželé se rázem udobřili, ale začali se chovat jako blázni. Nejdřív se přestěhovali do otcovy vily, kterou už od matčiny smrti obýval sám. Většinu pokojů si dali zařídit podle svého ne příliš vybraného vkusu. Sebastian si koupil nejsilnější verzi jaguara a stal se postrachem švýcarských silnic.

Jeanette si vybrala bílý plymouth čalouněný světlezelenou kůží. Dominiku dali na starost guvernantce. Přijali ještě komornou a šoféra, který při nočních partiích hrál ve fraku roli číšníka.

Jeanette byla ve svém živlu. Oblékla se v nejlepších pařížských módních salónech. Při večírcích předváděla oslnivé šperky nedávno koupené u Tiffanyho. Pomalu sice, ale jistě převzala správu zdě

děného majetku. Plánovala a organizovala radovánky na Tahiti, v Acapulku, v Las Vegas a bůhvíkde ještě jinde. Z původně plaché holčičky zůstal jen tenký hlásek, jinak se z Jeanetty stala panovačná, chlípná a nafoukaná čarodějnice. Manžel, který už býval jen výjimečně střízlivý, jí promíjel všechno.

I milence, s nimiž se mu dokonce předváděla. Také on už nebyl nesmělým chlapcem dodržujícím skautské zákony, ale vrtošivým boháčem, vyžívajícím se v nepřetržitých radovánkách.

414

Samozřejmě že jim došly peníze, které nesmyslně rozhazovali. Pochopitelně že jednou už neměli na letenku do Rio de Janeira a Jeanette dala svému muži první facku a seřvala ho, že není k ničemu, když nedokáže dost vydělat. Odjela na týden s milencem na Mallorku, na laciný hotel ještě měla.

Nebylo s ní k vydržení. Chovala se jako pominutá. Všechny hříchy světa sváděla na budižkničemu manžela. Týrala ho a ponižovala při každé příležitosti. Stále mu vyčítala, že je nekňuba. A psi kterési ze sta hádek si vzdychla:

“Kdyby tak můj tatíček…”

“Co? Ty bys chtěla, aby tvůj otec…?” pohoršil se Sebastian, zatímco mu manželka kývla na pozdrav už mezi dveřmi. Věděl, že odjíždí na víkend s jedním z milenců.

V sobotu 6, července 1957 došlo v serpentinách nedaleko francouzského Chamonix k dopravní nehodě. Vůz řízený váženým továrníkem Gerbeauem vyletěl v zatáčce ze silnice a zřítil se z několika metrového srázu mezi velké balvany. Pan Gerbeau byl mrtev. Jeho dcera se v té době bavila daleko odtud na tanečním parketě nočního podniku hotelu Ambassador, kam přijela na víkend se svým milencem. Když se v pondělí vrátila, přivítal ji její manžel slovy:

“No a je to:“

Políbila ho, prohlédla jeho oblek, na kousky rozstříhala potřísněnou vestu a ještě téhož večera ji spálila v krbu. Pak si s ním po dlouhé době zase lehla do postele.

Milionářské paničky a playboyové, kteří se kolem nich rojili, jim říkali „Andělský pár“. Tvářili se šťastně jako andělé na oltáři. Chovali se jako bezstarostné děti, smáli se, protože byli přesvědčeni, že nemají důvod k smutku. Jezdili z místa na místo, a když si opět po dvou letech objednali v curyšském hotelu Baur au Lac císařské apartmá, nastoupila většina personálu k přivítacímu ceremoniálu a Andě

lé prošli špalírem pokojských, komorníků, číšníků a kuchařů. Jejich návrat mezi smetánku byl vskutku impozantní. Na banket do největšího z hotelových salónků sezvali kdekoho, kdo měl jméno a peníze. Byla to obrovská slavnost, o níž se psalo v mnoha švýcarských novinách.

Pak se objevovali v Davosu, v Megéve, v Biaritzu, Chamonix nebo na dostizích. Na pláž je vozil livrejovaný řidič. Komorná se starala o nezkrotného dobrmana, který se stal miláčkem madame Boussetové. Zatkli je v jejich okázalé vile v úterý 9. června 1959. Tak dlouho trvalo vyšetřování vraždy starého pana Gerbeaua. Když je předvedli před vyšetřujícího soudce, prohlásil Sebastian Bousset:

“Nechte mou paní na pokoji, ona o ničem neví.”

Už jim neříkali Andělský pár, psali o nich jako o sprostých vrazích, kteří se neštítili pro peníze zavraždit vlastního otce a tchána. Sebastian šel na dvacet let za mříže, jeho žena dostala osm let káznice. On se stal vzorným vězněm, ona postrachem ženské věznice. Provokovala dozorce tím, že se před nimi svlékala, vyplazovala na strážné jazyk, nebyla spokojena se stravou a odmítala pracovat.

Když ji převezli do jiné trestnice, až po uši se zamilovala do advokáta Jaccouda, který si zde odpyká

val sedmiletý trest za vraždu. Jemu prý prohlásila, že už nezůstane ve vězení ani den. Zbláznila by se.

Skutečně se jí podařilo utéct. Jedné neděle, v době návštěv, se s pomocí ženy, jejíž jméno se nikdy neobjevilo, převlékla, nalíčila, nasadila si paruku a s kabelou, v jakých příbuzní nosí trestancům jídlo a ovoce, se jí podařilo vyjít ven. Pak zmizela ve francouzském podzemí, dala se dohromady se zlo

činci. Našla si cestu k plastickému chirurgovi. Předělal jí obličej a přesto, že ji hledala policie i složky Interpolu, podařilo se jí nadlouho zmizet.

Nemohla žít sama, i když měla ještě nějaké peníze. Bylo logické, že se dá dohromady s mužem, který by nebyl ani nudný, ani nápadný. Nikdo však nepochopil, že se rozhodla žít s takovým nekňubou, jakým byl hloupý Gerhardt Hammer, jinak zvaný Steiner.

Když pak stála před soudcem v Miami a předseda trestního, senátu se jí zeptal, jestli se cítí ve smyslu přečtené obžaloby vinna, řekla:

“Ano, Ctihodnosti,” a její dětský hlas zazněl soudní síní přeplněnou novináři jako fanfára.

Seržantovi Courbettovi bylo jasné, že se dohodla s prokurátorem. Bude vypovídat podle dohodnutého schématu a odjede do vězení s nejnižším možným trestem. Zradila komplice a prodala šéfy a spolupracovníky obchodu s drogami. Neměla strach, že se jí pomstí buď ještě ve věznici, anebo až se vrátí na svobodu? Mnozí si kladli podobné otázky. Seržant Courbett na ně znal odpověď. Obsahoval ji posudek soudního znalce z oboru psychiatrie. Potvrdil, že obžalovaná má sice vrozenou inteligenci, je však chladná, cit nahrazuje v mnoha případech kalkulací. Mentálně je na úrovni třináctiletého dítě

415

te. Je krutá jako dítě, náladová jako dítě, vzdorná jako dítě, své přání se snaží docílit podobnými primitivními prostředky jako dítě.

Odsoudili ji na osm let káznice a nebrali žádný ohled na její dětské manýry, dětský hlas a vrtochy malé hloupé holky, která se snaží dostat své dupáním a vřískotem.

416

72 případ

PŘÍPAD DRZÉHO FRAJERA

Patřil mezi krasavce, kteří se na pláži v Makarské nebo v dubrovnických barech vydávají za inžený

ry nebo filmové herce. Jmenoval se Milan Jovanovič. Měřil skoro metr devadesát, měl plavé vlasy a atletickou postavu. Byl sympatický, stále se usmíval. A v očích se mu objevovaly jiskry. Když ho v poutech přivedli do soudní síně, bylo mu čtyřiadvacet.

V pátek 21. ledna 1972 ho ve Frankfurtu odsoudili na půl roku do vězení za krádež. Seznamoval se většinou s nepohlednými německými dámami středních let, neměl nic proti tomu, když ho pozvaly do bytu na čaj a koláč s drobenkou, tam občas něco ukradl a v pravou chvíli zmizel. Obyčejně předstíral, že si musí odskočit a odskočil si tak rychle a tak daleko, že ho roztoužená paní už nikdy nespatřila.

Milan Jovanovič často měnil jeviště svých výstupů. V létě 1972 se objevil ve Stuttgartu. Měl smůlu, jedna z těch chytřejších zamkla dveře svého bytu, když zjistila, že se jí hrabal v kabelce, zatímco byla pod sprchou, a zatelefonovala na policii.

Přijeli za pár minut, odvezli ho, sepsali s ním protokol a protože to nebyl první hlášený případ, posadili ho do cely pro vyšetřované. Pátého června ho předvedli před soudce. Zastavili se u lavice obžalovaných a sundali mu pouta. Tvářil se jako by přišel do kavárny, kde má schůzku s krásnou ženou.

Milan Jovanovič měl totiž dar od boha: dokázal se tvářit důvěryhodně. Před soudem se však nechoval jaksepatří poníženě. Nejdřív se rozhlédl sálem, zaregistroval soudce a přísedící, jednu ruku vstrčil do kapsy kalhot, sehnul se, jako by si chtěl zavázat tkaničku boty, prudce se s rozpaženýma rukama vztyčil, odstrčil oba policisty, až zavrávorali, skočil ke dveřím, strážnému dal ránu na solar, pádil dlouhou chodbou až k oknu, rychle j e otevřel a vyskočil z prvního patra do dvora. Když běžel chodbou, třímal v ruce armádní pistoli. Nesl ji tak, aby ji všichni viděli. Nikdo se mu neodvážil postavit do cesty. Dokonce i policisté ze soudní síně se objevili na chodbě, až už byl bůhvíkde. A soudce, který zůstal za katedrou stát jako kamenný pomník, se teprve po chvíli vzpamatoval a sáhl po obálce, kterou mu Milan Jovanovič hodil na stůl, než se dal do běhu ke dveřím.

Jsem nevinný. S loupeží, z níž mě obviňujete, nemám nic společného. Nejsem zločinec, jsem demokrat vyznávající zásady rovnosti, volnosti a bratrství. Rozhodl jsem se utéct, protože nevěřím ve spravedlnost tohoto soudního dvora.

Milan Jovanovič

Měl hezké písmo, věty byly docela slušně stylizovány, ten člověk se nevyjadřoval jako profesionální zločinec. Jenomže teď už byl kdesi v ulicích a i svým útěkem se dopustil trestného činu. Když se přítomní v soudní síni vzpamatovali, zavolal soudce na strážné: chyťte ho, a právní zástupce ex offo, kterého přidělili obžalovanému, vyběhl ze dveří a utíkal chodbou, jako by chtěl prchajícího dohonit.

Nikdo z nich neměl šanci. Ani policisté, kteří se rozjeli do ulic, kudy mohl Jovanovič utíkat.

Policejní vůz zastavil na nejbližší křižovatce. Nevěděli kudy dál.

“Zmizel támhle v tom obchodním domě“ řekla ochotná paní s dětským kočárkem naloženým krabicemi.

“Viděla jste ho?”

“Jasně.”

“Jak vypadá?”

“Štramák. Vysoký, blond, šedivé šaty a obrovský revolver v ruce.”

Obsadili všechny vchody, zavolali vysílačkou posilu z policejního ředitelství. Celé příští dvě hodiny po jednom vypouštěli zákazníky. Když byli všichni venku, prohledali obchodní dům od sklepů po půdu. Marně. Milan Jovanovič byl pryč a paní s naloženým kočárkem byla lhářka. Policisté zbytečně ztratili drahocenný čas. Uprchlík zatím dojel taxíkem až na francouzskou hranici, vzdálenou ze středu města něco přes dvě hodiny ostré jízdy.

“Co myslíte, že jsem měl dělat? Nejsem blázen!” vypověděl později taxíkář. “Ten chlap se sice po

řád usmíval, jako by se mu přihodilo něco moc příjemného, ale na kolenou měl obrovskou bouchač

ku. Tak jsem na to radši šlápl, abych tam byl co nejdřív.”

“Vysadil jste ho přímo na hranicích?”

“Kousek před celnicí.”

417

“Všiml jste si, kam šel?”

“Koukal jsem rychle zmizet. Jel jsem rovnou k vám. Ale viděl jsem, jak ten chlap chvilku okouní před celnicí, pak šel k velkému vozu, sklonil se do okénka a něco jim vykládal:’

“Máte pocit, že chtěl svézt?”

“Co jiného.”

“Jaký to byl vůz?”

“Peugeot, antracitová metalíza s francouzským číslem.”

Mezitím se snažili v odbočce Interpolu ve Wiesbadenu zjistit minulost pošuka, který by byl šel od soudu s šestiměsíčním trestem a už jen tím, co provedl cestou na francouzskou hranici, si našetřil nejméně dva roky navíc. Ale on byl tak trochu blázen. Jenže sympatický. Řekl to i celník, který odbavoval velký peugeot.

“Co na nich mělo být podezřelého?” řekl a pokrčil rameny.

“Prohlédl jste jejich cestovní pasy?”

“Ne. Proč? Mávl jsem a oni projeli.”

“Všiml jste si, kdo seděl v tom voze?”

“Na to mám cvičenou paměť. Řeknu vám to třeba taky ještě za týden.”

“Radši hned,” řekl policista.

“Za volantem seděl frajer. Pod nosem knír jak smeták, na hlavě basebalovou čepici s nějakým pitomým nápisem, na očích originál greenalové brýle, jaké nosí piloti.”

“A vedle něj?”

“Vedle něj seděla dáma. Byla prošedivělá, na krku měla řetízek s hodně velkým přívěskem. Něco jako destička. Měla otevřené okno a cítil jsem drahý parfém.”

“No a ten chlap?”

“Seděl na zadním sedadle a zubil se jako u fotografa.”

“Takže jste ho pustil přes hranice?”

“Neměl jsem důvod z něčeho ho podezírat.”

V kartotéce nenašli nic nového, jedině snad že se narodil ve Vukovaru a že měl na svědomí pár bezvýznamných krádeží. Krátce poté však přišla do stuttgartského justičního paláce zpráva, že se Jovanovič zabarikádoval se dvěma rukojmími na nádraží ve Štrasburku. Tentokrát se spojilo stuttgartské policejní ředitelství přímo se štrasburským a Interpolu poslali jen zprávu o dalším průběhu akce.

Objevila ho hlídka na motocyklech.

Jeden z policistů prohlásil: “Vyslechli jsme hlášení o sledování velkého peugeotu a krátce poté jsme na vůz narazili. Najeli jsme z obou stran, chtěli jsme je přimáčknout k chodníku. Já jsem tlačil zleva.

Řidič byl asi tak pětatřicetiletý, dobře oblečený muž z lepších kruhů. Na levém zápěstí měl Rolexky s diamantem a na pravém těžký zlatý náramek. Řekl mi, abych nic nedělal, že by je ten chlap vzadu odpráskl. Vedle něj seděla starší paní a ten vzadu na ni mířil těžkou bouchačkou. Tak jsem podal vysílačkou hlášení a vůz jsme sledovali až k nádraží. Tam se ten chlap s paní a tím řidičem vybalili z vozu a on, pořád s bouchačkou, je držel před sebou.”

“A co bylo pak?”

“Pak přijel inspektor Bouchardon.”

Inspektor se objevil krátce předtím, než policie obklíčila nádraží. Přijely dokonce vozy se silnými reflektory a osvítily hlediště připravovaného dramatu. Na chodníku před vchodem do nádraží se seřadili ostrostřelci v neprůstřelných vestách. Velitel je posílal na určené pozice. Blikající mikrobus s rozhlasovým zařízením začal vysílat výzvu únosci. Příjemně modulovaný hlas ho vybízel, aby se vzdal, je obklíčen, nemá šanci dostat se dál. V té chvíli se uprostřed nádražní haly objevila dobře oblečená dáma s těžkým zlatým řetízkem s medailónkem v podobě destičky na krku. Zastavila se, rozhlédla a mířila k nejbližším policistovi. Ale to už u ní byl inspektor Bouchardon.

“Zavolejte lékaře!” křikl ještě na uniformovaného policistu a pak se zeptal: “Jste to vy?”

“Jsem. Ale nepotřebuju doktora. Nic mi není, jen se mi trochu z rozčilení třesou prsty.”

“Z toho se dostanete, madame, jste v bezpečí. Neudělal vám nic?”

“Ne. Je to slušný člověk.”

“A druhý rukojmí?”

„Je to můj zeť.”

418

“Vzal ho s sebou?”

“Je s ním. Mě pustil, protože jsem ho přemluvila.”

“Je ozbrojen?”

“Jistě. Má obrovský revolver“

“Kde je?”

“Nevím, kde je teď, ale před chvílí nastoupil s mým zetěm do osobního vlaku odjíždějícího do Lucemburska. Ráda bych si sedla.”

“Promiňte, neuvědomil jsem si, co máte za sebou,” omluvil se inspektor Bouchardon a odešel s elegantní paní v kostýmu z broušeného hedvábí. Byla pečlivě upravená, výborně učesaná, měla krokodýlí kabelku a střevíčky ze stejné kůže ze salónu první třídy. Inspektor ještě nařídil, aby okamžitě poslali zprávu Interpolu, ale i lucemburské policii, aby se připravila na prohlídku osobního vlaku.

“Únosy to jsou zločiny naší doby. Zločinci čtou o nich v novinách a snad si berou příklad ze svých předchůdců,” řekl inspektor na úvod výslechu.

“Ten chlapec není špatný,” řekla dáma, “když ho necháte na pokoji, určitě mému zeti nic neudělá.”

“Uvědomte si, že ohrožoval revolverem spoustu lidí. V justičním paláci dokonce uniformované policisty.”

“Je mu čtyřiadvacet. Jedná impulsivně a moc neuvažuje o následcích,” hájila únosce elegantní dá

ma.

“Není to začátečník, jak by se dostal ve vyšetřovací vazbě k takové zbrani?”

Dálnopis pařížské centrály Interpolu mezitím oznámil všem evropským filiálkám zprávu o pohybu nebezpečného zločince s žádostí o zesílenou kontrolu nádraží, letišť a výpadových silnic. Když přijel osobní vlak do Lucemburku, obstoupila soupravu četa policistů. Probrali jednoho cestujícího po druhém. Prohledali celý vlak. Vyptávali se průvodčích i pilota lokomotivy, ale bezvýsledně. Nikdo Jovanoviče neviděl. Když ho nenašli ve vlaku, začali ho hledat po celém Lucembursku.

Inspektor Bouchardon přestal věřit, že Jovanovič nastoupil se svým rukojmím do osobního vlaku směřujícího do Lucemburska. Co by tam ostatně hledal. V tak malé zemi by přece neměl šanci zmizet. A ještě něco: proč vůbec s sebou tahal rukojmí? A tak se vrátil do nádražního salónku a znovu se začal vyptávat elegantní dámy.

“Jestli jsem vám dobře rozuměl, madame, rozhodl se propustit vás někde na nástupišti?”

“Ano. U vlaku.”

“Na kterém nástupišti?”

“Na prvním.”

“Stál tam vlak?”

“Stál.”

“Ale ten přece nejel do Lucemburku?”

“Ne:’

“Takže uprchlík s vaším zetěm odešel na jiné nástupiště?”

“Ano.”

“Ale vy jste přece nemohla vidět přes vlakovou soupravu na další nástupiště?”

“Ne. To jsem neviděla.”

“Jak tedy víte, že oba nastoupili do osobního vlaku, který odjížděl do Lucemburska?”

“Já jsem to neviděla.”

“Tak proč tvrdíte, že odjeli do Lucemburska?”

“Protože mi to řekl.”

“Jak mohl vědět, na kterém dalším nástupišti stojí vlak připravený odjet do Lucemburku? Z prvního nástupiště, kde jste se rozešli, to nemohl vidět.”

“Já nevím, ale řekl mi to. Snad se podíval na tabuli odjezdů.”

“Myslíte, že na to měl čas?”

“Snad. Byla jsem v šoku, nevšímala jsem si takových detailů.”

Inspektor Bouchardon nebyl s odpověďmi elegantní dámy spokojen. Scházela v nich logika. Proč prchající zločinec propustí jedno rukojmí a druhé vleče s sebou? Tím na sebe upozorňuje nejen policisty, ale vůbec všechny, s nimiž se setká. I když třeba netřímá pořád v ruce revolver, tak ho občas musí vytáhnout z kapsy, jinak by mu mohl zet elegantní dámy utéct. Ale proč nepropustil i jeho?

419

Snadno si přece spočítá, že ta dobře učesaná a vkusně nalíčená paní řekne polici všechno, co se stalo.

Proč by vůbec riskoval cestu osobním vlakem s rukojmím. Jestliže však vůbec neodjel, pak musí být skryt někde na štrasburském nádraží. Inspektor Bouchardon běžel k nejbližšímu policejnímu vozu, popadl telefon a ohlásil velký zátah na nádraží.

Prohledali skladiště, nevynechali ani lokomotivní depo. Vyslechli prodavače v novinových stáncích, vyptávali se číšníků v restauraci. Zbytečně. Jovanovič a jeho rukojmí na nádraží nebyli. Do Lucemburku však taky neodjeli. V jediném vlaku, který tam přijel, nebylo po nich ani stopy. Inspektor Bouchardon musel začít znovu. Měl štěstí.

Krátce po sedmé večer zastavil před policejní prefekturou velký tmavošedý vůz, vystoupil z něj muž středních let i střední postavy se zlatými hodinkami Rolex na jedné ruce a se zlatým náramkem na druhé. Zeptal se strážného, kdo vyšetřuje případ uprchlého trestance. Když ho předvedli do pracovny inspektora Bouchardona, prohlásil hned ve dveřích.

“Já jsem ten rukojmí!”

“Tak počkejte chvíli, zavolám vrchního komisaře. Doufám, že nám máte co říct “

Otřel si čelo,sedl si na židli. Prohlížel si spartánsky zařízenou pracovnu s velkým a velmi podrobným plánem města na jedné zdi a s vyvěšenými hlášeními na druhé.

“Jeli jsme s tchyní ze Stuttgartu domů a čekali jsme ve frontě před celnicí. Ten chlap nejdřív strčil hlavu do otevřeného okénka. Tchyně si totiž zapálila cigaretu a já kouř nesnáším a proto stáhla sklo.

Řekl, že by potřeboval kousek svézt. Jakživ neberu stopaře a tak jsem mu rovnou řekl, že ne, že kousek za hranicí odbočujeme, jedeme na návštěvu. Ale ten chlap se naklonil k tchyni a řekl, že mu musíme pomoct, že nás o to moc prosí, utekl totiž ze soudní budovy a potřebuje se dostat přes hranici, nemá žádné osobní doklady, ty zůstaly na policii. Chvíli jsme mlčeli, dostali jsme z chlapa strach, ne

řekli jsme ani slovo, protože jsme ze sebe nedostali ani hlásek. A chlap vytáhl z okénka hlavu, napří

mil se, strčil dovnitř obrovský revolver a řekl, abych mu otevřel zadní dveře.”

„To se všechno se odehrálo ve frontě automobilů před hranicí?” zeptal se inspektor Bouchardon.

“Mezi desítkami lidí. Seděli ve vozech, chodili kolem, někdo spěchal na toalety, jiný se vedle nás hrabal v kufru, protože děti zrovna teď dostaly chuť na jahody, které jim matka ráno koupila.”

“Souhlasil jste?”

“Co jsem měl dělat? Odjistil jsem zadní dveře a řekl jsem, ať si tam vleze. Neměl jsem ponětí, jak se mám chovat, nebyl jsem rozhodnut, jestli ho vezmu s sebou, nebo ho za chvíli vysadím. Ale on seděl za mnou a mířil tím kanónem na tchyni a všichni tři jsme se báli jeden druhého, protože nikdo nevěděl, co kdo za chvíli udělá.”

“To jste byli pořád ještě ve frontě před hranicí?”

“Všichni stáli. Chytili tam nějaké pašeráky a tak se vozy nehnuly ani o metr:’

“A co vaše tchyně, neměla strach? Bylo by stačilo vyskočit z vozu a ….”

“Byl by nás odpráskl. Aspoň jsme si to mysleli. Ale první se ze strachu vzpamatovala tchyně. Začala se ho vyptávat na ten ohromně velký revolver. Nejdřív ten kanón obdivovala, pak se zeptala, jak se k němu dostal a ten chlap dostal strach nebo co. Najednou si už nebyl tak jistý. Viděl jsem v zrcátku, jak se na sedačce ošívá. V té chvíli se tchyně začala smát. Vykřikovala: to ale je pořádný kousek!

Jakživ jsem nic takového neviděla ani ve filmu! To musí být nějaká starožitnost…. a tak všelijak. Nakonec se utišila a zeptala se ho: tak nám řekněte, jak jste ho dostal do kriminálu.”

“Jak věděla, že ho sehnal v kriminále?”

“Vždyť nám to chvíli předtím řekl. Měl ho v kapse, když ho přivedli do soudní síně. No a tchyně se zase začala chechtat a ten člověk to už nevydržel, třásly se mu ruce. a tchyně ještě řekla, když chcete, abysme vás vzali přes hranice, tak nám musíte říct pravdu a ne vyprávět pohádky.”

“Přiznal se?” zeptal se inspektor Bouchardon.

“Moc se mu nechtělo, ale nakonec to ze sebe vysoukal.”

“K čemu se vám přiznal?”

“Že je ten revolver z rozžvýkaného chleba. Nás to tak strašně vzalo, že jsme se smáli, ještě když jsme s ním jeli přes hranice a on se smál taky. Celník si všiml, že máme dobrou náladu a tak se taky usmál a my jsme jeli dál.”

“Přiznal se vám ještě k něčemu?”

“Ne. Jen vykládal, jak žvýkal starý chléb a vyráběl z toho masu na revolver. On mu říkal socha.”

420

Ti dva počestní a zámožní občané (jejich jména nelze uvést) se stali spolupachateli trestného činu.

Jistě že jim to zpočátku ani nenapadlo, ale pak už sympatickému zlodějíčkovi pomáhali vědomě.

Nejdřív řidič mylně informoval policisty na motocyklech. Pak jeho tchyně prohlásila, že únosce odjel s rukojmím osobním vlakem do Lucemburku. On se zatím dostal na jiné nádraží, odkud odjel do Pa

říže. Jenže tam už ho hledal’ Interpol a necelý týden po útěku ho chytili.

“Já jsem to nejdřív myslel jako srandu,” řekl inspektorovi Bouchardonovi při výslechu.

“Seděl jsem ve vyšetřovací vazbě pro nic za nic a strašně jsem se nudil. Tak jsem si začal schovávat chleba, dělal jsem z něj kaši, pálil jsem staré noviny, které se měly odevzdávat, do břečky jsem mí

chal popela vyrobil jsem z toho výbornou sochařskou masu. Už dávno jsem někde četl, jak si vězňové vyráběli podobným způsobem šachové figurky.”

Interpol odvolal pátrání, Milan Jovanovič se brzo poté dostal před soudce, ten ho za útěk z vězení odsoudil na pět měsíců za mříže. Jenomže on ještě ve chvíli útěku nebyl odsouzen. Odvolal se na vy

šlí instanci mu to spočítali jinak. Za půldruhého měsíce už byl venku. Elegantní dáma a její zeť ale taky museli zaplatit za legaci, kterou vyprávěli na večírcích horních deseti tisíc a moc se tím dobrodružstvím proslavili. Oba dostali symbolický trest a samozřejmě podmínečně. Milan Jovanovič se zřejmě vrátil domů, koupil si módní plavky a jako inženýr Jovanovič vyšel v Gradacu či Opatu na pláž, aby se porozhlédl po ne příliš pohledných cizinkách středních let, ověšených náramky a náhrdelníky.

421

73 případ

PŘÍPAD NEŠIKOVNÝCH AMATÉRU

Přijeli zespoda od náměstí Plaza de Cibeles, zařadili se do pravého proudu, projížděli madridskou Brodwayí, která se jmenuje Gran Vía pár minut před desátou. Hlavní třída je široká a navíc dlouhá ulice vroubená paláci bank, blikajícími markýzami biografů, vyleštěnými okny kaváren, pasážemi, kde prodávají všechno, módními salóny se závratnými cenami, klenotnictvími, kde vedle halogenových bodových reflektorů svítí stejně oslnivě brilianty. Grand Ría je madridské korzo s desítkami tisíc zvědavých, povinné pro každého cizince. Měl by si sednout aspoň na misku Cocido madrileňo a zastavit se v kávou vonících cukrárnách na šálek husté chocolate.

Ti dva přijeli v tmavě šedém seatu, zastavili snad necelých deset metrů od vchodu do exkluzivního klenotnictví Fernándeze Aldaa v přízemí starého domu v čísle 15. Z vozu vystoupili dva muži, dů

stojník v uniformě a mladší v montérkách. Vyndal z,vozu kartón a kráčel za důstojníkem ke vchodu klenotnictví.

Bylo úterý 8. května 1956. Fernandez Aldao přišel do krámu jako každý jiný den asi deset minut před desátou, rozsvítil v kanceláři zařízené nádherným starožitným nábytkem, pověsil si sako do skříně, usedl za psací stůl a podíval se na hodiny na zdi. Na dveřích cinknut zvonek, do krámu vešla vždycky uspěchaná klenotníkova dcera doňa Amonia a starší připlešatělý příručí, který ještě pamatoval zakladatele firmy, otce Fernándeze Aldaa. Ti tři rozehráli bez jediného slova každodenní ranní rituál. Majitel klenotnictví vstal, zachrastil svazkem klíčů, které měl na řetízku připevněném na opasek, šel k velké trezorové skříni zabudované do jedné ze stěn, nastavil číselný kód. Několikeré cvaknutí a vrátka k pokladům se otevřela.

Briliantové náhrdelníky ležely na sametových podložkách, smaragdové prsteny byly naaranžovány kolem vzácné perleťové mušle, náramky měly své místo na tmavěmodrém plyši a řetízky na rudém.

Starý příručí bral jedno plató po druhém, kladl je na velký dřevěný tác a začal je rovnat do výlohy.

Doňa Antonia mu pomáhala a dávala pozor na to, aby se každý šperk dostal na určené místo, aby řetízky neležely nakřivo, aby briliantové brože byly přesně v záři miniaturních reflektorů umístěných ve stropě výlohy a z chodníku neviditelných.

Aldaovo klenotnictví patřilo k nejlepším. Říkalo se, že šikovný obchodník má v trezoru své pracovny zboží za nejméně 60 miliónů peset. Samozřejmě že za výlohou zářily jen některé šperky, další předváděla doňa Amonia zákazníkům podle přání. I v těchto případech je vydával příručímu šéf ve své pracovně a na podložkách je servíroval klenotníkově dceři, aby je ve správném úhlu osvětlení mohla nabízet zájemcům.

Jako všechny ostatní kolem, i klenotnictví otvíralo přesně v deset dopoledne. Sotva příručí odemkl dveře, vešli dovnitř dva muži. Jeden měl důstojnickou uniformu, druhý byl v montérkách a nesl velkou krabici. Doňa Antonia stála za pultem, její otec byl ve své kanceláři, příručí ještě upravoval exponáty ve výloze, takže neviděl, jak muž v montérkách bez pozdravu a beze slova položil kartón na pult a vyndal z něj samopal. Namířil na Aldaovu dceru. Ten v uniformě vytáhl obrovskou, téměř starožitnou pistoli a nasadil ji příručímu do zad.

“Ani slovo!” zašeptal. “A všechno z výlohy vybrat!”

Příručí odstoupil a zvedl paže. Montér vytáhl z krabice dřevěné hrabičky, jaké používají krupiéři v kasinech při ruletě a jeden po druhém vyhrábl z výlohy všechny šperky. Doňa Amonia nebyla schopna v první chvíli strachy vůbec promluvit. Věděla, že musí upozornit otce, který seděl v kanceláři za psacím stolem a nic netušil. Ostře nabitou pistoli měl vždy připravenou v pravé horní zásuvce.

“Proboha, to je hrůza!” vykřikla.

Důstojník vybíral šperky z výlohy a chodci proudící po chodníku si toho ani nevšimli. Bylo přece logické, že klenotník každý den ráno upravoval výlohu.

Don Aldao sáhl po pistoli parabellum, otevřel dveře kanceláře a spatřil oba muže. Dlouho neváhal a vystřelil na muže ve vojenské uniformě. Pak se ještě skryl za pootevřené dveře, znovu namířil a zmáčkl. Rána však nevyšla. Oba lupiči mezitím zmizeli na ulici. Ještě předtím však vystřelil ten v montérkách několik ran do krámu, ale naštěstí nikoho netrefil.

422

Inspektor Alfonso Rodrigues z oddělení Brigada Investigatión Criminal policejního ředitelství na Puerta del Sol to neměl daleko. Snad do deseti minut po telefonátu byl i s asistenty na místě činu.

“Vy tady nemáte žádné zabezpečovací zařízení, seňore Aldao?” zeptal se nejdřív.

“Mám pistoli. Jenže se mi zasekla. Vystřelil jsem jednou a podruhé to už nešlo.”

“A zasáhl jste ho tou první ranou?”

“Snad. Ale určitě to nevím. Víte, v noci tady jsou až do rána dva zbrojení hlídači. Tak to je odjakživa. Už za mého otce jsme je tady měli. Ale přes den? Nikdy mi nenapadlo, že by za bílého dne někdo mohl mít tu drzost a vykrást výlohu.”

“Byli to Španělé nebo cizinci?” zeptal se inspektor.

“Vypadali jako naši, ale nepromluvili, takže nevím,” řekla klenotníkova dcera Amonia.

“Počkejte, jeden z nich řekl aprisa, když se mu zdálo, že nestrká dost rychle šperky do pytlíku.”

“Oni si na kořist připravili pytlík?”

“A všechno do něj shrábli,” řekl klenotník Aldao smutně.

“Jak vypadali?” zeptal se inspektor Rodrigues.

“Ten s pistolí měl na sobě vojenskou uniformu,” řekla doňa Antonia.

“Měl na ní distinkce?”

“Asi měl.”

“Nebyla to španělská vojenská uniforma,” řekl příručí.

“Ale hvězdičky měl jako kapitán.”

“A jaká tedy byla když ne španělská?”

“Jakživ jsem podobnou neviděl. Měla jiný střih a trochu odlišnou barvu.”

Analytici prohlédli krabici, kterou ten v montérkách nechal na pultě. Margarina Vitello. To mohl sebrat u každého obchodu. Vzali ji s sebou, snad se na ní v laboratoři objeví otisky prstů.

“Můžete odhadnout aspoň přibližně, co vám sebrali?” zeptal se inspektor.

“Řeknu vám to přesně. Vždycky si píšu konsignaci,co dávám do výlohy. A tady máte zbytek. Tyhle tři prstýnky jim upadly na zem. Zrovna ty nejlevnější.”

Mnozí chodci viděli lupiče utíkat z klenotnictví, jistý pan profesor matematiky si je nejen prohlédl, ale taky si jejich popis přesně zapamatoval.

“Ten mechanik se ještě na chodníku otočil a třikrát vystřelil jen tak nazdařbůh směrem ke krámu.”

“Ze samopalu?”

“Řekl bych, že to byl sovětský kalašnikov.”

“Vy se v tom vyznáte?”

“Koukám na televizi, ale byl jsem taky na frontě.”

“Viděl jste je nastupovat do vozu?”

“Nastupovat? Naskočili do něj a vyrazili jak blázni. Vůbec nečekali na mezeru v proudu vozů.”

“Jaký měli automobil?”

“Velký černý seat..Možná že ta barva byla antracit.”

“Jak starý byl ten v montérkách?”

“O dost mladší než druhý v uniformě.”

“A ten střílel ještě i na ulici?”

“Musel vypálit celý zásobník. Ale střílel jen tak do vzduchu, aby pronásledovatele zastrašil.”

“Někdo ho pronásledoval?”

“Tady seňor,” ukázal profesor na klenotníka.

“Jenomže se mi ten parabellum zasekl a nemohl jsem s ním hnout,” řekl Fernández Aldao.

“Jen jsem se díval, jak odjíždějí a vzteky mě mohl trefit šlak:’

“Kam jeli?”

“Pořád rovně. A ani ne nijak rychle nebo riskantně. Zahlédl jsem je ještě na křižovatce na Calle Alcalá.”

“Takže jeli pořád v hlavním proudu:’

“Já jsem to taky viděl,” řekl příručí. “Ale když utíkali, tak se mi zdálo, že ten kapitán, nebo co to byl, se několikrát chytl za rameno. Jo, a poznamenal jsem si číslo toho auťáku. Je to ET 08020.”

“To jste nám nemohl říct hned? Kde tady máte telefon?” zavolal inspektor a vyběhl po třech schodech do šéfovy kanceláře. Vůz našli policisté hlídkového vozu na ulici Calle Julian Gayarre, což je

423

jedna z klidných ulic s několika továrnami a velmi malým provozem. Inspektor Rodrigues požádal o zahájení celostátního pátrání po obou uprchlících, madridská národní centrála Interpolu poslala zprá

vu o loupeži s popisem pachatelů do pařížského ústředí, kam předali taky fotokopie otisků prstů.

Pátrání po lupičích pokračovalo zatím podle běžného policejního klišé, i když šlo v historii madridské Securidad o výjimečný případ. Lupiči pracovali vždycky v noci, nikdo se dosud neodvážil vtrhnout se zbraněmi do klenotnictví v deset dopoledne na jedné z. nejfrekventovanějších madridských ulic.

Zpočátku to vypadalo na zkušené a náležitě inteligentní lupiče, kteří si přepadení pečlivě připravili.

Zjistili si, že klenotník krátce před desátou otvírá trezor, odkud příručí vynáší šperky a aranžuje je ve výloze. Pachatelé loupeže museli vědět, že majitel je v tuto chvíli v kanceláři, že v prodejně je jen jeho dcera a starý příručí. To byla šance, riziko se z tohoto pohledu nezdálo tak velké.

Jenomže na profesionály, kteří si sestaví časový plán akce a pak ho na vteřiny přesně provedou, udělali ti dva příliš mnoho diletantských chyb. Žádný zkušený lupič by se neodvážil takové akce, kdyby neměl jistotu, že ve vedlejší místnosti není někdo další z klenotníkova personálu. Když muž ve vojenské uniformě shrábnul krupierskými hrabičkami šperky a cpal je do pytlíku, odložil si do výlohy starý kolt, takže ho mohl kterýkoliv z chodců ve výloze vidět a usoudit, že se v klenotnictví děje cosi nekalého. Po chodníku mohla zrovna jít policejní hlídka, která by vtrhla do krámu. Navíc neměli lupiči zajištěnu ústupovou cestu. Na ulici stál jejich vůz na místě, kde bylo parkování i zastavení přísně zakázáno. Bylo by stačilo, aby v proudu vozů jel jakýkoliv policejní automobil a bylo po všem. Inspektor Rodrigues došel tedy k názoru, že přepadení provedli amatéři.

Hned druhého dne přišli analytici Brigada Investigacion Criminal s dalším a velmi důležitým zajiš

těním. Podle výpovědí přepadených vystřelil klenotník na muže v uniformě z pistole parabellum, pak se mu zasekl zásobník. Ať hledali, jak nejlépe mohli, kulka se nikde nenašla. Proto došli k jedinému logickému závěru. Klenotník trefil lupiče a kulka zůstala v jeho těle. Zraněný zločinec na útěku je v obrovské nevýhodě, to věděl každý. A téhož dopoledne se to dozvěděly dálnopisem i všechny národní ústředny Interpolu. K popisu obou zločinců přibylo ještě důležité sdělení. Muž v uniformě je postřelený, bude muset vyhledat lékařskou pomoc.

Loupežné přepadení klenotnictví uprostřed Madridu, dokonce na hlavní třídě kde měly mimo Banca de Espaňa filiálky snad všechny další peněžní ústavy, velice pobouřilo veřejné mínění. Prezident Cuérpo General de Policia don Rafael Hierro, původně divizní generál a voják každým coulem, považoval loupež za bílého dne za urážku i výzvu všem policejním složkám. Lupiči byli drzí a chovali se arogantně. Je třeba udělat všechno, aby byli co nejdřív dopadeni. Nemuseli to zdůrazňovat, inspektor Rodrigues i technici a analytici pracovali jako vždycky naplno i bez vyzvání šéfa. Inspektor Rodrigues měl však v tomto případě povinnost každý den krátce po polední siestě referovat v prezidentově kanceláři v budově Direction General de Seguridad na Puerta del Sol o postupu vyšetřování.

“Nebyli to profesionálové, seňor presidente,” hlásil svému nejvyššímu představenému. “V koltu, který nechal jeden z nich ve výloze, byly v bubínku nastrkány náboje jiného kalibru. Nešlo z něj vů

bec vystřelit.”

“Co z toho usuzujete, inspektore?”

“Ti chlapi zřejmě vůbec nechtěli střílet. Ani ten samopal, kterým strašili, zřejmě nebyl použitelný.

“Oni ale přece při ústupu stříleli “

“Stříleli jen do vzduchu z pistole velkého kalibru.”

“Parabellum?”

“Ne, seňor presidente parabellum měl klenotník.”

“Myslíte si, že to byli Španělé?”

“Ne, seňor presidente, zdá se, že to byli cizinci.”

“Spojili jste se s Interpolem?”

“Jistě, seňor presidente, prostřednictvím naší národní ústředny informujeme průběžně pařížskou centrálu.”

Seguridad dostala instrukce z prezídia snad už třicet minut po přepadení. Okamžitě vyrozuměla hraniční přechody, příslušníci Guardia Civil hlídkovali na silnicích, na celnicích, na madridské letiště přijeli civilní i uniformovaní policisté a cestující prvního letadla, které startovalo po desáté dopoledne, už byli důkladně prohledáni. Pařížská centrála Interpolu vyslala svým služebnám v evropských

424

státech ale i v zámoří popis pachatelů. Oba byli velmi štíhlí, měli snědou pleť, tmavé vlnité vlasy a pod nosem mohutné kníry.

Nejlepší stopou byl zatím černý seat. Objevila ho dopravní hlídka na ulici Calle Julian Gayarre krátce potě, co rozhlas vysílal popis vozu. Policisté zjistili, že poznávací číslo je falešné. Ukradli je jinému vozu. Ještě téhož dne v dopravní kartotéce objevili, že byl vůz den předtím ukraden na parkovišti v Calle Velasques. Vyšetřovatelé se vyptávali obyvatel okolních domů á jistý muž, který kolem sedmé hodiny ranní venčil psa, vypověděl, že si všiml, jak dva muži montovali na černý seat nové číslo.

Vůz dostali do práce technici policejního ředitelství, sejmuli otisky prstů a poslali je do centrální kartotéky registrovaných zločinců. Jiní prozkoumali roztříštěná okna a prostřílenou karosérii. Došli k podivnému výsledku: některé otvory byly prostřeleny zevnitř.

“Který lupič by se snažil střílet po svých pronásledovatelích skrz plechové dveře,” řekl inspektor Rodrigues. “To by musel být blázen.”

“Anebo hlupák, který má pistoli poprvé v ruce,” řekl technik. Krátce poté dostal inspektor zprávu, že ani jeden z lupičů není registrován. Potvrdila se tedy domněnka, že loupež v hodnotě několika miliónů pesos provedli dva nešikovní amatéři. Když pak přišla z technického oddělení zpráva, že se ve voze našlo několik stop po krvi, bylo jasné, kudy vede cesta k vypátrání pachatelů.

V úterý večer zatelefonoval na policejní ředitelství jakýsi muž a oznámil, že má zajímavou zprávu.

Telefonistka mu řekla, aby přišel až ráno, teď už je služba jen na pohotovosti. Doktor Julio Ruís při

šel tedy ve středu ráno a začal vypovídat, že k němu včera večer jistá zdravotní sestra přivedla zraně

ného muže. Potřeboval ošetřit. V této chvíli se policistovi ve službě rozsvítilo v hlavě a odvedl lékaře k inspektorovi Rodriguesovi.

“Kam za váma přišli?” zeptal se inspektor.

“Na kliniku.”

“Na které klinice sloužíte?”

“Mám soukromou nemocnici v Calle Antonio Maura.”

“Jak se o ní dozvěděli?”

“Zraněného přivedla zdravotní sestra, která u mě kdysi pracovala.”

“Jak se jmenuje?”

“Tita Galdósová.”

“Jak se jmenuje postřelený?” zeptal se inspektor.

“Jak víte, že byl postřelený?” divil se lékař.

“Intuice,” smál se inspektor, ale pak hned lékaři vysvětlil. “Přání je otcem myšlenky. Hledáme velmi štíhlého postřeleného muže snědé pleti. Má tmavé vlnité vlasy a pod nosem mohutný knír. Není vyloučeno, že je to cizinec. Řekl vám, jak se jmenuje?”

“Ne.”

“Co od vás chtěl?”

“Ošetřit postřelené rameno.”

“Ošetřil jste ho?”

“Když jsem ho prohlédl, tak jsem mu řekl, že ho musím operovat. Kulka zůstala uvnitř.”

“Chtěl se dát operovat a vůbec se nepředstavil?” zeptal se inspektor.

“Vysvětlil mi, oč jde,” řekl lékař. “Tvrdil, že jde o politickou záležitost. On a jeho přítel jsou Chilané. Sloužili v argentinské armádě, protože sympatizovali s Perónem:’

“Jeden z těch dvou měl na sobě vojenskou uniformu.”

“Ten postřelený.”

“Jak to víte?”

“Protože už vím, kdo to je,” řekl inspektor.

“Hledáme ho pro loupež na Gran Vía. Kde ho máte?”

“Já jsem ho neoperoval.”

“Proč, říkal jste, že to bylo nutné.”

“Řekl jsem mu, že mám povinnost ohlásit každého pacienta, který žádá o ošetření střelné rány, na policejní stanici. Nesouhlasil. Tak jsem pak zavolal na prezídium.”

“A ti chlapi?”

425

“Ti odešli. A sestřička Tita mi ještě vysvětlila, že mají strach ze svých protivníků.”

“Jak se ti dva dostali k té zdravotní sestře?”

“Měl jsem pocit, že se s ní ten druhý, ne ten postřelený, dobře zná.”

“Nevíte, kde ta seňora pracuje?”

“Seňorita,inspektore, je to velmi mladá a docela pohledná dívka. Nevím sice, kde pracuje, ale můžu vám najít její adresu. Měl bych mít její pracovní smlouvu.”

Policisté hlídali dům v Calle Antonio Arias až do večera. Teprve pak se objevila. Když jí řekli, oč jde, chytila se za hlavu a vykřikla:

“Lháři prolhaní! Dělali si ze mě blázny!”

Když pak seděla v kanceláři inspektora Rodriguese, odpovídala ochotně na otázky, protože měla na svého milence vztek. Muž v montérkách jí totiž před několika týdny docela popletl hlavu.

“Vy se jmenujete Tita Galdósová, jste svobodná, povoláním zdravotní sestra, pracujete v městské nemocnici. Jak se jmenuje váš milenec?”

“Enrique Alarcón.” “Kolik mu je let?” “Třicet šest.”

“Národnost?”

“Já teď nevím. Docela jste mě spletl. Snad Chilan, ale možná že je Argentinec.”

“Jeho komplic?”

“César Cruz. Myslím, že je o něco starší.”

“Jak jste se s nimi seznámila?”

“V taverně pár kroků od vchodu do zoologické zahrady.”

“Víte o tom, že jsou to lupiči?”

“Řekli mi, že bojují proti bezpráví.”

“Kde je najdeme?”

“V jednom malém penziónu v Escorialu. Teď jsem se odtud vrátila.”

“Vy jste postřeleného Cruze ošetřila?”

“Udělala jsem, co jsem mohla. Za žádnou cenu nechtěl k doktorovi. Oba měli strach, že by se dostali do rukou policie.”

“To se nedivím, že měli strach. Mají u sebe šperky za několik miliónů.

“Oni? Vždyť nemají ani na pořádnou večeři.”

“V jakém stavu je ten postřelený?”

“Má vysokou teplotu. Já jsem mu sice píchla streptomycin,’ ale ta rána se zapálila.”

“Kde jste vzala streptomycin?”

“Když jsme jeli z kliniky od doktora Ruíse, tak jsme se zastavili u lékárny, která je jen pár kroků od Puerta del Sol.”

“Čím jste jeli?”

“Jejich vozem.”

“Jaký mají vůz?”

“Velký chevrolet a mají na něm tangerské číslo“

“Proč tangerské? Přivezli si ho přes moře z Tangeru?”

“Snad. Já jsem se jich na to neptala. Ale taky jsem se divila, co že to mají za číslo. A jestli chcete, tak jsem si je zapamatovala 10810.”

“Výborně, seňorito, jste moc šikovná, opravdu moc šikovná. Pojďte, jedem!”

„Kam?“.

“Říkala jste přece, že jsou v Escorialu.”

Přijeli pozdě. Oba lupiči už byli pryč. Tak zbývalo jen jediné’ řešení: čekat, jestli se ozve Enrique Alarcón. Buď se bude chtít setkat s Titou, anebo budou ti dva od ní něco potřebovat. Podle I toho co zdravotní sestra vypověděla, není na tom zraněný Cruz dobře. Určitě bude muset vyhledat lékaře.

Skupina nenápadných civilistů se znovu procházela v blízkostí domu na Calle Antonio Arias. Nepočítali sice, že by se lupič objevil osobně, ale pro jistotu hlídkovali. Za rohem stál odposlechový vůz, kde kolegové čekali, že milenec Titu zavolá. Celý den poslouchali marně, pak konečně zazvonil telefon:

“Chtěl bych se s tebou sejít,’ řekl Alarcón.

“Já s tebou taky, mi corazón,” hrála svou roli zdravotní sestra.

426

“Tak kde?” zeptal se milenec.

“Třeba v Café California na Gran Vía.”

“Dobře, dneska v šest.”

“Jak je Césarovi?” zeptala se ještě Tita.

“Moc dobře mu není. Pořád má horečku.”

“Proč jste se přestěhovali?”

“Už jsme tam bydleli moc dlouho. Necítil jsem se tam dobře.”

“Tak v šest, mi corazón.”

Mohl být ozbrojený, mohl mít strach a proto být agresivní, dostal se do úzkých, proto mohl riskovat. Museli obsadit kavárnu tak, aby hosté nic netušili a přitom museli mít tak velkou převahu, aby mohli zaručit bezpečné zatčení zločince. Titu posadili stranou k malému stolku. U vedlejšího usedli dva muži s nápadně nalíčenou dámou, za nimi popíjeli dva kriminalisté z komisařství Centro. Další pokuřovali u šatny a jeden byl dokonce připraven zahrát v dané chvíli roli kamelota. Měl vtrhnout s balíkem novin mezi stolky a nabízet je kolegům z policejního revíru.

Scéna byla pečlivě připravena, herci znali své role, jen lupič si to rozmyslel. Tušil snad, že je to léčka, nebo mu Tita nějakým způsobem sdělila, že na něj v Californii čekají policajti?

Nezbývalo tedy nic jiného, než hlídat dál její byt a telefon a čekat, jestli se lupič ozve. Telefon zazvonil až v pátek ráno.

“Proč jsi nepřišel?” zeptala se a nepředstírala rozhořčení.

“Nešlo to.”

“Co je s Césarem? Potřeboval by přece píchnout streptomycin.”

“Je to trochu lepší. Zítra jedeme do Tangeru. Chtěl bych se s tebou rozloučit.”

“Já s tebou taky,” řekla Tita a tentokrát to nehrála, ona zřejmě opravdu toho pohledného muže milovala.

“Tak v osm večer v Café Porto Rico“

“Dobře, Enrique, ale dej mi pro jistotu ještě adresu, kdyby z toho zase mělo sejít.”

“Calle Esparteros 8.”

“Přijď určitě, mi corazón!”

Tentokrát vyjeli okamžitě. Jedna parta detektivů do kavárny Porto Rico, druhá k domu číslo 8 v Calle Esparteros. Obsadili kavárnu, ke vchodu postavili stráž v civilu, obklíčili dům, v němž měli bydlet lupiči. Přijeli právě včas. Když se vydali do třetího patra, potkali na schodech Enriqua Alarcó

na. Nesnažil se utéct, ani se nebránil. Dobře věděl, že prohrál.

César Eugenio Cruz ležel v posteli s vysokou horečkou. Vysílačkou zavolali policejního lékaře, který ho aspoň provizorně ošetřil. Druhý den ráno ho sanitkou odvezli do nemocničního oddělení městské věznice. Prokurátor uvalil na oba lupiče vazbu. Hned po zatčení prohledali policisté pokoj. Pod postelí našli malý kufřík. Byly v něm uloupené šperky v hodnotě asi 8 miliónů peset.

Ve skříni měli námořnický vak. Obsahoval nářadí a několik různých státních poznávacích čísel. Na ramínku visela uniforma, v níž se v klenotnictví objevil César Cruz. Byl to stejnokroj kapitána argentinské armády. Pak objevili pušku, o níž se mnozí domnívali, že je to moderní rychlopalná zbraň. Šlo však o vzduchovku, jaké mívají na poutových střelnicích. Proto z ní při loupežném přepadení nepadla ani rána. Jako strašidlo však posloužila dobře.

Enrique Alarcón mezitím vypovídal v kanceláři inspektora Rodriguese. Ten už měl na stole zprávu Interpolu. Přišla asi před hodinou. Jakmile španělské ústředí Interpolu oznámilo do centrály v St.

Cloud jména lupičů, našli v kartotéce jejich karty a neprodleně sdělili do Madridu, že jde o dva dávno sledované zločince. Mají na kontě několik těžkých trestných činů. Na oba je vydán mezinárodní zatykač.

“Tak co, Enrique,” začal inspektor Rodrigues, “jste bojovníci za argentinskou svobodu, jste Péronisté, anebo mezinárodně hledaní lupiči?”

“To jsem napovídal Titě. Co jsem jí měl říct? Je to strašně hodná holka a já ji mám rád. Musel jsem si něco vymyslet.”

„Tak mi ale řekni, proč ses pustil do tak riskantního kšeftu?”

“Neměli jsme prachy.”

“Podle hlášení Interpolu jste nedávno shrábli v Buenos Aires několik set tisíc. Kam se poděly?”

427

“Chodili jsme hodně do barů. César dost pil.”

“A ty snad ne?”

“Já jsem nikdy tolik neutratil. Byl jsem vždycky spíš na ženský.”

“Jak ses seznámil s Titou Galdósovou?”

“Šla s kamarádkou na tancovačku. Tak jsme je tam sbalili.”

“César chodil s tou druhou?”

“Ne. Ona ho nechtěla. Řekla prý Titě, že mu čouhá z očí lumpárna.”

“To tedy měla pravdu.”

“Tak jsme se před ní chtěli vytáhnout, že jsme pracháči. Teroristi, kteří bojují za svobodu chudých a dostávají od nějaké mezinárodní organizace peníze.”

“Co jste říkali? Že vás živí Kaddáfí?”

“Ne. Moskva.”

“A ona vám na to naletěla?”

“Moc o tom nepřemýšlela. Zamilovali jsme se do sebe hned ten první večer. Chtěl jsem, aby nemusela chodit do práce. Řekl jsem jí, že pojedeme na Ibizu a budem tam bydlet v nejlepším hotelu.”

“A ona ti to spolkla?”

“Ale já jsem opravdu chtěl. Kdyby to vyšlo…”

“Jenže to nevyšlo. Proč jste si proboha živého vybrali právě Aldaovo klenotnictví na té nejživější madridské třídě? Proč jste do toho šli v deset ráno?”

“Protože to bylo nejmíň pravděpodobné. Věděli jsme, že u vás nejste na tyhle rány zvyklí. Jednou jsme procházeli okolo s Titou a ona u výlohy vzdychala nad prstýnkem se smaragdem. Slíbil jsem jí, že jí jednou takový koupím.”

“Koupím? Snad ukradnu. Víme o tobě všechno, od osmnácti se živíš krádežemi a loupežemi.

Aspoň v deseti nebo dvanácti městech světa se nemůžeš objevit, protože by tě už na letišti zabásli a postavili před soud.”

“No jo, teď už je to všechno v pytli.”

“Šperky jsou v pytlíčku! A máte oba štěstí, že jste neměli čas zašantročit je. Měl bys to dražší. Jakto, že máte chilské pasy?”

“My jsme Chilani.”

“Odkdy?”

“Od narození.”

“Kdy jste odtamtud odjeli?”

“Když se komunisti dostali do vlády.”

“Chceš tím říct, že z politických důvodů?”

“Šla po nás policie, tak jsme zdrhli. A to byla tenkrát vůbec moje první a největší chyba.”

“Budeš mít dost času, abys o ní mohl v klidu přemýšlet,” řekl inspektor Rodrigues.

Když se César Eugenio Cruz uzdravil, postavili lupiče před soud. Dostali vysoký trest. Ale právě takový si zasloužili. Na třicet dalších let šli do vězení.

428

74 případ

PŘÍPAD VÁŠNÍ ZPITOMĚLÉHO MONCHITA

“Brigada Criminal, Madrid, comisario Serrado,” ohlásil se chraplavým hlasem, protože byla už skoro půlnoc, včera dohromady nespal, dneska mu zase dali službu, zapomněl si doma večeři a celý ve

čer měl chuť něčeho pořádného se napít.

“Comisariat Palacio. Předám vám hlášení: ve druhém poschodí domu číslo 6 na Ecija byla nalezena mrtvola zavražděné ženy. Byt patří jistému Rafaelovi Caballero Quirogovi. Zavražděná je asi jeho manželka. Má rány v obličeji a na krku.”

“Ecija šest, druhé patro, jedu!”

Zburcoval celý oddíl komise pro vyšetřování vražd, nasedl do prvního vozu, technici naskákali do druhého a vyjeli. Ecija není madridská parádní ulice. Je šedivá jako dva až třípatrové domy z obou stran. Neoplývá ani neony, ani nafintěnými seňoritami na chodnících. Řeznictví, hospoda s honosným nápisem Bar paraíso. Čistírna s nečistými výlohami. Na schodišti svítila jediná žlutá žárovka, ze suterénu smrdělo namočené prádlo, Rafael Caballero Quiroga měl na nedávno nalakovaných dveřích mosaznou vizitku s vyrytými kudrlinkami. Bylo otevřeno. V bytě už totiž pracoval vyšetřující soudce José Tapia se svým asistentem. Přijeli dřív, měli to blíž.

V bytě taky nebylo moc světla. Byl cítit myšinou a zubní pastou. Mrtvá už ležela v rakvi, krok od její hlavy stál mladý muž, ruce mu bezvládně visely podél těla.

“Ležela hned za dveřma v chodbě.” řekl vyšetřující soudce. “Museli jsme ji překračovat. Ale prohlédněte si ještě ty rány, komisaři. Je zřízená k nepoznání. Podívejte se, jak vypadá koberec, krev musela stříkat kolem.”

“Byla sama doma?” zeptal se komisař Serrado.

“Byla,’ řekl mladý muž a vyšetřující soudce ho představil. “Tohle je její syn Antonio.”

“Našel jsem mámu za dveřma, zajíkal se. “Vrátil jsem se z biografu a našel jsem ji za dveřma. Všude byla krev.”

“Kolik bylo hodin?” zeptal se komisař.

“Asi tak jedenáct. Kino skončilo někdy po desáté, pak jsem ještě vyprovázel Carmencitu, domů jsem přišel asi v jedenáct.”

“Kdo je Carmencita?”

“Snoubenka. Na jaře budeme mít svatbu. Chudák máma!”

“Proč myslíte, že ji někdo zavraždil?”

“Podívejte se kolem! Všechno ten vrah ukradl. Peníze, šperky, zlaté hodinky po dědovi. Počkejte, až přijde táta, ten vám to řekne přesně.”

“Kde je váš otec?”

“V dílně.”

“V tuhle dobu?”

“Chodí domů až k půlnoci.”

“Proč tak pozdě?”

“Má práci. Před dvěma lety koupil automatickou myčku a říká, že je to dobrý kšeft.”

“Takže autodílna s mycí linkou.”

Komisař Serrado vyslechl povinné sdělení vyšetřujícího soudce: pověřuji policii vyšetřením tohoto případu,pak šel ještě jednou do jídelny k rakvi a mávl rukou:

“Můžete ji odnést.”

Byt vypadal jako po bitvě. Co šlo otevřít, bylo otevřeno, co šlo zpřeházet, bylo zpřeházeno. Prádelník, toaletní stolek s vytaženými zásuvkami. Ležely na podlaze s obsahem rozhrabaným po zemi.

“Běžel jsem hned na ulici a zastavil prvního policajta,” řekl, jako by se omlouval syn zavražděné.

“Jenže ona už byla mrtvá.”

“Řekl jste to otci?”

“Ne, já jsem ho nevolal.”

“Proč?•.

“Mám strach. Bude to pro něj strašlivá rána. Oni na sebe byli hodní.”

429

“Jakto, že nejsou vypáčeny dveře?” zeptal se komisař náhle.

“To já nevím,” lekl se syn.

“Je jen jediné vysvětlení. Vaši matku zavraždil někdo, koho znala. Ve dveřích je špehýrka. Když někdo zazvoní, tak se jistě nejdřív podívá, kdo to je. Ale dveře jsou na řetěz. Mohla je pootevřít a mluvit s tím člověkem jen škvírou. Jenže ona toho lotra vpustila dovnitř. Já mám dojem, že ho musela znát!”

Podle toho jak vypadal byt, vrah nevěděl kde a co hledat. Našel však skoro všechno. Když se vrátil Rafael Caballero Quiroga a trochu se uklidnil z šoku, dali společně dohromady soupis ukradených věcí.

“Tak především sebral všechny peníze,” řekl zdrcený manžel.

“Kolik?” zeptal se vyšetřující soudce Tapia.

“Ve skříni bylo sedmdesát tisíc. A zlaté hodinky. Prstýnek, brož se smaragdy.”

“A já jsem měl v kapse nedělního obleku 1300 peset a plnicí péro se zlatým hrotem. Obojí je pryč.”

“Ukradl dokonce dvě prostěradla. Podívejte se. Máme jich přesně deset. Tři jsou v postelích, tady by jich mělo být sedm a je jich jen pět.”

“Máte na všech monogramy?” zeptal se komisař, když si je prohlédl.

“Na všech. Vyšívala je moje žena.”

“Jste si jist, že je sebral?”

“Proč bych vám to říkal?”

“Nezdá se mi, že vrah, který si nastrká do kapsy sedmdesát tisíc a šperky značné hodnoty, bude krást ještě ložní prádlo. Na to se specializují jiní zloději.”

“Co když do nich potřeboval něco zabalit?” uvažoval vyšetřující soudce.

“Jedině snad zakrvácené šaty. Krve je tu kolem ažaž,” řekl komisař Serrado.

“Musel by být blázen, aby pochodoval v cizím domě s nápadným balíkem bílých prostěradel, komisaři.”

“Proč by nemohl být blázen? Copak je někdo z nich normální. A každý, nebo skoro každý udělá úplně pitomou chybu.” Pak se pustili do té nejméně zajímavé, přesto však velmi důležité práce. Vyslýchali obyvatele domu, správcovou, sousedy a nočního hlídače z protější továrničky na hodinky.

Většina výpovědí nebyla k ničemu. Ale některé stály za to.

“Zdálo se mi, že někdo volá o pomoc. Tak jsem vstala od televize a šla se podívat z okna. Ale nic jsem už neviděla a nic neslyšela. Tak jsem si řekla, že jsem se asi přeslechla,” řekla paní ze spodního patra.

“V kolik hodin to bylo?” zeptal se vyšetřující soudce.

“Před zprávama v půl desáté,” řekla paní a komisař se zeptal manžela zavražděné:

“Kde jste byl v tu dobu, seňore Caballero?”

“V dílně.”

“Byl jste tam sám nebo tam byl ještě někdo?”

“Oba chlapi z mycí linky. A v garážích uklízela seňora Pereirová. Jako vždycky. Teď po vánocích je dost práce a lidi v zimě neradi mejou vozy doma.”

“A vy, seňore?” zeptal se komisař syna.

“V půl deváté jsem byl v kině. Ale to už jsem vám říkal.” Pak přišel na řadu domovník. Starý, trochu zbytečně vykrmený pán se velmi snažil přispět k objasnění případu.

“Víte, nejde mi to do hlavy. Seňora Quirogová byla tak opatrná. Pečlivě se zamykala, měla strach ze zlodějů. Nebyla by otevřela nikomu neznámému. O tom jsem přesvědčen.”

“Nepozoroval jste toho dne něco neobvyklého?” zeptal se komisař.

“Odpoledne, asi tak kolem druhé hodiny, přišel za mnou nějaký kluk a ptal se, v kterém patře bydlí seňor Caballero.”

“Jak vypadal?”

“Mohlo mu být takových dvacet. Byl slušně oblečený, měl na sobě plášť do deště z balónového hedvábí.”

“Jaké barvy?”

“Hodně světlý, jak se teďka nosí. Ale na hlavě neměl nic.”

“Takže jste viděl, jaké má vlasy.”

430

“Nevšitu jsem si. To jsem si opravdu nevšiml. Copak mě to mohlo napadnout?!”

“Když přišla na řadu služka z prvního patra, domovníkovu informaci doplnila:

“Zalejvala jsem na balkóně kytky.”

“V kolik?”

“Asi v půl desáté.”

“Tak pozdě večer?”

“Dělám to vždycky tak pozdě, když už nechoděj lidi. Někdy z truhlíků teče na chodník.”

“A co jste viděla?”

“Právě tohodle frajera. Stál pod balkónem a bavil se s nějakým klukem.”

“Jak vypadal?”

“Ten kluk? Toho jsem neviděla, musel stát až u baráku. Ale podle hlasu to bylo ještě dítě a říkal ně

co o druhém patře. Pak ten druhý řekl: no, tak fajn, ten kluk zase něco řekl a pak se ten nafintěnej frajer ještě zeptal, jestli mají služku.”

“Kdo jestli má služku?”

“To jsem neslyšela. Ale ve druhém patře bydlí taky Caballerovi.”

“Viděla jste toho, jak říkáte frajera, ještě někdy?”

“Jo. Hned potom. Šla jsem ještě jednou na balkón, nahnula jsem se přes zábradlí, abych se podívala, jestli to moc neteče a viděla jsem, jak šel dovnitř. Než vešel, tak si ještě přičísl vlasy a utáhl opasek na tom kabátě. No, říkám vám, frajer navoněnej to byl.”

Našli kluka, jmenoval se Milán a připadal si velice důležitý, když vypovídal.

“No, ten seňor se mě nejdřív zeptal, jestli v našem baráku bydlí nějakej seňor Julius. Řekl jsem mu, že ne, protože jsem si myslel, že se ptá na toho seňora z prvního patra, jak se v létě odstěhovali, ale on mi řekl, že tady musí bydlet, že má modrej auťák. Tak jsem mu řekl, že to teda vím, ten bydlí ve druhým patře.”

“Zeptal se tě ještě na něco?”

“Ani ne. Jen na to, jak se jmenuje seňora toho seňora s modrým auťákem a tak jsem mu řekl, že Juanita. Když se mě zeptal, jestli mají služku, tak jsem mu řekl, že nemají. A pak jsem běžel za Pedrem, to je můj kámoš, protože by mi byl utekl.”

Komisař Serrado měl nyní už dost podrobný popis pravděpodobného pachatele, ale technici nenašli jediný použitelný otisk, vrah musel mít rukavice. Na podlaze se však našla velmi výrazná stopa podpatku. Byl gumový, značky Continental, když vrah šlápl do krve, otiskl se na nalakovanou podlahu jako razítko. Komisař čekal na výsledek expertízy z dokumentačního oddělení, jeho obsah ho však zklamal. Zdálo se, že ve Španělsku používali všichni ševci, ale i továrny na boty, gumové podpatky značky Continental. Pravděpodobný počet majitelů bot s tímto podpatkem šel do miliónů.

“Konečně aspoň trochu svítá,” řekl komisař Serrado vyšetřujícímu soudci. “V pitevním nálezu je úvaha o možné vražedné zbrani.”

“Nedokázali to určit přesně?”

“Bohužel. Byl prý to kus železné tyče s nějakým držadlem. Zřejmě byla tříhranná.”

“Trochu exkluzivní, nemyslíte, komisaři?”

“Ani bych neřekl. Já bych to odhadoval na pilník, na hodně velký pilník.”

“Pilník nebo stillet?”

“Kdyby mu někdo nabrousil špičku?”

“To by šlo. Ale zrovna tak by to mohlo být velký průbojník. To je přece hotová a velmi nebezpečná zbraň.”

“Jistě něco je na té zprávě podstatné,” řekl komisař Serrado. “Ten chlap musel být malý, protože všechny rány jsou vedeny zezdola. Je pravděpodobné, že zaútočil zepředu, že se oběť bránila. Nejdřív ji vztekle mlátil hlava nehlava, na krku i na hlavě jsou dlouhé úzké zhmožděniny, jako by tu paní ně

kdo švihal pohrabáčem.”

Pohrabáč to nemohl být, tuto domněnku vyvrátili experti. Ocelová tyč musela mít nejméně dvě ale spíš tři hrany, takže mohli uvažovat o velkém upraveném pilníku. Komisař měl už popis pachatele i možné zbraně, vyšetřující soudce mohl vystavit zatykač na neznámou osobu. Národní centrála Interpolu dostala už v této fázi žádost o spolupráci. Pro pracovníky mezinárodní organizace byl však zatím

431

cennější popis ukradených šperků. Ten byl přesný a Interpol okamžitě rozeslal zprávu zastavárnám, klenotnictvím a svým expoziturám v okolních státech.

Ještě jednou prověřoval komisař Serrado příbuzné, známé, obyvatele domu a zaměstnance autodílny s umývárnou. Nikdo z nich neměl ani motiv k surové vraždě, k nikomu nevedla kloudná stopa, které se kriminalisté mohli chytit. A přece se mezi nimi skrýval vrah. Popis se totiž hodil na jediného.

Jmenoval se Ramón Oliva Vasquez, bylo mu jednadvacet a pracoval u automatické myčky osobních vozů. Protože se jmenoval Ramón, říkali mu Moncho, protože byl malý, přezdívali mu někteří kamarádi a spolupracovníci Monchito. Donedávna nosil světle béžový plášť do deště z balónového hedvá

bí.

Komisař požádal vyšetřujícího soudce, aby mu vystavil povolení k domovní prohlídce. Monchito Oliva Vasquez nebyl doma. Tak si otevřeli dveře paklíčem. Našli nejen dvě krví potřísněná prostěradla s monogramem J. A., ale za skříní značně zakrvácený světlý plášť do deště. Proto ho už nenosil do práce, přestože byl leden a i v Madridu je v tuto dobu chladno. Po několika minutách našli i plnící péro se zlatým hrotem a jednapadesát tisíc peset.

“Kde by mohl v tuto dobu být?” zeptal se komisař Serrado domovnice.

“Měl by být v práci.”

“Tam ale není.”

“Že by měl takhle přes den rande se snoubenkou? Ta prodává v El Corte Inglés.”

“Nevíte, jak se jmenuje?”

“Asunsión, ale dál nevím.”

Zatelefonovali na personální oddělení obchodního domu El Corte Inglés, dozvěděli se, že má dneska volno:’

“Mohli byste nám vyhledat její adresu?”

“Chvilku počkejte.”

“Jak je ta prodavačka stará?” zeptal se ještě komisař.

“Něco přes osmnáct. Všechny jsou teďka kolem dvacíti.”

Odjeli k bytu jejích rodičů. Asunsión nebyla sice doma, ale našli ji s Monchitem v nejbližším parku.

Seděli na lavičce,, drželi se kolem pasu a neviděli a slyšeli. Jako v románku pro ženy si hleděli do očí.

“Kde je zbytek těch peněz?” zeptal se komisař Serrado při výslechu.

“Osm tisíc jsem dal Asunsión, potřebuje si koupit svatební šaty.”

“Ona se bude vdávat?” zeptal se komisař. “Myslel jsem, že je to vaše snoubenka.”

“Vždyť taky je. Já si ji teď taky vezmu.”

“O tom silně pochybuju,” řekl komisař.

“To vám můžu zaručit,” trval na svém Monchito.

“Vy si zřejmě neuvědomujete, co jste udělal:’

“No tak, až mě pustí! Anebo se ožením než půjdu do kriminálu.”

“Proč jste si to proboha nerozmyslel?”

“Potřeboval jsem peníze.”

“Tak nutně, že jste kvůli nim musel vraždit?”

“Na zařízení bytu. Kdybych neměl prachy na nábytek, tak by mi ji rodiče nedali. To ale jistě dobře víte. A já bez ní nemůžu žít. Já už s ní nechci jen sedět v parku na lavičce.”

Ve Španělsku padesátých let to mladí muži neměli snadné. Buď museli za lásku zaplatit povětrným ženám, kterým se říká mujeres de vida facil, anebo si museli najít nevěstu a vzít si ji. Ramón Oliva Vasquez brzo pochopil, že z platu umývače automobilů si na byt a zařízení, které ženich musí mít, v dohledné době nevydělá. Trápil se, jak se říká v románech pro paní a dívky, sžírán vášnivou láskou.

“Neměl jsem jinou možnost,” řekl smutně.

“Ale měl. Proč jste se nenaučil nějakému řemeslu? Vydělal byste víc.”

“Neměl jsem ve škole dobré známky a do učení mě nevzali.”

“Proč jste si vybral právě manželku vašeho zaměstnavatele?”

“Věděl jsem, že Caballerovi mají prachy. Šéf je nosil domů. Já jsem chtěl jeho ženu jen postrašit, nechtěl jsem ji zabít. Ale když se bránila…”

“Co jste proboha čekal? Že se jen tak pro vaše krásné oči nechá oloupit?”

432

“Já vím. Ale mohla mě přece prozradit!” řekl, jako by to zavražděné vyčítal.

Postavili ho před soud a prokurátor byl velmi přísný. Přitom ani nemusel zdůrazňovat, že Monchito spáchal bestiální zločin. Obhájce neměl šanci docílit ani zmírnění navrhovaného nejvyššího trestu.

Ale přece jen vyslovil větu, charakterizující motiv činu:

“‘I’en chlapec byl vášnivou láskou zcela zpitomělý. Jednal v afektu.”

Jednadvacetiletý Ramón Oliva Vasquez zvaný Monchito byl odsouzen k trestu smrti. Rozsudek byl vykonán 29. března 1952 v sedm hodin ráno. Jeho snoubenka Asunsión, nezůstala však dlouho svobodná. Ona totiž měla celý život před sebou.

433

75 případ

PŘÍPAD POVEDENÉHO NÁMOŘNÍKA

Přišli na policejní stanici a vypadali podezřele. Ten nejmenší byl jen v krátkých, nepříliš čistých kalhotách a roztrženém tričku. Největší s týdenním strništěm na bradě měl nežehlenou košili a byl bosý. Třetí taky vypadal, jako když přespává na smetišti. Kolem krku měl hadr a v něm pověšenou ruku. Naříkal, že ho strašně bolí. Byla středa 4. října 1950 a na předměstí marockého Tangeru bylo horko jak v pekle.

Objevili se na policejní stanici k smrti unavení, bez vyzvání si sedli, setřeli si pot s čela a jeden z nich chraplavě řekl: “Vodu, monsieur.”

Policista kývl na posluhovačku, která vytírala chodbu. Za chvíli přinesla otřískaný plechový džbán.

Pili jeden po druhém dlouhými doušky jako velbloudi. Jmenovali se Krotil, Praarer a Gehring. Otřeli si sluncem popraskané rty a civěli na policistu.

„Stalo se vám něco?” zeptal se uniformovaný strážník.

“Ztroskotali jsme,” řekl jeden z nich.

“Vy jste námořníci?”

“Jo.”

“Kde máte věci?”

“Všechno se potopilo.”

“Kde se to stalo?”

“Asi tak míli před Cap Malabata.”

“Jak se to stalo?”

“V bouřce. Loď najela na skály a roztříštila se.”

“Jaká to byla loď?”

“Jachta. Jmenuje se Klokan. Totiž jmenovala se tak.”

“Sakramentsky divné jméno pro loď. Komu patřila?”

“Jmenuje se McEvoy.”

“Kdo to je?”

“Velkej pracháč. Ale už je v pánu. A jeho žena taky.”

“Jakto?”

“Utopili se.”

“A vy jste se zachránili? Jen vy?”

“Jo, monsieur, jen my tři.”

“A kde jsou tam takový skály?” zeptal se policista.

“Mohl bych se pokusit najít je na mapě,” řekl jeden z nich.

“Máte tady námořní mapu?”

“Kde bych ji vzal?”

“Někde ji snad budou mít.”

“To určitě, ale my teď sepíšeme hlášení,” řekl policista a sedl si k psacímu stroji, kterým vybavili policejní stanici někdy před první světovou válkou.

“Jméno! Celé!”

“Walter Praxmarer,” řekl ten hubený.

“Němec?”

“Ne, Rakušák.”

“Další.”

“Rolf Gehring.”

“Taky Rakušák?”

“Ne. Němec. Z Hamburku.”

Krotil byl taky Rakušák se stálým bydlištěm v Pule, ale jinak světoběžník, který snadno unesl svůj majetek v lodním pytli. Policista vyťukal jména, pak se chvíli škrábal ve vlasech, nakonec vytočil číslo centrály a zeptal se co s nima. Za chvíli zastavil před kamenným domem, v němž snad odjakživa

434

byla policejní stanice, vůz a dva uniformovaní strážníci odvezli ztroskotance na policejní ředitelství.

Tam je předvedli k inspektorovi. Jmenoval se Foussard a netušil, jak se proslaví.

“Tak vy jste vypluli v neděli prvního října z Malagy,” opakoval inspektor. “A měli jste namířeno kam? Do Tangeru, do Casablanky?”

“Zastavili jsme se ještě v Algecirasu, ale cílem byly Bahamské ostrovy,” řekl námořník Praxmarer.

“A kde vlastně došlo k havárii?”

“Přesně vám to neřeknu, ale bylo to asi takových padesát metrů od břehu, byly tam ostré skály.

Když jsme se zachránili, došli jsme do KsaresSeghiru.”

“Takhle přesně to víte?”

“U prvního baráku jsme se zeptal, kde jsme. A to jméno jsem si zapamatoval. Pak jsme stopli ná

klaďák a jeli jsme až sem. Totiž vyklopil nás na kraji, ale k vám to bylo sotva půl hodiny.”

“Mohl byste mi, pane Praxmarere, popsat průběh havárie? Máte zvláštní jméno, že? Jistě není běž

né.”

“U nás jo. No, průběh… Jak bych začal?”

“Kdy jste nastoupili na loď a v jaké funkci?” zeptal se inspektor Foussard, ale pak napsal pár vět na papírek, zmáčkl knoflík zvonku, vstoupil uniformovaný policista a on mu lístek podal. Pak se vrátil k otázce. “Takže kdy?”

“Přesně vám to neřeknu,” uvažoval námořník, “ale asi tak před rokem. Možná že to bylo v červenci nebo v srpnu.”

“Kde to bylo?”

“V Cannes. Náš pán kotvil buď v Nice nebo v Cannes. Ale často jsme jezdili i do Tangeru.”

“Za obchodem?”

“Kdepak! Můj šéf byl milionář. Neměl na Cóte d’Azur vilu a tak si vzal hosty na projížďky jachtou.

No, a na palubě se pořádaly, pán tomu říkal rauty. On totiž měl přátele po celém světě. A ty večírky, to byste koukal!”

“Odkud bral peníze?”

“Jednou jsem slyšel, že prý kupuje a prodává jachty. Pak se říkalo, že jeho první žena zdědila mili

óny. Její otec byl jedním z naftových králů.”

“Jak se jmenovala?”

“Beatrice Benjaminová. A kdosi mi řekl, že to všechno, co se povídá, není pravda. Ty prachy prej sou z pašování amerických cigaret.”

“Kdy zemřela jeho první žena?”

“To vám nepovím. Já jsem nastoupil, když už byl ženatý s madame Claude Stephanie.”

“Kdo byla, co byla, jak se seznámili?”

“Byla krásná. Než si ho vzala, tak si vydělávala jako manekýnka. Jo, a jestli vám něco říká jméno Errol Flynn, tak tenhle slavnej americkej filmovej herec jim byl na svatbě za svědka. Freddy McEvoy měl krásnou ženu.”

“Jak spolu vycházeli?”

“Jako by se včera zamilovali.” “Kolik mužů bylo na palubě?”

“No, my tři, pak ještě stevard, kuchař a madame měla komornou.”

“Všichni se utopili?”

“Všichni ne. Bruno Hertel zůstal v Cannes:’ “Kdo je Bruno Hertel?”

“Čtvrtý námořník.”

“Dal výpověď?”

“Právě že jo,” řekl Gehring. “A mně to bylo dost divný. To byl totiž nejstarší chlap na palubě. Ne nejstarší, nejdýl byl u šéfa. Dělal mu šoféra a Freddy McEvoy mu velice důvěřoval.” “Proč tedy zů

stal na pevnině?”

“Já nevím,” řekl Gehring. “Nesnášel se tadyhle s Praxmarerem.”

Ta domněnka se později potvrdila. Nenáviděli se, hádali se, dělali si naschvály. Bruno Hertel totiž o Praaunarerovi prohlásil, že.je křivák a nevěří mu ani, že se jmenuje Walter. Inspektor Foussard měl od první chvíle stejný dojem. Praxmarer se mu nějak nezdál, nevěděl proč, proto odešel uprostřed vý

slechu do vedlejší místnosti a dal příkaz důstojníkovi ve službě, aby se spojil s pařížskou ústřednou Interpolu a zeptal se, jestli to jméno náhodou nemají v kartotéce.

435

Při druhé části výslechu si inspektor Foussard vzal jednoho po druhém do vedlejší místnosti. První usedl na židli před psacím strojem Anton Krotil.

“Jaká to byla jachta, pane Krotile?” zeptal se na úvod.

“Nádherná. Poslední model. Nebyla sice nová, šéf ji koupil z druhé ruky, ale byla to paráda.”

“Motory, technika, všechno v pořádku?”

“Samozřejmě. To byla naše starost, aby všechno klapalo.” “Jak tedy mohlo dojít k havárii?”

“Strhla se bouřka. Přišla najednou. Prudký vítr a hromy a blesky až potom, dost dlouho za prvním nárazem. Musela to být taková ta osamělá vlna, šla dobře dva metry vysoko přes palubu.”

“Je to obvyklé?”

“Vůbec ne. Já jsem nikdy nic takového nezažil.” “Byli jste daleko od pobřeží?”

“Právě blízko, ale pod hladinou byly skály. Hned ta první vlna nás na ně posadila. Pak přišla druhá.

Ta smetla komornou, ale Cécile měla sílu, kdysi hrála závodně tenis, tak se někde zachytila a přežila to. Ale stevard se neudržel zábradlí, strhlo ho to do příboje a už jsme ho neviděli. Přivázali jsme Cé

cile ke stěžni, ale když nás zvedla další vlna a loď zase klesla na skály, už byla pryč.~~

“Proč jste zůstávali na palubě?” zeptal se inspektor naivně.

“A kde jsme podle vás měli zůstat? Spodek byl plný vody, loď se potápěla.”

“Neměli jste záchranný člun?”

“Samozřejmě že jsme měli. Jenomže v tom blázinci jsme se k němu ani nemohli dostat. Vlny nám šly přes hlavu a nestačili jsme ten balík ani odpoutat. Byli jsme rádi, když jsme se nadechli a už to zase šlo pod vodu. A jachta se nám rozpadávala pod nohama. Dovedete si to představit? Tma jako v pytli, nemáte ponětí, co se děje a co kde je. Když se začalo rozednívat a kuchař viděl pobřeží, tak se zbláznil a skočil do těch skal. Už jsme ho pak neviděli.”

“Kdo tedy zůstal na palubě?”

“Bylo nás pět. My tři a manželé McEvoyovi.”

“Rozhodli jste se skočit do vody?”

“Počkali jsme, až vyšlo slunce. Když jsme pak zjistili, že je k pobřeží sotva takových sto metrů, tak jsme to zkusili. Měli jsme štěstí.”

“A McEvoyovy jste nechali na palubě?”

“Špička lodi se zaklínila ve skalách. Vlny sice šly přes ní, ale bylo možné udržet se tam. Šéf řekl, že počká, až se dostaneme na břeh a pak skočí za námi.”

“Uměli McEvoyovi plavat?”

“Možná líp než my. Šéf byl sportovec a celý rok jezdil po všech možných mořích. A jeho paní byla taky ve vodě jako doma. Oba se potápěli v korálových rifech a nikdy neměli malér.”

“Jak si tedy vysvětlujete, že se nedostali ke břehu?”

“To vám řeknu docela přesně, pane inspektore. Já jsem se totiž dostal na břeh první. Praxmarer a Gehring plavali za mnou. Vylezl jsem na břeh a mával jsem na šéfa, aby skočil. Oba si počkali na příbojovou vlnu, říkám vám, vyznali se v tom, věděli, že je ponese a plavali v ní. První Freddy McEvoy a za ním jeho žena Claude. Ta se mi ale ztratila z dohledu a tak jsem na šéfa mával. Nejdřív se mi zdálo, že mě nevidí, ale pak se otočil, když byl zrovna na hřbetě vlny, tak se z té výšky rozhlédl, zřejmě svoji ženu uviděl a spěchal jí zpátky na pomoc. Oba pak zmizeli ve vlnách.”

“Vaši kolegové mezitím doplavali na břeh?”

“Jo. A taky se na to dívali.”

“Nepokusili jste se je zachránit?”

“Jak, prosím vás? Bouřka sílila a vrak zmizel pod vodou. Kdybyste viděl, jak se to ve skalách vařilo…! Prostě neměli jsme šanci.”

Inspektor Foussard nepatřil mezi geniální detektivy, o nichž by se psalo v novinách. V případu tří zachráněných námořníků mu však cosi nehrálo. Když prohlížel aspoň zčásti osušené námořnické knížky, které nahrazují cestovní pasy, připadala mu Praxmarerova fotografie nějak povědomá. Pak dostal z ústředny Interpolu zprávu, aby poslal obratem telefoto otisků prstů podezřelého. Vysvětlil Praxmarerovi, že bude pro pojišťovnu zapotřebí, aby všichni prošli zevrubnou lékařskou prohlídkou, nechal si jeho papíry, a podal mu pečlivě vyčištěný skleněný popelník tak daleko, aby pro něj musel sáhnout a otiskl na sklo palec i ukazovák. Otisky poslal do Paříže.

436

Podezření se potvrdilo. Z Interpolu přišlo hlášení, že Walter Praxmarer je mezinárodně hledaný zločinec Manfred Lentner, vystupující taky pod jménem Josef Witlatschil. Má na svědomí vraždy v několika státech.

Případ povedeného námořníka začal daleko od marockého Rabatu v roce 1945. Když skončila druhá světová válka, otevřely se brány sovětského zajateckého tábora Sagan a rakouský státní příslušník Manfred Lentner a jeho kamarád Karl Rampfel vyšli s pytlíkem starého chleba na svobodu. Lentnerovi bylo v srpnu 1945 dvaadvacet, jeho přítel byl o dva roky starší. Putovali spálenou a zpustošenou zemí spolu s dalšími navrátilci. Neměli co jíst a kde spát. Pochodovali statečně a když to šlo, naskakovali za jízdy na nákladní vagóny. Dostali se až do Cottbusu, kde navštívili vdovu po kamarádovi, který v táboře zahynul. Pak se vydali do Berlína, mysleli si, že tam dostanou práci. Konečně se chtěli pořádně najíst.

Všechno bylo špatně. Ani ti,co uklízeli ruiny, nedostávali pravidelný plat. I když se jim podařilo nalézt v sutinách něco cenného, neměli to komu prodat. Někdy dali dohromady pár marek, ale nemohli si za ně nic koupit. Ve chvíli největšího zoufalství prozradil Lentner svému kamarádovi, že je ženatý, jeho manželka žije v Berlíně v Höchstrasse, kde má zelinářství.

Přespali v parku na lavičkách, trochu se opláchli v louži, která zbyla po fontáně, kolem poledne stá

li před hromadu cihel. Z domu v čísle 22 nezbylo nic. Ale lidé přehrabující suť řekli zoufalému Lentnerovi, že jeho žena musela krámek dávno zavřít. Nastoupila jako pomocnice wehrmachtu.

“A nevíte, kde by mohla být?” zeptal se naivně.

“Kdekoliv a taky v pánu,” řekla žena vlekoucí obrovský kufr. “Dneska už nikdo není tam, kde by měl být.”

Manželku sice nenašel, Lentnerova přítelkyně však byla na svém místě. Bydlela sama ve Wmnsstrasse v malém bytě, Lentnera přivítala s otevřenou náručí. Muži byli v té době vzácní, milió

ny manželů a milenců zůstalo na pohřebištích východní fronty. Lentner skončil téhož večera v Gerdině posteli, ta hned při snídani řekla, že jeho kamarádovi Rampfelovi najde podnájem. Běžela jen o dvě patra níž, kde bydlela mladá vdova. Oba zajatci tedy měli střechu nad hlavou a když nic jiného, tak aspoň jednou denně teplou bramborovou polévku.

Mimi Bunkeová se přiživovala prostitucí, ale hned první den přísahala Rampfelovi, že toho nechá, miluje ho jako nic na světě a chce s ním žít jako počestná žena. Nebyla to bůhvíjaká kráska, pro vá

lečného zajatce, který prožil poslední dva roky na přecpaných palandách, však byla andělem spásy, kterého mu seslal sám bůh. Cítil se při herinkovi a osolených bramborách jak na banketu, zkušená Mimi se mu tak moc zalíbila, že ji brzy požádal o ruku. Neodmítla. Naopak prozradila mu své plány.

Něco si za války našetřila, nechá řemesla, vezmou se, přestěhují se z rozbombardovaného Berlína na venkov a tam si budou žít jako dvě hrdličky. I svatba se měla konat kdesi na vestfálském malém městě. Jedním ze svědků měl být samozřejmě nejlepší Rampfelův kamarád Manfred Lentner.

Pracovníci Interpolu, kteří později vedle německé kriminální policie přešetřovali tehdejší události, zjistili tyto okolnosti: všichni tři se vypravili jako na veselý výlet. Nikdo z nich neměl bůhvíjaká zavazadla. Někdejší prostitutka a nyní nevěsta nesla svůj majetek v černé kabelce a v papírovém kufru měla všechny své šaty. Ve středu asi v pět ráno se objevili na nádraží Wannsee, kde si asi v sedm rá

no uložili zavazadla do úschovny. Zřízenec se na ně dobře pamatoval. Jeden z nich vypadal prý jako filmový herec. Pod nosem měl úzký pěstěný knír, jaký v té době nosili frajeři, sňatkoví podvodníci a filmový milovník Menjou.

Mimi na ně čekala před nádražní budovou. Přišli ven a oznámili jí, že první vlak do Vestfálska pojede až krátce před půlnocí. Nebyla to pravda, během dne odjížděly ještě dva další, takže jejich mylná informace byla důkazem, že se na zločin připravovali. Krátce po válce neexistovaly restaurace. Jen sem tam se objevil na dveřích hospody nápis “Dnes sodová voda”. Nemohli se posadit k láhvi vína.

Neměli co dělat a tak se vydali na výlet do Grunewaldského lesa. Mimi nadšeně souhlasila. Cítila se jako znovuzrozená, nemusela mít strach ze svého pasáka, který ji okrádal o víc než polovinu výdělku.

Teď byla ve společnosti dvou hezkých mladých mužů a věřila, že má před sebou krásný život s pohledným partnerem.

Nepodařilo se zjistit, kudy ti tři celý den chodili. Příslušníci německé kriminální policie později vypátrali, že se k večeru zastavili v lesní restauraci, kde jim připravili bramborový guláš. Platila Mimi

437

Bunkeová. Když se stmívalo, zastavili se v jedné restauraci na šálek kávové náhražky. Útratu opět zaplatila Mimi. A pak už je nikdo neviděl.

Podle pitevního nálezu se odehrála přibližně tato scéna: už za tmy si ti tři lehli do trávy, počítali hvězdičky nebo se bavili povídáním o skvělé budoucnosti. Ve vhodné chvíli vytáhl Lentner zpod kabátu kus železa, rozmáchl se a praštil Mimi do hlavy. V pitevním protokolu soudní lékař potvrdil, že mířil dobře, rána, která prorazila prostitutce lebku, byla způsobena obrovskou silou.

Jenže to se podařilo zjistit až o hodně později. Asi za tři týdny, tedy koncem října, dostalo policejní ústředí hlášení z okrskové strážnice, že Mimi Bunkeová zmizela. Policista se vypravil do jejího bytu a našel v něm muže. Prokázal se kennkartou a repatriačním průkazem na jméno Anton Karl Rampfel.

Vypověděl, že svou družku naposledy viděl brzo ráno 3. října.

“Byla ještě tma a tak vám přesně napovím, jaký to byl auťák, kterým odjela.”

“Vzala si s sebou nějaké osobní věci?”

“Všechno. To jsem ale zjistil až potom. Nenechala tady ani kartáček na zuby. Měl jsem dojem, že se na to stěhování připravila.”

“Řekla vám, že má v úmyslu odejít?”

“Ani slovo mi neřekla a sebrala mi dokonce jedinej svetr. Těmhle ženským, co šlapaj chodník, se nedá věřit.”

“Asi se odstěhovala do lepšího rajónu,” řekl kriminalista, zeptal se ještě na nějaké podrobnosti souseda z horního patra Lentnera, pak se vrátil na revír, přiložil protokoly o výslechu ke spisu a ten zalo

žil do archívu. Na policii se kupily stovky hlášení o zmizených, tak se i tento stal jen jedním z mnoha a nikdo mu už nevěnoval pozornost.

Ke sňatku Rampfela s bývalou prostitutkou sice nedošlo, zato se brzy po jejím zmizení oženil Manfred Lentner. Byl sice ženatý, jeho žena však byla nezvěstná a on o svém manželství nikomu nic nevykládal. V té době všeobecného chaosu, kdy neexistovaly matriky a spisy obecních úřadů shořely v ruinách rozbombardovaných měst, nikdo nepátral po minulosti druhých. Lentner si vzal ženu s velkým a dobře zařízeným bytem a zřejmě i s dalším pozoruhodným majetkem. Žil v dostatku a v klidu, měl dost peněz, aby mohl nakupovat na černém trhu.

Když slezl na jaře sníh, došlo k pozoruhodnému objevu. Ne, že by v tehdejším Německu byla nouze o nálezy dalších mrtvých. Při odklízení suti rozbombardovaných domů byly ve sklepích pohřbeny celé rodiny. Ale 28. března 1946 objevili lesní dělníci v bývalém zákopu v katastru Grunewaldského lesa mrtvolu ženy. Celou zimu ležela pod sněhem, byla tedy zachovalá, četníci brzo zjistili, že jde o pohřešovanou prostitutku Mimi (ve skutečnosti Lisbeth) Bunkeovou. Na první pohled bylo jasné, že byla zavražděna ranou do hlavy a rovněž bylo zřejmé, kdo má vraždu na svědomí. Došli si pro Lentnera, ale ten už byl bůhvíkde.

Vystavili zatykač, rozeslali ho pohraničním stanicím, zahájili pátrání po pravděpodobném vrahovi i prostřednictvím Interpolu. Četníci i kriminalisté nosili v brašně popis zločince a jeho fotografii. Ten však jezdil křížem krážem, aby zmátl stopy, v létě se objevil ve své rodné vesnici Sindorf nedaleko Vídně, nikde však nenašel spolehlivý úkryt. A tak se vydal na jih, týden dva žil v Klagenfurtu. Přiživoval se drobnými krádežemi, vyhýbal se však veřejným budovám, nádražním čekárnám. Když jel vlakem, tak nastupoval na venkovských stanicích. Na nějaký čas zmizel v Tyrolských Alpách, kde ho pravděpodobně živila některá osamělá selka.

Dlouho kličkoval, ale věčně se schovávat nemohl. Snad mu došly peníze nebo se nepohodl se selkou, znovu se vydal do Sindorfu. Snad právě tam se dozvěděl z novin, že 9. září zatkli v saském Grossröhrsdorfu jeho komplice Rampfela. Tak se dal znova na útěk. Skrýval se kdesi vysoko v horách ještě celé dva měsíce, ale jednou večer 10. listopadu narazil nedaleko své rodné obce na četníka.

Chtěl mu utéct, ten po něm střelil, Lentner střelbu opětoval, chvíli se ještě schovával v roští u silnice, pak přijela z četnické stanice posila a uprchlík dostal želízka. Odvezli ho do věznice v Korneuburgu, kde měl předstoupit před vyšetřujícího soudce. Byl připraven do poslední chvíle zapírat. Netušil totiž, že právě v den, kdy ho zatkli, převezli Rampfela do Berlína, kde už na něj čekali inspektoři oddělení pro vyšetřování vražd.

Anton Karl Rampfel se pod tíhou důkazů k vraždě přiznal. Řekl taky všechno, co věděl o Lentnerovi. Ve čtvrtek 20. února 1947 stál před porotou ve velkém sále soudní budovy v berlínském Moabitu,

438

kde ho odsoudili k trestu smrti. Popravili ho ale až časně ráno 6. dubna 1948 na dvoře věznice v Lehrter Strasse.

Lentner se o osudu svého komplice brzo dozvěděl. Od chvíle, kdy mu vyšetřující soudce oznámil, že ho prozatím nevydají německým úřadům a budou ho soudit v Rakousku, nemyslel na nic jiného než na útěk. Bůhví kdo a jak mu sehnal pilku na železo. Lentner byl velice podnikavý mladý muž, dokázal lidi přemluvit k lecčemu. A tak se mu v noci 23. března podařilo dokončit nekonečně dlouhou práci. Přepilované mříže povolily, pověstné lano vyrobené z prostěradel zahrálo svou roli, utíkal jak o život a zmizel ve tmě. Poplach vyhlásili až ráno, když chodbaři roznášeli snídani a to byl už vrah bůhvíkde za horama.

Právníci Interpolu znovu posílali svým filiálkám a národním ústřednám oběžníky s popisem uprchlíka, policisté znovu dostali kopie zatykačů s fotografií. Lentner jako by se do země propadl. Policisté byli přesvědčeni, že se mu přece jen podařilo uprchnout za hranice.

Asi týden po Lentnerově útěku z vězení našel řidič nákladního automobilu na silnici z Korneuburgu do Bisamdorfu těžce zraněného muže. Naložil ho, odvezl do nejbližší nemocnice a oznámil událost na četnické stanici. Zraněný byl v bezvědomí, přesto však brzy zjistili, že se jmenuje Petr Josef Witlatschil. Bydlel ve venkovském domku na břehu Dunaje, když se večer nevrátil domů, ohlásila manželka zmizení na četnické stanici. Peníze ani osobní doklady se u něj nenašly. Zranění bylo velmi těžké. Druhého dne Witlatschil zemřel.

Později novináři policistům zazlívali, že případ pouze zaregistrovali a nebyla jim nápadná ani skutečnost, že zraněný měl prázdné kapsy. Kam se poděly jeho osobní doklady? Nenapadla je souvislost s uprchlým zločincem, který zase osobní průkaz nutně potřeboval? Udělali chybu. Witlatschil zemřel a oni s ním pochovali i jeho spis.

Případ neležel v archívu dlouho. V Tyrolských Alpách se totiž krátce poté objevil muž stejného jména a nápadně se podobal hledanému Lentnerovi. Kriminalisté se znovu podívali do pitevního ná

lezu a zjistili, že rány na hlavě nemusely pocházet od nárazu automobilu, jak se tvrdilo v posudku soudního lékaře. Vrahem zřejmě nebyl neopatrný řidič, který z místa činu ujel a oni po něm pátrali.

Proražená lebka se totiž velice podobala rozbité hlavě Mimi Bunkeové z Grunewaldského lesa.

Poslali hlášení centrále Interpolu a policejní stanice dostaly oběžník se sdělením, že Witlatschil by mohl být Lentner. Pátrání po nebezpečném vrahovi se znovu rozjelo. Ten však už cestoval s jinými doklady na jiné jméno. Policie dostala zprávu o zmizení instalatéra Waltera Praxmarera. Jeho doklady však měl v kapse Lentner Witlatschil a s nimi se dokonce dostal před hranice.

Případ povedeného námořníka připomíná dobrodružné romány z doby slavných mušketýrů, je však naprosto autentický. Je přitom neuvěřitelné, kolik lidí fešák s knírkem dokázal oblafnout, co všechno si mohl dovolit, než se dostal za mříže. A ještě jedna okolnost stojí za zmínku: značnou zásluhu na jeho odhalení měl Interpol se svou mezinárodní sítí a perfektní organizací.

V dubnu 1950 přišel na rakouský generální konzulát v Římě Walter Praxmarer a požádal o cestovní pas, aby mohl jet na obchodní cestu do Francie. Úředník mu dal potřebně formuláře, řekl mu, aby je hned vyplnil, přiložil osobní doklady a přišel si pro cestovní pas asi za týden. Praxmarer sice proti tak dlouhé lhůtě protestoval, ale úředník byl neoblomný. Týden je běžná lhůta na vydání cestovního pasu. Generální konzulát musí počkat na vyjádření vídeňského ministerstva zahraničních věcí.

Rakouský státní příslušník Praxmarer už na konzulát nepřišel. Přitom na něj nedočkavě čekali. Připravili totiž jeho zatčení. Po informaci rakouské ústředny Interpolu požádali už římskou policii o asistenci při dopadení nebezpečného zločince. Ten však zmizel. Teprve později se podařilo zrekonstruovat jeho další kličky.

Odjel na pobřeží, vždycky ho to táhlo k přístavům. Byl prý romanticky založený, vábily ho exotické dálky. Nějaký čas se potloukal kolem kasina v San Remu, ale hlavně se snažil získat nové doklady. Nebylo to snadné. Znovu po něm zahájili mezinárodní pátrání, věděl, že se musí vyhýbat každé

mu strážníkovi, protože má v kapse jeho fotografii. Měl však nápad hodný spisovatelů dobrodruž

ných románů devatenáctého století. Rozhodl se, že vstoupí do kláštera, kde může žít beze jména a beze strachu z policie. Vybral prý si malý,v opuštěném místě postavený klášter nedaleko Neapole a jednou večer zaklepal na bránu. Přijali ho, byla to jejich povinnost pomáhat potřebným, kteří se dožadovali pomoci boží.

439

Sám nemohl věřit, že by vydržel za zdmi staré budovy tolik se podobající kriminálu. Mniši bydleli v celách, mnohé z nich měly dokonce na oknech mříže, i dvůr, kde trávili svůj volný čas v modlitbách, v mnohém připomínal povinné procházky ve věznici. Vrah se schovával mezi mnichy jen tři měsíce, pak utekl. A zdá se, že si za tu dobu strávenou v klidu a jistotě vymyslel plán jak se dostat ze šlamastiky.

Věděl, že ho Interpol nenechá na pokoji. Uvědomil si, že se musí dostat přes moře do některé země Jižní Ameriky anebo aspoň do karibské oblasti. Proto se vypravil do Cannes, potloukal se kolem jachtového přístavu, vysedával v hospodách, kde zprostředkovatelny práce hledaly námořníky. On si však vybral sám. Líbila se mu jachta s nepatřičným jménem Klokan a začal se zajímat o jejího majitele.

Nedalo mu moc práce získat o něm potřebné informace. Freddy McEvoy, novináři nazývaný taky Sebevrah Freddy, byla figura do zábavného kalendáře. Objevoval se ve společenských rubrikách obrázkových časopisů, protože patřil ke skupině bohatých nebo zbohatlých prominentů, kteří utráceli za zábavu milióny. Jednou se sešli v mexickém Acapulku, podruhé ve Svatém Mořici, týdny se bavili na Bahamských ostrovech, na Havaji či na Tahiti. Australský milionář McEvoy a jeho krásná žena při žádné takové události nechyběli. Francouzská Riviéra, exkluzivní hollywoodské kluby, party v hotelu Sheraton v Miami Beach, španělská Marbella, londýnský Westend, to byly scény, na nichž se odehrávaly epizody života neodolatelného playboye majitele jachty Klokan. Pokřtil ji tak proto, že byl Australan a základna jeho rozsáhlého majetku byla v Sydney.

Frajerovi, který v dané chvíli vystupoval pod jménem Praxmarer, de zalíbil na první pohled. A okamžitě se zamiloval do majetku, který měl s sebou na lodi i do šperků jeho manželky uložených v trezoru na přídi jachty. Když se dozvěděl, že se McEvoy chystá na delší cestu a chce doplnit posádku,šel se mu představit. Nevadilo mu, že nemá o práci námořníka ani ponětí. Zahrál roli mořského vlka tak přesvědčivě, že se milionář nestaral ani o vysvědčení minulých zaměstnavatelů a spokojil se s padělanou námořnickou knížkou.

Při plavbách po Středozemním moři se naučil řemeslu, spřátelil se s kolegy na palubě Krotilem a Gehringem a znepřátelil si nejzkušenějšího námořníka jachty Bruna Hertela. Ten při poslední cestě lodi raději zůstal na souši a bez práce, jako by tušil, co by ho na palubě čekalo. Když ho později vyslýchali, prohlásil, že se mu ten nový chlap od první chvíle nelíbil. Něco prý mu na něm vadilo. Snad drzý pohled, možná to filmové chování.

A právě to až příliš sebevědomé a svým způsobem i na námořníka příliš kultivované vystupování bylo příčinou, proč se rabatský inspektor Foussard obrátil hned na počátku výslechu na Interpol a vy

žádal si o Praxmarerovi zprávu.

Téhož dne se moře uklidnilo, vítr ustal už v noci, na písečné pláži nedaleko pobřežních skal příboj vyplavil milionářovo tělo. A bylo zle! Přivolaný policejní lékař zjistil, že na těle mrtvého jsou patrny bodné rány. Utopence převezli na pitevnu, kde lékaři zjistili,protože mrtvý neměl vodu v plících, že byl McEvoy nejdřív zavražděn a pak teprve vhozen do moře. Jeho manželka Claude byla nejprve uškrcena, až potom se dostala do vln. Ti, kdo je dobře znali, teprve nyní pochopili, že se oba výborní plavci, kteří byli ve vodě i pod vodou jako doma, neutopili, byli zákeřně zavražděni.

Vysvětlila se i další záhada. Mnozí očití svědci, kteří z pobřeží pozorovali plavbu jachty na rozbou

řeném moři, tvrdili, že nenarazila na skály skryté pod vodu, že poté, co námořníci naskákali do vody a plavali ke břehu, ještě pokračovala podle pobřeží v plavbě.

Při vyšetřování se bránil, jak mohl. Nic nepřiznal. Držel se smyšleného scénáře. Když se ho zeptali, jak si vysvětluje drobné rány na těle McEvoye a uškrcení jeho manželky, krčil rameny a tvrdil, že nemůže vědět, co se odehrálo mezi manželi v tak vypjaté situaci, kdy všichni tři námořníci zvolili zá

chranu, vrhli se do rozbouřeného moře a z posledních sil doplavali na břeh.

Pobyl v marockém vězení asi půl druhého roku. Tak dlouho se táhla jednání o jeho vydání. Nakonec ho převezli do rakouského vězení, kde znovu celý případ prošetřovali a vrátili se i k vraždě Mimi Bunkeové. Za spoluúčast na tomto zločinu ho pak také 8. května 1954 v Salcburku soudili.

Nepřiznal ani zločin v Grunewaldském lese. Odmítl jakoukoliv účast na smrti manželů McEvoyových. Užívání cizích dokumentů i jmen vysvětlil podle jeho mínění přesvědčivě.

“Víte, že jsem byl v sovětském zajateckém táboře Sagan. Chlapi od NKVD si tam podávali dveře.

Chtěli mě získat pro svou zpravodajskou službu, ale já jsem to odmítl. Když jsem se pak dostal domů

440

a Rusové měli Rakousko pod kontrolou, měl jsem strach, že mě jejich tajní agenti, kterých bylo všude jako máku, odhalí a budu mít potíže. Proto jsem si vybral nové jméno.”

Byl to složitý proces, Lentner byl pro státního žalobce velmi chytrý protivník, od pondělka do pátku nepředložila obžaloba pádné a hlavně přímé důkazy. Porota uznala obžalovaného vinným, ale soudce vyslovil jen mírný rozsudek: 15 let žaláře. Jenže po odsezených patnácti letech čekali na Lentnera v Berlíně, kde byl souzen pro vraždu Mimi Bunkeové. Teprve pak mohli v pařížské ústředně Interpolu v St. Cloud uložit případ povedeného námořníka do archívu.

441

76 případ

PŘÍPAD FINKY DE LOS ANGELES

Přiběhla v noci z mexické Tijuany, dostala se přes hranici po státní silnici číslo 5 a na Palm Avenue v americkém San Diegu vpadla na policejní stanici. Bylo šest hodin ráno na Štědrý den roku 1963.

Jmenovala se Sista Carillo Lopezová, nebylo jí ještě ani dvacet, ale vypadala na třicet, černé vlasy měla slepené potem, kolem úst rozmazanou rtěnku, střevíčky nesla v ruce, protože měla odřené nohy.

Škytala. Snad z rozčilení.

“Takže vy si přejdete hranici bez papírů a ještě přijdete na stanici. Co vás to napadlo, ženská? Seberte se a mazejte zpátky! Já budu dělat, jako že jste tady nebyla. Nebo chcete jít domů šupem?”

“Já nejsem Mexičanka,” řekla pyšně.

“A co tedy jste?”

“Portorikánka.”

“Proč tedy nemáte papíry?”

“Protože jsem je nepotřebovala. Utekla jsem, abych se zachránila. Utekla jsem chlapovi, kterej mě chtěl uškrtit“

Policista ve službě neměl zrovna nejlepší náladu, za chvíli mu končila směna, teď však zpozorněl.

„Kde se to stalo?” zeptal se.

“V motelu nedaleko Tijuany.”

“Co jste tam dělala?”

“Co se dělá v motelu?”

“Jaké máte povolání?”

“Živím se láskou,” řekla a načechrala si vlasy.

“Takže kurva.”

“Znám lepší výrazy.”

“Kde se to stalo, jak se to stalo, jak vypadal, proč vás chtěl uškrtit?”

“Mohl byste mi dát napít?” poprosila a policista zatřepal svou termoskou, zjistil, že tam má ještě trochu kávy a nalil ji do papírového kalíšku.

“Tumáš!” řekl vlídně.

“To neumíš nic jinýho než šoustat?”

“Dělám to už od čtrnácti,” řekla, jako by se chlubila.

“To máš za sebou pěknejch pár chlapů, co?”

“Nepočítala jsem je. Ale tenhle nebyl kunčaft, byl to zaplacenej zabiják. Čekal v chodbě, když jsem pouštěla hosta. Strčil nohu mezi dveře, srazil mě na postel, lehl si na mě, abych se nemohla ani hnout a pak mi hodil kolem krku drát.”

“Jakej drát?”

“Normální šňůru jaká je u lamp na nočních stolcích.”

“Proč tě chtěl uškrtit? Znali jste se?”

“Vůbec ne. Byl to zaplacenej zabiják.”

“Kdo ho zaplatil?”

“Šéf.”

“Jakej šéf? Čí šéf?”

“Kterej všechno řídí!”

“Kurvy mají taky prezidenta?” řekl policista a myslel si, že udělal dobrý vtip.

“Jo, mají. Každej rajón svýho. A každej z nich má hlídače. Poslal za mnou zabijáka, protože jsem se trhla. Nadřela jsem se za ty léta a nemám ani kufr. Všechno seberou. Číhají přede dveřma jako supi. Kdo má řeči, tomu rozbijou hubu, anebo nás pálej cigaretama, tam kde to nejvíc bolí. Mohla bych vám ukázat…”

“Není třeba,” řekl policista, sedl si k psacímu stroji a psal protokol. Pak se zvedl, podíval se na hodinky, musel ještě nakoupit vánoční dárky a slíbil doma, že přinese krocana. Rychle si přečetl výpověď a řekl:

“Tadyhle to podepiš, ale nejdřív mi ještě řekni, jak ten chlap vypadal.”

442

“Trochu jako Indián. Nebo možná mulat. Buď měl pleš, nebo měl na hlavě čepici. Jo a nějaký zlatý zuby.”

“Malý, velký, tlustý, tenký? Mně se zdá, že si nějak nemůžeš vzpomenout!”

“Mám strach.”

“Tady se nemusíš bát.”

“Najde si mě.”

“Nenajde si nic. Zůstaneš tady.”

“Musím do lapáku?”

“Nemusíš, , ale pudeš za mříže. Nebo máš někde nějakej lepší bejvák?”

“Nemám nic.”

“Tak vidíš a oběd a večeři taky dostaneš. Jsou vánoce, kde bys courala. O svátcích stejně nezobneš žádnej kšeft. Na Hod boží jsou i kurevníci svatý.”

Policista poslal Lopezovou na policejní ředitelství, tam ji zavřeli na oddělení vyšetřovacích vazeb, on si sedl k dálnopisu a vyťukal hlášení. Informace o vrahovi sice nebyla bůhvíjak podrobná, ale oni už vyšetřovali dva případy škrtiče prostitutek a washingtonská centrála Interpolu před měsícem rozeslala na všechny policejní stanice USA i Latinské Ameriky a Mexika hlášení s jeho popisem. Sista Carillo Lopezová se zřejmě měla stát jeho třetí obětí, zachránila se však tím, že ho v poslední chvíli kousla do ruky a vyběhla ze dveří na chodbu motelu, po níž se zrovna vraceli z baru dva hosti. Vrah se polekal a utekl. Vystrašené prostitutce se podařilo zmizet zadním vchodem a skočit do autobusu, který právě v té chvíli zastavil na stanici. Měla štěstí. Ty první dvě ne.

Jocabel Toledanová se ubytovala v malém hodinovém hotýlku v Barceloně. Bydlela tam tři dny, pak ji našli mrtvou.

“Bylo mi to divný,” řekl vrátný při výslechu. “Už dva dni nevytáhla z pokoje paty. Tak jsem šel nahoru, že se podívám, co s ní je. Zaklepal jsem, ale nic. Tak jsem vzal za kliku. Neměla zamčeno. Ve

šel jsem dovnitř. Ležela na posteli nahatá, obličej měla modrý. Tak jsem běžel dolů a zavolal jsem na policii. Když ji prohlídli, tak řekli, že ji někdo uškrtil elektrickou šňůrou.”

“Nevšiml jste si nějakého podezřelého chlapa?”

“Všichni, co choděj k těmhle mexickým dorotám, jsou podezřelí. Nikdo slušnej s nima nejde. Jeden z nich to mohl bejt. Přijel taxíkem…”

“Kdy to bylo?” zeptal se policista.

“Kdy? Předevčírem krátce před půlnocí.”

“Jak vypadal?”

“Jako mulat. A nebyl moc velkej, asi jako vy, ale tlustší.”

“Vlasy?”

“Černý, nemytý. A v hubě zlatej zub.”

Našli taxíkáře a přivedli ho na policejní stanici.

“Vezl jsem ho od přístavu. Stopnul mě někde za tím skladištěm, než se najede na okruh kolem Kolumbova pomníku. Řekl, abych ho vzal do města. Když jsem se zeptal kam do města, tak vytáhl z kapsy cedulku a přečetl adresu hotýlku El paraíso. Bylo mi to divný, že chce zrovna do takovýho zapadáku. Do těchhle hnusnejch bordelů jdou akorát ožralové, který se náhodou potácejí kolem.”

“Jak vypadal?”

“Moc jsem si nevšiml. Když jsme projížděli ulicí d’Antonio Maura, tak si ten chlap zapálil smradlavý žváro. Podíval jsem se do zrcátka, co je to za havana a viděl jsem, že ten chlap je Mexikán nebo Portorikán, prostě bakelitová huba. Myslím, že měl zlatej zub nebo možná dva.”

Pokojská muže taky zahlédla na chodbě, ale nevšímala si, do kterých dveří vešel. Řekla akorát, že smrděl potem a otočil hlavu, když šla kolem. Popis podezřelého se v mnohém shodoval s nájemným vrahem, kterého popsala prostitutka Lopezová.

Třetí případ poslali do centrály Interpolu ze San Franciska. Sedmadvacetiletá prostitutka, pocházející z Muka, která provozovala svoje řemeslo na Long Beach v Los Angeles, ale taky v San Francisku, byla už 16. prosince 1963 nalezena v baru nedaleko pláže Rancho Palos Verdes uškrcena elektrickou šňůrou. Pozoruhodné bylo, že šlo o bývalou prostitutku, která se osamostatnila, pronajala si a provozovala malý, ale dobře navštěvovaný bar. V jednu hodinu po půlnoci, když už zavírala, objevil

443

se v podniku neznámý muž a uškrtil ji asi metrovou elektrickou šňůrou. Policisté ji našli pohozenou nedaleko mrtvoly.

Kriminalisté zjistili pozoruhodnou okolnost: Dani Enriquezová se původně jmenovala jinak. Měla u sebe falešné osobní doklady. Odborníci z Interpolu je označili za padělek první třídy, za jaký se platí hodně peněz. Nezodpovězena zůstala otázka, proč bývalá prostitutka věnovala tak velkou částku za to, aby se skryla za novým jménem. Ve výpovědích svědků se nenašlo nic nového. Na první pohled bylo zřejmé, že jde o sérii vražd stejného zločince s tmavší pletí, ne moc velkého ale dobře živeného.

Měl jeden či dva zlaté zuby. Ještě jedna okolnost byla všem vraždám společná: všechny prostitutky kdysi žily nebo aspoň jitý čas pracovaly v Mexiku a všechny se odtud odstěhovaly.

“Pánové, mám pocit, že ten vrah zabíjí za peníze, že pracuje pro gangstery, kteří řídí řetěz bordelů a obchodují s děvčaty,” řekl kapitán Alfredo Ramirez z mexického ústředí Interpolu ~ při poradě na policejním ředitelství v Mexico City.

Dohodli se na společném postupu, zahájili pátrání, vyslýchali informátory z mexického podsvětí, hledali sídlo zločinecké organizace, která měla takovou moc, že trestala neposlušnost smrtí. A kapitán Ramirez se snažil najít konec červené nitky, která se táhla všemi vraždami škrtiče s elektrickou šňůrou.

Hledal ho mezi prostitutkami. Mnohé z nich mlčely, snažily se vyhnout přímým odpovědím, vykrucovaly se, bylo zřejmé, že mají strach ze svých pasáků anebo z dosud neznámého šéfa. Když však kapitán Ramirez probíral s šéfem mexického ústředí Interpolu protokoly výslechů, měly sice společné znaky, ale dva z nich obsahovaly jméno San Francisco del Rincón.

Malé ospalé městečko s necelými třemi tisíci obyvatel leží stranou hlavních cest, asi 430 kilometrů od Mexico City. “Sednu do vozu a pojedu se tam podívat,” oznámil kapitán pracovníkovi Interpolu Espinozovi.

“Jsem pro, ale kde chcete začít?”

“V bordelu.”

“Myslíte, že tam něco takového je? Pochybuju, že by se tam ty holky uživily. Ze zkušenosti vím, že si v malém městě manželky své záletné muže ohlídají.”

“Někde musím začít. Mám pocit, že je to stopa.”

“Zatím jediná. Ale počkejte chvilku, zjistím, jestli je tam nebo aspoň v okolí nevěstinec. Naše centrála by to měla vědět,” řekl Espinoza.

Na dálnopis nečekali děle než dvacet minut, ale odpověď byla negativní. Kapitán Ramirez se přesto vydal na cestu. Tři dni posedával v San Francisku del Rincón v místních barech. Pil s vesničany a bavil se s holkama u barových pultů, ubytoval se v motelu, kam si vodily zákazníky, utratil dost za tequillu i za drahé a mizerně chlazené pivo, nakonec však v sobotu ve tři ráno, když lidé buď spali anebo byli pod párou, vymáčkl z nalité holky s velkýma očima, velkými prsy a se zlatými kruhy v uších informaci, kterou jí měl zaplatit zlatem a ne další skleničkou laciné tequilly.

“Gonzalesovy jsou svině,” vyprskla děvka. “Největší svině na světě. Kdybych věděla jak, tak bych je podřízla.”

“Co ti udělaly?” zeptal se kapitán.

“Co? Všechno! Zničily mi život. Mužskýho nemám, peníze nemám, musím se vychrápat s každým zasraným peónem, a co mě čeká? Nic! Akorát ze mě bude ožralá kurva.”

“Kdo jsou ty Gonzalesovy?” zeptal se kapitán opatrně, aby holku nevyplašil. “Dojdu za nima a dám jim do držky! Co tomu říkáš, miláčku?”

“To bys skončil v nemocnici. Kdyby to moc dobře dopadlo!”

“Jsou dvě?”

“Jo. Sestry. Ale bestie jaký nenajdeš na celým světě.”

“Říkáš nenajdeš, kočičko. Ale co kdybych je přece jen šel hledat? Tady přece nebydlejí“

“Lagos de Moreno,” řekla tiše, ale hned se rozhlédla po lokále, jestli ji někdo nemohl slyšet. Zřejmě si i v opici uvědomila, že měla raději mlčet.

Kapitán Ramirez chtěl holku odvést do jejího bytu, ta se však vypotácela před lokál, namířila si to na nezastavěnou stranu ulice, zmizela tam v roští. Myslel si,že si potřebovala odskočit, když však dlouho nešla, vypravil se za ní a zjistil, že si lehla jen pár metrů od chodníku a usnula jako špalek.

444

Lagos de Moreno je vzdálené asi třicet kilometrů po nedobré silnici z Franciska del Rincón. Kapitán se dvě tři hodiny vyspal, pak se zastavil na policejní stanici a zeptal se strážmistra ve službě:

“Je v Lagos de Moreno bordel?”

“Je, pane kapitáne, ale nedoporučuju, abyste tam šel. To není pro pány jako jste vy. Choděj tam akorát nádeníci z okolních rančů. Nechte si zajít chuť, pane kapitáne, eště byste tam chytil tripla.”

“Kolik je tam holek?” zeptal se kapitán.

“Dvacet, možná třicet.”

“A proč jsou na takovém vystrkově?”

“Protože si vydělají.

“Proč nedělají něco jiného?”

“Ty krávy?! Ty uměj akorát roztahovat nohy.”

Nejdřív si prohlédl budovu z venku. Byl to obrovský dřevěný barák s malými okny a zavřenými okenicemi, kolem plot z břeven jako na ranči, vzadu dvě boudy, sloužící snad jako garáže, nad vchodem velká červená lucerna, ale jinak nic, ani firma, ani jméno, ani číslo domu.

Vešel dovnitř po desáté večer. Když zazvonil, musel hezky dlouho čekat. Dveře otevřel chlap s velkým tělem a malou hlavou. Na obrovské ruce, kterou mávl směrem dovnitř, měl několik nápadných prstenů.

“Vítám vás, pane;’ řekl chraplavým hlasem,” budete si přát pití tady nebo na pokoj.?”

“Na pokoj, řekl kapitán.

“Tequillu, ron de caňa nebo snad exquisito?”

“Co je exquisito?”

“Koktejl. Ratatabum! Explosión. S tlučeným pepřem.”

“Šampaňské,” řekl kapitán, aby zůstal ve vybrané roli světáka.

“A kterou?” řekl obr a otevřel dveře do ubohého salónu, ke se povalovalo pár vybledlých holek.

“Támhletu malou,” řekl kapitán po chvíli.

“Jmenuje se Valenciana. Budete spokojen, seňore, je to nejmenší diabolo na světě. A umí, seňor, ta to umí!”

Kapitán Ramirez se rozhlížel po místnosti. Nikde žádná bordelmamá, jen těch pár utahaných, málo oblečených slečen. Na stěnách snad třicet obrázků milenců v různých pozicích připomínalo jídelní lístek, z něhož si host měl vybrat. Pokoj, do něhož ho Vally zavedla, byl ještě horší, než si představoval. Zařízení snad přivezli ze smetiště. Postel se kymácela; prostěradlo bylo tisíckrát nedbale vyprá

no, skleněné stínidlo noční lampičky bylo rozbité a neuměle slepené průhlednou páskou.

“Tak ty se jmenuješ Vally?” začal.

“Jo.” zahučela, jako by měla zduřenou nosní mandli.

“Kolik je ti?”

Chvíli čuměla do zdi. Kroutila očima, tahala se za prsty, pak zavrtěla hlavou.

“Ty nevíš, kolik je ti let?” zeptal se znovu.

Zavrtěla hlavou a civěla na něj jako na zjevení. Pochopil, že je buď opilá, nebo zdrogovaná. Když se automaticky svékla a lehla si na záda, zeptal se jí ještě jednou:

“Seš už aspoň dospělá?”

“Jo, já už dávno dospělá,” odpověděla pyšně, roztáhla paže i nohy a kývala ukazováčkem.

“A odkud si sem přišla?”

“Finca de los Angles.”

“Co to je Finca de los Angles? Rančo?”

“Jo, něco jako rančo,” řekl holka, vystrčila zadek a ukázala na vypálené znamení.

“Tohle je Finca de los Angeles.”

“Kde to je?”

“Kousek odtud.”

“Komu patří?”

“Těm sviním Gonzalesovým.”

Ty dvě sestry vypadaly obyčejně, i když zástupce místní policie kapitána mezi větami upozornil, že obě staré panny jsou v něčem divné. Starší Delfina seděla za stolem jako ředitelka podniku, zřejmě se chtěla usmívat, ale podařil se jí jen víceméně příjemný škleb. Vyhublá, mladší, s kůží žlutou a

445

scvrklou vypadala starší než její sestra. Hleděla na kapitána nepřátelsky, ale snažila se být až přehnaně přívětivá. Přivítaly ho jako vzácnou návštěvu, rozplývaly se předstíranou radostí, že se na ně přijel podívat až z Mexico City, zeptaly se ho, jakou měl cestu a nakonec i co by si přál.

“Chtěl bych si prohlédnout váš podnik,” řekl stroze.

“A pročpak?” zeptala se mladší syčícím hlasem.

“Abych se podíval na vaše schovanky. Nebo to jsou žačky?”

“Musím se přiznat,” řekla Delfína, “že to jsou tak trochu schovanky, ale taky žačky.”

“Čemu se u vás mohou naučit?”

“Řemeslu, které si vybraly,’ řekla mladší a starší ji doplnila: “Nikdo učený z nebe nespadl.”

“Takže prostituce,” řekl kapitán.

“Prodávat lásku je taky řemeslo.”

“Odkud k vám přicházejí?”

“To víte, seňore capitano, ze všech světových stran.”

“Jak se o vás dověděly?”

“Jedna paní povídala. Ženská huba je jako tamtam v džungli.”

“Co jim slibujete, že sem přicházejí?”

“Slibujeme? My jim neslibujeme nic. Skoro všechny se předtím už živily láskou. Ale nedařilo se jim. Nebyly k této službě dostatečně vychovány. Přicházejí hladové a otrhané, u nás dostanou najíst a napít.”

“A pak?”

“Jsou negramotné, podvyživené a hloupé. U nich na vesnici si lehly pod chlapa za uzenou kotletu.

Nejste první, kdo se zajímá o jejich osud. Ale všichni, kdo nás navštívili, uznali, že děláme prospěš

nou práci, když se o ně staráme. Je to tak, seňore capitano,” otočila se vyhublá, žlutá Maria del Jesús a vypadala přitom jako kobra, která se chystá uštknout svou oběť. “Dovolíte, abychom se tady trochu porozhlédli?”

“Jen si poslužte, seňore.”

“Říká se tady tomu Finca de los Angeles?”

“Ne, seňore.”

“Máte tedy ještě další takové… no, řekněme ranče?”

“Spravujeme celkem šest útulků pro padlé dívky.” “Budete tak laskava a dáte mi seznam s adresami?”

Bylo na nich vidět, jak neobratně hrají ochotu. Nakonec však Delfína Gonzalesová podala kapitá

novi lístek s adresami. Všechny objekty se nalézaly v ústraní daleko od civilizace, ale v okruhu sto kilometrů.

“Vydal jsem se na obhlídku všech šesti objektů,” referoval později kapitán Ramirez svému kolegovi z mexické ústředny Interpolu Espinozovi. “Všechny vypadaly stejně. Pár dřevěných kůlen a plot jako na dobytčí farmě.”

“Podařilo se vám promluvit s těma holkama?” zeptal se Espinoza.

“Dokonce jsem se od jedné dozvěděl, zač je sestry Gonzalesovy prodávají. Podle kvality a stáří od pěti set do tisíce pesos.

“Kdo ty holky kupuje?”

“Majitelé bordelů. V Mexiku ale taky ve Spojených státech.”

“Jak se dostanou přes hranice?”

“Tak to už není vůbec žádný problém.”

“Odkud pocházejí?”

“Většinou z nedalekého okolí. San Francisco del Rincón, León, Aguascalientes, Lagos de Moreno, Jalisco.”

“Jak jsou staré?”

“Nejmladší třináct:’

Už Sista Carillo Lopezová, která přeběhla přes hranici do San Diega, se na policii přiznala, že začí

nala jako čtrnáctiletá. Vyprávěla taky, co všechno musela prožít, než se dostala z Finky de los Angeles do normálního nevěstince. Ale odpočátku tvrdila, že se na ranči sester Gonzalesových chovají bu

446

doucí prostitutky jako dobytek. A tak se 18. ledna 1964 vypravil kapitán Ramirez, doprovázený dvě

ma desítkami policistů ve čtyřech terénních vozech, na prohlídku Finky de los Angeles.

“Představte si dobytkářský ranč na sedmnácti hektarech,” řekl kolegovi z Interpolu. “Když jsme přijeli k ohradě, postavila se proti nám parta pistolníků. Nechtěli nás pustit dovnitř, mířili na nás pistolemi. Pak se před hlavní budovou, do níž vedlo široké dřevěné schodiště, objevily obě sestry, oblečené jako filmoví kovbojové: kožené kalhoty, holínky se špornami, krátké vesty s třásněmi a kolem krku červený šátek. Nejdřív jsem je pozdravil. Řekly, že nás čekaly.”

“Kolik bylo těch hlídačů?”

“Deset, možná dvanáct.”

“Všichni byli ozbrojeni?”

“Nejen oni, ale i ty dvě báby měly pušky s krátkou hlavní.

Řekl jsem jim, že jsme přišli prohlédnout finku jménem pěti mexických států, pokus zastrašit nás je směšný.”

“Ty dvě ženské těm chlapům velely?”

“Generálem byla zřejmě ta hubená se žlutou pletí. Chvíli se radila se sestrou, pak na chlapy houkla, aby schovali pistole a sestry Gonzalesovy taky odložily pušky. Zřejmě dostaly strach.”

“Pak už vás pustily dovnitř bez protestů?”

“Už ani necekly. Dokonce si myslím, že do hlavní budovy ani nešly s námi.”

“V budově byly ubytovány ty ženské?”

“Velká dřevěná kůlna tvořila ještě s nějakými baráky postavenými z obou stran jakési nádvoří. Ve

šli jsme dovnitř a spatřili jsme příšernou hrůzu. Vzpomněl jsem si na filmy z nacistických koncentračních táborů. Asi osmnáct nebo dvacet starších žen leželo na pryčnách v nepředstavitelné špíně, v polotmě, protože okenice byly zavřeny.”

“Všechny v jedné místnosti?”

“Ne. Každá byla zavřena v jakési cele, velké jen jako prostorná bedna.”

“Proč byly na samotkách? Provedly něco?”

“Byly to staré vysloužilé prostitutky, které už nikdo nechtěl. Zřejmě byly nemocné a tím nepotřebné.”

“Kolik jim bylo?”

“Ptal jsem se jen několika. Myslím, že žádné nebylo víc jak pětačtyřicet. Řekl jsem jedné ze dvou sester, že je zavírají do chlívků jako dobytek, když už jim nemůžou vydělávat peníze.”

“Co na to řekla?”

“Byla drzá. Řekla, že to není pravda, jsou tam proto, že se léčí. Musejí být na samotkách, aby nenakazily ty druhé.”

“Měly nějakou lékařskou péči?”

“Sotva. I když to jedna ze sester tvrdila. Ale podle toho, co jsme viděli dál, nevěřím, že by ty dvě bestie věnovaly jediné peso, aby někomu pomohly. Když jsme vešli do druhého baráku, našli jsme tam smečku, říkám to záměrně, protože mi to připomínalo smečku živočichů. Bylo jich něco přes deset, byly velmi mladé, žádná z nich nemohla být starší patnácti a řekl bych, že tam byly i třináctileté dívky. Byly opilé a některé zfetované. Když jsem se jedné z nich zeptal, proč tam je a co tam dělá, řekla mi, že se učí řemeslu. Ty holky byly jako zvířata, bez vůle a bez rozumu. Později se mi podařilo zjistit, že jim nedávají jídlo, jen tequillu, aby zlomily jejich vůli a udělaly z nich povolné živočichy.

Snad ani nevnímaly, co se s nimi děje. Všude se válely láhve od kořalky, v místnosti páchla moč a špinavé hadry.”

“Mluvil jste s nimi?”

“Pokusil jsem se o to.”

“Věděly, co se s nimi děje a co je čeká?”

“Něco věděly, ale moc toho už nebyly schopny vnímat. Chovaly se jako šílené, obnažovaly se před náma, vedly sprosté řeči, roztahovaly nohy, jako by se chtěly pochlubit. Později jsem mluvil s asi tak čtyřicetiletou ženou, která se přiznala, že je má na starost. Byla to rovněž vysloužilá prostitutka a mě

la na vybranou: zemřít hlady, anebo pracovat pro sestry Gonzalesovy. A tak ty nezletilé holky učila řemeslu.”

“Jak je mohla učit?”

447

“I to jsem se dověděl. Ti pistolníci ze strážního oddílu měli právo první noci. No a pak pořádali s holkama orgie. Proto byli tak oddáni svým dvěma zaměstnavatelkám.”

“Máte o tom výpovědi?”

“Mám a taky fotografie. Protože pak nás tahle učitelka neřesti, jmenovala se Rosa, zavedla ještě do mučírny.”

“Tohle myslíte vážně?” zeptal se komisař Espinoza.

“Říkali tomu královské lože. Byla to široká palanda, na které právě ležely tři ženy. Byly nahé, ruce a nohy měly roztažené, měly je připoutány ostnatým drátem. Při sebemenším pohybu se jim zarývaly do zápěstí a do kotníků.”

“Bili je přitom?”

“Ne. Nechali je tam ležet a to byl krutější trest, než kdyby je bičovali.”

Policisté našli v dalších barácích jiné cely podobající se o něco větším psím boudám. V jedné místnosti byly naskládány kanystry s benzínem, kterým pistolníci sester Gonzalesových polévali mrtvoly a pálili je. Nespalovali však všechny mrtvé prostitutky, z nezjištěných důvodů některé pohřbili.

“Dostal jsem se do kůlny, která stála stranou a za ní už bylo jen smetiště a pak ohrada z dřevěných klád,” řekl kapitán Ramirez. Rosa nám ukázala k zadní stěně baráku a řekla, že musí přinést lopatu.

Pak odběhla, my jsme stáli ve tmě, jen otevřenými dveřmi pronikalo světlo. Začala kopat, pak mi podala lopatu, vzala koště a ve velké, ale ne příliš hluboké jámě se objevily kostry. Druhý den jsem tam poslal vojáky. Vykopali sedmnáct koster dospělých a dvaadvacet novorozenců. Když některá z prostitutek otěhotněla a porodila, novorozeně zabili a zahrabali. Byla to strašná podívaná.”

Devětatřicetiletá Delfma Gonzales del Valenzuellová a její sestra dvaapadesátiletá Maria del Jesús Gonzales Valenzuellová dostaly pouta a odvezli je do vězení. Hned druhého dne za nimi putoval i jejich osobní řidič Francisco Camarena, který v starším mikrobusu dodával objednané “zboží”. Do velkých nesnází se dostal i kapitán mexické armády Hemengildo Zuniga. S pěti podřízenými se totiž staral o bezpečnost podniku sester z Andělského ranče a když bylo třeba, hrál roli vrchního velitele místních pistolníků, kteří univerzitu prostituce hlídali.

Instruktorku Rosu odvezla policie neznámo kam, kde měla vyčkat na chvíli, kdy se stane korunní svědkyní připravovaného procesu. Měla vypovídat nejen o poměrech na ranči, ale především o zvyklostech a zvěrstvech řidiče Camareny. Ten podle jejího tvrzení patřil k nejhorším sadistům.

Proces se konal v soudním paláci Mexico City. Trestnímu senátu předsedal soudce Tonoteo Lozano, který ještě téhož dne večer vynesl rozsudek. Obě sestry byly odsouzeny na čtyřicet let vězení.

Francisco Camarena dostal pět let. Před soudní budovou se shromáždil početný dav. Muži i ženy se chystali lynčovat obžalované při jejich příjezdu. Justiční palác však chránila policejní jednotka.

Odsouzením však případ neskončil. Už v době, kdy se kapitán mexické policie Ramirez poprvé vypravil na Andělský ranč, sledovali pracovníci Interpolu jinou stopu, aniž tušili, že vede ke stejnému cíli. Byla to dlouhá cesta, plná úskalí i epizod jako vystřižených z tvrdého filmového hororu. Na po

čátku dramatu se mihl, samozřejmě jen v pozadí, dokonce francouzský prezident Charles de Gaulle.

Mnozí francouzští důstojníci mu nemohli zapomenout, že pomohl někdejší africké kolonii Alžírsku ke svobodě. Sdružili se v tajné militantní organizaci OAS (Organisation Armée secréte) a už v noci 5.

září 1961 se pokusili o atentát na prezidenta.

Nepodařenou akci opakovali 22. srpna 1962, ale bezúspěšně. Proto se Georges Watin, převlečený za duchovního, chystal odstřelit prezidenta puškou s optickým zaměřovačem z okna prvního poschodí Vojenské akademie v Paříži. Tam měl Charles de Gaulle 15. února 1963 promluvit k frekventantům této vysoké školy. Ani tento pokus nevyšel. Naopak spiklenci se dostali před soud a jejich velitel, podplukovník JeanMarie BastienThiry, stanul 11. března 1963 před popravčí četou.

Pařížská Súreté national i příslušníci vojenské zpravodajské organizace Deuxiéme bureau byli stále v pohotovosti. Proto vzbudil 14. října 1963 značnou pozornost anonymní telefonát, v němž informá

tor tvrdil policejnímu důstojníkovi, že se v Alžírské čtvrti Osmnáctěho pařížského obvodu chystá dal

ší teroristická akce, namířená proti prezidentu Charlesi de Gaullovi. Neváhali a hned večer i pozdě v noci uspořádali velkorysou akci. Uniformovaní policisté i detektivové v civilu vpadli do nočních putyk Osmnáctého arrondissementu v oblasti rue de la Goutte d’Or, rue de Panama, rue de Clignancourt a Lapeyrre.

448

V jednom z kontrolovaných podniků se dostal policista Jourdain do sporu s opilým námořníkem.

Chlap se nechtěl legitimovat, vykřikoval, že policie nemá právo bezdůvodně vpadnout do putyky, když mu policista položil ruku na rameno, aby ho uklidnil, začal se námořník prát. Přiskočili dva dal

ší policisté, zkroutili mu paže za záda, Jourdain mu vytáhl z náprsní kapsy námořnickou knížku a jen tak ze zvyku mu přejel dlaněmi po těle, jestli nemá u sebe zbraň. Neměl. Ale na levém lýtku měl pod kalhotami přivázaný malý kožený pytlík. Jourdain se ani nepodíval dovnitř a řekl:

“Tak hochu a jdeme! Kdyby ses nebyl vytahoval, nemusels mít průšvih!”

Snědý mladý muž s černými kudrnatými vlasy se choval jako zuřivý provokatér. Nadával policii, vykřikoval, že nikomu nic není do toho, jestli nosí pytlík se svými věcmi v kapse nebo ho má přivá

zaný pod kolenem. Dělal grimasy a vůbec se choval, jako by chtěl policistu co nejvíc naštvat. Ale strážmistr Jourdain už měl kožený sáček na psacím stole, olízl si ukazovák a namočil špičku do bílé

ho prášku, mlaskl a řekl s důrazem na každém slovu:

“Tak tohle ti, chlapče, přijde draho. Koks! Kdes to vzal?”

Mladý muž, který se podle námořnické knížky jmenoval Sami Churi, mlčel. Přestal odpovídat na otázky a policista zavolal kolegu a nařídil mu: “Posaď ho na chvíli do díry, ať vychladne. Je zlinkovanej jako Dán. A tohle dones hned teď do laboratoře!”

Sami Churi se najednou uklidnil. Vstal, odcházel, ve dveřích se ještě otočil a uklonil se, ale neřekl policistovi, který ho zavřel do cely, už ani jediné sprosté slovo. Ráno ho předvedli rovnou před vedoucího oddělení boje proti drogám, komisaře Montereaua. Ten se těšil, že se kolegům konečně povedlo chytit větší rybu, než byli ubozí pouliční prodavači hodně zředěného kokainu nebo cigaret s marihuanou. Zažil však zklamání. Zpráva z laboratoře totiž obsahovala toto sdělení: Kožený pytlík označený AGR 12979 obsahuje práškový cukr nahoře posypaný slaboučkou vrstvou kokainu.

“Tak a teď to vysyp, Churi! Co to na nás hraješ?!” zařval na zatčeného Alžířana.

“Nic nehraju, pane komisaři,” pokrčil rameny a tvářil se jako barokní svatý.

“Jmenuješ se Sami Churi?”

“Jasně, pane komisaři. Odjakživa.”

“Kdy ses narodil?”

“Šestadvacátého prosince 1929.”

“Kde?”

“Džidželi, píše se to Djidjelli v Alžírsku. Celá moje rodina tam žije. Můžete si to ověřit.”

“Pro koho pracuješ?”

“Já jsem námořník. Tak každou chvíli někde.”

“Nedělej ze sebe pitomce, Churi, od koho máš ty drogy, komu je prodáváš, kdo je tvůj šéf?”

Komisař Montereau nemohl být tak naivní, aby čekal na tyto otázky odpovědi. Lze předpokládat, že se ptal, jen aby řeč nestála. Byl ještě mladý a v oddělení pracoval jen asi tři měsíce. Dosud se mu podařilo chytit pár nevýznamných pěšáků, ale jejich výpovědi nestály za řeč. Sami Churi se chvíli vrtěl na židli, mnul si dlaní bradu, prostě dělal, jako když strašně přemýšlí a nemůže se rozhodnout. Pak sice pomalu, zpočátku váhavě, začal mluvit o prodavačích drog. Nejdřív jmenoval jednoho, pak zase povídal a povídal nesouvislé nesmysly, ale nakonec řekl jméno druhého, prosil komisaře, aby ho pustil na svobodu, že to už víckrát neudělá. Choval se jako potrhlý a komisař nevěděl, co si má myslet.

“Tak kdo je tvůj šéf? Jméno a adresu!” vystřelil na něj ještě jednou.

Sami Churi jmenoval snad deset příslušníků gangu. Nebylo pravděpodobné, že by takový břídil, který se nechal napálit práškovým cukrem, znal šéfa prodavačů drog. Ale Sami Churi se zase chvíli ošíval, pak prohlásil:

“Já tu adresu neznám, ale přede dvěma dny jsem u něj byl. Myslím si, že bych to našel.”

“Tak jdeme!” zavolal komisař Montereau.

“Ještě moment, šéfíčku, nejdřív mi musíte slíbit, že mě pustíte domů a zapomenete, že jsem tady někdy byl. Jinak bych asi ten barák nenašel.”

Chvíli se dohadovali, komisař Churimu řekl, že je podrazník a hraje s ním nečistou hru, chce mu pověsit na nos, že se zná s šéfem gangu a přitom běhá po hospodách s pytlíkem koksu a neví, že je v něm jen práškový cukr.

“Tak já vám to tedy vysyp u všechno, komisaři,” řekl Alžířan.

449

“Dali mi ten pytlík včera. Řekli mi, abych si ho uvázal na nohu a potloukal se v Osmnáctém okrese po hospodách. Věděli totiž, že ten večer má dojít k velké razii. Měl jsem dělat všechno, abyste mě lízli, abych vám řekl…”

“Jo, tak vy jste se chtěli lacino zbavit konkurence. A já jsem měl tu špinavou práci udělat za vás!”

“Nechtěli to dělat jako vždycky. Zatelefonovat a říct, kde kdo z nich bude a co bude mít u sebe. Tohle se jim zdálo férovější.”

“Jistě jo. Ale dovedeš si představit, co by se stalo,kdybych tě strčil do cely, kde budou dřepět ti, co jsme je před chvíli sebrali. Ty bys měl, chlapečku, moc ošklivou a dlouhou smrt.”

“To byste mi přece nemohl udělat, pane komisaři. Dal jsem vám perfektní tipy.”

“Tu adresu, Churi!”

“Uděláme to takhle: vy mě pustíte, já půjdu ven a z nejbližší telefonní budky vám zavolám. Do půl hodiny. Namouduši, spolehněte se.“

“Dobře, abys věděl, že s tebou hraju čistou hru, Sami. Teď je skoro půlnoc, tak do půl jedné. Nebudu čekat ani o minutu déle a jestli je to podtrh, tak si mě nepřej!”

Alžířan odešel, komisař si udělal kávu, dal si nohy na stůl a čekal. Sami Churi zavolal už za dvacet minut.

“Je to rue Lemercier sedmnáct, druhé patro vlevo.”

“Jak se jmenuje?”

“Ferraty. Ale nechoďte za ním teďka. Letěl do Tunisu a vrátí se ve středu večerní linkou.”

Rue Lemercier je ulice s patricijskými domy, kde se za prostorné byty s mimořádným vybavením platí stotisícové částky. I hokynáři zde mají firemní štítky se zlatými písmeny a služky chodí nakupovat jen ve výjimečných případech. Všechna se objednává telefonicky, zákazníky dvakrát denně odjíž

dí dodávková služba. Komisař se podíval na plán Paříže, zmobilizoval technickou skupinu a ještě před jednou hodinou po půlnoci vyjely dva policejní vozy směrem k náměstí Clichy a zahnuly do rue Lemercier.

Domovník protestoval. Komisař se s ním nebavil. Všichni vyběhli do druhého patra, jeden z nich zazvonil, ale jen aby se přesvědčili, že je byt prázdný, pak se technik pustil do zámku. Netrvalo snad ani minutu a dubové dveře se otevřely.

Celá další akce vypadá jako špatně vymyšlený horor, jde však o přesnou rekonstrukci tehdejších událostí, přestože některé souvislosti se vymykají běžné logice. Komisař Montereau si pochopitelně zjistil, kdo je majitelem bytu ve druhém patře. Byla to sice kusá informace, za dvacet minut a navíc v noci se nemohl dozvěděl víc, ale řekli mu, že byt patří Paulu Ferratymu, vysokému úředníkovi ministerstva francouzských zámořských území.

Vstoupili do nákladně zařízené předsíně. Jedny dveře vedly do obývací části, ty střední do pracovny. Mahagonový psací stůl, za ním šéfovské vyřezávané křeslo, honosné jako královský trůn, souprava kožených klubovek vlevo, kávový orientální stolek s šestibokými židličkami vpravo. Celá místnost měla stěny obložené vzácnými dřevy: tmavý teak a světlé citrónové výplně. Na dvou stěnách obrazy v těžkých zlacených rámech. Komisař Montereau si vzpomněl na poznámku Sami Churiho:

“A nezapomeňte si dobře prohlédnout dřevěné obklady!” řekl do telefonu, než zavěsil.

Začali oťukávat ostění. Kriminální technici mají vycvičený sluch. Když stěna zazní hlubokým basem, nesedí dřevěný obklad na zdi a tón signalizuje dutinu. Nechtěli tu krásu zničit. Tak se nejdřív snažili odmontovat jednu z dřevěných kazet. Nešlo to. Nakonec se stejně uštípla. Vzniklým otvorem nasadili topůrko sekery a zapáčili.

Na první pohled to vypadalo, že se při přestavbě pokoje snažili zakrýt zbytečné dveře. Dutina nebyla prázdná. Ten vysoký úzký balík byla mrtvá žena. Trochu omotaná plátny jako mumie, od hlavy k patě přestříkaná jakýmsi voskovým preparátem. Tvořil průhlednou krustu. Ani soudnímu lékaři se při prohlídce mrtvoly nepodařilo zjistit, jaký konzervační prostředek vrah použil. Jisté však bylo, že byl účinný a spolehlivý. Mrtvola nebyla narušena hnilobným procesem, přestože byla žena za dřevěným ostěním zřejmě už delší dobu. Bylo zřejmé, že byla uškrcena. Vrah si totiž nedal ani tolik práce, aby jí sundal s krku nylonovou punčochu. Na prostředníku levé ruky měla zlatý snubní prstýnek,byla tedy vdaná.

Je třeba znovu zdůraznit, že vylíčení neuvěřitelného případu je přísnou rekonstrukcí. Policisté, kteří před soudem vypovídali, se nedopustili nepřesností,nezveličovali, nepouštěli se do oblasti fantastiky.

450

Vrah byl zvrhlík, sadista. Byl si zřejmě tak jistý, že se nikdo nemůže dostat na stopu zločinu, že ukryl za ostěním i kabelku zavražděné, kde měla řidičský průkaz a nějaké peníze.

Jmenovala se Kamila Jainská, bylo jí čtyřiadvacet let a živila se prostitucí. Podle účtu z kosmetického salónu z 21. srpna 1961 a poznámek v kalendáři, byla zavražděna právě v tento den. Bylo to pondělí a ona si do kalendáře poznamenala, že se má v deset večer setkat s Paulem F. Protože byla její mrtvola ukryta za ostěním pracovny Paula Ferratyho, nebylo nesnadné domyslet, kdo je vrahem.

Komisař Montereau hledal ve Ferratyho pracovně skrýši s kokainem, místo toho našel mrtvolu mladé ženy. Vzal její kalendář, sedl si s ním ke stolu svého kolegy Duponta, listoval nahoru dolů a povídal spíš jen sám pro sebe:

“A co, když to byla třeba uklízečka?”

“A registrovaná jako kurva!” smál se Dupont.

“Podívej se, ty záznamy se pořád opakují. Skoro pravidelně. Marcel H., JeanLuc M. a zase ten Paul F.”

“Byli to štamgasti,” řekl komisař Dupont.

“Ale nikdy nic v neděli.”

“Odpočívala, jak káže církev a bůh. Byla pořádná, pracovitá, podle karty mravnostní policie chodila pravidelně na povinné prohlídky, asi nechlastala a neprala se a zákazníky neokrádala. Nemá záznam.

Zjistili akorát to, co už taky víme, že si 10. května 1959 vzala čtyřiatřicet let starého autolakýrníka Paula Jainskiho.”

“Počkejte moment!” zvolal komisař Montereau. “Autolakýrník! Někdo ji přece uškrtil a pak přestří

kal rozpuštěným voskem! Autolakýrník!”

“A pak ji propašoval Ferratymu za dřevěné ostění! Nebuď naivní!”

“Proč by to nemohli udělat spolu?”

“Protože je naprosto nepravděpodobné, že by se setkali dva tak velcí pitomci.”

Zavolali do ústřední kartotéky a zjistili, že Kamila Jainská byla od 21. srpna 1961 hlášena jako nezvěstná a byla hledána taky Interpolem. Spojili se s oddělením registrujícím nezvěstné a dostali zá

znam Interpolu, který ležel v archívu už téměř dva roky:

Podle výsledku vyšetřování je podezřelý její muž. Autolakýrník Jainski byl jejím manželem jen formálně. Ve skutečnosti byl pasák. Posílal svoji ženu na chodník a ona mu musela odevzdávat vydě

lané peníze. Ty potom propil s jinými ženskými. V době krátce před zmizením Kamily Jainské docházelo mezi manžely k častým hádkám. Ona se snažila vymanit z jeho vlivu, odmítala mu odevzdá

vat výdělek, on ji tloukl. V pondělí 21. srpna 1961 Kamila Jainská odešla z bytu a už se neobjevila. Je však pravděpodobné, že ji Jainski našel a zavraždil, když se k němu odmítla vrátit. Podle zprávy, která došla zdejší ústředně Interpolu, byl Jainski zatčen pro podezření z vraždy své manželky, tři měsíce držen ve vyšetřovací vazbě a vyslýchán. V jeho trestním rejstříku je zaznamenáno několik trestů. Vy

šetřování nevedlo k získání důkazů, podezřelý se dobře vyznal v taktice, systematicky popíral svou vinu a zdůrazňoval, že zatím neexistuje žádný důkaz o tom, že by jeho manželka byla mrtvá. Trestní stíhání bylo proto zastaveno.

“A mysleli si, že najdou mrtvolu a všechno bude jasné!” řekl Montereau.

“Dobře, a co chceš dělat?” zeptal se komisař Dupont.

“Půjdu po něm. To by v tom byl čert, abych z něj něco nevytáhl.”

“Myslí, že se ti přizná?”

“To si nemyslím. Podle mého názoru Jainski nezavraždil svoji ženu, udělal to Ferraty.”

“Ten je zatím v Tunisu.”

“Však on se vrátí.”

Komisař Montereau se vypravil na Pigalle do baru, kam Jainski pravidelně chodil. Přišel však pozdě. Jainski byl už tak opilý, že ani nevěděl, co říká. A tak neprozradil dohromady nic. Když se ho komisař zeptal, jak dlouho se zná s Paulem Ferratym, kroutil hlavou, vyvaloval oči a do taktu opakoval, že to jméno slyší poprvé. Komisař sice kapituloval, zato si vymyslel lepší fintu.

V den, kdy se měl letadlem přistávajícím v Orly ve 21 hodin 40 minut vrátit do Paříže Paul Ferraty, se Montereau vyoblíkal jako typický pasák z Pigalle. Do domovnického bytu v rue Lemercier číslo 17 dosadil pracovnici kriminálního oddělení v civilu, v ulici a za rohem rozestavil pár nenápadných

451

mužů, sám ukryl do kapsy saka malý magnetofon, do kapes si nastrkal pistole. Do pracovny dal přivézt mumifikovanou mrtvolu Kamily Jainské, posadil se do jedné z klubovek a čekal na pána domu.

Letadlo přistálo přesně, krátce po desáté zastavil před domem taxík, za chvíli bylo slyšet majitele bytu odemykat dveře. Pak vešel, svlékl se a rovnou odešel do koupelny. Chvíli šuměla sprcha, pak si někde v bytě pustil rádio, možná že odemkl kufr a něco z něj vybaloval, rozsvítil v ložnici i obývacím pokoji, vytáčel telefonní čísla, ale komisař Montereau neslyšel do pracovny, co komu říká. Zřejmé si s někým smluvil schůzku, protože se krátce po jedenácté hodině chystal odejít z bytu. Komisař Montereau musel změnit svůj plán. Rozsvítil, otevřel dveře, zůstal ale v pracovně a mířil na Ferratyho pistolí.

“Jen se vrat! Nikam nepůjdeš! Něco mi totiž musíš vysvětlit, páprdo zatracenej!”

Ferraty přistoupil blíž, otevřenými dveřmi zahlédl vytrhané ostění a ve výklenku mumii Kamili Jainské. V té chvíli se rozhodl. Ještě než vešel, začal do pracovny zuřivě střílet. Když měl zásobník prázdný, zůstal stát a nevěděl si rady.

“Nemáš rozum. Proč tady děláš manévry! Někdo to uslyší a pošle nám na krk policii! Zahoď tu bouchačku a pojď dovnitř!” nařídil Ferratymu.

Ministerský úředník vstoupil do své zpustošené pracovny a oddychl si. V první chvíli si myslel, že na něj v bytě číhá policie. Teď spatřil vyfešákovaného frajera z pařížské galerky, tak se uklidnil.

“Co tady děláte? Co mi chcete?” zeptal se.

“Maličkost, páprdo,” řekl komisař a udělal grimasu, “čekám na vysvětlení,co dělá moje žena ve tvojí pracovně. Dva roky čekám, že se vrátí domů a tys tady z ní udělal mumii.”

“Vy jste její manžel?” zeptal se Ferraty.

“A cos myslel, že jsem duch svatej?”

“Ale ona vám přece utekla. Už dávno vám utekla!”

“Proč jsi ji zabil?”

“Na hloupé otázky nebudu odpovídat.”

“Jak chceš,” řekl komisař a namířil Ferratymu na prsa. “Jestli si ty hajzle myslíš, že si na mě můžeš vyskakovat, tak ti něco řeknu. Vezmu telefon a zavolám na policejní ředitelství a rovnou jim cinknu, že seš šéfem drogového gangu. Tys mi zničil existenci, Kamila mě totiž živila, tak já zas zničím tebe, frajere opelíchanej.”

“Co chcete?”

“Eště se ptej, smrade!”

“Peníze?”

“To by bylo snadný. Proč jsi ji zabil?”

“Tak já vám to řeknu. Vaše žena byla dva roky mojí milenkou. Jenže mě začala vydírat. Za ty léta se hodně dozvěděla o mých obchodech. Musel jsem ji umlčet, nešlo to jinak. Chtěla mě zničit!”

Neuvěřitelný případ pokračoval neuvěřitelným sdělením. Ferraty se rozhodl odstranit nebezpečnou svědkyni velmi složitým způsobem. Nejdřív jí dal do vína uspávací prostředek, pak ji uškrtil nylonovou punčochou. Ale zakonzervování mrtvoly provedl jeho sluha Sami Churi. Ten totiž vyčetl v knize jistého soudního lékaře popis takového případu. Vrahovi se tímto způsobem podařilo odstranit nepohodlnou mrtvolu bez rizika, že si někdo všimne, jak vleče k výtahu podezřele těžký balík. Recept se osvědčil a šéf gangu obchodujícího s omamnými drogami vysedával v pracovně s mrtvou milenkou za zády.

Komisař Montereau řekl Ferratymu, kdo je a nasadil mu želízka, pak ho naložili do policejního vozu a odvezli do komisařovy kanceláře na Quai des Orfévres. Pod dohledem dvou ozbrojených stráž

níků čekal, až se komisař vrátí. Přišel asi za hodinu a na stole měl hlášení.

V posledním voze pařížského metra na konečné stanici trati číslo 1 Cháteau de Vincennes seděl muž snědé pleti. Všichni vystoupili, on zůstal. Přišly uklízečky a našly mrtvého. Zavolaly na policejní stanici a kriminalisti z pohotovostního vozu zjistili, že někdo snědého muže zastřelil dvěma ranami do týla. Jednička projíždí středem Paříže přes Étoile, náměstí Concorde, Chátelet a nepříliš daleko od rue Lemercier. Mrtvý muž měl v kapse osobní doklady. Byl to Sami Churi. Zřejmě jel do bytu Paula Ferratyho. Skončila mu dovolená, pán se vrátil z Tunisu, komorník či sluha se chystal nastoupit do služby. Jenže už nenastoupil.

452

Šéf pařížského podsvětí, kterému se říká “Milieu,” použil Alžířana k odstranění nepohodlného konkurenta, jakým dozajista mocný Ferraty byl. Mouřenín vykonal svůj úkol, pak musel zemřít. Moc vě

děl a mohl povídat. A tak ho dal neznámý caid odprásknout. Nájemný vrah si na něj počkal v metru a někde před konečnou ho poslal na onen svět.

Výslechy ukázaly, že Ferraty byl chytrý zločinec. Jeho sít dovážející a prodávající drogy pracovala bez jediného zádrhelu víc než dlouhých deset let. Vysoký úředník francouzského ministerstva měl mnoho možností jak svou činnost úspěšně kamuflovat. Jezdil na služební cesty do Severní Afriky, mohl tedy nenápadně ve známých překladištích drog, jakými byl Tanger či Tunis, hlídat a řídit své obchody. Vydělal desítky miliónů a taky to komisaři Montereauovi přiznal. Neřekl však, kde peníze uložil. V jeho kanceláři se našly výnosné akcie známých podniků, několik desítek miliónů měl na kontech v různých bankách. Pracovníci Interpolu udělali kus dobré práce, když vypátrali, přes která konta čistil špinavé peníze z ilegálních obchodů.

Ferraty byl však chamtivý milionář. Nikdy neměl dost. Neštítil se žádného špinavého obchodu. A tak se vedle prodeje drog pustil ještě do obchodu s otrokyněmi. Dobře věděl, že jen z Evropy zmizí ročně na padesát tisíc hloupých děvčat toužících po slávě a po bohatství. Blahobytně vyhlížející muži je verbovali v ulicích evropských velkoměst jako zpěvačky či tanečnice, dávali jim seriózně vyhlížející smlouvy na velká turné. Holky, které se dosud nedostaly na krok za hranice, skončily v harémech či nevěstincích Orientu. Po čase se objevily v káhirských bordelech, v zábavních čtvrtích Bangkoku, Kuala Lumpuru, Džakarty či Singapuru. Všude tam prodávali překupníci bílé otrokyně čerstvě dovezené z Evropy.

Ferraty však přišel na novinku. V Hamburském St. Pauli, v nevěstincích v Janově, Marseille nebo ve Stockholmu zase hledali exotické krásky. Mexiko nežilo v té době v žádném blahobytu. Dívky z vesnic se táhly do měst, kde hledaly štěstí. Za pár pesos si je mohl každý odvést, kam chtěl. Jen když dostaly najíst, jen když se měly kde vyspat.

Vysoký ministerský úředník Ferraty se v Mexiko City setkal s kapitánem mexické armády Zunigou.

Padli si do noty, Zuniga se chlubil, jaký má vedlejší kšeft a povídal o ranči Finca de los Angeles a o šikovných sestrách Gonzalesových. Ferraty se stal jejich hlavním odběratelem.

V době, kdy se na scéně objevila nešťastná prostitutka Sista Carillo Lopezová, byl už Interpol na stopě obchodu s bílými otrokyněmi. Kapitán Ramirez urychlil pád sester Gonzalesových, byly potrestány a Paul Ferraty si taky šel sednout do vězení.

453

77 případ

PŘÍPAD TINTORETTOVA KOBEREČKU

Krámek byl jen pár bloků od přístavu Pireus a na athénské nádraží bylo snad deset minut pomalé chůze. Měl skleněné zamřížované dveře. Vedly k nim tři schody dolů. Uvnitř byl nedýchatelný vzduch nasycený ztuchlinou a naftalínem.

“Tak co, víte nebo nevíte?” zeptal se komisař.

“Přijde na to, proč se ptáte?” odpověděl vyhýbavě starý žid. “Nedělejte pitomýho, Mosesi, dobře ví

te, jak dlouho ho hledáme. Nebo jste snad nedostal dotazník Interpolu?”

“Ale jo. Dostal.”

“No a co?”

Majitel krámu s koberci neodpověděl Kroutil hlavou sem a tam, vyhýbal se přímému pohledu a nervózně přešlapoval. Komisař athénské policie Stavros byl ostňlený mazák, věděl, že se dočká.

“Stejně jsem už chtěl zatelefonovat, řekl žid zbytečně, jako by chtěl ještě získat čas. Pak ale začal odpovídat jako na školním stupínku a tvářil se blaženě, že ho už svědomí nebude tlačit.

“Koupil jsem ho od jednoho chlapa. Přišel, ukázal ho, já jsem si kobereček prohlédl a viděl jsem tu krásu. Asi hodinu jsme handlovali. Dvakrát odešel a zase se vrátil, no a potom jsme si plácli.”

“Máte ho?” zeptal se Stavros.

“Mám.”

“Kolik jste za něj dal?”

“Moc, pane komisaři, strašně moc. Ale on se mi tolik líbil. Řekl jsem si, že takové štěstí člověka potká jednou za život a tak, sem mu nakonec ty čtyři tisíce dal.”

“Čtyři tisíce drachem?” divil se komisař. “Copak může mít tak malý koberec tak velkou cenu?”

“Může, pane komisaři. A tenhle má. Je to pravý Tintoretto.”

“Jaký Tintoretto?”

“Slavný italský malíř. Podle jeho návrhu ho tkali. Krása je to, komisaři. Nerad se s ním budu loučit.

Ale už po prvním upozornění Interpolu jsem věděl, že ho jednou budu muset odevzdat. Kdo mi dá ty peníze, komisaři?”

“Nemám ponětí. Jak se jmenoval ten chlap?”

“Krass.”

“Cizinec?”

“Jo. Řekl bych Rakušák. Mluvili jsme spolu německy.”

“Poznal byste ho?”

„Toho si budu pamatovat do smrti smrťoucí.”

“Tak pojďte se mnou na stanici, ukážu vám pár fotek.”

Na ulici bylo vedro k padnutí, chodbami policejní budovy táhl vězeňský chládek. Komisař sáhl do šuplíku, vytáhl velkou obálku, fotografie srovnal do vějíře jako karty a pak je kladl jednu po druhé na stůl.

“Tenhle to je, komisaři;’ řekl po chvíli.

“Jste si tím jist?”

“Naprosto.”

“Jenže se nejmenuje Krass ale Karl Heinz Bergk,” oznámil komisař Stavros.

“A vy jste si myslel, že bude prodávat Tintoretta pod svým vlastním jménem? Ten kobereček je přece kradený. Dobře to víte a já taky. Myslíte, že dostanu ty prachy zpátky?”

“Tady ve spisu je poznámka, že škodu majiteli zaplatí rakouské ministerstvo školství.”

“Opravdu? Mohl bych se podívat?” okřál ustrašený žid a šťastně si mnul ruce.

Komisař athénské policie Stavros objevil kobereček 17. září 1959 jako druhý. Zbývalo tedy najít ještě třetí.

Budova vídeňského Muzea užitých umění leží uprostřed města v místě, kde se dnes velmi frekventovaný Parkring mění ve Stubenring. Budovy se rozprostírají až k břehu řeky Wien, která se o pár set metrů dál vlévá do Dunajského kanálu. Mezi rozčleněnými pavilóny muzea jsou staré zahrady.

454

Poplach vyhlásili v úterý 27. ledna 1959 ve 22,25. Krátce poté vyslala policejní ústředna zprávu všem hlídkovým vozům a policejním stanicím, že v muzeu došlo ke vloupání, při němž byly odcizeny tři velmi cenné starožitné koberce.

“Tak vy jste nic neslyšel, ničeho jste si nevšiml?” zeptal se komisař Holecek jednoho z hlídačů.

“Zavřeli jsme ve čtyři jako každý den,” řekl starý pán, “a všechno bylo v pořádku.”

“Kdy jste šel na obhlídku?” zeptal se komisař.

“V 17,45. Přesně podle předpisu“

“Kontroloval jste i sál s gobelíny?”

“Samozřejmě, pane komisaři. Nic podezřelého. Dveře i okna řádně zavřeny, všechny exponáty visely na svých místech.”

“Kdy jste obcházel podruhé?”

“Pět minut po desáté. Všechno v pořádku. Rozsvěcel jsem a zase zhasínal podle předpisu, ale když jsem přišel do gobelínového sálu, tak jsem si všiml, že na zdi visí jen rozbitý rám a sklo, které kobereček chránilo, bylo na střepy. A Tintoretto byl pryč. Rozhlédl jsem se po stěnách a zjistil jsem, že scházejí ještě dva další.”

“Prohlédl jste dveře a okna?”

“Všechno bylo v pořádku. Až na támhle ten větrák.”

“Myslíte to rozbité větrací okénko?”

“Jo. Vede do zahrady. A na dveřích do chodby je rozbité sklo.”

Prohledali, co se dalo. Ve staré zahradě, rozprostírající se až k řece Wien, našli stopy. Nasadili na ně tehdy slavného psa vídeňské policie Riga. Chvíli bloudil zarostlou zahradou pak rozpačitě skončil na břehu řeky. Policisté dodatečně našli mezi dvojitými spojovacími dveřmi s rozbitým sklem kus špinavého, původně bílého plátna a dopis:

Řediteli Muzea užitých umění Wien . Stubenring 5

Vážený pane řediteli!

Jak jste už jistě zjistili, musel jsem si dnes vypůjčit z Vašeho muzea několik orientálních koberců, abych je mohl okopírovat pro umělecké účely. Legální cestou jsem nemohl docílit, aby mi k tomu vydali povolení. Kopie vyhotovím do tří měsíců, pak koberce vrátím. Dostanete je zpět přesně 1.

května 1959 ale jen za předpokladu, že jejich zmizení neoznámíte policii a případ nebudete publikovat v novinách. Jinak bych byl nucen koberce zničit a nemohl je vrátit. V případě, že věc zveřejníte a moje podmínky nedodržíte, budu nucen oznámit tisku skutečnost, jak lehkomyslným způsobem ty vzácné exponáty opatrujete, čímž přímo provokujete jejich zcizení.

S veškerou úctou F.

“Tak tohle je nesmysl, pánové,” řekl soudní znalec dr. Preiss. “Kopie hedvábného závěsu, medailó

nu a Tintorettova koberečku by ani nejšikovnější odborník nepořídil dřív než za rok. Ten pan F. si hraje na experta zřejmě proto, aby zmátl stopy.”

“Ale podle toho jak s kradenými koberci zacházel, to asi není jen náhodný zloděj a barbar, řekl komisař Holecek.

“Udělal to s citem. Je jasné, že přišel zahradou, nalepil na okénko ventilace hadr, pak sklo tiše rozbil. Pravděpodobně autoheverem roztáhl ocelové mříže a protáhl se dovnitř. Zřejmě to byl mladší člověk, protože prolézt tím úzkým okénkem, to je, pánové, slušný sportovní výkon. V okenním rámu totiž zůstalo pár střepů pětimilimetrového skla. Mohl byste nám říct, pane doktore, jakou hodnotu mají ty ukradené koberce?”

“Těžko. Jsou to statisícové hodnoty. Ale u tak vzácných uměleckých předmětů nelze říct, že třeba Tintorettův koberec pocházející z Malé Asie, utkaný v sedmnáctém století, stojí tolik a tolik. Ten medailónový a i ten třetí polský může stát čtvrt nebo půl miliónu.

“A přitom měl zloděj dost času. Zřejmě věděl, že hlídači mají mezi obchůzkami několikahodinové intervaly. Navíc se mu ty skvosty vešly do docela malého kufříku. Tiše přišel, tiše odešel,” uvažoval komisař a jeho kolega Meyer ještě dodal:

“Je to pečlivě připravená loupež. Promyslel ji do posledního detailu. Řekl bych, že je to práce profesionála. Rozhodně to nebyl začátečník. Teď už je s kořistí bůhvíkde.”

Samozřejmě že vídeňské policejní ředitelství okamžitě vyrozumělo všechny hraniční přechody, letiště, zmobilizovalo nádražní hlídky a ohlásilo loupež cenných koberců taky vídeňské ústředně Inter

455

polu. Hned druhého dne ráno pak rozeslali všem zainteresovaným místům fotografie a přesné rozmě

ry ukradených koberců. A současně rozeslal taky Interpol pobočkám v zemích Evropy i Asie popisy a snímky a stejný materiál dostali i známí obchodníci se starožitnostmi a muzea v Mnichově a v Benátkách.

Komisař Meyer se ještě vypravil do jedné z rakouských věznic, kde trestanci vyráběli ručně tkané koberce a ti nejzkušenější dokonce repliky některých poškozených exemplářů. Nezjistil však nic víc než to, co už vyšetřovatelé věděli: lupič se vyznal v branži. Pařížská ústředna Interpolu měla větší úspěch. V kartotéce měli záznamy o evropských i světových specialistech, kteří vykrádali muzea a obrazové galerie. Prověřili jednoho po druhém, mnozí seděli ve vězení, jiní měli prokazatelné alibi, v době loupeže byli na druhém konci světa, jeden však přece jen uvízl v síti.

Jmenoval se Karl Heinz Bergk, pocházel z Kolína nad Rýnem, bylo mu jednačtyřicet, měl na svě

domí pěknou řádku loupeží v rakouských muzeích, Kolíně ukradl velmi cennou polychromovanou barokní madonu, před lety se vloupal do lucemburského státního muzea a vykradl několik skříní s antickými šperky, vystavenými v amsterdamském Rijksmuzeu. V mnoha zemích na něj byly vydány zatykače, policie ho hledala pod jmény Rudolf von Steuben, Karl Heinz Scharwachter, Karl Heinz Beroka a Eugen La Salle.

Když přišlo hlášení Interpolu do Vídně, svolal komisař Holecek poradu vyšetřovací skupiny.

“Mohl by to být on,” řekl komisař.

“Protože ho vytipovali v Interpolu?” namítl jeho kolega.

“Já bych je nepodceňoval. Udělali za nás spoustu práce. Ale především si myslím, že je na té loupe

ži znát rukopis toho darebáka Bergka.”

“Může mít jiné jméno:’

“To je sice velice pravděpodobné, ale ze zkušenosti víme, že se tihle kejklíři dřív nebo později vracejí k některému ze starých pseudonymů.”

“Myslíte kvůli papírům?”

“To taky. Navíc jsou tihle chlapi sentimentální. Když se jim pod cizím jménem podaří nějaký tah, jedou i podruhé pod stejným. Všichni jsou pověrčiví. Jenže já jsem vás pozval, proto že vás chci seznámit s novými indiciemi. Máme tady výsledky z laboratoře.”

“Trvalo jim to hezky dlouho.”

“Netrvalo, pane kolego. Na rámu větracího okénka nad dveřmi vchodu našli technici stopy modré barvy.”

“Myslíte okénko s mřížemi, které roztáhl heverem?”

“Právě to. Chemická analýza ukázala, že jde o stopy nitrolaku s obsahem baria, olova a zinku.”

“Prozkoumali taky ten hadr?”

“Jistě. Dokonce zjistili, že látka byla vyrobena v jedné tkalcovně ve Vorarlbergu. Máme tady seznam obchodů, které látku koupily. Pošlete tam své lidi.”

Policisté v civilu chodili od jednoho krámu k druhému, vyptávali se na zákazníky, kteří plátno kupovali, nedostali se ani o krok dál. Nenašli ani obchod, kde podezřelý Bergk koupil autozvedák nastříkaný modrým nitrolakem. Případ zloděje koberců však pokračoval daleko od vídeňského policejního ředitelství.

Bejrút nebyl v šedesátých létech rozstřeleným městem. Říkalo se mu Paříž východu. Luxusní hotely, světoznámá kasina lákala hosty z celého světa. Zejména arabští petrolejoví miliardáři se sem jezdili bavit. Jeden z dobrých, tudíž taky drahých, hotelů se jmenoval St. Georges. Ve středu 25. února 1959 zastavila před hotelem klimatizovaná limuzína, vystoupil z ní jednačtyřicetiletý hamburský obchodník Karl Heinz Krass a vešel do haly.

“Měl u nás rezervováno apartmá,” vypověděl později recepční. “Byl to velmi vznešený pán, bylo vidět, že pochází z bohaté rodiny. Však se taky zmínil o tom, že jeho předkové zasáhli do dějin města Hamburku.”

“Odkud přiletěl?”

“Z Athén. A hned první den mě požádal o informaci. Chtěl se setkat se zdejšími obchodníky s orientálními koberci.”

“Chtěl koupit nebo prodat?”

456

“To jsem se ho taky zeptal. Já totiž něco o té branži vím. Bratr mojí matky je už v třetí generaci majitelem obchodu s perskými koberci.”

“Tak jste mu mohl poskytnout informace z první ruky.”

“Nejen to. Dal jsem mu správný tip. V Bejrútu nejsou jen poctiví obchodníci, poslední dobou je tady dost darebáků. Táhnou se sem za snadným ziskem. To víte, petrodolary, to je pro mnohé Araby mana padající z nebe. Když vydělají za měsíc milióny, tak je taky snadno utrácejí. Ale každý z nich chce nejdřív drahý koberec. Snad ještě dřív než Rolls Royce.”

“Chtěl tedy koupit nebo prodat?”

“Nejdřív se zajímal o koupi. Dvakrát nebo třikrát byl u Azíze, ten má obchod přímo v hotelu. Ale nějak se mu tam nic nelíbilo, tak jsem mu dohodil strýce Mughrabího.”

“Jednal s ním?”

“Týž den. Pozval si ho do svého apartmá a nabídl mu několik malých, ale prý velice cenných koberečků.”

“Viděl jste je?”

“Ne. Ale strýc Mughrabí o nich řekl, že jde buď o padělky anebo o nesmírně cenné exempláře a vyjednal si s tím Němcem, že se na ně přijde podívat s přítelem.”

“Krass s tím souhlasil?”

“Zřejmě ano.”

“Vybral si tedy něco?”

“Nádherný medailónový kobereček. Ukázal mi ho hned, když ho koupil.”

“Kolik za něj dal?”

“Čtyři tisíce pět set dolarů.”

“To je málo nebo moc?”

“To byla směšná cena. Možná že za něj mohl dostat desetkrát tolik.”

“A prodal ho?”

“Ale vůbec ne. Když ho vystavili v krámě, přišel nějaký strýcův známý a řekl mu, že o tom koberci četl v novinách. Ukradli ho ve vídeňském muzeu.”

Obchodník Mughrabí dostal strach. Začal si vyčítat vlastní chamtivost. Mohl si přece domyslet, že něco není v pořádku, když mu Němec prodal koberec za desetinu skutečné hodnoty. Několik dní se radil s příbuznými, nakonec se vypravil na rakouské vyslanectví, přiznal se, že koupil kradený koberec a projevil ochotu vrátit ho původnímu majiteli, když mu uhradí vzniklé výlohy.

V této fázi případu zahrály svou roli místní ústředny Interpolu. Jednání netrvalo dlouho, podvedený obchodník s orientálními koberci se ještě téhož dne dozvěděl, že mu vyplatí částku, kterou zaplatil za ukradený koberec, prostřednictvím vídeňské banky.

To však byla jen jedna část akce. V té druhé hráli hlavní roli pracovníci Interpolu a vídeňské policie. Okamžitě se pustili po stopě podezřelého Krasse, vyhlásili po něm pátrání. Už za několik dní zjistili, že se na dva dni od 14. do 16. prosince 1958 ubytoval v malém hotelu ve Čtvrtém vídeňském okresu. Přijel z Říma a vydával se za obchodního cestujícího prodávajícího holicí čepelky. Majitelce hotýlku ukázal duplikát cestovního pasu, vystavený v Římě. Pokojská, která uklízela jeho pokojík, si všimla, že měl sice prázdné kufry, ale na nočním stolku několik katalogů vídeňských muzeí. Ve skří

ni našla majitelka penziónu po jeho odchodu automobilový zvedák, který si odnesli vyšetřovatelé na policejní stanici. Vypověděla taky, že měl malý přenosný psací stroj značky AntaresDomus a koupil si stanový dílec, který uschoval ve skříni.

Policisté se rozběhli po obchodech a zjistili, kde stanový dílec koupil. Prodavač ho poznal podle fotografie. Krass byl Bergk. Podařilo se zjistit, že odjel brzo ráno 28. ledna 1959 z Vídně s oběma kufry přes Milano do italského Brindisi. Tam prodal kufříkový psací stroj. Pak se znovu vydal na cestu, ukradené koberce měl zřejmě s sebou. Z Athén jel do Káhiry, odtud do Istanbulu a do Aleppa, 25.

března napsal matce pozdrav z Monte Carla a o tři dny později z Paříže. Dlouhý výlet a jistě ne nejlevnější. Pracovníci Interpolu i vídenští policisté se pustili po stopě a sledovali dlouho trasu lupiče Bergka.

První úspěch zaznamenali v Interpolu. Podařilo se jim totiž zjistit, jak se lupič dostal k cestovnímu pasu. Dne 7. listopadu 1958 se objevil na německém velvyslanectví v Římě, kde prohlásil, že za pobytu v Benátkách ztratil cestovní pas. Samozřejmě že se vydával za Němce a prosil o pomoc, aby

457

mohl pokračovat v obchodní cestě. Do žádosti o vydání duplikátu napsal, že se jmenuje Karl Heinz Krass a udal smyšlenou adresu. Ještě téhož dne odjel s duplikátem pasu do Vídně, kde ho pod jmé

nem Krass nikdo nehledal a tak se nemusel bát prozrazení při zápisu do knihy hostů.

Vyšetřovatelé později zjistili, že lupič jezdil Evropou sem a tam, zdánlivě beze smyslu. Přijel do Vídně a dva dny před loupeží se vrátil do Itálie, odkud poslal matce onen stanový dílec. Jeho cesta se skládala z mnoha nevysvětlitelných kliček, žádná z nich však nebyla náhodná.

V curyšském muzeu zmizel 19. března 1959 vzácný obraz neznámého mistra Riminské školy ze čtrnáctého století. O tři dny později se objevil ve Florencii u věhlasného profesora historie umění a soudního znalce muž středních let, vybalil obraz a žádal profesora o znalecký posudek. Představil se jako Krass. Ten pak předložil expertizu 1. dubna 1959 v Paříži ve známé galerii na boulevardu Haussmann a nabídl majiteli obraz za osm set tisíc franků.

“Tak co, pane, máte zájem?” zeptal se prodávající majitele galerie.

“V zásadě mám. Pochopte však, že si musím ještě dát ověřit pravost díla.”

“Předložil jsem vám posudek z Florencie,” namítl prodávající.

“Přesto bych si to ještě chtěl ověřit. Mám pro vás návrh: půjdeme spolu k soudnímu znalci. Souhlasíte? Ukřižování z té doby je totiž taková spousta.”

Nasedli do vozu, odjeli na boulevard Mortier k profesorovi Marchaisovi. Ten později vypověděl:

“Přišli ke mně dopoledne. Ten mladý muž otevřel kufřík a vybalil z plátna obraz. Nemusel jsem se dlouho rozmýšlet, na první pohled jsem zjistil, že je to Ukřižování z muzea v Curychu.

Nechtěl jsem to však majiteli galerie hned prozradit, musel jsem získat čas. Tak jsem jim řekl, že přišli neohlášeni, mám dopoledne schůzku a na napsání posudku taky potřebuju chvíli klidu, navrhl jsem jim, aby se u mě zastavili odpoledne kolem druhé hodiny.”

“V kolik hodin odešli?”

“Mohlo být něco po jedenácté.”

“Proč jste nás hned nezavolal?” zeptal se komisař pařížské Súreté.

“Protože jsem se nejdřív chtěl ujistit, že se nemýlím. Měl jsem pocit, že jsem ten obraz viděl v curyšském muzeu. Ale pro jistotu jsem tam zatelefonoval a ředitel mi potvrdil, že dílo bylo ukradeno.”

“Pak jste k nám zavolal?”

“Telefonoval jsem hned. Jenže ten chlap se pro obraz vrátil dřív, než jste přišli.”

“Nemohl jste ho nějak zdržet?”

“Ne, komisaři. Zřejmě dostal strach, přišel sám a zdálo se mi, že má naspěch. Napadlo mi, jak ho zdržím. Řekl jsem mu, že jsem odnesl obraz ke kolegovi, aby se k němu ještě vyjádřil, zdá se mi, že jde o velice vzácné a drahé umělecké dílo. Kolega tady s ním musí být každou chvíli.”

“Myslíte, že vám to uvěřil?”

“Ne. Naopak. Vyplašil jsem ho. Už na obraz nečekal a rychle odešel. Ukřižování mám vedle na stole. Můžete si ho vzít, pane komisaři.”

Bergk utekl za pět minut dvanáct. Sotva zmizel za rohem, zastavilo před vchodem do domu policejní auto. Komisař sice odvážel vzácný obraz, lupič však už kličkoval kdesi ve spleti pařížských ulic.

Za dva dny se objevil v klenotnictví v rue des Quatre Fils, nedaleko budovy Státního archívu. Dal si předložit diamantové šperky a zajímal se zejména o náhrdelník s brilianty v ceně dvaceti miliónů franků. Majitel s ním jednal diplomaticky, jako ostatně s každým zákazníkem, když odešel, tak zavolal na policii.

“Vypadal velice seriózně. Byl dobře oblečen, choval se jako aristokrat a každý by mu věřil, že ty peníze skutečně má na kontě. Ale pak jsem si vzpomněl na popis zloděje obrazu, který jsem četl v novinách. Tak jsem vám zavolal,” řekl policistům.

“Řekl, že se vrátí?” zeptal se strážmistr. “Proč vlastně odešel?”

“Tak drahý šperk se nekupuje napoprvé. Chvíli chodil sem tam po krámě, pak řekl, že si to ještě musí nechat projít hlavou.”

“Myslíte, že se vrátí?” zeptal se policejní strážmistr.

“Řekl bych, že přijede.”

“Dělejte jakoby nic. Budeme vás hlídat.”

458

“A co až přijde?”

“Jistě si bude náhrdelník znovu prohlížet.”

“To určitě. Nechtěl ani lupu. Ty kameny jsou sice čisté, ale každý kupec si je pozorně prozkoumá.”

Bergk se do klenotnictví vrátil 6. dubna 1960 krátce před polednem, policisté vtrhli do krámu a nasadili mu želízka. V aktovce z černé kůže měl italskou pistoli značky Beretta, želízka s klíčem, malou pilku a dvě roličky elastického obínadla. Zřejmě se chystal k další akci.

Když dali pracovníci pařížské Súreté dohromady informace získané od Interpolu a hlášení policejních ředitelství evropských měst, objevil se pozoruhodný životopis lupiče a podvodníka Bergka. Nejvíc informací dodali pracovníci Spolkové kriminální služby z Wiesbadenu a policejních ředitelství z Lucemburku, Amsterdamu a Koblence.

Narodil se jako nemanželské dítě. Matka se o něj nestarala. Tak se dostal v Kolíně nad Rýnem do dětského domova. Když mu bylo čtrnáct, vrátil se k matce, vychodil obchodní školu a nějaký čas pracoval jako prodavač. Jenže už tenkrát ho přistihli při krádeži jízdního kola a na hodinu ho vyhodili.

Postavili ho před soud. Ten ho poslal do polepšovny. Nepobyl tam dlouho. Podařilo se mu uprchnout.

Na svobodě se živil příležitostnými krádežemi a podvody. Chytili ho, odsoudili a zavřeli. V jednadvaceti už měl na svém kontě čtyřiceti krádeží a osmatřicet podvodů. Když mu to všechno u soudu spočítali, šel na tři roky za mříže. Poslali ho do pracovního tábora, odkud se mu podařilo utéct: V roce 1942 narukoval do wehrmachtu a dostal se k jednotce v okupované Francii. Ani tam nevydržel dlouho, dezertoval a v roce 1943 přeběhl přes hranice do Švýcarska.

I tam za války provozoval své řemeslo. Za rok se ocitl v Basileji před soudem. Obžalovali ho z mnoha krádeží, z vydírání, padělání; podvodu a nedovoleného držení zbraní a odsoudili ho na dvaapůl roku do vězení. Tentokrát si trest odseděl. Ale sotva se ocitl na svobodě, vrátil se do Německa, kde kradl a loupil dál. Znovu se stěhoval za mříže, ale kupodivu ne za tyto trestné činy. Poslali ho na jedenáct měsíců do vězení za homosexualitu. Od roku 1949 do červa 1956 byl odsouzen ještě desetkrát.

V létě 1958 ukradl ze zamčené vitríny v pařížském Louvru kresbu z patnáctého století. Protože se Bergk v té době objevil v Paříži, podezírali ho pracovníci Súreté i z této krádeže. Vyhlásili meziná

rodní pátrání a Interpol přišel jako první s nadějnou stopou. Bergk se snažil prodat kresbu jistému starožitníkovi v Římě. Policisté mu ukázali Bergkovu fotografii a antikvář zloděje poznal. A tak znovu zasáhli pracovníci Interpolu, poslali zprávu do německého Wiesbadenu, němečtí policisté Bergka zatkli a pustili se do výslechu. Zbytečně. Všemi mastmi mazaný zločinec je dlouho vodil za nos.

Nejdřív prohlásil, že kresbu pečlivě zabalil a zakopal v lese nedaleko Kolína nad Rýnem. Vypravili se tam, vzali s sebou policejní psy, ale marně. Nic nenašli.

Bergk dlouho kličkoval, nakonec tvrdil, že kresbu v Louvru neukradl, ale řádně ji koupil a předal do úschovny jistému vídeňskému advokátovi. Vyšetřovatelům dokonce předložil věrohodně vyhlížející kupní smlouvu s podpisem prodávajícího. Byl to Holanďan. Na uvedené adrese nebydlel a zřejmě ani neexistoval. Kupní smlouva byla falešná. Policisté dostali od prokuratury povolení k domovní prohlídce, prohledali Bergkův byt, kresbu ukradenou v Louvru však našli v bezpečnostní schránce, kterou si Bergk pronajal v jisté kolínské bance. Předali ji francouzskému velvyslanectví, jehož zá

stupce vrátil vzácnou kresbu galerii v Louvru.

Karl Heinz Bergk se ocitl 27. června 1960 před soudem 16. trestní komory pařížského departmentu Seine a byl odsouzen na dva roky vězení. Lupič nebyl s rozsudkem spokojen, odvolal se, ale státní prokurátor taky podal odvolání. Případem se zabýval 10. října 1960 odvolací soud. Zvýšil trest na pět let vězení a pokutu ve výši pěti miliónu starých franků a předepsal ještě Bergkovi náhradu všech způ

sobených škod včetně úroků. Krátce poté se pracovníkům Interpolu podařilo nalézt v Ankaře i třetí a nejcennější z kradených koberců. Případ se dostal mezi nejslavnější akce Interpolu.

459

78 případ

PŘÍPAD MALÍŘE ANDĚLÍČKŮ

Přiběhli na policejní stanici ve Stopáté západní. Byli udýchaní, rozčilení, zpocení a neupravení.

Když stáli před poručíkem Metropolitan police Howardem Cramerem, dívali se jeden na druhého jako děti přistižené při darebáctví. Žádný z nich si netroufal začít.

“Tak copak jste nám přišli říct, pane?” zeptal se poručík. “Florence zmizela,” řekl rozcuchaný muž.

“Odešla s jedním pánem a doteďka se nevrátila. Už je deset,” vzlykala malá korpulentní paní a žmoulala v ruce kapesník. “Už bude za deset minut jedenáct,” poznamenal poručík. “No tak vidíte. A on si ji odvedl dopoledne,”řekl muž vyčítavě, jako by za to mohl policista.

“Pojďte prosím dovnitř,” řekl poručík hlasem učitelek z mateřské školky, “pěkně se tady posaďte a jeden z vás bude odpovídat na moje otázky. Souhlasíte prosím?”

Kývli. Ona si setřela pot s čela a snažila se přičísnout si prsty rozcuchané vlasy.

“Vaše jméno?” zeptal se poručík Cramer.

“Christopher Blaire a moje žena Jessie Blairová,” diktoval muž, kterému mohlo být něco přes čtyřicet, možná i pětačtyřicet.

“Kdepak bydlíte?”

“Kousek odtud na Stopětadvacáté západní na rohu s Osmou avenue.”

“To není moc pěkné místo.”

“Nemáme na lepší,” poznamenala žena. “Živíme čtyři děti.”

“A Florence zmizela,” řekl poručík a udělal optimistický obličej, dokonce se nadějně usmál.

“Však ona se vám zase vrátí. Jak se stará?”

“V únoru jí bylo osm.” řekla matka a dodala: “Ten chlap si ji C odvedl a slíbil, že k večeru bude zpátky.”

“Kampak si ji odvedl?”

“Na dětskou slavnost, kterou pořádala jeho sestra někde na Páté avenue.”

“Ten pán je váš známý?” zeptal se poručík.

“Ne. Jakživ jsme ho neviděli “

“Proč jste dovolili, aby si Florence odvedl?”

“Ona měla takovou radost, když jí nabídl, že s ním smí na tu slavnost:’

“Jak se jmenuje ten pán?”

“Marcus Hernandez.”

„Takže se vám představil.”

“On nám poslal telegram, že přijede až dnes, protože ve čtvrtek nemohl kvůli nějaké důležité práci.”

“Jak jste se s ním vůbec dostali do styku?”

“Na inzerát,” řekla Jessie Blairová, ale její manžel jen mávl rukou, aby ho pustila ke slovu a začal systematicky vyprávět. “Dali jsme si inzerát. Tenhle člověk hledal nadaného chlapce, kterého by mohl vyučit jako pomocníka správce svého majetku. My nemáme peníze. Žna je nemocná, nemůže do práce a já dělám, když mám co, ale stačí nám to, jen abysme se najedli. Tak se nám líbilo, že by se kluk, jmenuje se Stanley, něco naučil a ještě by měl naději na slušnou práci. Ten pan Hernandez totiž řekl, že nemá děti, a tak by chtěl někoho, ne jako adoptovat, to ne, ale prostě že by si vychoval mladého člověka, kterému by mohl důvěřovat, protože, on to tak řekl, lidi jsou svině.”

“Dokdy měl holčičku přivést zpátky?” zeptal se poručík.

“Do šesti. Slíbil, že k večeři už bude doma,” řekla paní Blairová a znovu se dala do pláče.

“Řekl vám, kde bydlí ta jeho sestra?”

Manželé Blairovi se podívali na sebe. Tvářili se rozpačitě, pak řekl on, že to byla určitě Pátá avenue a jeho manželka tvrdila, že Kolumbova avenue. Nepamatovali si nic. Anebo jim starý pan Hernandez záměrně řekl jednou to a podruhé ono.

“Znáte aspoň jméno jeho sestry?”

“Ne. Všechno se to semlelo ve spěchu,” řekla paní Blairová.

460

“Florence si chtěla vzít růžové šaty, co měla na biřmování. Když se převlékla, tak jsme zjistili, že jsou zmačkané. Pak se oblékla do bílých a pan Hernandez začal povídat, že s tím vším nepočítal, má už nejvyšší čas, původně si myslel, že se jen podívá na chlapce a pojede.”

“Přijel vozem?”

“Myslím, že přijel:’

“Všimli jste si, jaký to byl vůz?”

Blair řekl modrý, jeho žena trvala na tom, že stříbrný. Ani jeden, ani druhý si nepamatoval značku a registračního čísla si už vůbec nevšimli. Poručík Cramer si vzpomněl, že Blairovi mluvili o telegramu.

“Copak vám telegrafoval?” zeptal se.

“Že přijde až dnes,” řekl muž.

“Můžete mi ukázat ten telegram?”

“Vzal si ho.”

“Jakto?”

“Když přišel, řekl mi, že si chce ověřit, jestli je pošta dodává včas, prohlídl si ho a asi ho omylem vstrčil do kapsy. Víte, on si najednou vzpomněl, že pro nás má ve voze dárek. Sebral se, šel dolů a přinesl sýr. Říkal, že je z jeho statku a položil ho na stůl, abychom ho ochutnali, že je moc dobrý.”

“Co dělal potom?”

“Když donesl sýr? Sedl si a vzdychal, že nemá čas. Ale to se zrovna Florence vrátila ze školy a on se na ni díval a bylo vidět, že se mu moc líbí. Taky začal mluvit o tom, že nemá děti, že je má moc rád, že by si z chlapce vychoval pomocníka, který by spravoval jeho majetek. Ale pak začal být nepokojný,” řekla paní Blairová a manžel ji doplnil.

“Jako by do něj najednou něco vjelo. Vstával a zase si sedl, chodil pár kroků sem a pár zase tam, řekl, že už nemá čas čekat na našeho kluka, sejde se s ním jindy, muší na Pátou avenue, kde začíná zahradní slavnost:’

“Řekl zahradní slavnost na Páté avenue?” zeptal se poručík.

“No vidíte, kde by na Páté mohla být zahradní slavnost, ale možná že jsem se přeslechl.”

“Neřekl něco jiného?” zeptal se poručík.

“Řekl,” opravila svého manžela paní Blairová. “Vykládal přece, že jeho sestra bydlí nedaleko Páté avenue, ne přímo na Páté.“

Policie zahájila pátrání podle obvyklého klišé. Pod okny šedivého činžáku, jehož fasádu zdobila jen zrezivělá požární schodiště, zastavily dva policejní vozy. Pár detektivů se začalo vyptával sousedů na značku vozu a registrační číslo, stál přece před domem nejméně třicet čtyřicet minut. Další technici přehrabali Blairových byt. Snažili se sejmout otisky prstů podezřelého návštěvníka. Jiní listovali ve složce s fotografiemi zločinců, specializovaných na únosy dětí. Jedni i druzí se však v této fázi vyšet

řování nedostali ani o krůček dopředu. Když se další dva dny starý pan Hernandez ani Florence neobjevili, bylo zřejmé, že jde o zločin. Nikoliv však o běžný únos, protože se únosce neozval a nepožadoval výkupné. A to bylo ještě horší.

Podle výsledků pozdějšího šetření se podařilo sestavit sled událostí od chvíle, kdy Hernandez odvedl Florence z bytu, až do chvíle, kdy zmizela. Našli se totiž nečekaní svědci. Po přečtení reportáže v novinách se sami přihlásili.

Marcus Hernandez odjel s holčičkou vozem zaparkovaným před domem. Chodci si všimli, když starý pán a Florence nastupovali do vozu. Popisy muže se jako obvykle v mnohém lišily, v jednom se však shodovaly. Starý pán měl vrásčitý obličej, zvadlou šedivou pleť, jako by nechodil na vzduch, úzké a velmi červené rty, které si stále olizoval. Jistá žena z druhého patra řekla, že je špička jazyku přejížděla jako automobilový stěrač.

Hernandez zastavil kdesi n’a periferii a nastoupil s holčičkou do metra. Snad dojeli až na konečnou, anebo jeli dál ještě předměstskou linkou. Další svědci je viděli asi třicet kilometrů od středu města v poměrně pustém terénu, jen velmi řídce obydlené oblasti. Majitel zřejmě skoupil pozemky a čekal, až stoupne cena. Rostlo zde jen divoké křoví, z něhož sem tam vyčnívala střecha opuštěných a velmi zchátralých chatrčí.

461

Milenci, kteří podali velmi cenné svědectví, nechtěli být z pochopitelných důvodů jmenováni. Budeme jim tedy říkat Adam a Eva. Přijeli do své skrýše v roští vozem jako jindy, k milování se však tentokrát vůbec nedostali.

“Bylo to nějak krátce předtím, než se začalo stmívat,” řekl poručíkovi Cramerovi asi třicetiletý automechanik Adam.

“Jezdíme sem skoro každý den. Já jsem totiž ženatý a Eva je vdaná. Máme se rádi a nemáme jinou možnost. Tak jsme si zvykli jezdit na ty opuštěné parcely.”

“Nebylo tak pozdě,” opravila svého milence Eva. “řeknu vám to docela přesně. Skončila jsem v půl čtvrté v dílně, šiji košile u firmy King, odjeli jsme hned sem, takže mohlo být asi tak půl páté. Té malé holčičky v bílých šatičkách jsem si všimla, ještě než jsme zastavili. Chodila vysokým plevelem a trhala kytičky. Když jsme zastavili, tak jsem zaslechla, jak volá: Jak dlouho to ještě bude trvat a muž

ský hlas jí odpověděl: Za chvilku se dočkáš, už jen pár minut. Musím to tady trochu připravit. Přišli jsme totiž první, ještě tady nikdo není.”

“Viděla jste, jak holčička vešla dovnitř?” zeptal se poručík Cramer.

“Ne, to už jsem se vracela k našemu autu. Ale nepochybuji o tom, že vešla.”

“Pozorovali jste ten starý dům ještě dál?”

“Ne. Odjeli jsme jinam. Víte, poručíku, bylo nám to nepříjemné špehovat nějaké cizí lidi. A pak, neměli jsme ani dost času. Ale večer, když jsme se vraceli…”

“V kolik hodin?”

“Mohlo být půl osmé, možná i osm.”

“Viděli jste ten dům?”

“Nesvítilo se tam. Jako by ti dva odešli. Ale když jsme přijeli blíž, objevilo se v jednom z přízemních oken světlo. Zřejmě to byla baterka. Někdo procházel místnostmi:’

“Zastavil jsem a zhasnut jsem světla, řekl Adam.

…proč?..

“Víte, poručíku, nerad to říkám, ale to místo je jistým způsobem naše. Ten dům je už po dlouhá léta opuštěný. Nikdy se tam nikdo neobjevil a najednou starý shrbený muž a dívenka v bílých šatečkách. I ta baterka uprostřed tmy mi připadala jako z hororu.”

“Zahlédli jste tu postavu?”

“Ne. Bylo to daleko.”

“Takže nemůžete říct, jestli to byl muž nebo žena?”

“Ne, poručíku. S jistotou ne. Ale myslím si, že to byl ten starý pán.”

“Z čeho tak soudíte?”

“Nikdo jiný tam toho večera nebyl. On později vyšel na práh, dveře nechal otevřené, ještě bliknut svítilnou dovnitř, jako by se chtěl o něčem ujistit a pak ji zhasl.”

“Šel ven nebo se vrátil dovnitř? Zůstal stát na prahu?”

“To nevím. Rozsvítil jsem a odjeli jsme. Měli jsme totiž už nejvyšší čas. Eva má dvě děti, spěchala, aby jim dala večeři.” To vše se odehrálo asi třicet nebo pětatřicet kilometrů od New Yorku v pátek 5.

září 1969. Byl příjemný vlahý večer proslulého Indiánského léta, jaký dokáže vytvořit v betonovém bludišti stále spěchajících automobilů dojem, že příroda přece jen existuje.

Celé dva měsíce se poručík Cramer snažil dostat na stopu . podivnému starci, který si odvedl Florence Blairovou. Detektivům městské policie se podařilo vypátrat poštu, odkud Hernandez podal telegram. Formulář byl zmačkaný, jako by ho někdo žmoulal v ruce, text byl napsán podivným starobylým písmem. Ani formulace sdělení nebyla běžná:

“Četl jsem váš inzerát, pane Blaire. Mám pro vás zajímavý návrh. Jsem teďka v Jersey a může přijet až v pátek. Podepsán Marcus Hernandez.”

Na formuláři našli technici použitelné otisky prstů, ale v centrální kartotéce FBI se nenašly žádné srovnatelné. Marcus Hernandez nebyl registrován, to znamená, dosud nikdy se nedostal do rozporu se zákonem. Protože Hernandez bylo španělské nebo mexické jméno, předali z New Yorku žádost o za=

hájení pátrání po podezřelém taky Interpolu. Ten rozeslal zprávu ústřednám zemí Latinské Ameriky.

Ani další prohlídka opuštěného domu v neobývané části Suffolku na Long Islandu nepřinesla nic podstatného. Bylo zřejmé, že zde chodil muž, ale našly se taky stopy dětských bot. Na mnoha místech byl setřen starý prach a na jedné z rozbitých lavic kdosi usedl. Jinak nic. Jen kousek čerstvě zametené

462

podlahy z jedné místnosti ke dveřím chodby a pak ještě k východu. Při pečlivé.prohlídce našli technici nepatrné částečky plastikového pytle, který kdosi táhl po špinavé dřevěné podlaze. A zase jen stopy mužských a dětských bot.

Na jaře roku 1971 se objevila nadějná stopa v Kanadě. Pracovníci Interpolu však nakonec zjistili, že se otisky prstů podezřelého přece jen od těch na telegrafním formuláři liší. I v popisu sledované osoby se našly rozpory. Marcus Hernandez měl takzvaný vodový pohled, na tom se shodli všichni, světlešedé, snad světlezelené oči, tedy pravý opak představy Mexikána.

Rodiče pohřešované Florence už ztráceli naději. Ale po čtyřech letech se přece jen objevila nová stopa. Blairovi totiž dostali od Hernandeze dopis.

“Tuhle slátaninu mohl napsat jedině blázen,” prohlásil poručík Cramer grafologovi, který měl porovnat písmo z dopisu s písmem na telegrafním formuláři.

“Proč ty žvásty o Číně a nějakém LiČchienovi. Hned vedle věty, že všechny malé holky nestojí za nic. Zlobí a jsou drzé. A kdo má být Christopher Barrow?”

Grafologická expertiza potvrdila, že text telegramu a dopisu psala táž ruka. Rovněž bylo zřejmé, že pisatel je člověk nervově labilní. Některé opakující se podrobnosti písma svědčily o tom, že jde o člověka nevyrovnaného, impulsivního, který těká z jedné věci na druhou, ale inteligentního. Nedoká

že však koordinovat své myšlenky a přeskakuje z reality do světa jakési perverzní fantazie. Některé výrazy byly sprosté, jiné jen drzé, mnohé dosvědčovaly skutečnost, že jde o člověka sexuálně nevyrovnaného, pravděpodobně mentálně vyšinutého.

První dopis přišel v polovině května, další následovaly v téměř pravidelných intervalech. Jejich texty byly hrozné. Teď už bylo zřejmé, že je píše zvrhlík, vyžívající se v hrubých výrazech a provokují

cích sděleních. Neměl rád nikoho, snad nenáviděl nejen celé lidstvo, ale i sám sebe.

Třetí dopis přišel v obálce firmy Longridge Company, Rochester, Portland Ave. 1687. Hlavička firmy byla pečlivě přeškrtána, byla však čitelná. Tak se vydal poručík Cramer po nové stopě.

Ředitelem podniku, který zaměstnával asi tři stovky řidičů taxíků obchodního sdružení Yellow Cab, byl vysoký zrzavý Ir. Trůnil za obrovským psacím stolem a choval se jako neomylný pánbůh.

“Jak já můžu vědět, kdo si někde v kanceláři sebere obálku s naší firmou?! Myslíte si, že nemám nic lepšího na práci? Mají je v šuplíku písařky i sekretářky všech disponentů a prokuristů a bůhvíkdo ještě. Vyšetřujte si, koho chcete, ale dbejte na to, aby to nenarušilo chod podniku. Náš systém je stejně přesný jako v precizně vyrobených hodinkách. Ani se nezpožďuje, ani nepředbíhá. U Longridge Company musí všechno klapat. A obálku si mohl vzít kdekdo. Třeba stará Bessie, co vynáší každý večer z kanceláří odpadkové koše.”

Bessie byla stará černoška jako vystřižená z filmu o válce Severu proti Jihu. “Jak si můžu pamatovat takovou pitomost. Snad si nemyslíte, že se v tom hnoji přehrabuju. Ty holky naházejí do košů slupky od banánů a nahnilá rajčata a zamíchají to do zbabraných dopisů. A na obálky je tady specialista Crownburry, ten si totiž vystřihuje nahý ženský a prej si je doma sortýruje podle toho, jakej mají výraz mezi nohama. Je to prase, pane poručíku, ale co má chudák dělat, žádná s ním nechce do postele, protože vypadá jako plešatá opice.”

John Crownburry opravdu nevypadal jako ideál osamělých žen. V podniku už nepracoval a na adrese, kterou napsal do podnikového dotazníku, už nebydlel. Poručík Cramer se zeptal domovnice ošklivého činžáku, kam se odstěhoval.

“Jo, šéfe, jak to mám vědět. Ten chlap se mnou nepromluvil snad ani ten den, co se sem nastěhoval.

Divnej pavouk. Nikam nechodil, ani si nepustil rádio, ani nevařil, jakživ jsem ho neviděla, že by vyhodil prázdnou flašku. Ten chlap snad pil z vodovodu. Jo, zrovna jako ten, co se sem nastěhoval po něm. Tenhle barák snad takový zrůdy přitahuje.”

“A kdo bydlí v tom pokoji teď?” zeptal se poručík, jen aby řeč nestála.

“V pokoji?” zařvala domovnice smíchy. “Zaprděnej kumbál je to! To bych, snad radši přespávala ve starobinci než v takovým kutlochu. Ten dědek se jmenuje Smuts a je to odpornej chlap. Von si vám furt olizuje pysky. Ale v jednom kuse. Taky je má červený jako prápor Armády spásy.”

Poručík Cramer ožil. Dokonce se na babu usmál a řekl: “A nemohl bych se do toho pokoje podí

vat?”

463

“Jestli máte dost silnej žaludek tak jo,” řekla domovnice, sáhla na věšáček pro klíč a už supěla po schodech do třetího patra. Dům byl cítit myšinou, zatuchlým prádlem a letitým prachem. Smutsův pokojík skutečně nebyl reprezentační byt. Místnost byla cítit česnekem a lacinou kolínskou.

“Připadá mi to, jako by tady ten člověk nebydlel. Vždyť tu nemá žádné osobní věci,” řekl poručík Cramer, když si prohlédl, co se dalo.

“To teda ste uhádl. Je vidět, že ste policajt,” řekla baba uznale. “Bůhvíkde spí. Sem si chodí akorát každýho patnáctýho pro rentu. Přijde tak kolem desátý dopoledne, počká na pošťáka, zamkne a objeví se až zase za měsíc. Je sprostej jak dlaždič a pořád se tahá za pinďoura. Já mám kolikrát chuť nakopnout ho mezi nohy, vždyť je tomu dědkovi asi sedmdesát. A dělá ze sebe frajera. Boty má napucovaný, puky vyžehlený a přitom ty hadry nosí aspoň padesát let.”

Patnáctého před desátou se na chodníku před ošklivým činžákem procházelo pár nenápadných mužů. Před vchodem parkoval civilní ford s newjerseyským číslem. Dveře přízemního domovnické

ho bytu byly jen přivřeny. Za nimi čekal poručí Cramer. Krátce po desáté se ozvaly šoupavé kroky a z chodby nakřáplý hlas:

“Zdravím vás, madame! Jak se vede po ránu?”

“Ale jde to, pane Smutsi, křikla domovnice a objevila se ve dveřích. Za ní pozoroval scénu v zrcadle poručík Cramer. “Jdu včas nebo tady už byl pošťák?” zeptal se nahrbený stařec, sundal si klobouk a rukávem si z něj vytíral pot.

“Nebyl, pane Smutsi. Přišel jste včas jako vždycky; řekla domovnice. Ale to už ze dveří vystoupil poručík Cramer, přiskočil ke starému muži a než se Smuts stačil vzpamatovat, zacvakl mu za zády obě ruce do želízek.

“Zatýkám vás jménem zákona a podle platných předpisů vás upozorňuju, že cokoliv od této chvíle řeknete, bude moci být použito proti vám.”

Smuts stál jako socha. Jen průhledné, vodnatelné oči mu plály. Jazyk stále rychleji olizoval rty rudé jako krev. Byl sice velmi překvapený, ale nevypadal jako ustrašený. Na otázky odpovídal ochotně a dalo by se říct, že i věcně.

“Vaše celé jméno!” řekl poručík Cramer.

“Horace Smuts.”

“Takže žádný Hernandez?”

“Někdy taky Hernandez,” řekl stařec a usmál se víc očima než ústy.

“Kolik je vám let?”

“Pětašedesát.”

“Jste svobodný?”

“Kdepak. Jsem ženatý a mám šest dětí.”

“Vaše zaměstnání?”

“Jsem malířem pokojů, ale maluju taky obrazy na zdi. Většinou v kostelích. Andělíčky. Já strašně miluju andělíčky. Jsou krásní a sladcí jako malé děti.”

Naložili ho do vozu a odvezli na policejní revír. Tam se krátce poté dostavil nejen prokurátor, ale i soudní znalec z oboru psychiatrie. Poručík Cramer věděl, koho má k výslechu přizvat, aby se vyšet

řování příliš neprotáhlo.

Na stupínku stála židle nasvícená prudkým světlem. Smuts seděl zkroucený jako opice, přejížděl si jazykem rty, šklebil se a přivíral oči. Aniž by se ho někdo na něco ptal, pokračoval v rozhovoru, který přerušili před dveřmi domovnického bytu.

“Víte, kde všude jsem maloval andělíčky? Ve více než dvaceti kostelích. Jsou růžovoučcí, mají tlusté prdelky, usmívají se, protože jsou šťastní, že jsem je namaloval. Byli jste na Deváté ulici v presbyteriánské kazatelně? Nebyli? Tak se tam jděte podívat, uvidíte, jak jsou andílkové krásní. Jako děti! Skoro jako děti!”

“Vy máte rád děti, pane Smutsi?” zeptal se poručík Cramer. Předsevzal si, že nebude zatčeného vyslýchat, že ho prozatím nechá mluvit.

“Jo. Mám rád děti. Hodně je mám rád,” řekl, jako by se přiznával k něčemu špatnému a zase se podíval na poručíka průhlednýma očima.

“Věříte v boha, pane Smutsi?” zeptal se prokurátor a připravil si jeden z dopisů adresovaných Blairovým.

464

“V boha a Panenku Marii i v Ducha svatého a všechny ty panáky kolem nich. Sádra a trochu barvy.

Někdy bych je všechny nejradši roztřískal a rozdupal. Dělaj svatý ksichty, potvory a vytahujou se na mý andělíčky.”

“Psal jste tyto dopisy?” zeptal se prokurátor a položil před zatčeného Smutse dva z nich.

“Psal,” řekl, jako by se chlubil.

“Proč?”

“Proč se píšou dopisy? Aby si je někdo přečetl.”

“Jenomže vy jste je psal manželům Blairovým“ řekl poručík Cramer.

“Blairovi jsou moji známí. Byl jsem u nich.”

“A zavraždil jste jejich dceru Florence.”

Nepolekal se. Nehnul ani brvou. Podíval se skelným pohledem na poručíka Cramera a vyčítavě namítl.

“Já jsem ji nechtěl zabít.”

“Co nám to chcete namluvit? Naplánoval jste si únos a vyhlédl jste si dokonce i místo, kde ten zlo

čin spácháte.”

“Nechtěl jsem ji zabít. Přišel jsem kvůli jejímu bratrovi.”

“Tak vy jste si vyhlédl za oběť nevinného chlapce?”

“Ji jsem nechtěl zabít”

“Jeho ano?”

“Jeho ano.”

“Našli jsme ve vašich spisech, že jste byl už několikrát trestán za mravnostní delikty, vážně jste se provinil proti veřejné morálce a mravům. Jak to jde dohromady s vaším náboženským smýšlením.”

“Bůh mi říká, co mám dělat.”

“Bůh ale taky nařizuje: nezabiješ bližního svého.” Prokurátor vzal znovu do ruky jeden z dopisů a řekl:

“V tomhle dopise jste se rodičům malé Florence přiznal, že jste nevinnou holčičku zabil. Proč jste to udělal?”

“Je mi to líto. Ale nemoh jsem jinak.”

“Proč jste zabil Florence?” zeptal se soudní lékař.

“Já vlastně nevím. Napadlo mi to.”

“To považujete za dostatečný důvod?”

“Přišel jsem si pro jejího bratra. Nebyl doma. A najednou tam byla ona. Přišla domů ze školy. Hned když jsem ji spatřil, tak jsem cítil, že to musím udělat.”

“Proboha, ale proč jste zabil Florence?” zeptal se znovu psychiatr.

“Abych ji mohl sníst,” řekl.

Proces s lidskou zrůdou proběhl s vyloučením veřejnosti. Soudce se bál, že by se obecenstvo v sále mohlo pokusit vraha lynčovat. Zůstali jen novináři, vybraní kriminalisté a psychiatři. Státní žalobce přečetl a jako předmět doličný předložil dopis, kterým vrah vysvětloval rodičům zavražděné holčič

ky, proč ji zabil a snědl. Tvrdil v něm, že se naučil jíst lidské maso za hladomoru kdysi v Číně.

“Mohu vám popsat chuť lidského masa. Podobá se telecímu nebo kuřecímu, ale má výraznější chuť,” sděloval rodičům Blairovým. “A nejlepší lidské maso je z dětí. Maso holčiček víc voní než maso chlapců. Od té doby, co jsem je okusil, mám na ně někdy chuť. Nemohu se té touhy zbavit. Proto jsem pročítal inzeráty a upoutal mě ten váš…” Na konec dopisu připsal doušku: “Snědl jsem ji za deset dnů.”

Interpol, FBI, metropolitní policejní sbory mnoha měst zahájily pátrání po minulosti sadistického zločince. Žil mezi lidmi, potkával je v krámě či na ulici a vybíral si oběť k večeři. Žil ve dvaceti třech amerických městech. V mnohých maloval v kostele andělíčky. Třikrát byl ženatý a ani jedna z jeho manželek netušila, s kým leží v posteli. Psychiatři zjistili, že většina jeho příbuzných trpí duševními chorobami. Jedna z jeho žen a šest jeho dětí potvrdilo, že sice byl podivín, ale nikdy jim nenapadlo, že by byl schopen vraždy.

On sám se při procesu hájil: “Nikdy jsem nikoho neunesl. Já vím, že únos je těžký zločin. Ale já jsem se vždycky dovolil rodičů dítěte, jestli si je můžu vzít s sebou. Všichni mi to dovolili.”

Bez nátlaku se přiznal, že těsně před Florence Blairovou sežral malého chlapce.

465

Dokázali mu přes stovku útoků na nezletilé holčičky a patnáct vražd dětí. Odsoudili ho, ale nešel do vězení. Poslali ho za mříže uzavřeného oddělení psychiatrické léčebny, kam už hezkých pár let patřil.

466

79 případ

Prázdniny v nevěstinci

Bylo jí krásných a sladkých sedmnáct, jak se zpívá v jedné známé písničce. Hlavu měla plnou představ a plánů, jaké mají i jiné dívky v jejím věku o cestování, úspěchu, slávě, penězích. Ale především o lásce. Měla být opravdu velká, upřímná, jediná a na celý život. Přesně taková, jakou znala zatím jen z knih a filmů. Ale věřila, že opravdu existuje a právě ona ji pozná. A na jejím konci budou bílé svatební šaty se závojem a šťastný a dlouhý život s milovaným mužem a spoustou dětí.

Marka poznala náhodou v červnu 1997. Vyprovázela právě spolužačku, s kterou se připravovala na písemku z matematiky, když uviděla vysokého chlapce, který nalepoval na sloup nějaké oznámení: Bylo barevné a lákavé, proto si ho Alice ze zvědavosti přečetla. Stálo v něm: Hledám na letní měsíce dívku nebo ženu na domácí práce za velmi výhodných podmínek.

„Jmenuji se Marek;” oslovil je mladík. „Nechtěly byste si vydělat nějaký ten zlotý?”

Dívky se na sebe podívaly.

„Mám takový letní domek, kde pronajímám pokoje. Opravdu není velký, ale potřebuje pravidelný úklid. A na to já nejsem. Je u něj také zahrádka, i o tu je třeba se postarat. Není to odsud daleko, ani ne čtyřicet kilometrů. Nabízím docela slušnou odměnu.”

Mladík byl hezký, příjemný a milý a od první chvíle vzbudil u Alice důvěru. Možná proto, že právě tak si představovala staršího bratra, po kterém tolik toužila, aby ji chránil jako rytíř z pohádky. Nebo za všechno mohlo její mládí a nezkušenost? Téměř okamžitě se rozhodla, že nabídku přijme. Měla přece před sebou dva nudné prázdninové měsíce, které pro nedostatek peněz musela strávit doma. Polovinu prázdnin bude pracovat, vydělá si a v srpnu někam vyrazí.

Když o svém úmyslu řekla rodičům, nebyli právě nadšeni.

„Vždyť toho člověka vůbec neznáš,” varoval ji otec. „Co když je to nějaký lump? Budeš mu tam dřít od rána do večera a nakonec ti nedá ani groš.”

Něco takového si Alice v případě Marka nedovedla představit. Pro jistotu ho přivedla domů, ať se rodiče přesvědčí sami, že je to slušný člověk.

„Nemusíte se bát,” řekl Marek. „Práce to není těžká a slíbenou odměnu zaplatím. Kdyby se děvčatům u mne nelíbilo nebo chtěla odejít z jiného důvodu; nebudu jim bránit. Tady máte moji adresu i číslo telefonu, kdybyste něco potřebovali.”

Spokojenost rodičů ještě vzrostla, když Marek slíbil, že dívky do domku odveze vlastním vozem a zase je dopraví zpátky.

První zklamání připravila Alici kamarádka ačkoliv zpočátku byla představou měsíce stráveného v přírodě a docela slušného výdělku nadšena, na poslední chvíli si to rozmyslela:

„Odpusť, ale nějak se mi tam nechce;” řekla. „Mám takové nepříjemné mrazení…”

Alice se rozhodla, že s Markem pojede sama. Není přece malá, aby se o sebe neuměla postarat.

Když se po několika dnech objevila doma, aby si odvezla další věci, vypadala velmi spokojeně.

„Opravdu to není těžká práce,” tvrdila. „Sice jí je dost, protože dům má několik místností, stále se tam střídají hosté a já jsem na všechno sama, ale rozhodně se neudřu k smrti. Mám taky slíbenou velmi slušnou odměnu. Navíc ve volných chvílích si mohu dělat, co chci. Připadám si tam opravdu jako na prázdninách.”

Nakonec se Alice rozhodla, že bude dělat pokojskou a uklízečku i v srpnu. Za první měsíc jí Marek opravdu zaplatil to, co slíbil, a Alicibylo líto opustit tak dobře placené místo. Rychle si spočítala, kolik za prázdniny vydělá a co všechno si za to bude moci koupit. Už se těšila, jak spolužačka bude koukat a užírat se vzteky.

Na začátku srpna dostala nečekanou a velmi lákavou nabídku od Markova známého, který za ním občas přijel Věděla o něm jen to, že obchoduje s automobily.

„Poslyš, děvče, ty jsi opravdu šikovná,” řekl jí Hamil. Byl to Turek, žil v Německu, ale chodil s Polkou, která se jmenovala Sabina. „Nechtěla bys zkusit štěstí v cizině? Mám v Německu známé, shánějí hospodyni. Myslím, že by ses jim líbila. Vydělala by sis samozřejmě mnohem víc než tady.

Co na to říkáš?”

Alice se dlouho nerozmýšlela, ale pro jistotu si nechala své rozhodnutí schválit od rodičů.

467

„Takovou nabídku třeba už nedostanu,” vysvětlovala důvody, proč chce zkusit pracovat v zahraničí:

„A kdyby se mi tam nelíbilo, můžu se kdykoliv vrátit. Berlín přece není zase tak daleko.”

Když to řekla Markovi, nijak neskrýval, že ho to mrzí. „Tak dobrou pracovnici jsem tu vážně ještě neměl,” řekl. „Alenechci ti bránit ve štěstí. Zkus to a uvidíš. Kdyby to náhodou nevyšlo, můžeš se vrátit sem. Moc rád tě zase uvidím.” Zajištění všech formalit a dopravu do Berlína zařídili Hamil a Sabina. „Pojedeme naším autem,” řekli dívce. „Stejně tam musíme obchodně a pra tebe to jistě bude lepší a příjemnější než bloudit po neznámém městě.”

To Alici uklidnilo. Měla přece jen strach z cizího prostředí, v Berlíně v životě nebyla a německy uměna jen pár slov. Proto š vděčností přijala.

Bez problémů přejeli hranice a dojeli do Berlína. Protože už bylo dost pozdě, měla se jít Alice představit svým zaměstnavatelům až druhý den: Hamil jí nabídl, aby přespala v jeho bytě.

„Jste na mě tak hodní,” řekla Alice upřímně a v duchu si slíbila; že až dostane svou první výplatu v markách, koupí Hamilovi a Sabině nějakou drobnost na památku. Třeba jako svatební dar, protože se chtěli brzy vzít, jak se dozvěděla cestou.

Druhý den byli Hamil a Sabina celý den ve městě. Když odcházeli, požádali Alici o pas, aby ji mohli policejně přihlásit. Vysvětlili jí, že jinak by nemohla být v Německu legálně zaměstnána: Když se navečer vrátili, oznámili Alici, že půjdou k jejím budoucím zaměstnavatelům. Podle jejich rady si oblékla to nejlepší, co s sebou měla, učesala se a s pomocí Sabiny nalíčila Opravdu jí to moc slušelo, vypadala jako modelka z magazínu.

Zastavili před starým domem na předměstí., Hamil a Sabina celou cestu mlčeli, promluvili až po vystoupení z vozu. Hamil položil Alici ruku na rameno a řekl nečekaně chladně:

„To bude tvoje práce. A pamatuj si žádné hlouposti, protože teď patříš nám! Nepokoušej se o nic, nemáš šanci!” Alice vůbec nepochopila, co jí to říká.

„A proč sis myslela, že jsme tě sem přivezli? Nedělej ze sebe naivku, každá z vás nejdřív odmítá, ale potom je spokojená, protože nikde jinde by si tolik nevydělala. Tak padej, zákazník už čeká! A pamatuj si, že v tomhle povolání čas jsou opravdu peníze!”

Alice chtěla utéct, ale Hamil ji chytil: “Za hodinu a půl pro tebe přijedeme. A jestli se dozvíme, žes vyváděla nějaké hlouposti, nepřej si nás!”

Když se za ni zavřely dveře a slyšela klíč otáčející se v zámku a když uviděla tlustého šedesátileté

ho chlapa odporně páchnoucího alkoholem, myslela si, že to nepřežije. Ale vydržet se dá všechno. I devadesát minut vynuceného sexu s odporným opilým hromotlukem, proti kterému neměla drobná dívka nejmenší šanci.

Po návratu do bytu roztřesená a plačící Alice naházela své věci do tašky a oznámila, že se chce ihned vrátit domů. A že si poradí sama. Zapomene i na to, co jí udělali, jen ať jí vrátí její pas. Tehdy ji poprvé zmlátili. Metodicky, brutálně a bez lítosti. Bili ji oba a sedmnáctiletá dívka poprvé v životě poznala někoho, pro koho bylo týrání rozkoší.

K povinnostem Alice patřilo obsloužit pět nebo šest klientů za noc. Za každého bez ohledu na jeho přání a touhy měla dostat čtyřicet marek. Jakákoliv vzpoura nebo jen protest byly trestány krutým a rafinovaným výpraskem, který bolel, ale nezanechal na těle dívky žádné viditelné stopy, jež by odradily zákazníky.

Alice byla neustále hlídaná. Pokud zrovna „nepracovala”, seděla zamčená v bytě ve společnosti ně

kterého ze svých „zaměstnavatelů”. Při nákupech ji vždy doprovázela Sabina. Ta také dávala pozor, když čas od času směla zavolat rodičům a sdělit jim, že se jí práce líbí, je moc spokojená a v pořádku.

Dívka se však stále nechtěla smířit s tím, co se jí stalo. Hamil a Sabina po týdnu prohlásili, že toho mají dost. Získali právě novou „ovečku”, osmnáctiletou Moniku, která byla z Vratislavi do Berlína vylákána podobným způsobem jako Alice. Rozhodli se, že se neposlušné dívky zbaví, a prodali ji majiteli baru RivieraMax na předměstí Berlína.

Pro Alici se tím nic nezměnilo. Stále byla pečlivě hlídaným vězněm a dlouhé hodiny trávila v zamčené místnosti. Čas od času jí dovolili zatelefonovat domů, pokaždé však pod dohledem někoho, kdo dobře rozuměl polsky Rodičům musela radostně říct, jak dobře se jí pracuje a žije na onom vysněném Západě.

Pracovní podmínky, pokud se to tak dá nazvat, k čemu ji přinutili, byly však ještě horší než u Hamila a Sabiny. Jejími klienty byli muži, kteří přicházeli do nevěstince nejnižší třídy, umístěného v zadní

468

části baru. Každý, kdo mezi osmou večer a čtvrtou ráno zaplatil, mohl si dopřát do sytosti sexu s mladičkou Polkou, která vypadala jako holčička. Dostávala pouze deset marek za zákazníka a z toho si musela platit stravu, kupovat oblečení, kosmetiku a hygienické prostředky. Když to sečetla a ode

četla, nula od nuly pošla a ona pracovala prakticky zadarmo.

Alice poněkud změnila taktiku. Navenek se přestala vzpírat, bez protestů přijímala klienty, ale stále víc přemýšlela o útěku. V té době se spřátelila s Monikou, kterou Hamil se Sabinou také prodali do RivieraMax dokonce už po třech dnech. Monika měla daleko víc rozumu, jak sama říkala, a myslela tím v prvé řadě oddanost, kterou dávala okatě najevo svým „zaměstnavatelům”. Právě ona přesvědčila Alici, že mnohem víc se dá získat předstíráním, že se už se svým osudem smířily a nebudou dělat žádné problémy.

„Přestanou tě hlídat,” vysvětlila Alici. „A jediná šance, jak se odsud dostat, je útěk. Když budeš po

řád zamčená, nikdy se ti to nepodaří: `

Změna v chování vedla k tomu, že personál baru se k Alici začal chovat přátelštěji. Díky tomu se dozvěděla, kde majitel nevěstince schovává její pas. Nebylo to v zamčeném trezoru, jak si myslela, ale mezi řadou dalších papírů na polici za barem v restauraci.

Byla v baru osmý den, když se jí konečně naskytla možnost k útěku. Povšimla si pootevřeného okna na chodbě v přízemí, a když na chvíli zůstala sama, neváhala ani minutu. Popadla kabelku, sebrala svůj pas a vyskočila ven oknem.

Běžela tak rychle jako ještě nikdy v životě. Nevěděla, kam se má vydat, a tak jen utíkala co nejdál od toho hrozného místa. Teprve když jí došly síly a ujistila se, že ji nikdo nepronásleduje, dovolila si na chvíli odpočinout. Usedla na lavičku a přemýšlela, co má dělat. Jít na policii se bála. Jednak by mohla být zatčena, jednak si už od Hamila a Sabiny vyslechla, co by v případě útěku čekalo nejen ji, ale i její rodiče v Polsku. Neznala také v celém Berlíně nikoho, kdo by jí mohl pomoci a komu by mohla věřit. Musela si poradit sama.

Dostala se na nádraží..Našla telefonní automat a zavolala ne rodičům, ale Markovi. Když uslyšela ve sluchátku jeho hlas, povolily jí nervy. Rozplakala se a nemohla se dlouho utišit. Prosila ho, aby pro ni přijel, nechtěla vidět nikoho jiného.

„Věřím jen tobě, ty jediný mě nezradíš,” šeptala do telefonu a myslela to upřímně. „Když mi nepomůžeš, najdou mě a udělají se mnou něco strašného.:.”

„Ted’ opravdu nemůžu přijet,” uslyšela ve sluchátku a málem se jí zastavilo srdce. „Ale pošlu pro tebe taxíka. Bude to nějaký čas trvat. Zůstaň poblíž nádraží a dávej na sebe pozor.”

Alice čekala na spásný taxík šest hodin. Pro každý případ se pohybovala v blízkostí policejního oddělení. Stale měla strach, že majitel RivieraMax za ní pošle své gorily.

Nevrátila se k rodičům, jak by se na slušně vychovanou dceru slušelo. Matka s otcem nic nevěděli a nic by jí tedy nevyčítali. Alice se cítila hrozně a bála se, že by se jim nakonec se vším svěřila. Nemohla se rovněž zbavit pocitu, že každý na ní musí vidět, co v posledních dvou týdnech dělala.

„Navíc jsem jela do Berlína vydělat hodně peněz a vrátila se bez jediného groše,” řekla později policistům. „lak bych to vysvětlila doma? Styděla jsem se i sama před sebou. Rozhodla jsem se, že se k rodičům nevrátím, dokud se pevně nepostavím na vlastní nohy.”

Proto zůstala u Marka. Byla mu vděčná za jeho pomoc i za to, že ji zase u sebe zaměstnal. Uvěřila i jeho ubezpečování, že neměl ani tušení, v čem Hamil a Sabina podnikají.

„Kdybych to věděl, nikdy bych nedovolil, abys jela s nimi, na to ti můžu přísahat;” říkal naprosto přesvědčivě. „A hned bych s nimi přerušil všechny kontakty: Naštěstí se tu už dlouho neobjevili.

Nemusíš se bát, u mě jsi v bezpečí.”

Přemluvil ji, aby nešla na policii, jak původně chtěla. „Budeš z toho mít jen ostudu, protože se to všichni dozvědí. Buď ráda, že to takhle dopadlo. Až se tu ti dva objeví, vyřídím si to s nimi sám;” slí

bil Alici.

Bezmezná důvěra v Marka způsobila nakonec to, že uvěřila jeho příteli Rubenovi. Přijel do Polska z Curychu na obchodní jednání a přemluvil Alici, aby s ním jela do Švýcarska. Jako by jí jedna krutá zkušenost nestačila a neuměla si spojit do očí bijící skutečnosti.

„To je jiná země než Německo,” tvrdil Ruben. ,;Tam žijí samí hodní lidé. Navíc v poslední době získali dobré zkušenosti s Polkami. Můžeš si tam nejen slušně vydělat jako pomocnice v domácnosti, ale řada Polek se tam už výhodně provdala. Až si s některou z nich promluvíš, sama uvidíš.”

469

Alice si vzpomněla na jednu známou, která skutečně před několika měsíci.odjela do Švýcarska a někdy před prázdninami od ní dostala svatební oznámení. Nebylo by nakonec úplně nejlepší vrátit se domů jako manželka bohatého Švýcara? Začas by se za ní mohli rodiče vystěhovat a…

Když odjížděla s Rubenem, byl už konec srpna. Za několik dní měl začít nový školní rok a Alice místo přípravy učebnic a sešitů seděla v automobilu vedle cizího muže a věřila, že ji opravdu veze vstříc novému a krásnému životu.

Skončila v curyšském nevěstinci. Opět jí vzali pas a zavřeli do pokoje. Všechny hrůzy prodané a k nechutnému sexu nucené sedmnáctileté Polky se znovu opakovaly. Nedostávala žádné peníze, jídla bylo málo, takže měla stále hlad, po sebemenším protestu následovalo bití. Nejvíce se bála Rubena, který se z milého a starostlivého společníka během cesty změnil v cynického a bezohledného spolumajitele veřejného domu.

„Tak tobě se taková pomoc v domácnosti nelíbí? A chtěla bys k mamince a tatínkovi?” říkal jí se zlým úsměvem. „To není žádný problém. Můžeš se k nim kdykoliv vrátit, stačí jen říct. Ale pojedeš zpátky v černém plastikovém pytli! V tom, co se vozí mrtvoly!”

Po čtyřech týdnech narazila Alice na zákazníka, který v ní vzbudil důvěru slušným vystupováním.

Svěřila se mu se vším a on jí uvěřil natolik, že přímo z nevěstince zamířil na nejbližší policejní stanici.

I tentokrát měla Alice obrovské štěstí. O tři hodiny později provedla policie ve veřejném domě prohlídku a Rubena s jeho společníkem a pomocníky zatkla. Dívka byla deportována ze Švýcarska do vlasti, ale až po dalším měsíci, kdy byla vyslýchána. Právě její výpovědi se staly přelomem v rozsáhlé dlouhodobé akci, na níž se podílely německá, švýcarská a polská policie a při níž se podařilo rozbít dobře organizovanou bandu zabývající se obchodem s „bílým masem”. Většina zločinců skončila za mřížemi s vysokými tresty včetně Marka. A tomu hodnému a milému chlapci. Alice tolik věřila.

Dnes žije Alice ve svém rodném městě poblíž hranic s Německem spolu s rodiči a svou dcerkou.

Nedlouho po návratu ze Švýcarska zjistila, že je těhotná, á o několik měsíců později přivedla na svět zdravé dítě, které si přes rady rodičů i známých nechala. I když jistě nikdy nezapomene, kde a za jakých okolností byla její dcera počata, máji ráda a chce jí zajistit šťastnou budoucnost plnou lásky.

Spolupracuje také s institucemi a organizacemi, které se zabývají problematikou obchodu se ženami a vynucené prostituce. Věří, že díky upřímnosti, s níž se veřejně přiznala k otřesným zážitkům, se podaří včas varovat jiné podobně nezkušené a naivní dívky a uchránit je před obchodníky s „bílým masem”.

470

80 příběh

Ošklivý vrah

O Francouzích se traduje, že jsou výjimečnými milovníky a žádná žena jim prý neodolá. Pokud bychom si za vzor vzali Rostandova Cyrana, který krásy právě nepobral, byla by patrně na místě otázka, zda za úspěchy u krásnějšího pohlaví nevděčí muži ze země galského kohouta především ohebnosti svého jazyka, neboli tomu, že své protějšky jednoduše ukecají.

Laurent G. měl jako každý správný Francouz plno milenek. Když ho některá omrzela, jednoduše ji opustil a nedělal si s tím těžkou hlavu. V roce 1997 mu bylo osmapadesát, ale vypadal nejméně o deset let starší. Velkou neforemnou hlavu měl holou jako příslovečné koleno, nad nehezkým nosem se ježilo mohutné. srostlé obočí a pod ním se na svět dívala malá očka, jimž se nikoliv neprávem říká prasečí. Všichni, kdo ho znali, ho považovali za mimořádně ošklivého a přesto měl u žen a především u dívek vždycky úspěch. Jak to dokázal, nechával si pro sebe. Tajemství vyšlo najevo až u soudu, když čelil obvinění z dvojnásobné vraždy.

Také u soudu působil dojmem člověka, který touží ukázat sám sebe z té nejhorší stránky a vyvolat u všech přítomných odpor. Díval se nepřátelsky na soudce, žalobce, publikum i svého obhájce. Aniž čekal na udělení slova, skákal všem do.řeči. Už jeho entrée, než se posadil na vykázané místo, bylo typické.

„Jsem nevinen!” zvolal. „To, co se mi stalo, považuji za hnus! Za skutečný hnus, jakému není rovno!”

Jeho pisklavý hlas, který se k hromotlucké postavě ani trochu nehodil, zněl zaplněnou soudní síní a dospal až téměř do falzetové polohy při slovech, že celý případ je ostuda, za kterou by se všichni měli stydět. On víc dělat nemůže. Jen trpět a propadat se hanbou!

Posadil se, zatáhl velkou hlavu mezi ramena a přivřel oči, jako kdyby usínal. Ale to bylo jen zdání

Laurent G. ve skutečnosti velmi pozorně poslouchal obžalobu a snad při každé druhé větě zavrtěl hlavou, jako kdyby nechtěl věřit tomu, že někdo může něco takového myslet vážně.

„Dne 12. listopadu 1996 okolo 19. hodiny našel náhodný chodec mrtvé tělo v jezírku na okraji městské zoologické zahrady v Lyonu. Tělo patřilo ženě ve věku kolem dvaceti let,” četl soudce ze spisu. „Žena byla zastřelena, kulka prorazila spánkovou kost a vážně poškodila mozek, takže byla okamžitě mrtvá. Rána byla vypálena z bezprostřední blízkost, v okolí vstřelu byly zjištěny stopy střelného prachu. Po prohledání okolí místa nálezu byl v rákosí u břehu nalezen revolver ráže 7.65

mm. Podle výsledku pitvy byla mrtvá v šestém měsíci těhotenství, nedonošený plod byl mužského pohlaví: `

Laurent G. při těchto slovech zcela zavřel oči. Jako kdyby chtěl alespoň nevidět, když už nemohl neslyšet. Mrtvá žena byla rychle identifikována, ačkoliv u sebe neměla žádný doklad a nenašla se ani její kabelka. Šlo o dvaadvacetiletou Jacqueline J., která bydlela v Lyonu á byla zaměstnána jako sekretářka u stavební firmy. Její babička, kolegyně i přítelkyně a také sousedé z domu věděli, že Laurent G. je jejím milencem a často ji navštěvuje. První kroky policie proto vedly za ním.

„Měl jsem s Jacqueline J. milostný poměr, to nezapírám,” četl soudce ze spisu výpověď obviněného při výslechu. „Chtěl jsem se s ní ale rozejít a ona spáchala v zoufalství sebevraždu. Před mýma očima. Chtěla se mi tím určitě pomstít a přivést mě do různých nepříjemných řečí…”

„To je pravda! Přesně tak to bylo!” vyskočil Laurent G. Bylo to tak nečekané ještě před okamžikem se zdálo, že tvrdě spí. Všichni na chvíli zkoprněli. Obviněný dupal nohama jako malé dítě, které si chce něco vynutit, tvář měl zkřivenou zlostí a křičel:

„Zabila se sama. A já tu teď stojím jako nějaký zločinec! Tomu říkáte spravedlnost?!”

Soudce ho volal k pořádku:

„Uklidněte se, pane obviněný. Budete mít ještě dostatek místa i času; abyste mohl vyjádřit své ná

zory. Teď, prosím, nerušte jednání. Jinak vás budu muset nechat vyvést a pokračovat v jednání bez vás!”

Laurent G. nad tou neslýchanou drzostí několikrát zavrtěl hlavou a pak si sedl. Jeho obhájce mu něco pošeptal a on přikývl. Narodil se v roce 1939, týden po přepadení Polska a vypuknutí druhé svě

tové války. Byl jediným synem v rodině zámožného řezníka, proto nikdy nepoznal hlad a nedostatek.

471

Matka byla v domácnosti a starala se o jeho výchovu i o to, aby synovi nic nechybělo. Vystudoval ekonomii na místní univerzitě, přejal otcův obchod, ale prodávat maso a buřty mu připadalo přízemní. Proto po otcově smrti obchod prodal a založil stavební firmu, která výborně prosperovala. Nikdo mu nemohl upřít, že je v podnikání opravdu šikovný

Oženil se dost pozdě bylo mu už šestatřicet, když si vzal o čtrnáct let mladší Marii. Všichni mysleli, že jí jde jen o peníze a majetek, vždyť Laurent od mládí nebyl žádný , krasavec a na svatebních fotografiích vypadal starší než otec nevěsty, ale Marie ho měla opravdu ráda: O něm se to říct nedalo, protože ji podváděl od prvních dnů společného života. Když se soudce dostal při čteni jeho životopisu až sem, potvrdil Laurent, že je to pravda pravdoucí slovy:

„Jo, tak to bylo!”

Jako kdyby v té chvíli ztratil onu aroganci, která všechny provokovala. Zvedl ruku, opsal kruh a pak jako by jeho ramena poklesla pod strašnou tíhou.

„Musím něco vysvětlit,” řekl tichým hlasem. „Nebyl jsem své ženě vždy věrný, to je pravda, ale vlastně jsem za to ani nemohl. Na vině byla moje práce. Stále jsem někam musel jezdit, měl jsem bezpočet kontaktů s různými lidmi. A také s krásnými ženami. S manželkou jsem se vídal dost málo, skoro vůbec jsem nebyl doma…”

Tady udělal Laurent G. dramatickou pauzu, těžko říci, zda úmyslně nebo náhodně. Zdálo se, že se noří do svých vzpomínek stále hlouběji. Když už ticho bylo nesnesitelné, dodal:

„Ale opravdu jsem miloval a miluji jen svou ženu! Všechny ostatní byly jen děvky, s kterými jsem se trochu pobavil a pak je pustil k vodě.”

Děvky to slovo jako kdyby se proměnilo v těžký balvan, který dopadl na starší paní sedící v první řadě vyhrazené pro veřejnost. Byla to babička Jacqueline J. Vychovala ji jako vlastní, když dívce v šesti letech zahynuli rodiče při autonehodě. Znala Jacquelinu jako nikdo jiný a to slovo pro ni bylo stonásobnou urážkou. Rozplakala se bolestí a nemohla se utišit.

Jacquelinu poznal Laurent G. před dvěma roky, v listopadu 1995. Setkali se náhodně byla sekretářkou podnikatele, s nímž přišel uzavřít smlouvu. Když ji spatřil poprvé, zastavilo se mu srdce, protože něco tak nádherného ještě nikdy neviděl. Jacqueline byla skutečně krasavice: vysoká štíhlá blondýna se zelenýma očima a důlky na tvářích, které při úsměvu mohly připravit muže o rozum. Stejně působilo i její plné poprsí a dlouhé, nádherně tvarované nohy. Líbila se mužům á Laurent G. jako znalec ženské krásy si řekl, že pokud nedostane právě ji, ztratí pro něj život jakýkoliv smysl.

Dobře věděl, že jeho zevnějšek není právě atraktivní, proto se snažil tuto svou slabou stránku nahradit luxusem a spoustou darů. Využíval dvě věci, vůči nimž snad žádná žena nezůstane lhostejná. A Jacqueline nebyla výjimkou. Při prvním setkání dostala nádhernou kytici růží, a když poprvé svolila, aby k ní přišel na návštěvu; přinesl drahou kabelku z hadí kůže.

Babička Jacqueliny, malá a věkem shrbená žena s tváří plnou vrásek, nebyla u soudu viditelně ve své kůži. Mluvila velmi potichu a ostýchavě.

„Přišel za ní mnohokrát,” řekla jako svědek obžaloby. „Pokaždé přinesl velkou kytici a nějaký dá

rek. Vnučka se k němu chovala moc hezky a neviděla na jejich vztahu nic zlého. Netajil před ní, že je ženatý, ale tvrdil, že si s manželkou nerozumí, že mu dělá ze života peklo. Říkal, že pro něj má velký význam právě to, že si s ní může o všem upřímně popovídat. A Jacqueline ho chápala a litovala. Byla na něm stále víc závislá… Nevím, co ji to napadlo, že s ním chtěla mít dítě…”

Stará paní se nepřátelsky podívala na obviněného. „Zamilovala se do něj. Měla jsem ji víc hlídat, mluvit o věkovém rozdílu, připomínat jí, že je ženatý. Varovala jsem ji, ale teď vidím, že moc málo.

Ona všechno dělala naplno. A tak ho měla i ráda.” ;

V létě roku 1996 uplynul již víc než půlrok od chvíle, kdy se Laurent G. začal stýkat s Jacquelinou J. Na první pohled se mohlo zdát, že jejich vztah je pevný a upřímný a že se mají opravdu rádi. Tajná setkání, letmé doteky, přísahy. Ale Laurent se už rozhodl, že tu známost ukončí, trvala už na jeho poměry nezvykle dlouho. Ještě tři nebo čtyři týdny a potom sbohem. Tak jak to udělal se všemi svý

mi milenkami, které ho začaly nudit. Uvědomoval si, že čím déle poměr trvá, tím je nebezpečí prozrazení větší. A on nechtěl, aby se o tom jeho žena dozvěděla. Stačí, že leccos tuší, proč jí dávat jistotu?

Začal pomalu připravovat Jacquelinu na rozchod. Sem tamo prohodil, že jejich vztah nemá perspektivu, stále častěji hovořil o tom, že by pro oba bylo lepší, kdyby se přestali stýkat. Ale Jacqueline o

472

něčem takovém nechtěla ani slyšet a svůj cit bránila. Používala k tomu nejen svůj půvab, ale i zcela rozumné argumenty. Proč by se měli rozcházet? Laurent je ženatý, ale co na tom? Vždyť ji miluje, sám jí přece říká, že nikdy nikoho neměl tak rád jako ji. Všechno je v nejlepším pořádku. Ona přece nechce, aby se kvůli ní rozvedl, nezáleží jí na nějakých archaických konvencích. A s řečmi o rozchodu měla Jacqueline J. panický strach z každé zbraně. Nikdy by ji nevzala do ruky, natož aby ji přijala jako dárek. K čemu by jí byla? Určitě by ji nikdy nepoužila… Tu zbraň u Jacqueline J. nikdo neviděl, nikomu se nesvěřila, že ji má. Nebyla to ona, kdo přinesl revolver k jezírku, měl ho s sebou Laurent G. Nikoliv náhodou, on už předem věděl, že svou nepohodlnou přítelkyni zabije. Potřeboval se jí zbavit, byla pro něj nebezpečná. Chtěl tak odstranit i plod svých cizoložných setkání…”

Žalobce se na chvíli odmlčel. Bloudil zrakem po tvářích přítomných a snažil se z nich vyčíst, jaký dojem na ně jeho slova udělala: Přes jeho rty přelétl sotva znatelný úsměv pochopil, že soudní síň je na jeho straně, a pokračoval:

„Jaké jsou důkazy, že obviněný zavraždil Jacquelinu J. a její dítě? Je jich celá řada, a proto ,mi dovolte uvést jen jediný, který však mluví za všechny. Když bylo nalezeno tělo zavražděné v jezírku, měla mrtvá ruce přitisknuté k břichu. Může to udělat člověk, který se právě zastřelil? Určitě ne, ona v poslední chvíli a z posledních sil chtěla chránit dítě, které nosila pod srdcem! Je k tomu třeba ještě něco dodávat?”

Opět nastoupilo krátké odmlčení a potom žalobce shrnul svou řeč do dvou vět:

„Laurent G. je dvojnásobným vrahem. A za tento odpudivý čin pro něj žádám nejvyšší možný trest!”

„Můj klient je nevinný,” oznámil publiku ve své závěrečné řeči advokát obviněného. Sálem proběhlo vzrušení, po slovech žaloby a žádosti o vysoký trest připadalo tvrzení o nevině Laurenta G. všem bezmála jako svatokrádež. „Ano, Laurent G. je opravdu nevinný! Neměl by být souzen pro drobné lži, jichž se dopustil, spravedlnost by měla přivřít oči nad jeho nemanželským poměrem a zapomenout by měla i na slova, která pronesl a jež často nebyla nejvhodnější. Nic z toho přece není samo o sobě trestné. Ani způsob života, který můj klient vedl. Ano, svedl mladou ženu a přivedl ť přestane. Je to navíc už vlastně nemožné, protože… s ním čeká dítě!

V první chvíli dvě poslední slova vyrazila Laurentovi dech. Když šok pominul., dostal strašný vztek. Tak tohle mu ještě chybělo!

„Proč se nepojistila?” zeptal se u soudu, jako kdyby mohl na svou otázku dostat odpověď. Dokonce chvíli čekal, zda ji neuslyší. ,;Nechtěl jsem to dítě. Za žádnou cenu! Prosil jsem ji, aby to dala pryč, slíbil jsem, že všechno zařídím, ale ona odmítala. O něčem takovém nechtěla ani slyšet. Nebyla s ní rozumná řeč“

Pak přišel listopad 1996. Jacqueline J. byla v šestém měsíci těhotenství a Laurent G. se s ní nadále stýkal viděli se jednou nebo dvakrát v týdnu. Proč jí nedal sbohem, jak chtěl a jak udělal už tolikrát?

Neuměl to vysvětlit soudu a dokonce ani sobě. Měl snad tu dívku mnohem raději, než tušil? Ale čím víc se bříško Jacqqeliny zakulacovalo; tím větší se ho zmocňovala panika. Snažil se znovu a znovu přesvědčit svou milenku, že se musí dítěte zbavit hned po narození. Nabízel se, že sám všechno zařídí v porodnici, aby s tím neměla nejmenší starosti.

;,Je přece plno lidí, co touží po dítěti a sami ho nemohou mít,” říkal jí: „Jistě najdeme slušnou rodinu, kde bude šťastné. Určitě šťastnější, než kdyby vyrůstalo v neúplné rodině…”

Ale Jacqueline byla neoblomná chtěla si dítě nechat a vychovat ho sama.

,;Právě v tom byl problém,” svěřil Laurent G. soudu. „Tvrdila, že se svého dítěte nikdy nevzdá. Trvala na tom a odmítala jakoukoliv rozumnou diskuzi.”

Po těchto slovech obrátil obviněný oči v sloup. jako kdyby to opravdu bylo něco neslýchaného.

„Neříkala vám, že by raději zemřela, než aby se vzdala dítěte?” zeptal se žalobce.

19

„To ne!” vypískl Laurent G.

„Takže podle vás je to hlavní příčina její sebevraždy? Proto vzala život sobě i nenarozenému dítě

ti?”

„Ano,” přikývl obviněný. „Určitě to tak bylo.”

„Můžete nám zopakovat; jak k tomu přesně došlo?” zeptal se soudce: „Myslím k té sebevraždě.”

473

„Bylo to 12, listopadu,” začal Laurent G. a jeho hlas zněl sebejistě: „Řekl jsem Jacquelině, že bychom se mohli jít projít k jezírku u zoologické zahrady. Souhlasila s tím. Měli jsme to místo moc rá

di, strávili jsme tam řadu hezkých chvilek. Přišli jsme tam kolem druhé odpoledne. Myslel jsem si; že bychom si tam spolu mohli v klidu promluvit a dojít k nějakému řešení. Ale ještě než jsem s tím mohl začít, přistoupila Jacqueline až těsně ke břehu a zadívala se do vody. Pak se obrátila a nečekaně řekla: Já vím, že náš vztah nemá budoucnost.:. Co kdybychom společně spáchali sebevraždu? Překvapilo mě to a přemýšlel jsem, co mám odpovědět. Jenže ona otevřela kabelku a vyndala z ní malý revolver.

Dostala ho ode mne, protože se cítila ohrožena zločinností, která stale vzrůstá…”

„Jé to tento revolver?” zeptal se soudce a ukázal na zbraň ráže 7.65, která ležela před ním.

„Ano,” přikývl Laurent G. „Nikdy ho s sebou nenosila, měla ho schovaný domy. Ale ten den si ho vzala. Nevěděl jsem to, do kabelky jsem jí neviděl.”

“Co se stalo potom?”

„Vytáhla ten revolver a přiložila si ho ke spánku. A než jsem stačil cokoliv udělat, ozvala se rána.

Jacqueline se tak divně otočila a potom spadla do vody. Nemohl jsem jí pomoci, opravdu ne: `

„Spadla do vody!” vykřikl na úvod své závěrečné řeči žalobce. „Po spáchání sebevraždy! To ale musela být obrovská souhra náhod, nemyslíte? Proč nám tu obviněný stále lže? Proč se snaží dokázat něco, co odborníci nazvali trefně nesmyslem? Myslím, že především proto, že Jacqueline J. byla zosobnění radosti ze života. Všichni; kdo ji znali, se shodli na jednom že byla velmi šťastna a moc se těšila na narození dítěte. To ale není všechno. Podle názoru svědků měla Jacqueline J. panický strach z každé zbraně. Nikdy by ji nevzala do ruky, natož aby ji přijala jako dárek. K čemu by jí byla? Určitě by ji nikdy nepoužila… Tu zbraň u Jacqueline J. nikdo neviděl, nikomu se nesvěřila, že ji má. Nebyla to ona, kdo přinesl revolver k jezírku, měl ho s sebou Laurent G. Nikoliv náhodou, on už předem věděl, že svou nepohodlnou přítelkyni zabije. Potřeboval se jí zbavit, byla pro něj nebezpečná. Chtěl tak odstranit i plod svých cizoložných setkání…”

Žalobce se na chvíli odmlčel. Bloudil zrakem po tvářích přítomných a snažil se z nich vyčíst, jaký dojem na ně jeho slova udělala: Přes jeho rty přelétl sotva znatelný úsměv pochopil, že soudní síň je na jeho straně, a pokračoval:

„Jaké jsou důkazy, že obviněný zavraždil Jacquelinu J. a její dítě? Je jich celá řada, a proto ,mi dovolte uvést jen jediný, který však mluví za všechny. Když bylo nalezeno tělo zavražděné v jezírku, měla mrtvá ruce přitisknuté k břichu. Může to udělat člověk, který se právě zastřelil? Určitě ne, ona v poslední chvíli a z posledních sil chtěla chránit dítě, které nosila pod srdcem! Je k tomu třeba ještě něco dodávat?”

Opět nastoupilo krátké odmlčení a potom žalobce shrnul svou řeč do dvou vět:

„Laurent G. je dvojnásobným vrahem. A za tento odpudivý cin pro něj žádám nejvyšší možný trest!”

„Můj klient je nevinný,” oznámil publiku ve své závěrečné řeči advokát obviněného. Sálem proběhlo vzrušení, po slovech žaloby a žádosti o vysoký trest připadalo tvrzení o nevině Laurenta G. všem bezmála jako svatokrádež.

„Ano, Laurent G. je opravdu nevinný! Neměl by být souzen pro drobné lži, jichž se dopustil, spravedlnost by měla přivřít oči nad jeho nemanželským poměrem a zapomenout by měla i na slova, která pronesl a jež často nebyla nejvhodnější. Nic z toho přece není samo o sobě trestné. Ani způsob života, který můj klient vedl. Ano, svedl mladou ženu a přivedl ji do jiného stavu. Ale pokud by měl být potrestán každý; kdo se dopustil podobného činu, nebudou nám brzy stačit věznice. Člověk by měl být souzen jen tehdy, když překročí zákon. A já se ptám: Stalo se to v tomto případě opravdu?

Kde jsou nezvratné důkazy, že Laurent G. zabil svou milenku? Kde jsou svědkové, kteří by to alespoň nepřímo potvrdili? A kde jsou výsledky balistických expertiz. zbraně a smrtícího náboje? Mož

ná budete překvapeni, ale nic z toho neexistuje. Patrně proto, že ani nemůže existovat. Pan žalobce se z přemíry údajných důkazů o vině mého mandanta zastavil jen u jednoho, který nehodlám komentovat. Dovolte mi ale promluvit také jen o jednom důkazu, který přinejmenším je podivný: pokud Laurent G. skutečně zabil svou milenku, proč zahodil revolver na místě činu? Mohl ho přece odnést a schovat tak, že by nikdy nebyl nalezen, měl na to dost času. Nespadla ale zbraň skutečně do vody při sebevraždě Jacqueliny J:? Sebevětší podezření nemůže být důkazem, nesmí se jím stát, jinak se snadno dopustíme justičního omylu.

474

Pravda je podle mého názoru mnohem prostší. Jacqueline J. žila po řadu měsíců v naději, že se jí podaří přimět mého mandanta, aby se rozvedl a oženil se s ní. Když pochopila, že se jí to nepodaří žádným způsobem dosáhnout, volila raději smrt, než aby žila v ustavičných problémech, v hanbě a ponížení. Její sebevraždu můžeme Laureátovi G. vyčítat z morálního hlediska, s tím souhlasím, ale rozhodně ho pro to nelze volat k trestní odpovědnosti! Proto žádám; aby Laurent G, byl zbaven obvinění v celém rozsahu!”

Když se soudce zeptal obviněného, zda chce využít svého práva a promluvit před vynesením rozsudku, Laurent G. chvíli přemýšlel, potom vstal a tichým, nečekaně pokorným hlasem řekl:

„Možná jsem zlý člověk a lump, asi jsem udělal plno chyb. Ale jedno vím vrahem určitě nejsem.

To je všechna, co jsem chtěl říci“`

Soud po zvážení všech okolností poslal Laurenta G. na patnáct let do vězení. Odvoláni odsouzené

ho bylo vyšším soudem zamítnuto a „ošklivý vrah”,jak ho nazvali někteří novináři, si už odpykává trest za mřížemi. Přesto zůstalo nemálo pochybností o tom, zda skutečně zavraždil svou milenku.

Důkazy byly jen nepřímé a záleželo v prvé řadě na jejich výkladu.

475

81 případ

Takový divný pocit

Měla by být šťastná a mít radost, ale od chvíle, kdy ji s nemluvnětem přivezl manžel z porodnice, cítila takový podivný neklid. Nedovedla si to vysvětlit, marně pátrala po příčině, zbytečně se snažila vzpomenout na chvíli, kdy to pocítila poprvé. Začalo to už v nemocnici, nebo až ve chvíli, kdy překročila práh? Byla přece konečně doma, všechno bylo v naprostém posádku. Jenže místo klidu a štěstí ovládala Evu Sandorovou stale větší nervozita. Byla roztržitá a nevrlá, na nic se nedokázala soustředit. Několikrát se na manžela utrhla úplně zbytečně a vlastně pro nic. Co se to s ní jen děje a proč?

„Co je s tebou?” zeptal se. Čekala tu otázku už dlouho. “

„Nic… .

„Tak mi to řekni,” zůstával klidný. „Bolí tě něco? Nebo jsem něco udělal špatně?”

Zavrtěla hlavou a rozplakala se. Tak se na tu chvíli těšila a teď, když přišla…

„Tak co je?” řekl Gyula Sandor už s trochou mrzutosti v hlase. „Řekneš mi to konečně?”

„Opravdu nevím, co to je,” přiznala. „Prostě mám takový divný pocit. Už od chvíle, kdy jsme přijeli sem. Jako kdyby se stalo nebo mělo stát něco hrozného.”

” „Ale jdi…

Pohladil ji po vlasech a pomyslel si, že žena týden po porodu má nárok na trochu náladovosti. Však ono to rychle přejde samo.

„Kde je Zuzka?” zeptala se.

„Venku. Říkal jsem ti přece, že jsem ji nechtěl brát s sebou. Jen by překážela Přemlouvala mě, moc se na sestřičku těší.”

„A proč ještě nepřišla domů? Musela přece vidět, že auto stojí před domem. Už budu doma skoro hodinu. Jsou tři čtvrti na pět!” řekla tak úpěnlivě, až se sama tónu svého hlasu lekla.

„Asi si hraje s nějakou kamarádkou a na všechno zapomněla. I na sestřičku,” usmál se Gyula Sandor. „Podívám se po ní, nebude daleko. Budeme tu hned.”

Před domovním blokem dcera nebyla. Zamířil k blízkému náměstí, které bylo současně parkem. Šlo oblíbené místo dětských her už za jeho mládí; a ačkoliv svět se od té doby hodně změnil Gyulovi bylo osmadvacet tohle přetrvalo. Obvykle tu bylo plno dětí, protože travnatý prostor oddělený od okolního světa ze tří stran vysokým živým plotem představoval ideální místo pro všechny hry. Ale tentokrát byl trávník prázdný.

„Zuzo!” zavolal, ale nikdo se mu neozval.

Rozhlédl se a říkal si, kam jen dcerka mohla jít. Přece jí kladl na srdce, aby nechodila nikam daleko, že se brzy vrátí i s maminkou a miminkem. Kde by mohla být? Že by šla na hřiště na konci ulice?

Nebo zašla k některé kamarádce?

Už se chtěl vydat na dětské hřiště, když zachytil nějaký pohyb v živém plotě. Že ho to nenapadlo dřív! Zuzka si s ním hraje na schovávanou!

Zamířil ke stěně z keřů,vysoké dva metry. Byla víc než metr a půl široká a plná úzkých pěšinek a prolézaček, které vyšlapaly a vylámaly většinou už předchozí generace kluků a holek.

Sandor se vydal po jedné z pěšinek k místu, kde zahlédl pohyb.

„Zuzo, tak už se ukaž. Maminka s miminkem jsou už doma a moc se na tebe těší. Tak Zu…!”

Slova mu uvázla na jazyku před sebou viděl na zemi tělíčko. Byla to Kati; dcerka sousedů z domu a nejlepší Zuzina kamarádka. Ležela nehybně a oblečení.měla od krve.

Když se k ní sklonil, spíše vycítil, než uslyšel slabý dech. Sandor ji vzal do náruče a opatrně vynesl ven. Položil bezvládné tělíčko na lavičku a přivolal pomoc:

„Prosím vás, postarejte se o ni a hlavně zavolejte rychle doktora!” požádal čtyřicátnici s malým psí

kem, která šla právě kolem. „A taky policii! Stalo se tu něco hrozného!”

Sám se plný těch nejhorších obav vrátil do bludiště keřů. Koutek od místa, kde našel Kati, narazil na svou dceru. Ležela také na zemi a obličej měla, zalitý krví. Byla mrtvá.

Hrůzný čin otřásl všemi lidmi v nevelkém městě na severozápadě Maďarska. Došlo k němu za bílé

ho dne uprostřed města a všichni byli přesvědčeni, že vrahem čtyřleté, Zuzy a její stejně staré kamarádky, která přes veškerou pomoc zemřela ještě v noci v nemocnici, musí být někdo cizí. Nikdo míst

476

ní by přece nic takového udělat nemohl. Všichni byli ochotni policii při dopadení vraha maximálně pomoci, což ale na druhé straně přineslo kriminalistům nejednu potíž lidé se na ně obraceli s nejrůznějšími podezřeními, často zcela nesmyslnými nebo neopodstatněnými.

Podle výpovědí svědků i výsledků pitvy muselo dojít k útoku na děvčátka mezi půl pátou a pátou odpoledne. Vyšetřovací skupina se snažila najít a vyslechnout každého, kdo byl v kritické době na náměstí nebo v jeho blízkostí. Ihned po nálezu děvčátek policie také zajistila přísnou kontrolu na autobusovém i vlakovém nádraží a na výjezdových komunikacích.

Ohledání místa činu příliš použitelných stop nepřineslo. Podle všeho byl motiv sexuální, ale pachatel byl vyrušen: Děvčátka ho také pravděpodobně znala, protože nikdo neslyšel žádné volání o pomoc, a těžko by jinak chytil obě najednou. Po činu utekl cestičkami v živém plotu Sandorovi doslova před nosem, musel se proto v bludišti pěšinek a prolézaček vyznat. To ukazovalo, že půjde o někoho místního.

Soudní lékař shrnul výsledky pitvy dvou malých tělíček do několika vět:

„Podle všeho je chvíli škrtil, ale asi se mu to zdálo dlouho nebo se jedna pokusila o útěk. Byl v nevýhodné situaci, holčičky byly dvě a udržet jednou rukou i malé dítě není snadné. Asi ho popadl vztek a začal je bít do hlavy nebo spíš kopat: Obě dostaly velmi silné údery, v jejichž důsledku došlo vedle krvácení z nosu, úst a uší k poškození lebeční kosti a mozku. Zuza Sandorová byla zmlácena víc a zemřela v průběhu bití. Kati Balázsová utrpěla velmi vážné poranění mozku, a i kdyby se ji podařilo zachránit, s největší pravděpodobnosti by byla nadosmrti poznamenána. Zůstala by mrzáč

kem.”

Na dotaz, zda při pitvě neobjevil něco, co by mohlo napomoci k odhalení a usvědčení pachatele, doktor po chvíli přemýšlení odpověděl:

„Všechno máte ve zprávě. Tipuji to na sexuální delikt, který pachatel nedokončil jen proto, že ho někdo vyrušil. Řekl bych, že spíš půjde o mladšího a nezkušeného člověka, protože pokusit se o něco takového uprostřed města je čiré bláznovství. Asi se na svůj čin nepřipravoval, to by si oběť vyčíhal jinde, ale jednal pod momentálním popudem. Třeba byl vyprovokovaný. A improvizoval.”

Policie kontrolovala podezřelé osoby, vyptávala se, hledala nějaký pevný bod, který by se stal vý

chodiskem k nalezení a usvědčení pachatele. Nikdo však nic neviděl a neslyšel a to, co některým připadalo podezřelé, se po prověřeni ukázalo být klamnou stopou.

„Na náměstí jsem,byla někdy před půl pátou,” vypověděla jedna ze svědkyň. ,,Na ty dvě holčičky si pamatuji, znám je od vidění. Seděly spolu na lavičce a povídaly si. Nikoho jiného jsem poblíž nevidě

la.”

„Když jsem šel po náměstí někdy po čtvrté,” uvedl do protokolu padesátiletý muž, „byly ty dvě holčičky u koše na odpadky. Vypadalo to, že tam něco hledají. Asi o třicet metrů dál jsem potkal tak pětadvacetiletého muže. Připadal mi divný.”

„Proč vám připadal divný?”

„Nevím… Měl takový nepříjemný pohled. A když jsem se otočil, stál na místě a díval se za mnou.

Jako kdyby čekal, až odejdu“`

„Mohl byste ho blíž popsat?”

.Policejní technik pořídil identikit, který ihned dostali všichni policisté. Svědek si také prohlédl snímky z policejní kartotéky zločinců, kteří se už pro podobný delikt dostali do rozporu se zákonem, ale na žádném mladého muže, který mu připadal podezřelý; nepoznal. Jak se později ukázalo, byla to jen další z klamných stop: muži, kterého potkal, bylo ve skutečnosti už skoro padesát a s případem neměl nic společného.

„Ty holčičky jsem neviděla, byly asi na druhé straně plotu. Ale na lavičce u kiosku sedělo pár muž

ských a pili pivo, pěkně to z nich táhlo,” vypověděla další žena, která okolo půl páté prošla po náměstí. „Byli už dost opilí. Moc bych že to nedala, že to mohl udělat některý z nich. Když se chlap napije, mívá různé nápady a chutě. Já to znám moc dobře, mohla bych vám o tom vyprávět své!”

Policistům se podařilo najít všech pět mužů, kteří seděli na lavičce a popíjeli pivo. Většina dokonce tak moc, že si nic nepamatovali: Nebyli schopni ani říct, zda někdo z nich na chvíli neodešel.

„To víte, pivo chce své. Chodili jsme k těm keřům močit,” přiznal se ten, u kterého našli kriminalisté pornografické fotografie.

„Vy také?”

477

„No jejej! A kolikrát!”

„Dvě děvčátka jste neviděl?”

„Ne: Ale vím, co se stalo. S tím já nemám nic společného. Zeptejte se Lászla ten je takový divný.

Když se napije, začne říkat různé věci… Jak bych to řekl..: Prostě sprosťárny!” László si toho však moc nepamatoval.

„Bylo horko a já měl strašnou žízeň. A pořád jsem ji nemohl uhasit,” řekl kriminalistům. „Vypil jsem toho moc. U těch keřů jsem byl, to přiznávám, potřeboval jsem si odlehčit. Víc opravdu nevím.”

„Prý se po pár pivech stáváte agresivní…”

„Kdo vám to řekl? Určitě Ferencz!”

„Proč si myslíte, že to řekl právě on?”

„Protože tam dost dlouho nebyl. Najednou zmizel a nikdo nevěděl, kde je.”

Ferencz to nezapíral:

„Odešel jsem.asi na dvacet minut. Nepil jsem tolik, a když László začal vést ty nechutné řeči; šel jsem pryč. Věděl jsem, že po dalším pivu bude grogy a dá pokoj.”

„Kde jste byl?”

„V trafice pro cigarety. A pak jsem se chvíli procházel, jen tak, abych tam přišel, až László přestane.”

„Dvě holčičky jste neviděl? Mohly sedět na lavičce, poskakovat po cestičce…”

„To ne.”

„Víte ale, co se tam stalo?”

„Jistě. Vědí to přece všichni. Když přijela policie, radši jsme zmizeli. To jsme ještě nevěděli, co se stalo, a napadlo nás, že bychom mohli mít nějaké nepříjemnosti,” odpověděl Ferencz „A třeba skončit i na záchytce. Tak jsme se rychle zdekovali: `

Byla to doslova mravenčí práce, která ale stále nepřinášela sebemenší výsledek. Jak zjistila policie, v kritickou dobu bylo na náměstí nebo se po něm pohybovalo celkem sto sedm lidí: prodavači ve stáncích na opačné straně parčíku, v němž došlo k trestnému činu, personál v sedmi obchodech, zá

kazníci, lidé, kteří tu bydlí, i ti, co spěchali z práce domů. Někteří měli stoprocentní alibi, jiní nemohli prokázat, co dělali mezi půl pátou a pátou, ale obvinit jen proto někoho z nich nebylo možné.

„Kdyby mi to někdo vyprávěl, nebudu tomu věřit,” povzdechl si jeden z kriminalistů. ,;Na náměstí plném lidí uprostřed města někdo zavraždí dvě holčičky a nikdo si toho nevšimne..: Nikdo nic neviděl a neslyšel. To přece není možné!”

Mezi těmi, kteří byli na náměstí mezi půl pátou a pátou odpoledne kritického dne, byl také István Fehér. Při výslechu uvedl: „Pomáhal jsem strýčkovi ve stánku se zeleninou. Je už starý, a nemůže tahat plné přepravky. Okolo páté jsem šel domů. Ta dvě děvčátka jsem neviděl, a co se jim stalo, to jsem se dozvěděl až druhý den: `

Strýc jeho slova potvrdil:

„Byl se mnou od rána a měl toho už dost. Někdy před pátou jsem ho poslal domů, aby si odpočinul.

On by se sám nikdy nepřiznal, že je unavený. Odešel chvíli před tím, než se našly ty holčičky.”

Prodavačka ze sousedního stánku ale tvrdila něco jiného. “István odešel už kolem půl páté, to vím určitě,” řekla kriminalistům. „Měla jsem tu zrovna jednu zákaznici a ta spěchala na autobus ve tři čtvrti na pět. Myslím, že István se se strýcem pohádal. On je to někdy takový morous. A nešel domů, zamířil do parčíku.”

„Potom jste ho už neviděla?”

„Ne,” zavrtěla hlavou. „Asi půl hodiny potom, co odešel, nastal ten poprask. Seběhlo se tu plno lidí, ale István mezi nimi určitě nebyl: `

Stánky trhovců stály na opačné straně náměstí, než byly nalezeny Zuza a Kati. István se k nim mohl dostat cestičkami v živém plotě zcela nepozorovaně. Proto si s ním kriminalisté promluvili znovu:

„Už jsem vám to přece říkal jednou,” tvrdil. „Šel jsem domů někdy před pátou, přesný čas si nepamatuji. Měl jsem toho ten den dost. A žádný holčičky jsem opravdu neviděl.”

„Nepohádal jste se se strýcem?”

„Tak trochu,” přikývl. „Když si něco vezme do hlavy, není s ním k vydržení.”

„Co jste měl ten den na sobě?”

„To, co dneska.”

478

„Jistě vám nebude.vadit, když si vaše oblečení prohlédneme blíž.”

„Proč? Snad si nemyslíte, že já… Tak to ne, to jste úplně vedle! Ale když na tom trváte…”

Zatímco Istvánovo oblečení zkoumala laboratoř, snažili se kriminalisté zjistit o mladém muži co nejvíce údajů.

„Je mu třiadvacet a strašně rád střídá zaměstnání,” shrnul výsledky šéf vyšetřovací skupiny. „Zatím nikde nevydržel déle než dva nebo tři týdny. Stačí, aby mu zaměstnavatel něco vytkl nebo se na něj špatně podíval, a odejde. Má spíš uzavřenou povahu, těžko navazuje kontakty a často se chová arogantně. Nikdo také neví, že by měl nějakou přítelkyni: `

Z dětství si István odnesl nenávist k matce, která se nemohla smířit s tím, že její jediný syn nepatří k nadaným a úspěšným žákům. Základní vzdělání dokončil s vypětím sil a spolužáci si pamatovali jediné: strašně rád trápil chycené ptáky rozřezával je zaživa žiletkou. A také bil mladší a slabší, na silnější si netroufal, z těch měl panický strach. Začal se učit zedníkem, ale po dvou letech toho nechal. Po návratu z vojenské základní služby pracoval jen příležitostně. Zato pravidelně pil.

„Byl už vyšetřován pro styky s homosexuály za úplatu,” informoval kriminalisty náčelník místního oddělení. „A před dvěma roky jsme ho podezřívali z vraždy jedenáctiletého chlapce, jehož tělo se na

šlo poblíž Fehérova bydliště. Ale pak se ukázalo, že to neudělal, pachatelem byl někdo jiný.”

Výsledek z laboratoře předčil očekávání na Istvánově oblečení se našly stopy od krve. Měla stejnou skupinu jako krev zavražděné Zuzy.

„Kde jste přišel k těm skvrnám od krve na kalhotách?” začal major výslech teď už důvodně podezřelého Fehéra.

„To nevím. Možná když jsem pomáhal před týdnem v řeznictví. Nosil jsem maso a tak.”

„Ta krev je lidská. A má stejnou skupinu jako krev zavražděné Zuzy Sandorové!”

„Vy to chcete hodit na mě, co?” zeptal se István. „Tak to se vám nepodaří! S tím já nemám nic společného!”

„Máme svědka, který vás viděl jít kolem půl páté do parčíku;` pokračoval major. „A obě děvčátka jste přece znal“

„Nic vám už nebudu říkat!” vykřikl István plačtivě. „Ani slovo!”

Mlčení opravdu zachoval i při dalším výslechu v přítomnosti advokáta.

Když se posadil před majora potřetí, nečekaně řekl: „Už mě to nebaví. Tak já vám to teda povím, ať to skončí…”

István Fehér začal vyprávět o tom, jak byl celý den ve stánku’svého strýce, což ho ani trochu nebavilo. Potřeboval ale peníze a dostal slib, že mu je strýc večer vyplatí. Vypil několik piv a pár skleniček něčeho silnějšího a cítil, že je opilý. Ne moc, ale hlava se mu točila pěkně vysypal přepravku s rajčaty, což strýce rozčílilo. István zareagoval jako pokaždé sebral se a odešel. Bylo krátce před půl pátou a chtěl jít domů, aby se vyspal. Zamířil do parčíku, jednak se chtěl v živém plotě vymočit; jednak si chtěl zkrátit cestu. Pak uviděl dvě holčičky, které seděly na lavičce. Znal je dobře; zejména čtyřletou Zuzu si pamatoval z předchozího dne, kdy s jejím šťastným otcem a několika dalšími muži zapíjeli narození jeho druhé dcery. Zuza mu dokonce chvíli seděla na klíně.

„Já se tím vzrušil, protože jsem měl krátké kalhoty; a když jsem ucítil její nohy na svých, bylo to strašně rajcovný,” vyprávěl István. „A když jsem ji znovu uviděl, měl jsem najednou takovej divnej pocit. Znovu jsem se vzrušil. Nevím, co to bylo; ale nešlo to zvládnout. Prostě jsem dostal strašnou chuť na ženskou“`

Začal onanovat. Děvčátka si ho nevšímala, byl skrytý v keřích, ale István měl dojem, že o něm vědí a že se mu smějí. Pak Zuza a Kati vstaly a šly k živému plotu.

„Tu druhou jsem znal jen od vidění, ale připadala mi vyspělejší,” pokračoval ve výpovědi Fehér; Nemýlil se Kati byla o půl roku starší než Zuza.

Před živým plotem se děvčátka zastavila. Zuza řekla, že opravdu musí domů, protože tatínek s maminkou určitě už přijeli. Kati se ptala, jestli může jít s ni.

„Měl jsem dojem, že se dívají na mě, jak tam… No víte co. A pak se obě začaly smát. Vylekal jsem se, že mě uviděly a že to doma řeknou. A já budu mít strašnou ostudu po celém městě,” řekl István.

Vynořil se před nimi nečekaně, chytil obě kolem krku, zatáhl je do keřů a povalil na zem. Tiskl útlé krčky stale silněji a potom Zuzu i Kati kopl několikrát do hlavy. Ze vzteku. Když uviděl krev v obli

čeji Zuzy, udělalo se mu špatně. Odtáhl proto Kati o kousek dál, chtěl ji svléknout, jenže uslyšel hlas

479

Sandora, který sháněl dceru. Rychle utekl cestičkami v živém plotě, bez problémů došel domů, a když se najedl, šel spát.

„Druhej den mi ale bylo moc divně, měl jsem strach,” přiznal: „Až když jste pro mě přijeli, uklidnil jsem se. Docela mě bavilo, že já vím to, co byste moc rádi věděli vy. Proto jsem se hned nepřiznal, abyste to neměli tak jednoduchý.”

Soud vyměřil Istvánu Fehérovi nejprve doživotí, v odvolacím řízení mu byl trest snížen na dvacet let. Gyula Sandor přísahal, že počká a pak mu sám vyměří trest, jaký si dvojnásobný vrah malých dětí zaslouží: Ti, co ho znají, nepochybují, že svůj slib splní.

480

82 případ

Muž, který asi nezabil jen psa

Život si někdy s člověkem krutě pohraje. Možná je to osud zapsaný už ve chvíli narození ve hvězdách, kterému se nelze vyhnout, jak tvrdí astrologové, snad docela obyčejná shoda náhod, vyloučit se nedá ani to, že vše je jen výslednicí toho, co děláme sami, a že si za to tedy můžeme sami.

Příběh, který si budeme vyprávět, začal skutečnou explozí Citů: bohatá pětačtyřicetiletá rozvedená Caroline Mayorcasová se tak zamilovala do bývalého letce, který byl už v letech, že byla jak se svě

řila přítelkyni ochotna jít s ním třeba až na konec světa. Ve své bezmezné lásce mu dala k dispozici nejen své stále ještě lákavé půvaby, ale také velmi tučné bankovní konto. Onen muž, který ji zbavil rozumu, se jmenoval Andrew Newton a byl to skutečný džentlmen s vybraným chováním.

Kdys její miláček navrhl, že by si mohli udělat výlet do švýcarských Alp, byla Caroline nejprve radostí bez sebe. Připadalo jí to úžasné.

„Hezky si vezmeme na záda batoh a vylezeme na nějakou vysokou horu,” sliboval Andrew. „Sami dva. Představ si, jak to bude krásné, až budeme na vrcholu a celý svět nám bude ležet u nohou. Už jsi se někdy milovala v oblacích?”

Stydlivě i nedočkavě přiznala, že ještě ne.

„Tak to poznáš,” slíbil s výmluvným úsměvem. „Bude to úplně jako v ráji. Třeba nám k tomu zazpívají i andělské kúry. Hezky zblízka.”

Moc se těšila, ale postupně ji ovládl neklid. Ne že by měla něco proti tomu, strávit s Andrewem pár dní o samotě, ale na rozdíl od něj nikdy nesportovala a v horách byla jen jednou nebo dvakrát na procházce. Začala se obávat, zda dokáže to, co od ní její milenec očekává.

„Mám z toho trochu strach,” přiznala se mu nakonec. „Nevím, jestli to dokážu.”

„Proč bys to nedokázala?” uklidňoval ji. „Objednal jsem pro tebe speciální horolezecké boty, uvidíš, půjde to skoro samo. A když bude potřeba, pomůžu ti. Byl jsem v Alpách mockrát a znám je dobře.”

„Když myslíš,” pokrčila rameny, ale vtíravé nejistoty se nezbavila.

Newton ji však přesvědčoval každý den, že se opravdu nemá čeho bát.

„Už se nemůžu dočkat, až spolu budeme viset na jednom laně,” říkal mezi polibky. „Bude to nádherně symbolické. A ukrutně erotické.”

Nebyla si tím tak jistá, ale souhlasila. Potom přišel den, kdy do automobilu naložili vše potřebné a vyjeli. Cesta ubíhala rychle a příjemně, nijak nepospíchali a zastavili se v Paříži i v dalších místech, kde si prohlédli pamětihodnosti, navštívili příjemnou restauraci a.potom v ještě příjemnějším hotelu strávili noc plnou lásky a milování. Šetřit nemuseli, Caroline měla konto víc než slušné, a co by pro svého miláčka a jeho spokojenost neudělala.

Sama ale dál cítila divný neklid, kterého se nemohla zbavit. Stále v ní hlodala nejistota, zda přece jen nepřecenila své síly.

,;Neboj se, vybral jsem horu, která není nijak náročná,” opakoval jí několikrát za den. „A abys byla úplně klidná, bude nás tam čekat zkušený horský vůdce, který půjde s námi.” ‘

Přesto ji pochybnosti čas od času přemohly a několikrát mu řekla, že by se nejraději vrátila domů.

„Ty mi nevěříš?” ptal se.

„Ale ano. Komu bych měla věřit, když ne tobě?” odpovídala otázkou. „Já jen mám z těch hor strach. Trpím závratěmi, točí se mi hlava i při pohledu z vyššího patra. A ty bys chtěl, abych lezla až někam do nebe!”

„A právě díky mně se těch závratí i strachu navždy zbavíš, uvidíš,” sliboval. „Když se člověk něčeho bojí, máto udělat nebo si na to sáhnout.”

Ubytovali se v příjemném penzionu, kde Andrew zamluvil velké apartmá s balkonem, odkud byl nádherný výhled na alpské velikány.

„Není tu krásně?” zeptal se, když stáli v objetí u dřevěného vyřezávaného zábradlí. „A na tamten vrchol spolu vylezeme. Až se podíváme dolů, bude tenhle penzion vypadat jako krabička od sirek.,”

481

Newtonova ruka ukázala na jeden z nejvyšších a nejméně přístupných vrcholů Alp slavný Eiger, tyčící se do výšky více než čtyři tisíce metrů nad mořem. I pro zkušené horolezce skrývá řadu nebezpečí, ale to Caroline samozřejmě neřekl.

„Vybral jsem trasu pro začátečníky,” usmál se. „Bude to vlastně jen taková trochu náročnější procházka.”

Dívala se na skalní štít v mracích a bylo jí pomalu na umření.

„Snad se nebojíš?” vzal ji kolem ramen a políbil. ,;Opravdu je to zbytečné, uvidíš sama. Až budeš stát tam nahoře, s chutí se svému strachu zasměješ.”

To nejdůležitější si nechal Andrew pro sebe totiž že zvolil výstup západní stěnou, což je snad vů

bec nejobtížnější horolezecká trasa na Eigeru. V posledních desetiletích si vyžádala řadu obětí i mezi velmi zkušenými alpinisty.

Druhý den odpočívali; aby načerpali dostatek sil. Prošli se po okolí, poobědvali, odpoledne si trochu zalenošili a večer strávili v příjemném baru. Vzdor únavě z milování Caroline tu noc nemohla dlouho usnout a měla velmi divoké sny. Stale v nich někam padala a pád neměl konce, protože se pokaždé probuďila. Když to ráno řekla Newtonovi, málem ho poprvé za dobu trvání jejich vztahu rozčí

lila.

„Tak už opravdu dost!” řekl rezolutně. „Nebo si budu myslet, že mi nevěříš!”

„Kdy přijde ten průvodce?” zeptala se Caroline. Oblékla se tak, jak jí řekl Andrew a už třetí hodinu seděla na balkoně a čekala. Bylo jí v kombinéze strašné teplo.

„Nevím… Byl jsem s ním domluvený na devátou ráno. I kdyby ještě přišel, nikam nepůjdeme, je dost pozdě. Odložíme to raději na zítřek,” odpověděl.

Ale horský vůdce nepřišel ani další den, nejspíš proto, že Newton ve skutečnosti žádného neobjednal.

„Už čekat nebudeme,” řekl večer, když u baru popíjeli výborné francouzské červené víno. „Doká

žeme to sami.” Caroline toho vypila trochu víc než obvykle, potřebovala si dodat kuráž, a tak na jeho slova kývla:

„My dva spolu dokážeme všechno! Úplně všechno na světě…”

Při zapisování do knihy, kam se zanášejí všechny horolezecké túry, aby v případě potřeby mohla pomoc přijít co nejrychleji, se na Newtona majitel penzionu podíval s neskrývaným překvapením.

„Vy vážně chcete zkusit západní stěnu?” zeptal se nevěřícně. „Víte vůbec, co vás tam čeká?”

„Jistě. Už jsem ji lezl dvakrát;” zalhal Newton. „A moje žena je zkušená horolezkyně, i když tak možná na první pohled nevypadá.”

„Přesto vás musím varovat,” řekl majitel penzionu. „Zahráváte si se životem: `

„To je snad naše věc,” odsekl Newton. „Navíc nechceme až na vrchol, jen si tu trasu společně vyzkoušíme: `

Když se o plánu Andrewa a Caroline dozvěděli personál a hosté penzionu, byli šokováni dvojicí nerozumných amatérů, která se rozhodla pro tak velké riziko. Ale to bylo také jediné, co mohli udělat.

Odešli z penzionu krátce po osmé, hned po snídani. Co bylo dál, vyléčil později policii už jen Andrew Newton; protože jeho přítelkyně to udělat nemohla. Po několika hodinách těžkého výstupu byla Caroline unavená a prosila, aby se vrátili, že už dál jít nechce. Andrew ač nerad souhlasil, byli už skoro v třetině stěny. Když scházeli dolů, došlo k neštěstí. Newton se odtrhl od stěny a z desetimetrové výšky spadl na Caroline. Skoba ve skále ten náraz a tíhu nevydržela, vytrhla se a žena spadla dolů.

Rozbila si hlavu o skálu. Newton visel na jednom laně s jejím tělem nejevícím známky života až do chvíle, kdy byl zachráněn pomocí vrtulníku.

„Stále jsem na ni volal, ale neodpovídala,” řekl při výslechu. „Pomoci jsem jí nemohl, hrozilo nebezpečí, že spadneme oba.”

Následné vyšetřování švýcarské policie a Scotland Yardu ukázalo, že lano, na kterém visela Caroline, bylo přeseknuto nějakým ostrým předmětem. Newtonův advokát tvrdil, že to určitě udělali zachránci, a ti si nebyli schopni vzpomenout, jak přesně záchranná akce probíhala.

„Museli jsme si pospíšit,” vypověděl jejich šéf. „Začínalo se stmívat a navíc hrozilo nebezpečí, že se vytrhne další skoba a oba spadnou. Je možné, že chlapi lano přesekli, ale nikdo z nich se k tomu nehlásí. Současně to ale také nevyučují. Bylo to všechno moc narychlo, šlo přece o dva životy.”

482

Caroline ještě žila. Byla ihned dopravena do nemocnice, ale přes veškerou snahu lékařů a okamžitou operaci zemřela. Ztratila příliš mnoho krve a také poranění mozku bylo těžké. K vědomí se neprobrala. Znalec ve svém posudku uvedl, že Caroline Mayorcasová musela spadnout z výšky nejmé

ně deseti metrů a podle všeho to byla právě hlava, která dostala první a nejprudší úder o skálu. Další poranění nebyla životu nebezpečná.

Organizátor hazardu Andrew Newton vyšel z vyšetřování bez obvinění. A to i přesto, že uvedl hned několik verzí události. Ale byl přece v hlubokém šoku ze ztráty té, kterou tolik miloval, jak stále tvrdil. A to se přece opravdu stává. Byl zbaven odpovědnosti za smrt své přítelkyně. I proto, že řadu podivností a nejasností se objasnit nepodařilo a nejistota vždy hovoří ve prospěch obviněného.

Po smrti Caroline napsal Newton jejím rodičům srdceryvný dopis, v němž vylíčil, jak moc trpí jejím odchodem.

„Proč jsme raději nezahynuli oba?” ptal se. „Bylo by to lepší. Do smrti si to budu vyčítat. Caroline pro mne byla vším a jizva po ní se v mém srdci už nikdy nezacelí: `

Novináři měli o čem psát a zpochybňovali Newtonova slova, že on za nic nemůže. Jenže ani mistři ostrých per nejsou všemocní a nemohli stejně jako policie dokázat, že Newton svou milenku zabil, aby získal její bankovní konto. Po uši zamilovaná Caroline ho měsíc před smrtí zmocnila k tomu, aby s ním volně nakládal stal se jeho spolumajitelem. Zdálo se, že na více než podivnou smrt pětačtyřicetileté hezké a důvěřivé brunetky se brzy zapomene.

Lidé od tisku jsou někdy neuvěřitelně šťouraví a vytrvalí a dokážou jít jako berani hlavou proti zdi za příležitostí, která se jim zdá být nadějná. Přesně to se stalo i v tomto případě. Jednomu z novinářů se podařilo zjistit zajímavou věc: Andrew Newton byl v roce 1976 ústřední postavou skandálu, který po řadu týdnů vzrušoval nejen britskou veřejnost, ale informovala o něm i většina světového tisku.

Věc začala tím, že jistý Norman Scott, oficiálním povoláním „pánský model”, si v rozhovoru pro jeden bulvární list postěžoval na to, jak jeden z jeho přátel a ,;zákazníků” známý aristokrat ho mu

čí. Když jsou v lůžku v nejlepším, vyhodí ho a on musí strávit zbytek noci sám na gauči nebo v křesle.

„Je to k zešílení;” dojímal čtenáře svým těžkým osudem prostitut. „Kdo to sám nezažil, těžko si představí, jak je člověku, když ho ten, koho má tak rád, odmítá a ponižuje. Jsou chvíle, kdy bych opravdu raději zemřel, než snášel něco takového. Strašně moc trpím: `

Konečně kdo neprožil nešťastnou či dokonce zhrzenou lásku? Vše by asi skončilo do ztracena, kdyby Scott neuvedl i jméno onoho přítele, který se k němu chová tak krutě: šlo o tehdejšího předsedu labouristické strany Jeremy Thiorpeho. Tedy politika více než známého, který si dělal velké ambice v blížících se parlamentních volbách.

Byl z toho samozřejmě velký skandál a štědře honorovaný „pánský model” svěřoval novinářům stale další a pikantnější podrobnosti. Čtenáři si mohli přečíst barvité líčení chvil ve dvou, dozvědět se o Thiorpeových slabostech i libůstkách. Těžko říci, co z toho byla pravda a co si Scott vymyslel, aby získal co nejvíce liber na své utěšeně narůstající konto.

„Vůbec nejraději měl, když jsem ho něžně líbal v okolí pupíku. To byl přímo na vrcholu blaha,”

vyprávěl Scott a přidával nové a nové pikantnosti.

To už přece jen bylo trochu moc a vedení labouristů dospělo k závěru, že straně by to mohlo v očích voličů nebezpečně uškodit. Scotta bylo nutné umlčet. Samozřejmě tak, aby na Labour Party nemohl padnout ani stín podezření. Tohoto nelehkého úkolu se ujal Andrew Newton. Nikoliv z lásky k labouristům, ale za odměnu, která činila pět tisíc liber.

Co a jak chtěl Newton udělat, ,zůstane asi navždy jeho tajemstvím, ale zcela jistě mu to nevyšlo tak, jak si naplánoval. Snad jen první krok byl v souladu s jeho představami: oba muži se setkali na opuš

těném místě o samotě. Scott patrně tušil nějakou zradu, protože si s sebou přivedl svého psa velkou a ostrou dogu. S něčím takovým Newton nepočítal á patrně proto musel dál už jen improvizovat.

Co si ti dva řekli, nevíme, oba tvrdili něco jiného a navíc svou výpověď’ několikrát změnili. Zcela jistě však došlo ke dvěma věcem: k hádce a k zastřelení psa. Podle tvrzení Newtona proto, že psa na něj Scott poštval, druhá strana stala na tom, že doga pouze bránila svého pána ve chvíli, kdy ho chtěl Newton zastřelit. Po první ráně, která skolila psa, se však střelci vzpříčil náboj v komoře. Scott toho využil, utekl a oznámil vše policii.

483

Ta samozřejmě Andrewa Newtona zatkla a obvinila z pokusu vraždy. Začalo vyšetřování, které bylo více než pro podezřelého nepříjemné pro labouristy. Novináři si trochu přisadili a nakonec z toho byla velká politická aféra. Z podílu na připravovaném odstranění nepohodlného muže byl obviněn i Thiorpe.

V procesu se angažovali nejlepší britští právníci; tisk přinášel stále nové informace ze soukromí hlavních postav, veřejné mínění se rozdělilo na dva protikladné tábory, které se však víc než fakty ří

dily emocemi. Thiorpe byl sice nakonec shledán nevinným, ale zkompromitoval se natolik, že musel odstoupit z funkce předsedy labouristů a odejít z politického života. Jeho strana prohrála volby, od nichž si tolik slibovala. Po vítězství konzervativců usedla do křesla premiéra Margaret Thatcherová.

Newton dopadl podstatně lépe: V průběhu vyšetřování i před soudem stále tvrdil, že Scotta nechtěl zabít, jen trochu postrašit. Dogu zastřelil v sebeobraně, protože byla velmi agresivní. Přiznal se pouze k odměně, kterou měl za „umlčení” nepohodlného muže dostat. Ač ho tisk dlouho nazýval patrně nikoliv neprávem nájemným vrahem, dostal jen symbolický trest: rok vězení.

Po propuštění se stáhl do ústraní a všichni na něj rychle zapomněli. Až když se ocitl opět v podezření, že může za smrt své bohaté milenky, vzpomněli si novináři na úlohu, kterou sehrál pří odchodu Thiorpeho z politické scény. Jako tehdy, ani tentokrát se mu však úmysl zbavit se Caroline Mayorcasové prokázat nepodařilo a vyšetřování skončilo závěrem, že opravdu šlo o nešťastnou náhodu.

Britský tisk ještě nějaký čas psal o muži, který měl na svědomí patrně nejen smrt dogy. Ale protože šlo o pouhé spekulace, které se navíc opakovaly jako písničky u kolotoče, brzy to přestalo čtenáře zajímat. Před časem se však Newton vrátil na stránky novin znovu seznámil se totiž s velmi bohatou vdovou a novináři si kladou otázku, kam asi pozve svou vyvolenou na svatební cestu. Třeba to prý bude pro změnu na moře, kde také hrozí nejedno nebezpečí, zvláště pro neplavce. Ale znáte přece sami ty věčné šťouraly od novin, dokážou udělat z komára velblouda a zcela zostudit i toho nejsluš

nějšího člověka…

484

83 případ

Nahá ve studni

Encarně H. bylo patnáct let a tři týdny, když byla znásilněna a zavražděna. Po dvou dnech hledání našli její zmasakrované tělo ve studni poblíž letních domků, které místní lidé pronajímají v turistické sezoně. Doktor, který provedl první ohledání, řekl později novináři z místního deníku, že ještě nikdy neviděl tak ztýrané tělo. Enearna byla před smrtí krutě zmlácena a škrcena, aby jí nakonec vrah zasadil několik ran nožem do hrudi a břicha. Dvě z nich byly smrtelné a dívka zemřela prakticky okamžitě.

Ačkoliv jí bylo už patnáct, navštěvovala teprve šestou třídu dokonce už podruhé a bez perspektivy jejího úspěšného zakončení. Na svůj věk mimořádně fyzicky vyspělá dívka budila pozornost nejen u chlapců, ale i u zkušených mužů. Zatím však asi nepřišla na to, že za své mladé tělo může získat skoro vše, po čem touží. Proto se pohybovala ve společnosti mladíků, které všichni místní považovali za pěkné gaunery. Encarna samozřejmě jako všechny její vrstevnice snila o mnohem lepším životě, než jaký se jí nabízel v provincionálním městečku, jen dosud nevěděla, jak na to jít.

Když zmizela, začali ji rodiče ještě v noci hledat. V tak malém místě je prostě nemožné, aby se ně

kdo ztratil beze stopy, celé městečko lze volným krokem obejít za dvě hodiny. Když se o zmizelé dívce dozvěděla druhý den policie, ,pustila se ihned do hledání.

Všichni místní chlapci, kteří se s Encarnou stýkali, byli vyslechnuti, ale jak se dalo čekat, nikdo nic neviděl ani neslyšel. S pomocí posil z provinčního velitelství i místních dobrovolníků začalo důkladné pročesávání městečka i jeho okolí. Tělo mrtvé dívky bylo nalezeno před sedmou večer policejním německým ovčákem Aresem. Na první pohled bylo zřejmé, že dívka je už několik hodin po smrti a že její vražda měla sexuální motiv Encarna byla úplně nahá.

Něco podobného nepamatovali v městečku ani ti nejstarší a všichni byli přesvědčeni, že podobný čin musel spáchat někdo cizí žádný zdejší člověk by toho nebyl schopen, natolik se přece všichni znali.

Komisař Manolo G. z provinčního velitelství kriminální policie, který dostal případ na starost, úvahy o cizím pachateli rychle odmítl. Pokud by dívka skutečně nasedla do automobilu k řidiči, kterého neznala, jak tvrdila velká část místních lidí, určitě by ji odvezl někam daleko, neznásilnil by ji hned a nenechal mrtvé tělo v městečku. Komisař byl přesvědčen, že Encarnu H. poslal na onen svět někdo místní. Bylo potřebné najít v prvé řadě důvod, proč se dívky zbavil a těch mohl být bezpočet, jak se mohl z výpovědí i různých anonymních udání přesvědčit.

Začal výslechy chlapců a mužů, kteří Encarnu viděli naposled živou a zdravou. Enrique S., patnáctiletý žák šesté třídy, komisaři sdělil, že večer udělala Encarna několik „koleček” a pak zamířila k Miláčkovi. „Kolečko” říkali místní lidé obejití celého náměstí Svobody, které mělo tvar čtverce a od nepaměti plnilo funkci místa, kam se chodilo, když člověk potřeboval někoho sehnat. Stačila obvykle dvě „kolečka”, aby dotyčného potkal nebo se alespoň dozvěděl, kde ho najde.

„Encarna stála chvíli pod hodinami, potom několikrát obešla náměstí, jako kdyby někoho hledala,”

řekl Victorio T., který měl přezdívku Jelen. „Někdy kolem deváté večer šla k Miláčkovi. Napadlo mě, že bych si s ní mohl trochu pošpásovat; něco jsem předtím vypil, ale pak jsem oknem viděl, že si sedla ke stolu, který patří klukům ,Divokého Pedra, tak jsem to radši vzdal.”

„Kdo všechno seděl u toho stolu?”

„No Pavouk, tedy Jorge A. a Andoni R., co se mu říká Tygr,” odpověděl mladík: „Pedra jsem tam neviděl. Hráli kulečník a tak pořád někdo k tomu stolu přicházel a odcházel. Šel jsem pryč: Enrique chodil do stejné třídy jako Encarna a podobně jako ona patřil k žákům; kteří si každou třídu raději zopakovali dvakrát, než aby vyvíjeli sebemenší píli. Učitelé z něj byli nešťastní, protože mimo

řádně fyzicky vyspělý chlapec dělal spolužačkám nemravné návrhy, ale nic s ním dělat nemohli musel dokončit povinnou školní docházku. A s jeho rodiči žádná rozumná řeč nebyla.

V průběhu výslechů obdržel komisař výsledky pitvy zavražděné dívky. Bezprostřední příčinou smrti byly dvě bodné rány Ado srdce, které způsobily silné vnitřní krvácení. Oběť byla před smrtí krutě zmlácena a škrcena pomocí silného lana, šály nebo podobné věci.

485

Na pitevní zprávě bylo patrně nejzajímavější to, že v pochvě dívky nalezli lékaři sperma pocházejí

cí od dvou mužů. To by samo o sobě stačilo k usvědčení vraha či vrahů, na druhé straně bylo možné vyslovit hypotézu, že pachatelů bylo patrně více. Před smrtí se dívka musela brána, protože za jejími nehty se našly kousky kůže s krví. Podařilo se určit i její skupinu A II, Rh faktor minus.

Komisař Manolo G: se rozhodl, že nechá předvést osm mladíků, kteří byli kritický večer v kavárně Miláček a mohli s Encarnou odejít. Všichni byli vyslechnuti, jejich výpovědi přepsány a pečlivě porovnány. Vyplynulo z nich, že dívka stala pod hodinami na náměstí mezi osmi deseti a osmi třiceti.

Dvě „kolečka”, která udělala potom, jí mohla trvat okolo dvaceti minut. Servírka z kavárny Miláček si pamatovala, že Encarna si objednala víno přesně ve čtvrt na deset, protože v rádiu, které hrálo v kavárně, právě hlásili přesný čas. Pak si dívka sedla ke stolu poblíž kulečníku. Znovu ji číšnice viděla až před zavřením, kdy vycházela z kavárny.

Byla sama a číšnice měla dojem, že Encarna spěchá domů nebo na nějaké rande. Chvíli po ní odešli z kavárny Pavouk neboli Jorge A. a Kolibřík, devatenáctiletý mladík, který své školní vzdělání ukon

čil ve čtvrté třídě, což bylo považováno za nepřekonatelný rekord. Jmenoval se Julio P a jeho přezdívka byla tak trochu zlomyslností šlo o pěkně udělaného pořízka s černými kudrnatými vlasy.

„Šel jsem za ní, dostal jsem chuť, no víte.na co, ale odstrčila mě a řekla, abych si trhnul nohou,”

vypověděl Julio P „Šla k náměstí, potom ho přešla a zastavila se před holičstvím. Říká se, že s ní holič něco má, ale já o tom nic nevím: `

Stejné podezření, že holič a kadeřník Carlos L. měl poměr s Encarnou, vyslovil pří výslechu i elegantně oblečený Jorge A. neboli Pavouk. Tento dvacetiletý mladík byl synem nejbohatšího muže z městečka Joselita A., který vlastnil velké zahradnictví a podnik na zpracování ovoce a zeleniny.

O tom, že Encarna měla nějaké styky s holičem, řeklo policii více lidí. Patřil k nim i Miguel B. neboli Hezoun, který se do party, s níž se zavražděná stýkala, vůbec nehodil. Dobře se učil, neměl žádné problémy s učiteli ani s rodiči. Těžko říci, co ho táhlo k Jelenovi; Pavoukovi či Kolibříkovi, doma se mu několikrát snažili toto kamarádství rozmluvit, ale bezvýsledně. Na druhou stranu se Hezoun nezapojil do žádné násilné akce party ani se s ní neopíjel. Jako kdyby se chtěl jen bavit v poněkud netradiční společnosti.

„Odešel jsem chvíli po Encarně,” sdělil komisaři. „Viděl jsem ji, jak jde přes náměstí. Zůstala stát před holičstvím a zapálila si cigaretu. Potom se otevřely dveře a objevil se v nich Carlos L. Nasedl s Encarnou do auta a někam odjeli.

Miguel se vrátil do kavárny a řekl kamarádům, co právě viděl. Měli z toho velkou legraci a padlo i pár peprných slov. Všichni byli více nebo méně pod vlivem alkoholu kromě Miguela, proto brzy na dívku v holičově autě zapomněli.

Jak se ukázalo, všichni, které nechal komisař předvést k výslechu, měli alibi servírka potvrdila, že strávili večer v kavárně a všichni ji opustili společně něco po jedenácté v noci, kdy zavírali. Jen jediný mladík nemohl prokázat, co dělal. Jmenoval se Ruiz Z., měl přezdívku Kotel a kolem půl desáté byl viděn u kulečníkového stolu. Potom řekl, že si jde koupit cigarety, a nikdo už ho ve vinárně neviděl. Alibi mu mohla poskytnout pouze matka, pětačtyřicetiletá Elena Z., pokladní z místního obchodu.

„Přišel domů nějak před desátou a byl jako vždy pěkně opilý,” řekla policistům. „Umyl se a šel spát. Ven už určitě nešel, spal jako zabitý, byla jsem se na něj podívat, jestli mu není špatně.”

I když se ženy na zavražděnou dívku policie neptala, začala o ní mluvit sama. Tvrdila, že takové holky by snad ani raději do školy chodit neměly, protože je to jednak zbytečné, jednak demoralizují ostatní a především chlapce: Nejvíce pozornosti však věnovala Elena Z. poměru mezi Encarnou a holičem.

„Je to pěkný sviňák, který nemá kouska studu,” řekla na adresu Carlose L. „Zneužívá nezletilý holky. Myslí si, že když má dost peněz, tak si může všechno dovolit: Platí jim za to a kupuje dárky. Jako by mu nestačily ty, co zaměstnává.”

Když byla požádána, aby svá slova konkretizovala a uvedla, které nezletilé dívky Carlos L. zneužil, nemohla nebo nechtěla to udělat. Neodpověděla ani na otázku, s kterou dívkou holiče viděla. Komisaře napadlo, že žena jen papouškuje to, co někde zaslechla.

486

Druhý den ráno byl holič a kadeřník Carlos L, zatčen. Policisté ho vyvedli s pouty na rukou, posadili do’automobilu a odvezli na provinční velitelství kriminální policie. Viděla to řada lidí a za chvíli o tom, že vrahem Encarny H. je holič, vědělo celé městečko.

Výslech, který vedl komisař Manolo G., měl zpočátku klidný průběh. Carlos L. ochotně odpovídal na všechny otázky týkající se jeho rodinné situace, zaměstnání i společenských kontaktů. Když se ho komisař zeptal na jeho vztah k Encarně H., začal se potit a při dotazu, co dělal kritický večer a noc, natolik znervózněl, že ze sebe nemohl dostat souvislou větu. Ve chvíli, kdy ho komisař požádal, aby dobrovolně poskytl své sperma k laboratornímu prozkoumání a zbavil se tak podezření z vraždy Encarny H., se Carlos L. zhroutil a rozplakal.

Padesátiletý muž nebyl žádný donchuán, alespoň napohled. Vlasy mu už notně prořídly, bříško se naopak zakulatilo. Vypadal až příliš tuctově na to, aby mohl být považován za vyhlášeného svůdce nezletilých dívek.

„Líbila se mi,” řekl Carlos L., když se uklidnil. „Pozval jsem ji k sobě a řekl, že ji krásně učešu. A když jsem jí myl vlasy, zeptal jsem se, co by řekla tomu, kdybych jí za každé pomilováni zaplatil dva tisíce peset. Souhlasila hned. Od té doby jsme se setkávali skoro každý týden. Vždy před desátou čekala před domem, odjeli jsme do motelu Zátiší, kde jsem měl pronajatý pokoj: `

Majitel motelu potvrdil, že Carlos L. u něj má už dva roky pronajatý pokoj, kam si vozí hezké sleč

ny.

„To je jeho věc, mně do toho nic není,” sdělil policii. „Platí pravidelně. Je to dobrý zákazník.”

Na otázku, jak to bylo onen kritický večer, holič a kadeřník odpověděl:

„Přijeli jsme do motelu kolem půl jedenácté. Vykoupala se a pak jsme se dvakrát pomilovali. Ně

kdy kolem jedné jsem usnul. Ještě předtím jsem ji prosil, aby mě vzbudila v šest ráno. Jenže když jsem se probudil, bylo už skoro osm. Encarna musela odejít dřív, protože v pokoji nebyla. Kdy to bylo, to vám nepovím, spal jsem dost tvrdě.”

Komisař mu poslední slova docela věřil.

„Ptal jsem se personálu, zda Encarnu někdo neviděl odcházet, určitě vám to potvrdí. Ale nikdo o ní nic nevěděl,” pokračoval Carlos L. „Kolem deváté jsem se vrátil domů a v deset jsem otevíral. Ženě jsem řekl, že jsem se u přítele opil a přespal jsem u něj. Nebylo to poprvé, co jsem použil tuhle vý

mluvu…”

Na Carlose L. byla uvalena vazba a nic na tom nemohlo změnit jeho tvrzení, že je nevinný, i prosby; aby ho s ohledem na rodinu a zejména děti propustili.

„Neuteču, na to mohu přísahat!” tvrdil. „Tím bych přece jen potvrdil svou vinu! Mějte trochu pochopení víte, jaké peklo prožije moje žena, až se lidé ve městě dozví, že jste mě zatkli?”

V městečku to opravdu začalo vřít. Před domem Carlose L. se shromáždil dav a několik horkokrevných mládenců vytlouklo kameny okna. Původně chtěli dům zapálit, ale pak si vybili vztek i sílu na zaparkovaném automobilu.

Místní kněz v nedělním kázání hřímal z kazatelny, že mravnost v městečku je smrtelně ohrožena těmi; kdo ani přes svůj pokročilý věk ještě nenašli tu správnou cestu k Bohu a svádějí mladé dívky na cestu hříchu. Nebylo divu; že o několik dní později se kdosi pokusil zapálit dům Carlose L., naštěstí hasičům se podařilo oheň v zárodku zlikvidovat. Všichni tušili či spíše věděli, že stejně jako vytlučená okna a zdemolovaný automobil mají požár na svědomí Jelen, Pavouk a kupodivu i jinak vždy slušný Hezoun, ale kdo by se zajímal o takové podružnosti. Nejdůležitější bylo, že policie dopadla vraha. A padesátiletý holič a kadeřník, kterému nejeden obyvatel městečka záviděl jeho majetek, se pro tu roli výborně hodil. Veřejné mínění žádalo jeho nejpřísnější potrestaní á osud Carlose L. se zdál být zpečetěný.

V prosinci 1996 bylo vyšetřování ukončeno a začal se připravovat soudní proces. Vražda se sexuálním motivem může pachateli podle španělského právního řádu vynést trest od osmi let vězení až po doživotí. Nikdo v městečku nepochyboval, že holič a kadeřník dostane tu nejvyšší možnou sazbu.

Jednání soudu začalo v březnu 1997 a těšilo se velkému zájmu novinářů i veřejnosti. První den byla přečtena obžaloba o bezmála sto stránkách a žalobce pronesl svou řeč v délce dvou hodin. Představil v ní obviněného v tom nejhorším světle a požadoval pro něj nejvyšší trest:

487

Druhý den promluvil obhájce Carlose L., zkušený, téměř osmdesátiletý advokát z Bilbaa. Nehovořil dlouho, ale efekt jeho slov byl nečekaný. Vytkl žalobě celou řadu chyb a požádal soud, aby zprostil jeho mandanta viny.

„Vyšetřování i obžaloba naprosto nevzaly v úvahu, že zavražděná měla podle výsledků pitvy před smrtí pohlavní styk se dvěma muži,” říkal klidným a vyrovnaným hlasem. „Povinností orgánů činných při vyšetřování bylo zjistit, kdo byl oním druhým mužem. To se však nestalo, stejně tak se policii nepodařilo zjistit, kde vlastně došlo k vraždě a kam se podělo oblečení mrtvé. Ani se o to příliš nepokoušela možná proto, že hned druhý den měla podezřelého pod zámkem. Je tu však i další zá

važné pochybení kůže a krev nalezená pod nehty zavražděné měla sice stejnou krevní skupinu, jakou má můj mandant, ale na jeho těle se nenašlo žádné poranění. A jak známo, osob s krevní skupinou A II a faktorem Rh minus je více. To opravdu není důkaz, který by jednoznačně potvrzoval vinu Carlose L: Žádám proto o provedení genetického srovnání jak mi sdělili odborníci, je více než sedmdesátiprocentní pravděpodobnost, že krev patřila jiné osobě’”

Soud námitky přijal a nařídil doplnění obžaloby. Všichni byli ale přesvědčeni, že advokát chce jen získat čas. Po třech týdnech vybuchla bomba genetické testy ukázaly, že kůže a krev nalezené pod nehty Encarny H. patřily ženě. Po tomto zjištění byl Carlos L. propuštěn z vazby. Vrátil se do městečka, a ačkoliv se mu mnozí chtěli omluvit, ostentativně s nimi odmítal hovořit. Neodpovídal ani na pozdrav. Po týdnu ho navštívili zástupci policie a soudu, aby se omluvili za příkoří, které mu způsobili. Ale holič a kadeřník je ani nevpustil do domu.

Policie obnovila vyšetřování případu vraždy Encarny H. a netušila, že má pomocníka: Carlos L. se rozhodl, že pachatelku vypátrá sám. Po třech týdnech se objevil u komisaře Manola G.

„Už víte, kdo zavraždil tu dívku, kvůli níž jste mě zničili?” zeptal se.

„Ne,” přiznal komisař. „Zatím ještě ne. Ale pracujeme na tom: `

„Ušetřím vám práci i to, abyste zase neudělali nějakou chybu,” řekl Carlos L. V jeho očích si komisař mohl přečíst výsměch s příměsí smutku. “I když si to ani trochu nezasloužíte. Ale jde o moji pověst i pověst celé mé rodiny. Tím, kdo ji zabil, je Elena Z., matka Ruize, kterému říkají Kotel. Udělala to.v jejich letním domku. Když se podíváte pozorněji, na podlaze budou určitě ještě stopy krve.”

Komisař se chvíli díval na muže, o kterém byl ještě nedávno skálopevně přesvědčený, že je vrah.

Jako by se změnil, dokonce i fyzicky.

;,To myslíte vážně?”

„Ano,” přikývl Carlos L. „Udělali jste pří vyšetřování plno chyb, ale to už asi víte sám. Proč jste nehledali místo, kde ta dívka zemřela? Proč jste neprohledali ty letní domky? Spokojili jste se tím, že máte pachatele, který všem vyhovuje. A už vás vůbec nezajímalo, že můžete zničit život nevinnému…”

Elena Z. odmítla, že by mohla mít s vraždou Encarny cokoliv společného, ale když technici našli mezi prkny dřevěné podlahy v letním domku zaschlé krvavé stopy a prokázali, že jde o krev mrtvé dívky, pochopila, že další zapírání je zbytečné.

„Ještě byste to hodili na syna, a ten to neudělal,” řekla komisaři. „Povím vám, jak to bylo. Probudila jsem se kolem čtvrté ráno a zjistila, že Ruiz ještě není doma. Už delší dobu jsem ho podezřívala, že si tahá holky do letního domku. Tak jsem se potichu oblékla, abych nevzbudila manžela, a šla se tam podívat. A našla jsem ho v posteli s tou nestydatou děvkou: Ruize jsem poslala domů a vyřídila si to s ní: `

Nejprve nic netušící, rozespalou a opilou Encarnu zmlátila vším, co měla po ruce, a pokusila se ji uškrtit. Ale Encarna stale nechtěla vypustit duši. Tak vzala nůž a zasadila jí několik ran. Mrtvé tělo hodila do nedaleké studny, oblečení vzala domů a spálila.

„Když přišla matka domů, řekla mi, že Encarna už nebude nikoho kazit,” vypověděl Ruiz Z. „Co tím chtěla říct, to jsem pochopil až druhý den, když ji našli mrtvou.”

Ruiz se svěřil kamarádům, že Encarnu zabila jeho matka, ale nikdo z nich to při výslechu neřekl.

Shodli se, že vinu svedou na holiče a kadeřníka, který měl s dívkou milostný poměr. Nikdy ho neměli rádi.

Soud poslal Elenu Z. na osm let do vězení, protože čin kvalifikoval nikoliv jako vraždu, ale zabití v afektu. Její syn a pár jeho kamarádů dostali podmínečný trest za křivé svědectví. Spravedlnosti tak bylo po formální stránce učiněno zadost, ale život v městečku se už k bývalé idyle nevrátil, pokud tak

488

nazveme jeho stav před smrtí Encarny H. Holič a kadeřník prodal dům a odstěhoval se i s rodinou hodně daleko, kde ho nikdo nezná. Zda stále ještě trpí na mladá děvčata, není známo, ale po trpkých zkušenostech, které získal, je to více než nepravděpodobné.

489

84 příběh

Ruská ruleta

S tváří anděla a tělem bohyně byla dvacetiletá plavovláska Světlana Kotovová jednou z nejkrásněj

ších, nejpopulárnějších a také nejperspektivnějších ruských modelek. Zdálo se, že se na ni usmívá štěstí a nabízí jí svou přízeň plnými dlaněmi na obzoru se rýsovala hvězdná kariéra na vysněném Západě. Měla už vlastně vše, po čem kdy toužila, krom jediného: prosadit se v Paříži, Římě, Londýně i za Atlantikem. A právě to se zdálo být opravdu na dosah, jen vztáhnout ruku. Poznala krásného mu

že s vysokou atletickou postavou, který pocházel z Řecka a pozval ji do své nádherné vily na předměstí Athén. Jedním z mála, kdo ji tam viděl, byl soused. Procházela se kolem bazénu s nebesky modrou průzračnou vodou v plavkách stejné barvy. Nemohl od ní odtrhnout oči, měl dojem, že vidí antickou bohyni. Jako kdyby kráska z Olympu opět sestoupila mezi obyčejné smrtelníky, aby jim vyrazila dech svými nebeskými půvaby…

„Byla to nejkrásnější žena, jaká kdy kráčela po této planetě,” tvrdil soused později policii. „Můžete mi věřit, já se v ženské kráse vyznám. A tohle byl skutečně unikát, žádná levná napodobenina: `

Soused v oné pro něj velmi příjemné a nezapomenutelné chvíli netušil, že je posledním, kdo viděl Světlanu Kotovovou živu. O tří měsíce později smečka toulavých psů vyhrabala ze země pod olivovníkem špinavé, podivně vypadající páchnoucí hadry. Lidé na to upozornili policii a ta zjistila, že v hadrech jsou zabaleny hlava, paže a nohy. Při důkladném propátrání okolí se podařilo vykopat ještě igelitový pytel obsahující lidský trup. Ostatky byly ve stavu silného rozkladu, ale přesto se podařilo nakonec prokázat, že tělo, které po několikaměsíčním pobytu pod zemi vypadalo hrozně, patřilo ruské modelce Světlaně Kotovové: Náhoda bývá někdy zlomyslná jen pár dní předtím přineslo několik ženských magazínů snímky, na nichž Světlana propagovala prádlo pro ženy. Na jejím nádherném těle vypadalo opravdu skvěle.

Mladá krásná žena se stala další obětí nebezpečné hry, která probíhá mezi modelkami z ruského světa módy a bossi organizovaného zločinu. Jak se ukázalo, onen sympatický muž, který pozval Světlanu na vysněný Západ, nebyl zdaleka Řek. Ve skutečnosti se jmenoval Alexander Salonik a byl to nájemný zabiják, který vraždil velmi rafinovaně. Patřil k velkému gangu Kurgan, po kterém pátrala policie i speciální služby celého světa. Salonik sedm let poslušně vykonával rozkazy svých šéfů a chlebodárců a nemilosrdně likvidoval jejich nepřátele i ty, kdo se stali nepohodlní. Podle informaci FBI sahaly styky gangu i za Atlantik, kde Kurgan.budoval další dokonale konspirovanou nebezpeč

nou siť.

Alexander Salonik byl v roce 1994 odsouzen v Moskvě k trestu smrti za chladnokrevnou trojnásobnou vraždu poslal na onen svět dva milicionáře a pracovníka bezpečnostní agentury, kteří mu náhodně zkřížili plány při likvidaci oběti. Za mřížemi však nepobyl dlouho, protože se mu podařilo po dvou měsících z moskevského vězení uprchnout. Neměl to zase až tak těžké a rozhodně si nepočínal jako slavný Edmund Dantes. Jednoduše podplatil jednoho z dozorců částkou jeden a půl milionu dolarů.

To byla dostatečně vysoká suma, aby nemusel přepilovávat mříže, přelézat zdi nebo je podkopávat či překonávat důmyslné zabezpečovací zařízení. Jednoduše odešel s hlavou vztyčenou dveřmi otevřenými dokořán.

Dozorce pro jistotu zmizel s ním a dopustil se fatální chyby. Jako už velmi bohatý člověk jel se Salonikem do Švýcarska, kde hodlal za získané dolary vést život, o jakém dosud jen snil. Jenže Saša, jak mu říkali přátelé, nikdy neměl rád svědky, proto se zbavil i muže, který mu pomohl na svobodu.

A získal tak zpátky peníze, které mu dal. Tělo dozorce se nikdy nepodařilo najít. Salonik byl opravdu vraždící profesionál. Byl na něho vydán mezinárodní zatykač a hledal ho i slavný Interpol. Salonik si však z toho těžkou hlavu nedělal. Cestoval s falešným pasem a změnil si podobu stačilo nechat si narůst vousy a na svět se dívat přes tlustá skla dioptrických brýlí. Nikoho z příslušníků pasové kontroly ani celníků nenapadlo, že mají před sebou nebezpečného zločince, vždyť ten silně krátkozraký pán vypadal tak nešťastně a mírumilovně.

Salonik postupně navštívil Singapur, Itálii, Malajsii, Thajsko a další země, ale nikde se nezdržel dlouho. Neváhal riskovat dokonce ani cestu do Moskvy, ale z opatrnosti byl neustále v pohybu. Ně

kolikrát změnil místo pobytu, jednou se ubytoval i v luxusním hotelu Aerostar. Až později zjistila po

490

licie, že kdykoliv se vydal z některého ze svých úkrytů do města, umírali bossové ruské mafie, vý

znamní byznysmeni a státní úředníci. Za osmnáct měsíců, kdy byl mezinárodní zatykač v platnosti, měl podle nejstřízlivějších odhadů na svědomí patnáct vražd, samozřejmě dobře zaplacených.

Salonik se musel skrývat nejen před policií, ale také před členy konkurenčních gangů. Ti na něj mě

li velkou pifku, vždyť zavraždil několik šéfů mafie, někdy dokonce jim přímo pod nosem. Ruské podzemí vypsalo na Salonikovu hlavu vysokou odměnu. Ten o tom samozřejmě věděl, ale věřil si.

Možná až příliš. Při pobytu v Moskvě poznal Alexander Salonik Světlanu Kotovovou. Jak se sezná

mili, zůstane už jejich tajemstvím, ale v po čtyřech týdnech přijala jeho pozvání k návštěvě Athén.

Věřila, že je to první krok do vysněného světa západních agentur pro modelky.

54

Onen prosluněný den na ni Saša čekal na letišti v Athénách, jak slíbil. Společně zamířili světlemodrou toyotou pro tuto barvu měl Salonik slabost už od dětství do jedné z nejluxusnějších čtvrtí. Vila byla skutečně jako z pohádky, obklopovala ji velká udržovaná zahrada, nechyběl ani bazén a tenisové kurty.

Světlana, která vyrůstala ve skromných podmínkách, si musela připadat jako v pohádce. Přesně tak si ten západní svět představovala na základě toho, co viděla v různých filmech a časopisech. Hltala zprávy o nejbohatších lidech světa a nepochybovala, že jednou vstoupí do jejich společnosti. Nebo se stane jednou z nich? Nic přece není nemožné, stačí jen vědět, jak na to. A Světlana měla trumf, který se mohl ukázat jako rozhodující byla opravdu krásná a netrpěla zbytečnými zábranami.

„Mám se skvěle,” sdělila matce do telefonu. „Nic mi tu nechybí. A perspektivy jsou víc než slibné.

Brzy ti zase zavolám.”

Jestliže v prvních dvou větách nelhala, potom v posledních dvou tvrzeních se Světlana osudově mý

lila. Matce už nikdy nezavolala a o její budoucnosti bylo v té chvíli už opravdu rozhodnuto jen zcela jinak, než si představovala.

Vila, za jejíž pronájem platil Salonik sto tisíc dolarů ročně, nebyla jedinou nemovitostí, kterou v Athénách obýval. Ve stejné čtvrti si pronajal ještě apartmány ve dvou neméně okázalých domech, kde se scházel s ostatními členy svého gangu. V řecké metropoli se skrývalo před spravedlností asi padesát členů Kurganu, netušili však, že speciální služby kolem nich už zatahují sítě.

Ruským agentům se podařilo nakonec Salonika přece jen nalézt a po několik týdnů tajně nahrávali jeho telefonické hovory s dalšími členy gangu. Když požádali o pomoc řeckou policii, měli už k dispozici přesný seznam všech gangsterů včetně místa jejich úkrytu. Speciální protiteroristický oddíl řecké policie měl společně s ruskými kolegy vstoupit do vily, ale když se Rusové v určenou dobu dostavili, bylo po všem,. Salonik ležel uškrcený na trávníku jen malý kousek od bazénu s nebesky modrou průzračnou vodou. Otevřenými dveřmi bylo ve sklepě vidět skladiště zbraní.

V té době ještě nikdo o Světlaně Kotovové nevěděl. Její matka v Moskvě čekala, až se dcera podle svého slibu znovu ozve, ale když to trvalo už několik týdnů, zašla na milici. Ta informovala policii v Řecku, jenže ta o krásné modelce nic nevěděla. Až když se náhodně našly nedaleko Salonikovy vily zakopané ostatky zavražděné mladé ženy, byla Světlanina matka Nastasja přívezena k identifikaci.

Svou dceru bezpečně poznala.

Alexander Salonik nebyl zabit při policejní akci, zemřel více než dvanáct hodin před jejím zahájením, když policie i agenti přestali vilu hlídat, aby nevzbudili podezření. Jak později přiznal jeden ze zatčených gangsterů, přestalo Salonika bavit stále jen plnit rozkazy šéfů a rozhodl se, že je zlikviduje a sám usedne na jejich místo. Padesátku mužů ochotných mu sloužit už měl k dispozici. Proto se v Moskvě rozhodli nepohodlného zabijáka navždy umlčet. Věděl toho opravdu moc a začínal se vymykat kontrole. Kdo Salonika uškrtil, to se nikdy nepodařilo zjistit, neznámý zůstal i vrah krásné Světlany: Ta vlastně měla jen smůlu, že se octla v nesprávné chvíli na nesprávném místě. Vrahové Salonika ji museli odstranit, protože pro ně byla příliš nebezpečným svědkem.

Nejen policisté, ale i veřejnost si kladla otázku, jak vůbec mohlo dojít k setkání dvou lidí z tak odlišných světů, jako byly mnohonásobný nájemný vrah a úspěšná modelka. Zatímco první se skrýval a nepřál si, aby o něm kdokoliv nepovolaný věděl, Světlana naopak využívala každou příležitost k tomu, aby se co nejvíce zviditelnila. Co je vlastně svedlo dohromady?

„Já o tom nic nevím,” tvrdila matka Světlany. „Dcera se stýkala s různými lidmi, ale ty já neznala.

Někdy mi řekla nějaké jméno, jenže to už jsem zapomněla. Nepovažovala jsem to za tak důležité…”

491

Existují však lidé, kteří znají pravdu. Tragická smrt úspěšné a nadějné modelky vyvolala v Rusku diskuzi o úzkém spojení mezi světem zločinu a světem módy. Lidé z těchto dvou komunit se v Moskvě stýkají více než často v nočních klubech. Právě tam míří bohatí gangsteři a mafiáni, kteří hledají krásné dívky jako společnice aby se pochlubili před jinými, rozptýlili se a na chvíli zapomněli na nástrahy života v podsvětí. Pro krásky je zase nalezení bohatého „sponzora” jedinou šancí, jak se dostat nahoru. Stačí se vlastně jen zalíbit…

Setkání se obvykle konají v neděli večer. Krásné sexy blondýnky v aksamitových kalhotách a hedvábných blůzkách od Versaceho tančí na parketu v rytmu ohlušující hudby a muži sedící u stolků nebo baru si je prohlížejí. Mladé Rusky jim říkají „býci”, což zdaleka nebývá jen nadsázka, protože vět

šinou jde o otylé, nakrátko ostříhané pány s býčími šíjemi a očima bez výrazu. Všichni jsou oblečeni stejně, tak jak má v jejich představách vypadat správný západní byznysmen: černé džíny, černé boty, černé kožené bundy,’široké opasky, prsteny, řetězy a další ozdoby ze zlata symbolizující bohatství.

Čím jich kdo má více a čím jsou těžší, tím je jejich majitel movitější.

„Býci” obvykle přišli ke svému pohádkovému majetku na černém trhu nebo vydíráním. V jejich světě, který nezná slitování, se nežije až na výjimky dlouho, většina se dožívá v průměru pětatřiceti let: Proto chtějí žít naplno a co nejrychleji, aby všechno stihli jezdí nejluxusnějšími auty, oblékají se v luxusních salonech, navštěvují luxusní podniky a touží po luxusních dívkách.

Noční kluby ve snaze přilákat co nejvíce klientů někdy organizují módní přehlídky. I módní agentury, které dodávají modelky a modely, dobře vědí, že nejde ani tak o to, co je vidět, ale o náplň. Modelka se musí zalíbit především krásou a postavou, pak má šanci.:

Při jedné takové příležitosti vešla do sálu i Nataša, dlouhonohá nádherná blondýna: Byla zavěšena do muže, kterého všichni znali „jen od vidění”:

„Říká se o něm, že je neskutečně bohatý,” vypověděl později barman. „Že pro něj nějaký ten milion dolarů nehraje žádnou roli. Chová se podle toho.”

Nataša na sobě měla aksamitové kalhoty a růžový žaket ukončený několika pery. Vypadala nádherně. Usedli u baru a po krátkém rozhovoru jí muž nabídl sklenku. Nechtěl však obsloužit, požádal barmana jen o skleničky a nalil do nich průzračnou tekutinu ž malé lahvičky, kterou si přinesl s sebou. Dívka vypila sklenku na ex a po chvíli se sesula z barové židle. Pokoušela se vstat a jít na vzduch, ale upadla na zem. Už nevypadala tak nádherně, její žaket byl potřísněný alkoholem a špí

nou, jen ta pera dál hrdě povlávala v rytmu hudby Kráska, k níž ještě před pár minutami vzhlíželi všichni s obdivem, působila žalostným dojmem. Ochranka baru ji odnesla do automobilu muže, s nímž přišla. Na nic se neptala, nezajímalo ji to.

Gangsteři a mafiáni podávají dívkám alkohol smíchaný s narkotiky, omámí je a pak unesou. Udělají z nich své zajatkyně a milenky. Na jak dlouho, to závisí především na dívce a na tom, jak je ochotna a schopna uspokojovat rozmary’svého „pána”. Některé jsou s takovým osudem dokonce spokojené a touží po něm, protože vědí, že tak mají velkou šanci na kariéru.

Nejprve jim „ochránce” obvykle zaplatí profesionálního fotografa, který pořídí kvalitní snímky, jež se rozesílají agenturám. Modelka na nich musí zaujmout, jinak je bez šance. Agentury si zvou jen ty, které se jim zdají být už na fotografiích perspektivní. Ruské modelky nevydělávají nijak závratné částky, výdělky obvykle sotva stačí na úhradu účtů za pravidelné návštěvy fitcenter, kadeřnic, kosmetiček a prodejen značkového oblečení a kosmetiky. Jenže kdo neinvestuje do svého image, těžko mů

že očekávat úspěch. Jde tu dokonce o přímou úměru čím více prostředků na sebe modelka věnuje nebo získá, tím jsou její honoráře vyšší. Pro bohatého přítele nepředstavují peníze problém, může si dovolit zasypávat svou milenku~drahými dárky, jako jsou automobily, šperky, oblečení. A dívka se samozřejmě neptá, kde na to její „ochránce” bere.

;,Svět ruských modelek není světem civilizovaným, proto že dívky mohou dosáhnout úspěchu jen díky špinavým penězům,” tvrdí Káta Milová, jednadvacetiletá modelka a studentka žurnalistiky na Moskevské univerzitě. „Musíte se nejprve neskutečně ponížit, abyste měli alespoň malou šanci stoupat vzhůru: `

Její o pět let mladší kolegyně otevřeně přiznala, že módní přehlídky v klubech nenávidí:

„Muži, kteří tam přicházejí, si myslí, že když mají velké peníze, mohou mít všechno, po čem zatou

ží. Chovají se jako burani a otrokáři: `

492

Ale co má dělat krásná dívka, která má otce alkoholika a jejíž matka už tři měsíce nedostala v zaměstnání výplatu? Rodina potřebuje každý rubl, aby přežila. Jako modelka vydělává na ruské poměry slušně, ale zdaleka to nestačí, aby mohla pomýšlet na skutečnou kariéru. A tak když jí šéf agentury; v níž pracuje, poví o „vlivných lidech” hledajících modelky na „soukromý večírek”, neváhá ani chvíli. I když tuší, co ji čeká.

Party se konají v luxusních vilách v bohaté moskevské čtvrti, podávají se losos a kaviár, pije se šampaňské. Později se celá společnost odebere do sauny a někteří pánové nabízejí dívkám tisíc dolarů za společně strávenou noc, jiní slibují, že se jim postarají o další kariéru. Kupodivu na jejich slib se lze spolehnout, jejich možnosti jsou opravdu neomezené. Stačí, když zvednou telefon a řediteli agentury řeknou, tedy přikážou: „Hele, věnuj se jí.trochu, je to moje přítelkyně!”

Mnozí mohou dívce dopomoci i k mezinárodnímu úspěchu.”Šestnáctiletá modelka, dcera notorického alkoholika a alkoholičky, se tak dostala po jednom večírku v luxusní vile poblíž Moskvy přímo do Paříže k prestižní agentuře. Už ani nešla domů, odjela z party rovnou na letiště.

Podobným způsobem se po boku mnohonásobného vraha ocitla nejspíše i Světlana Kotovová. Netušila, že cena, kterou za onu naději na úspěch bude muset zaplatit, bude ta nejvyšší. Šéfka agentury, kde dříve pracovala, se na ni dobře pamatuje:

„Světlana byla seriózní a disciplinovaná dívka. Vždy přišla do práce pěšky, nikdy nepíjela mercedesem. Neměla dokonce ani mobilní telefon. A nikdy jsem ji neviděla ve společnosti podezřelého muže: `

Přesto jednoho večera nebo noci jí zkřížil cestu Alexander Salonik. Nebyla první a rozhodně také ne poslední z ruských modelek, jejichž velké sny skončily v smrtonosné pasti.

493

85 případ

Vražedný románek

Inženýr Arkadiusz L. byl nejen známý architekt z velkého polského města, ale bylo o něm známo, že před ním neobstojí žádná jen trochu hezčí ženská sukně. Rozvedl se tři roky po svatbě, byl bezdětný a. od třicítky připomínal motýla, který poletuje z květu na květ. Nejedna z jeho lásek se ho pokou

šela ulovit, vždyť byl nejen hezký a inteligentní, ale především pěkně bohatý. Jenže Arkadiusz si nehodlal podobně jako kapři vypustit rybník, v němž mu bylo tak dobře. Nejprve dával přednost ženám zralým, s výraznou osobností a charakterem, po čtyřicítce ho začalo víc lákat mládí. Nejraději měl dívky koleni osmnácti nebo dvaceti. á řada místních vysokých i středních škol mu v tomto směru poskytovala dostatek příležitostí.

Na jaře roku 1987 byl inženýr L. pozván jako znalec krásy a umění do poroty, která měla zvolit středoškolskou miss. Úlohu samozřejmě přijal s radostí. Vyhlášení výsledků probíhalo v blízkém městečku, kde byl pro všechny zúčastněné připraven velký banket v barokním zámečku. Ceny byly odevzdány, proslovy proneseny a pak již nastala dlouho očekávaná chvíle, kdy se všichni za peníze státu dosyta najedli a napili.

Alžběta K. padla inženýrovi do oka hned, protože byla jak řekl později opravdu jedinečným pří

rodním úkazem. Spojovala v sobě svěžest mládí s nádhernou postavou a zajímavou osobností. Jejím jediným nedostatkem bylo, že neovládala společenské chování a neuměla se oblékat, ale tomu se přece mohla rychle naučit. Zvlášť’ pokud by dostala zkušeného učitele. Architekt s ní vyměnil několik povšechných slov, z nichž se dozvěděl, že studuje zeměpis a do soutěže ji přihlásila její kamarádka.

Ona sama by k tomu nikdy nenašla odvahu. Její studijní výsledky jsou zatím výborné, přiznala s tak nádherným ruměncem, až se znalci dívčí krásy málem zastavilo srdce.

„Víte, já studuju dálkově,” řekla. „Vždycky jednou za dva týdny přijedu do města a v sobotu a v neděl, sedím od rána do večera na přednáškách a seminářích: `

„To vám schvaluji,” pokýval hlavou Arkadiusz. „Vzdělání má budoucnost: `

Věnoval dívce svou vizitku se slovy, že kdyby někdy měla nějaké problémy, může se na něj obrátit.

Zná přece na univerzitě plno lidí.

Ukázalo se, že architekt zná taje ženské psychiky dokonale. Uplynuly dva týdny a přesně tak, jak předpokládal, se Alžběta ozvala. Nejdřív mu zavolala a pak zazvonila u jeho dveří. Bylo to v pátek večeř. Tentokrát na přednášky a semináře nešla, zato když v neděli večer odcházela na vlak, byla bohatší o jiné vědomosti a zkušenosti, rozhodně zajímavější a prospěšnější.

Tak to šlo dva roky a Arkadiuszovi L. se podařilo románek dokonale skrývat. Pak mu však Alžběta oznámila, že je těhotná a na potrat za žádnou cenu nepůjde. Přivedla na svět zdravého chlapce a s in

ženýrem přerušila veškeré styky. Nepožadovala na něm přiznání otcovství ani alimenty a architekt na ni postupně zapomněl. Tentokrát však měl brzy zjistit, že ženská duše je přece jen daleko složitější, než si myslel, á že se v dívce; kterou považoval za nezkušenou, krutě zmýlil.

Půl roku po narození Pavla mu začala pravidelně volat do kanceláře a informovat ho o pokrocích, jakých dosahuje jeho syn. Trvalo to několik měsíců, ale ani v jejich průběhu nepadlo slovo o alimentech či otcovství. Inženýr jako slušný a kulturní člověk si vždy zprávy o tom, jak Pavlíčkovi chutnalo či kolik mu zase vyrostlo zoubků, vyslechl, ačkoliv ho to vůbec nezajímalo a na chlapce se ani jednou nezajel podívat. Nakonec neměl ani jistotu, že je skutečně otcem, ale ovědomoval si, že je to více než pravděpodobné. Bylo by koneckonců divné, kdyby mladá a zdravá dívka nepřišla po dvou letech pravidelného milování do jiného stavu. Tím spíš, že architekt z principu nepoužíval antikoncepci a plně se spoléhal na své zkušenosti.

Éra komunistického Polska končila a nastal čas, kdy se dal získat pohádkový majetek. Stačilo jen vědět, jak na to a Arkadiusz L. to věděl. Vydělával na projektech pro ty, kdo chtěli své postavení dát najevo honosnou vilou, neplatil daně, jeho bankovní konto utěšeně narůstalo. A pak najednou dostal v roce 1990 pozvání k soudu. Sako navrhovatelka byla uvedena Alžběta K. a předmětem jednání se mělo stát určení výživného pro jejího syna Pavla.

Inženýr přišel do soudní budovy s velkým časovým předstihem, protože se chtěl setkat s Alžbětou ještě před jednáním a uzavřít s ní dohodu. Tak se také stalo. Dívka téměř okamžitě přistoupila na jeho

494

nabídku, že jí každý měsíc pošle tři miliony zlotých, což byla v porovnání s průměrným příjmem v Polsku suma skutečně astronomická.

Alžběta měla jen jednu podmínku dohoda bude uzavřena před soudem. Inženýr s tím souhlasil: dobře viděl, že kdyby soud chtěl stanovit alimenty na základě výše jeho příjmů, platil by patrně podstatně víc. O hodinu později podepsal s Alžbětou příslušný dokument.

Platil pravidelně a včas a nestěžoval si. Alžběta však postupně své požadavky zvyšovala, v zemi vládla vysoká inflace, ceny všeho rostly ze dne na den a rostl také Pavel. Když se Arkadiusz postavil na zadní, zašla za jeho příbuznými a peníze si půjčila s tím, že dluh vyrovná pan inženýr. Nezbývalo mu nic jiného než raději Alžbětě vždy vyhovět, aby neměl zbytečnou ostudu.

Když byly Pavlovi čtyři roky, zatoužil tak to alespoň tvrdila jeho matka aby mu otec dal své pří

jmení: Záležitost opět projednával soud a rozhodl ve prospěch dítěte. Alžběta v té době dokončila studia a získala titul magistry. Ačkoliv v jejím rodném městečku byl nedostatek učitelů, sdělila Arkadiuszovi do telefonu, že ona se za blbé čtyři miliony zlotých dřít nebude. Vyvedla ho tím natolik z rovnováhy, že sedl do svého audi a rozjel se na venkov, aby si promluvil s rodiči Alžběty. Musí ji přece přivést konečně k rozumu, takhle by to opravdu dál nešlo!

To, co uviděl, pro něj však bylo ještě větším šokem. Alžběta žila s rodiči v rozpadajícím se domě, byl už od pohledu hrozný, a ty ostatní vypadaly ještě hůř. Dvůr tonul v blátě a hnoji a z chlévů bez dveří vanul takový zápach, až se inženýrovi zvedal žaludek. A v té neskutečné hrůze, obklopený mračnem černých much, si hrál jeho synek pětiletý Pavel.

Přivítala ho matka Alžběty a řekla, že dcera šla právě na nákup. Po chvíli se zpoza stodoly vynořili otec a Alžbětin mladší bratr, oba notně opilí. A když se na dvorku objevila jeho bývalá láska, v první chvíli ji nepoznal. Měla na sobě nějaké staré plandavé hadry a na nohou holínky plné přischlého hnoje, vlasy mastné á neupravené, vypadala jako ježibaba. “

Arkadiusz se na ni díval v šoku a nic nechápal. Když za ním přijížděla do města, byla vždy čistá, svěží a vonící. A teď…

Posadili ho ke stolu, na kterém se nejprve objevila láhev vodky a po ní i slanina k zakousnutí. Inženýr si uvědomil, že den je už stejně ztracený, a tak se rozhodl, že zůstane přes noc a do města se vrátí až ráno. Chtěl se projít po vsi a promluvit se sousedy, aby se něco dozvěděl o rodině.

Nejvíce ho šokovala skutečnost, že rodině vůbec nevadí, v jakém nepořádku a špíně žijí. Alžběta se sice převlékla a upravila, ale přesto kolem sebe šířila zápach, jako kdyby se už nejméně měsíc nemyla. Jak zjistil později, neměla ani kde. Když musel jít na záchod a vstoupil do kadibudky nad hnojem, málem z toho smradu omdlel. Zdálo se, že dva dospělí muži i dvě dospělé ženy se věnují výlučně pití vodky a na nic jiného jim nezbývá čas ani síly.

Nic totiž neukazovalo, že by v hospodářství někdo pracoval. Arkadiusz nahlédl do stodoly i dalších koutů a ujistil se, že chov dobytka i obdělávání půdy tu skončilo před řadou let. Nikde nebyl kůň ani traktor, za chlévem se ve vysoké trávě a křovinách povalovaly zbytky zemědělských strojů, mezi nimiž poznal pluh a sečku.

V chlévě se stropem podepřeným trámy, aby se nezřítil, se na něj smutně podívala dvě vyhublá prasata. Nikde neviděl jedinou slepici, marně hledal i zeleninovou zahrádku. Jak řekl po lahvi vodky Alžbětin bratr, pěstování zeleniny nebo chov slepic se nevyplácí. Je to moc dřiny za málo peněz.

Až tehdy Arkadiusz pochopil, jak se vlastně věci mají z vysokých alimentů, které posílal Alžbětě na syna, žila celá její rodina. Nikdo nepracoval, Pavel se batolil v blátě a dospělí pili vodku. Alžběta mě

la ve skříni několik lepších šatů, ale v domácím prostředí vypadala jako ostatní. Stejně jako oni nemě

la žádné ambice a nechtěla ani odejít někam, kde by je mohla mít. Za peníze, které jí posílal, si mohla v městečku najmout byt; a kdyby přidala učitelský plat, nežili by se synem špatně. Ale ona raději za

živa hnila v té hrozné díře plné špíny a smradu. Možná ji nechtěli pustit, každý měsíc přece dostala tolik peněz, že nikdo z rodiny nemusel pracovat. A přesto měli na vodku.

Inženýr si řekl, že se z té šlamastyky musí nějak dostat. Byl šťastný, že se s Alžbětou neoženil, jak jeden čas uvažoval. Ona se rozhodla, že projde životem, aniž by musela přeložit jediné stéblo. A tím, kdo jí to měl umožnit; byl on.

Jenže co dělat? Provdat ji? Ale kdo si ji vezme? Každému bohatě postačí, když uvidí její rodiče a v čem žijí. „Proč tu občas alespoň neuklidíte?” zeptal se Alžběty.

„Máte tu špíny, až to není hezké! Kdybyste:..”

495

„Uklízení je pro pitomce;” přerušila ho. „Raději si něco přečtu, než abych pořád běhala s koštětem.

Stejně se to zase zašpiní.”

Když odjížděl, bylo mu všelijak. Netušil ještě, co přesně udělá, jedno však věděl zcela jistě takový stav je neudržitelný a musí se rychle změnit.

Těžko říci, co Arkadiusze L. přivedlo k rozhodnutí, že tentokrát na svou tradiční třítýdenní plavbu na vypůjčené jachtě po Mazurských jezerech nevezme žádnou ze svých osmnáctiči devatenáctiletých přítelkyň, nýbrž Alžbětu a Pavla. Byl rozhodnut, že se s ní pokusí nějak rozumně dohodnout, a věřil, že se mu to určitě podaří. Situace byla kritická a nedala se prodlužovat.

Jak přiznal později před prokurátorem, k náklonu lodi a utonutí Pavla došlo za následujících okolností: v devět ráno propluli dlouhou úžinou a dostali se na Šniardwy. Pluli na jachtě typu Wenus s plochou plachet dvacet metrů čtverečních, což je velmi pohodlné kabinové plavidlo s dostatkem místa pro tři osoby. On i Alžběta dávali pozor, aby Pavel měl po celou~dobu na sobě plovací vestu. A když mu bylo horko a sundali mu ji, přivazovali ho v pase lanem ke stěžni tak, aby se mohl pohybovat po palubě. Pluli už pátý den, pozornost poněkud polevila; protože až do té doby k žádné nebezpečné situaci nedošlo. Určitě právě proto neměl Pavel, který neuměl plavat, v té chvíli na sobě vestu a nebyl ani přivázaný.

Šniardwy jsou krásné, ale zrádné. Dochází tu k prudkým změnám podmínek pro plavbu například zpod malého mráčku to pojednou pěkně zafouká a je třeba rychle změnit směr plavby nebo natočit jinak plachty. K něčemu takovému došlo i tentokrát. Inženýr, ačkoliv byl zkušený jachtař a měl za sebou i plavbu po Atlantiku, takový jeden malý obláček podcenil. A když zakryl slunce, zvedl se prudký poryv větru. Jachta plula po větru a pojednou dostala silný náraz z boku.

Plavidla typu Wenus jsou nepotopitelná a i po převrácení se dají snadno a rychle vrátit do správné polohy, jsou ve všech směrech považována za maximálně spolehlivá. Potvrdilo se to i tentokrát ná

raz naklonil loď na levý bok natolik, až se špička stěžně dotkla vln, a pak se jachta zase srovnala. Ale už bez chlapce, který vypadl.

Arkadiusz, jak uvedla Alžběta, ihned skočil do vody, aby Pavla zachránil. Několikrát se potopil a někdy byl pod vodou tak dlouho, až Alžběta měla strach, že se utopil. Ale chlapce nenašel. Až o pár hodin déle ho vytáhli z vody přivolaní záchranáři.

„Byl už absolutně mrtvý,” řekla prokurátorovi Alžběta. Při prvním výslechu policie neměla nejmenší pochyby o tom, že šlo o nešťastnou náhodu. Protože na Šniardwách dochází k podobným nehodách poměrně často. Policisté neměli sebemenší podezření, že by mohlo. jít o něco jiného. I Arkadiusz hovořil o nešťastné náhodě a nijak neskrýval svou bolest i odpovědnost. Přiznával se k vině za chlapcovu smrt a upřímně toho litoval. O čtyři měsíce později stanul architekt před soudem.

Inženýr Arkadiusz L. nebyl zatčen. Dostavil se na každé vyzvání policie a později prokurátorky, přišel i k soudu. V průběhu vyšetřování se všichni, kdo ho vyslýchali, necítili právě nejlépe, když se na něj museli dívat jako na podezřelého. Arkadiusz nijak nezlehčoval svou vinu, stale opakoval, že chlapcovu smrt zavinil vlastní nepozorností. Kdyby na něj dával větší pozor a nepodcenil ten mráček na obloze, Pavel by jistě nespadl do vody a neutopil se.

Ve městě byli všichni na straně známého architekta a považovali celé vyšetřování i soud za formální a zbytečné. Občas se sice ozvaly hlasy; že pokud by se inženýr chtěl zbavit nepohodlného neman

želského syna tak, aby na něj nemohlo padnout podezření, nemohl to udělat lépe. Ale nikdo ho z promyšlené vraždy neobvinil.

Sáhl k tomu až ve své závěrečné řeči advokát Alžběty K. Tvrdil, že jediný, kdo mohl mít ze smrti dítěte užitek, byl Arkadiusz L. Nemanželský syn pro něj představoval nepříjemné břemeno, a proto se ho rozhodl zbavit. Podle jeho názoru šlo o dobře promyšlenou a připravenou vraždu pachatel věděl, že dítě neumí plavat.

„Obviněný,” hřímal advokát na soudní síň, „jen čekal na vhodnou chvíli. Proto zamířil s jachtou na Šniardwy. Jako zkušený jachtař přece věděl, jaké tam hrozí nebezpečí. Jeho tvrzení, že podcenil na první pohled nevinný mráček na obloze, se nedá věřit.”

Soud se však s verzí promyšlené vraždy neztotožnil a rozhodl, že obviněný „sice mohl předvídat, ale nepředvídal”, a je proto „vinen, že neúmyslně způsobil smrt svého syna Pavla L”.

496

Arkadiusz L. byl odsouzen na tři roky odnětí svobody s podmínečným odkladem na čtyři roky.

Všichni čekali, že se proti rozsudku odvolá, ale nestalo se tak. V rozhovoru pro místní deník inženýr řekl, že se cítí být morálně odpovědný za smrt dítěte a rozsudek přijímá.

„Ale ani ten nejtvrdší trest,” připomenul na závěr, „už nevrátí život mému synkovi á nemůže mě zbavit výčitek svědomí.”

Ta slova mu zajistila všeobecné sympatie. Dokonce i někteří soudci přiznali, že považují rozsudek za příliš přísný a že oni by ho na základě důkazů předložených obžalobou jakékoliv viny na smrti dí

těte zbavili. O rok později byl inženýr Arkadiusz L. zatčen pro pokus vraždy své bývalé milenky Alžběty K. Byl to pro všechny velký šok a dlouho tomu nikdo nevěřil. Fakta však mluvila jasnou ře

čí. ‘

Z vyšetřování vyplynulo; že 14. července 1996 odjel Arkadiusz L. s Alžbětou K. na dovolenou do vesnice B., ležící na břehu řeky Bug; dvacet kilometrů od Janowa Podlaského. O dva dny později si vypůjčili kánoi a zamířili do rekreačního střediska Wrzos, asi pět kilometrů po proudu řeky: Po kilometru plavby zatáčí tok Bugu velkým obloukem doprava, řeka je tu černá a hrozivá, u levého břehu se tvoří silné víry. Jak vypověděla na policii Alžběta K., inženýr právě v tomto nebezpečném místě převrátil kánoi a řekl: „Plav za tím svým parchantem!”

Byl přesvědčený, že jeho bývalá milenka neumí plavat a rychle se utopí. Přepočítal se však. „Myš

lenka, že smrt Pavlíka opravdu nebyla nešťastná náhoda, mě napadla a v závěru procesu,” řekla Alž

běta při výslechu. „Neměla jsem však pro to jediný důkaz, byl to spíš jen takový dojem; kterého jsem se nemohla zbavit, a který mi připadal stále víc pravděpodobný. Jít s tím na policii nebo za prokurátorem jsem však nemohla, vysmáli by se mi:”

Rozhodla se, že usvědčí vraha svého synka sama. Navštěvovala plavecký kurz, zbavila se strachu z vody a získala jistotu, že uplave nejméně dvě stě metrů.

„Stalo se to až při zpáteční cestě, bylo už kolem jedenácté v noci. Úmyslně prodlužoval náš pobyt v tom středisku, stále říkal, že máme dost času. Určitě chtěl, aby to nikdo nemohl vidět a pomoci mi.

Když převrátil kánoi, vůbec se o mě nestaral a hned zamířil ke břehu. Nechala jsem se unášet vodou, vlastně jsem jen splývala na zádech, jak mě to naučili v kurzu. Proud byl silný a unášel mě pryč.

Uplavala jsem tak skoro kilometr.”

Inženýr L. mezitím doplaval na břeh, doběhl do nejbližšího rekreačního střediska a ztropil poplach.

Několik mužů, mezi nimiž byli i dva profesionální zachránci; se s ním vydalo Alžbětu hledat. O hodinu později byla o nehodě informována i poříční policie a dva její příslušníci vypluli na řeku v člunu vybaveném silným reflektorem. Po hodině se však vrátili s nepořízenou. Další policisté s dobrovolní

ky pátrali po obou březích, ale nenašli ani kánoi. Nakonec bylo rozhodnuto hledání pro tmu přerušit a pozvat ráno skupinu potápěčů.

Kolem třetí po půlnoci se na policejní stanici objevila Alžběta K. Představila se překvapeným mužům v uniformě a vypověděla, jak to skutečně bylo že Arkadiusz L. nehodu připravil, protože se jí chtěl zbavit. Policisté nevěděli, co mají dělat, proto zavolali na vejvodské velitelství, odkud dostali příkaz inženýra ihned zatknout. Ráno vyjela z velitelství výjezdová skupina a Arkadiusz L. byl převezen do vazební věznice.

Vyšetřovatelé, prokuratura ani soud to neměli snadné, protože jediným důkazem proti obviněnému byla výpověď Alžběty K. Inženýr Arkadiusz L. trval na tom, že převrácení loďky bylo náhodné, že ho zavinila Alžběta svou nezkušeností, že neřekl inkriminovaná slova a že se ji snažil zachránit, ale proud byl rychlejší. Tvrzení tak stálo proti tvrzení a představitelé spravedlnosti se museli rozhodnout, na kterou stranu se přikloní.

Soud dal nakonec za pravdu Alžbětě K. a Arkadiusz L. byl za pokus vraždy odsouzen k šesti letům vězení, protože soudci pro jeho čin nenašli žádné polehčující okolnosti. Jakmile rozsudek vstoupil v platnost a inženýr putoval do vězení, vrátila se prokuratura k případu utonutí jeho syna Pavla. V roce 1997 se konal další proces, ale obžalobě se ani tentokrát nepodařilo dokázat, že v tomto případě šlo o promyšlenou vraždu.

Místní tisk a zejména dvě televizní stanice se však postaraly, že architekt patrně navždy ztratil svou dobrou pověst, a lze očekávat, že po odpykání svého trestu nenajde ve svém bydlišti ani v jeho okolí práči a většina přátel se k němu obrátí zády. Jen několik serióznějších novinářů upozornilo na to, že pokud v případě smrti nemanželského syna měl opravdu vážný důvod, aby se dítěte zbavil, ze smrti

497

své bývalé milenky by neměl žádný prospěch. Soud se nemohl opřít o žádné svědecké výpovědi a vycházel jen z tvrzení Alžběty K. A ta měla naopak pro pomstu inženýrovi L. přinejmenším dva dů

vody smrt dítěte a konec placení alimentů, které zajišťovaly celé její rodině slušný životní standard bez práce.

498

86 případ

Hrob pro Romea a Julii

Když William Shakespeare někdy kolem rohu 1596 napsal a uvedl svou renesanční milostnou tragédii o pěti dějstvích Romeo a Julie, jistě netušil, jak příběh o nenaplněné lásce veronských milenců zaujme nejen diváky, ale celý umělecký svět: Krutý osud Romea a Julie inspiroval V. Belliniho, Ch. Gounoda, J. Bendu i další k napsání opery, H. Berlioze k dramatické symfonii, P I. Čajkovského, k orchestrální fantazii, S. Prokofjeva k baletu, spisovatelé na jeho půdorysu vytvořili tragické příběhy milenců z těžkých dob, například Romeo, Julie a tma J. Otčenáška, a také slavný muzikál West Side Story z pera L. Bernsteina byl inspirován Shakespearovými milenci. Pokud přidáme několik desítek filmových zpracování a různé jevištní úpravy, lze říci, že málokteré dramatické dílo zůstalo i po staletích natolik životné a aktuální. Jenže nenávist Monteků a Kapuletů nebyla vymyšlena a nevymřela proto ani v životě: čas od času se opakuje jako skutečný tragický příběh…

Ani ti nejstarší obyvatelé horské vesnice v bulharských Rodopech si nepamatovali, kdy a proč začal konflikt mezi rodinami Bončevů a Gončevů. Někteří tvrdili, že ona nenávist vyrostla před třemi pokoleními, na konci minulého století, kdy se jeden Bončev a jeden Gončev ucházeli o stejnou nevěstu.

Jiní soudili, že kořeny nenávisti těchto dvou rodin sahají podstatně dál do minulosti a souvisejí s osmanskou okupací země. Ať tak či onak, nesmyslná zloba, jejíž příčinu si už nikdo nepamatoval, tu byla a nezmenšovala se dědila se jako grunt, který je nutné udržovat a pokud možno rozšiřovat.

Nenávist Bončevů a Gončevů měla nejrůznější podoby: od hádek a nadávek, které slyšela celá vesnice, přes rvačky a následné trestné výpravy ukřivděné rodiny až po vleklé soudní spory, které nikdy nekončily, protože vždy jedna strana byla nespokojená, odvolávala. se, odmítala se podřídit rozsudku.

Žádný Gončev nikdy Bončeva nepozdravil, ač jejich domy i zahrady spolu sousedily, tvářili se, že jeden druhého nevidí a existenci nepřítele brali na vědomí jen tehdy, když mu mohli uškodit. Nebyli společně v žádném spolku nebo organizaci, dokonce i v kostele sedali co nejdál od sebe. Nenávistí byly prosyceny i ženy a brzy ji do sebe nasáli rovněž ty a ti, co se do obou rodin přivdaly a přiženili.

O smíření se několikrát pokusil kněz i starosta, ale všechno bylo marné. Gončevové a Bončevové by ruku toho druhého nikdy nestiskli, i kdyby byla nabízena sebeupřímněji. Protože pokud něco na tomto světě pro ně bylo skutečně zásadní, neměnné a jisté, pak to byla nenávist. Z té se stala povinnost a rodinná tradice, již bylo nutné udržovat všemi prostředky a způsoby.

Podobně jako se Romeo Montek až po uši zamiloval do Julie Kapuletové, nebrali ohled na letitou nenávist ani Bončo Bončev a Rosica Gončevová. Vykvetl mezi nimi vztah, který se zpočátku snažili všemi způsoby utajit, ale na vesnici se něco takového nedá dělat dlouho. Brzy všichni věděli, že dvacetiletý Bončo miluje o rok mladší Rosicu, a čekali, co z toho neslýchaného pohrdání rodinnou tradicí vzejde hrozného.

Když se onu Jobovu zvěst dozvěděly obě rodiny, nechtěly jí zpočátku věřit. Jenže byla pravdivá, i když vypadala neskutečně, a pro Bonča a Rosicu začalo peklo na zemi. Rodiče dívce zakázali jakékoliv kontakty s Bončem a tomu otec bez ohledu na dospělost uštědřil takový výprask, že se z něj mladík vzpamatovával několik dní. A pokud by to Bončo a Rosica nehodlali vzít na vědomí a zařídit se podle toho, hrozily jim další tělesné tresty, vydědění a umístění do blázince.

Ale láska je opravdu mocná a nejsou překážky, které by ji mohly zastavit. Upřímný cit mezi Bon

čem a Rosicou nezmizel, naopak se ještě prohloubil, i když se nemohli setkávat, ač je dělily jen plot a zeď. Tak dobře si je rodiny hlídaly a také nemálo sousedů na ně dávalo pozor lidská zloba a škodolibost jsou stejné jako hloupost a nenávist. Mnozí se těšili, co by se stalo, kdyby mohli oběma znepřá

teleným rodinám donést, že milenci se dál tajně scházejí. Jenže ti neměli hodnou chůvu, která by jim pomáhala jako v Shakespearově dramatu, k dispozici nebyl ani františkánský mnich Vavřinec, aby je tajně oddal. Doba se prostě změnila. V červnu 1996 napadl starší bratr Rosici,za vesnicí Bonča a krutě ho zmlátil. Proč, to nebylo těžké uhodnout chtěl mu pořádně „promluvit” do duše, aby jeho sestru nechal na pokoji a nedělal si zbytečné naděje. Pokud bychom se striktně drželi Shakespeara; mělo tomu být právě naopak, protože Romeo zabil Juliina bratra Tybalda, ale život slepě nekopíruje klasiky do všech podrobností. Snad Bončo odpustil svému protivníkovi podobně jako Julie Romeovi, na jeho vztah k Rosici tahle epizoda nemohla mít žádný vliv.

499

Když se zmlácený mladík celý od krve dovlekl domů, popadl jeho otce spravedlivý vztek a zatoužil po pomstě. Vzal do ruky sekeru a chtěl jít učinit spravedlnosti zadost.

„Rozsekám ho na kousky!” vykřikoval a nikdo nepochyboval, že by to v té chvíli skutečně udělal.

Naštěstí ho zadrželi, dalo jim to hodně práce, ale starý Bončev, jak mu všichni ve vsi říkali, ač mu nebylo ještě ani padesát, zůstal doma. Bylo však jen otázkou času, kdy se mu naskytne příležitost napravit to, že jeho syn je mnohem slabší a mírnější než potomek nepřítele.

„A pamatuj si, jestli se dozvím, že ses s tou courou někde slezl nebo s ní jen promluvil, zabiju vás oba!” slíbil synovi, který to moc nevnímal, protože mladý Gončev ho zkopal a vyrazil mu několik zubů.

„Zítra půjdeš k doktorovi a necháš si potvrdit, co ti ten parchant udělal!” rozhodla hlava rodiny.

„Dáme ho k soudu! Půjde za mříže a ještě bude platit jako mourovatý! My jim ukážeme, holotě!”

Gončevové byli přepraveni na odvetnou akci Bončevů, ale ta se k překvapení všech nekonala. Bylo to nepříjemné, marně se snažili uhodnout, co mají nepřátelé za lubem. A čekání plné nejistoty je vět

šinou to nejhorší, co může člověka potkat, protože živí ty nejhorší představy. Teď aby byli stále ve střehu a počítali se vším.

„Vdáš se,” rozhodl otec Rosici. „Takhle to dál nejde: Ať si tě hlídá manžel!”

Dívka neprotestovala, věděla, že by to bylo zbytečné, jen by přilila olej do ohně. Konečně i Julie nakonec přece souhlasila se sňatkem s hrabětem Parisem: A také Rosica podobně jako kráska z Verony už věděla, co udělá.

V obou nepřátelských domech zjistili, že Rosica a Bončo zmizeli.

„Určitě se zase někde tajně slezla s tím parchantem,” prohlásil Gončo, zatímco jeho protivník kontroval sdělením rodině, že „ta čubka zase zcela jistě toho našeho slabocha vylákala někam, kde dostane pořádný výprask. Ale já už to tak nenechám!”

Tentokrát obě rodiny prováděly stejnou činnost, ač každá na vlastní pěst, a pří náhodných setkáních spolu neprohodily jediné slovo. To sousedé, kteří jim v hledání pomáhali, byli daleko sdílnější. Rozvíjeli různé teorie, kde by mohli Bon’co a Rosica být, v jednom se však shodovali ze vsi zmizet nemohli a musejí se proto skrývat někde poblíž: Třeba v lese nebo v některé jeskyni, kterých je v okolních skalách nepočítaně.

Ale hledejte v noční tmě dva lidi, kteří nechtějí být vidy ni. Nakonec všichni pátrání vzdali s tím, že budou pokračovat ráno. Tentokrát bylo úsilí hledačů korunováno úspěchem. Na okraji lesa v mladé dubině byli milenci přistiženi spolu. Bončo visel na opasku připevněném k větvi stromu, Rosica ležela kousek od něj v trávě. Oba byli mrtví. )

Všichni zůstali stát zkamenělí hrůzou. Někdo zavolal pohotovost a policii, ale jejich přítomnost byla vlastně zbytečná. Lékař mohl jen potvrdit, že Bončo a Rosica spáchali sebevraždu, a vyloučil zásah třetí osoby. Policie pak objasnila, jak milenci zemřeli protože měli jen jeden. opasek, zemřela jako první Rosica. Potom Bončo sundal její tělo, položil ho do trávy a dal si smyčku kolem krku. Nejprve se musel dívat na agonii a smrt té, kterou opravdu miloval, a pak sám ve chvíli umíráni hleděl do tvá

ře mrtvé Rosici. Vyzařoval z ní klid a spokojenost, jako kdyby dívka zemřela šťastná a s úsměvem.

Snad věřili, že se na onom světě opravdu setkají, ale nikdo už jejich poslední myšlenky nepozná.

Pak se konaly dva pohřby, každý jiný den. S Rosicou se nepřišel rozloučit nikdo z Bončevů, s Bon

čem žádný z Gončevů, protože nenávist opravdu sahá až za hrob. Obě rodiny se rozhodly pro okázalé hrobky v protilehlých rozích hřbitova, aby i po smrti byli ti, co se měli tak rádi, co nejdál od sebe. Do doby, než budou dokončeny, měli Bončo a Rosica odpočívat v provizorních hrobech, protože s pohřby nešlo vzhledem k letnímu počasí příliš otálet.1 ty byly vykopány tak, aby mezi nimi ležela co největší vzdálenost.

Když byla po osmi dnech dokončena hrobka rodiny Gončevů, přišel otec Rosici se synem a hrobní

kem na hřbitov, aby přenesli rakev na místo jejího trvalého umístění. Shodou okolností chvíli po nich přišli na hřbitov také Bončev se švagrem, bratrem a strýcem, aby rovněž Bončo mohl spát svůj nekonečný sen v dokončené rodinné hrobce. Nevšímali si svých nepřátel, jejich bolest byla opravdová a na chvíli vytlačila i všudypřítomnou nenávist a touhu po pomstě.

„Je nějaká lehká,” řekl hrobník, když vytahoval rakev s Rosicou z hrobu.

„Jako kdyby byla prázdná.”

500

Muži se dívali jeden na druhého, jako kdyby čekali, kdo první pronese ta svatokrádežná slova. Ale nikdo v sobě tu odvahu nenašel, jen otec mrtvé popadl sekeru a s její pomocí vypáčil přibité víko.

Nechtěl věřit svým očím rakev byla opravdu prázdná!

Ještě než si stačili Gončevové uvědomit, co se stalo, zavládlo v protilehlém rohu hřbitova vzrušení.

Rodina Bončevů byla překvapena váhou rakve, kterou právě vyzvedla z provizorního hrobu.

„Jako kdyby tam někdo přidal kamení,” řekl strýc. „Nebo tam Bončo není sám: `

„Dej pokoj, o mrtvých jen dobré!” okřikl ho švagr, který měl strach, aby si to Bončev nevyložil špatně a na hřbitově nedošlo ke zbytečné hádce.

„Tak proč je ta rakev tak těžká?” trval na svém strýc. „Když jsme ji ukládali do hrobu, byla mnohem lehčí, na to můžu přísahat!”

Ještě chvíli se radili a potom rakev otevřeli. Ozvaly se výkřiky plné překvapení a hrůzy uvnitř le

želi Bončo a Rosica.

Hlava rodiny z toho pohledu omdlela, ale jeho příbuzní si toho nevšímali. Klečeli ů otevřené rakve s mrtvými milenci, třásli se po celém těle a šeptali slova modliteb, na která si dokázali v tom strachu vzpomenout. Jaké síly to tu vstoupily do hry? To; co právě viděli, se nedalo lidským rozumem vysvětlit. A na zázraky horalé nikdy příliš nevěřili, i když tohle zázrak musel nepochybně být, nic jiné

ho než zázrak.

Po chvíli přišli blíž Gončevové. Nemodlili se, jen se mlčky dívali, protože překvapením ztratili řeč.

Jak se to mohlo stát? Oba hroby byly přece zaházené a ležely na nich ještě věnce a květiny z pohřbu, které museli před kopáním odstranit, víka rakví byla zatlučena hřebíky a nenesla stopy po otevření. A přesto se ostatky dívky ocitly v rakvi toho, koho měla tak ráda. Že by spolu milenci chtěli být alespoň po smrti?

Ta myšlenka byla stejně neodbytná jako strašná. Jak by to mohla mrtvá Rosica dokázat? Nebo opravdu existují věci mezi nebem a zemí, o nichž nemáme ani tušení? Co všechno by se ale potom mohlo stát…

Policie, která podivné přemístění mrtvého těla vyšetřovala, k žádnému závěru nedospěla. A protože se vlastně nic nestalo, případ odložila Zbývalo už jen jediné nechat mrtvé na pokoji. Rakev s ostatky Bonča a Rosici byla znovu zatlučena a uložená do hrobky rodiny Bončevů, do okázalého místa posledního odpočinku rodiny Gončevů byla spuštěna prázdná rakev. Všem to připadalo tak přirozené a samozřejmé, že obě rodiny o tom spolu nepromluvily jediné slovo.

Ale ke smíření opět nedošlo, nenávist pokračuje dál. Potvrzují to i nápisy na hrobkách, podle nichž v jedné leží jen Bončo Bončev a v druhé na opačném konci hřbitova zase jen Rosica Gončevová. Co na tom, že jedna z rakví je prázdná, pravdu přece znají jen místní. A ti dobře vědí, že znepřátelené rodiny nemají rády, když jim ji kdokoliv připomene.

501

87 případ

Zpověď lovce vrahů

Dne 19. ledna 1996 došlo v sídle mé firmy k odporné a kruté vraždě: Její obětí se stala moje jednadvacetiletá asistentka a současně velmi blízký člen rodiny. Pachatelé se dostali dovnitř pod záminkou zájmu o zaměstnání. Byli tři dva chlapci á dívka. Všichni měli ten rok složit maturitu. Jejich oběť se chystala na vdavky. Zůstaly jí jen svatební šaty a závoj zakrývající zmučené tělo i tvář. Ti gauneři ji mlátili, aby ji zabili. Dostala mnoho ran baseballovou pálkou do hlavy a potom ji na podlaze ubodali třemi kuchyňskými noži. Jejich kořist nestála za řeč, šlo o pár hloupostí prakticky bez ceny a čtyři sta marek v hotovosti. Když odešli, zůstala po nich kancelář zborcená krví. Zamířili k Macdonaldovi, protože to nesmyslné vraždění je vyčerpalo…

Pátek 19. ledna krátce po čtvrté.

Obvykle jsem odcházel z práce kolem půl páté, ale pár minut předtím mi volala žena a já jí slíbil; že přijdu dřív. Heike se mě zeptala, zda ji budu zítra potřebovat, a já řekl, že jen na dvě nebo tři hodiny; protože budu mít jednání se zákazníkem. Už jsem sahal na kliku; když znovu zazvonil telefon. Moje žena mě požádala, abych cestou domů koupil mléko, chléb a nějaký sýr. Postěžoval jsem si Heike, že už jsem i nákupčí, a ona se mě zeptala, zda to dokážu. Byla to její poslední slova. Už nikdy víc neuslyším její hlas.

Nakoupil jsem v supermarketu potřebné a ještě se zastavil v lékárně. S igelitovou taškou jsem se vrátil k autu stojícímu před domem, kde mám kancelář. Bylo za pět minut půl páté. Oni už byli naho

ře.

Pátek 19. ledna kolem sedmé večer.

Ozval se domovní zvonek, a když jsem se podíval kukátkem na dveřích, uviděl jsem dva policisty.

Vešli dovnitř, aby zbořili můj svět. „Máte v kanceláři mrtvolu,” řekli primitivně a bezohledně. Ptali jsme se se ženou; co se stalo, ale policie jako kdyby neznala lidské city. Odpověděli: „Doufáme, že nám to vysvětlíte: Vůbec je nezajímalo, že v kanceláři pracovala kromě mne už jen sestra mé ženy a moje švagrová, kterou jsme měli moc rádi. Nechtěl jsem jejich slovům věřit, ale zavezli mě do mé kanceláře. Nesměl jsem hned jít dovnitř, a když jsem tam konečně vstoupil, uviděl jsem snad dvacet mužů v uniformách i v civilním oblečení. A na podlaze ležela ona Heike.

Její hlava, hruď, ramena i ruce byly celé od krve. Možná i proto, že policejní lékař ve snaze probrat ji k životu sáhl k otevření hrtanu. Její hlava ležela v rudé kaluži pod stolem. Krásná dívčí ňadra vypadala hrozně, ústa měla pootevřená, jako kdyby chtěla něco říct. Stěny, strop, záclony, psací stůl, papí

ry, vše bylo postříkáno krví.

Byla vždy taková tichá, skromná a stydlivá, a teď ležela obnažená policejním lékařem do půli pasu.

Každý se na ni mohl podívat. Stál jsem jako zkamenělý. Tohle přece nemůže být pravda! Jenže funkcionáře policie snad vůbec nezajímal normální lidský svět plný citů a pocitů, byl jsem pro ně hlavním podezřelým. Pak zazvonil telefon. Směl jsem ho zvednout. Volala mi žena a mezi vzlyky se ptala, zda je to pravda. Nedokázal jsem vyslovit to, že Heike už nežije, proto jsem odpověděl, že „Heike je tady”, ale znělo to hrozně jednoznačně. Pak mě odvedli na chodbu. Po chvíli se objevil Olaf, snoubenec Heike, kterému zavolala moje žena. Mlčky jsme si stiskli ruce.

Také on musel počkat, než směl vstoupit dovnitř. Když se vracel, zůstaly dveře do kanceláře chvíli otevřené. Všiml jsem si, že zmizel mobilní telefon a ten hrozný popelník s jelenem, který jsem dostal od jednoho klienta, ale policii to nezajímalo, protože už měla podezřelé mne a Olafa.

Pátek 19. ledna, noc.

Byl jsem převezen na kriminálku a vyslýchán skoro bez přestávky až do jedné v noci. Také Olaf byl zatčen. Má žena zůstala sama s dětmi. Ukrutně zavraždili naši Heike a teď, když tolik potřebujeme teplo toho druhého, nás rozdělili.

Sobota 20. ledna, k ránu.

502

Dvě dřevěné skříně, páchnoucí matrace a deky, vězeňské oblečení. To, co jsme měli na sobě, včetně bot, nám vzali ke zkoumání. Ocelové dveře a malé okénko s mřížemi. To vše přímo svádělo k otázce: Kdo a proč to udělal? Neuvěří moje žena nakonec, že jsem to skutečně mohl být já? Jenže kdo byl schopen takové krutosti? Mým mozkem se valil vodopád myšlenek a pochyb. Pak jsem se modlil a nakonec jsem usnul. Nic se mi nezdálo, ačkoliv jsem si tolik přál, aby mi Heike alespoň ve snu řekla, kdo a proč ji zavraždil. .

Sobota 20. ledna kolem sedmé ráno.

Neměl jsem hodinky, proto jsem jen těžko odhadoval čas. Odmítl jsem černou kávu i chléb se sý

rem. Chtěl jsem se setkat se ženou. A nalézt vrahy. Čas se zoufale vlekl, myšlenky se pomotaly, připadal jsem si strašně bezmocný. Znovu jsem si promítal v hlavě detaily ze své kanceláře i události minulého dne. Nikdy bych nevěřil; že člověk je schopný si toho tolik zapamatovat. Už jsem věděl, že Heike zavraždil někdo, kdo se přišel zeptat, zda nepotřebujeme kolportéra, protože má firma se zabý

vá kolportáží. A že to má bezprostřední vztah s Uwem Neuplatzem, který byl naším jediným stálým kolportérem. Až později se ukázalo, že to byla pravda Uwe byl jedním z vrahů.

Policie ale má své metody a mé předtuchy či dedukce ji nezajímaly. Znovu jsem byl vyslýchán.

Večer byla zatčena má žena pro podezření, že se podílela na vraždě své sestry. Naopak byl propuštěn Olaf. Má žena před pár dny přišla z nemocnice, kde se podrobila operaci, jedno z našich dětí bylo nemocné a zůstalo samo doma. Jenže to nikoho nezajímalo. Policistka řekla ženě, že děti přijdou do dětského domova, „protože vy jste opravdu mohla zabít třeba ze žárlivosti”. Normální idiotka bez du

še, stejně hloupá jako doktorka z nemocnice, která řekla, že moje žena může být klidně ve vězení.

Přesto mi bylo za mřížemi lépe, protože jsem věděl, že moje žena je jen kousek ode mne a že v celách, kde teď prožíváme oba krutá muka, budou už za měsíc sedět ty kruté bestie.

Neděle 21. ledna kolem půlnoci.

Nikdy bych si nemyslel, že Heike je mi tak blízká. Neměl jsem sestru, tak jsem ji za ni tak trochu považoval. Teprve teď, když jí někdo vzal život, jsem pochopil, že mi odešel skutečně někdo velmi blízký. Poznal jsem Heike, když jí bylo patnáct. Moje žena (tehdy ještě snoubenka) ji často zvala do Hamburku. Po maturitě jsme Heike vzali k sobě. Své první zaměstnání dostala u televizní společnosti, které jsem tehdy šéfoval. Právě tam poznala svou lásku, Olafa. Byl jsem svědkem jejího psychického i fyzického dozrávání, intelektuálního rozvoje. Rychle se měnila v inteligentní zralou ženu, která si však zachovala mnoho dívčího. Když jsem si založil vlastní firmu, stala se mou asistentkou. Nič pro ni nebylo tajemstvím a zcela se ztotožnila se zájmy firmy. Byla spolehlivá, přesná, ochotná, umě

la jednat s lidmi prostě ideál asistentky. Často jsme ji se ženou prosili; aby nám hlídala děti, a nikdy neodmítla. Dokonce i tehdy, když na to neměla nejmenší chuť. Moje vztahy s ní samozřejmě nebyly vždy ideální, občas jsme se trochu pohádali, protože jsme měli na věci různé názory, ale i tím mi pomáhala víc, než asi tušila. Uměla také léčit „tiché dny” v našem manželství. Byla hodná, příjemná a chápající, její teplý úsměv se měnil v léčivý balzám. A přesto se někdo ten krásný oheň, který se sotva rozhořel, rozhodl uhasit.

Tak jsem uvažoval onu noc. Vše se proplétalo vrahové, psychický stav mé ženy, děti.

Neděle 21. ledna odpoledne.

Znovu jsem byl u výslechu. Manželku propustili už před polednem, já se vrátil domů o pár hodin později automobilem, který jsem si vyzvedl na policejním parkovišti. Také ho důkladně prohledali.

Tehdy jsem cítil k policii strašnou nechuť. Proč volila takový postup, to jsem pochopil až mnohem později.

Pondělí 22. ledna.

Nikdy jsem nevěřil věštkyním, myslel jsem si, že jsou to docela obyčejné podvodnice. Už si nevzpomínám, kdo přišel s tím nápadem jako první; zda já nebo manželka, ale vydali jsme se do salonu s honosným názvem Budoucnost z hvězd. Přijala nás madam Irena a hned nás šokovala. Řekla mé ženě, že je nemocná, že má na pravé straně břicha „pusté místo”. Byla to pravda. I mně pověděla o některých mých potížích a strefila se.

503

Předložili jsme jí mapku sídliště a ona s pomocí kyvadélka ukázala nejen správný blok, ale i jeho část, kde došlo k vraždě. Pomocí tarokových karet vyčetla, že to udělaly tři osoby dva muži a jedna žena. Sdělila nám barvu jejich vlasů i to, že Heike jednoho z mužů dobře znala, což se potvrdilo, ale až později.

Chtěli jsme se kontaktovat s duchem Heike, protože po tom, co jsme slyšeli, jsme začali věřit v existenci paranormálních jevů. Madam Irena nám doporučila madam Isabelu a řekla, že nebude snadné ji k něčemu takovému přemluvit.

Večer jsem zavolal madam Isabele a náš rozhovor trval 90 minut. Nakonec jsem ji obměkčil tak, že souhlasila a řekla, abych přišel druhý den večer. Měl jsem s sebou vzít fotografii Heike a nějakou věc, kterou vlastnila.

Úterý 23. ledna dopoledne.

Nalézt vrahy Heike to byl náš jediný úkol. Umožnilo nám to alespoň částečně zapomenout na realitu a vyplnit náhlou prázdnotu. Své soukromé pátrání jsme začali již v pondělí a druhý den se dostavily první výsledky. Některé informace jsme dokonce získali mnohem dřív než policie. Ta se držela svých předpisů a zvyklostí, já se ženou zase intuice a vlastní etiky. Později policisté tvrdili, že jim komplikuji vyšetřování, ale tím jen přiznali, že jsem šel po správné stopě.

Směli jsme vstoupit znovu do kanceláře. Chtěli na nás, abychom se rozhlédli a řekli, co se ztratilo.

Jeli jsme ve trojici: moje žena, Olaf a já. Stačila krátká „lokální vize” a věděli jsme, že vrahové určitě zaútočili na Heiké, když seděla u stolu, a také co zmizelo: pár „hloupostí”, jak to nazvala policie, a nevelká hotovost.

Pro čtyři sta marek a několik předmětů, které se snad ani nedají prodat, protože kdo by například chtěl mít doma popelník s jelenem, jí zasazovali rány baseballovou pálkou a noži. Pro mou ženu byl vstup do kanceláře velkým šokem, protože všude ještě bylo vidět stopy bestiální vraždy. Usedl jsem na chvíli k rozházeným zakrvaveným papírům a zavolal jedinému člověku, který podle mého názoru mohl třeba nevědomky zapříčinit to, k čemu tu došlo. Byl jím Uwe Neuplatz, náš sedmnáctiletý kolportér. Také moje žena a Heike mu důvěřovaly. Pracoval u nás už tři roky a vpustil bych ho do domu třeba o půlnoci. Zeptal jsem se ho, zda někomu nedával adresu naší firmy. Popřel to. Naše pátrání však stále víc směřovalo na blok domů, kde bydlel i Neuplatz. Jenže kdo by ho podezříval?

Úterý 23. ledna večer.

Spolu s Olafem jsem jel večer k madam Isabele. Mohl bych o ní napsat román. Je to žena milá, komunikativní, srdečná a také trochu netrpělivá. Vstoupit k ní do bytu jsem mohl jen já, Olaf čekal trpě

livě dvě hodiny na chodbě. Madam Isabela tvrdila, že dvě osoby odčerpávají příliš moc energie. Víc než dvě hodiny si se mnou povídala o Heike, mystice, posmrtném životě. Seanci chtěla uskutečnit sama:

Měl jsem se vrátit za hodinu. Když jsem přišel, našel jsem madam Isabelu značně vyčerpanou a v místnosti byl podivný chlad. Dala mi lístek, na kterém byla napsána jména a přezdívky. A začala ří

kat; co slyšela. Všechno jsem si zapsal: Hovořila o třech osobách, které byly v kanceláři. Dvě popsala podrobněji: nazrzlého drobného blonďáka a tmavovlasého muže s atletickou postavou. Třetí osobu popsat nemohla. Říkala, že Heike se o mě bojí, že mě také chtějí zabít, a prosila mě, abych se v zále

žitosti její smrti nijak neangažoval.

Řekla také, že jeden z vrahů byl od krve. Heike prý nechtěla mluvit, všechno ji bolí, trpí a čeká na pohřeb. Popravdě mě to, co jsem se dozvěděl, nijak moc neuspokojilo, navíc madam Isabela tvrdila, že kolem krouží zlí duchové. Ale měla pravdu ať už šlo o počet osob, jejich podobu i oblečení, nebo o nebezpečí, které mi hrozilo.

Čtvrtek 25. ledna.

Poslední dny byly ve znamení hledání vrahů a příprav na pohřeb Heike. Naposledy jsme ji viděli, když jsme přinesli na prosekturu svatební šaty, které již měla nachystané. Byl to hrozný pohled, vů

bec se nepodobala té krásné a milé dívce, kterou jsem viděl před týdnem. Řidiče pohřební služby jsem umluvil, aby s rakví objel místa, která tak milovala. Seděl jsem vedle něj a v duchu říkal: Tak tady jsi bydlela… Tady zůstal opuštěný Olaf… Tady tě zabili… Pak jsem vystoupil a černý automobil

504

zamířil do místa, kde se narodila a kde měla být pohřbena. Tehdy jsem si uvědomil, že už se opravdu nikdy nemůže vrátit.

Neděle 28. ledna.

Numerolog, který si říkal Mister John, mi neřekl nic nového. I on tvrdil, že vrahové byli tří a jednoho z nich Heike znala. V té době už jsem věděl hodně a dokázal poznat, kdy si mág v černém kaftanu vymýšlí. Znal jsem přezdívky pachatelů a hledal „Holuba” a „Vosu”. Byl jsem už hodně blízko…

První dny února.

Naše vztahy s policií byly velmi dobré, protože jsme pochopili důvody jejího postupu: Má pravdu, když nevěří nikomu, dokud si vše důkladně neprověří. Nevěděl jsem, že policisté už tuší, kdo je vrahem, ale zatím nemají dostatek důkazů. Každou noc od chvíle, kdy jsem byl propuštěný z vazby, se mi zdá o Heike. Jsou to ale takové divné sny, jakoby rozmazané, nedovedu z nich nic vyčíst; i když se snažím sebevíc.

Sobota 10. února večer.

Získal jsem telefonní číslo jasnovidce z Brém, který dokáže leccos vyčíst i po telefonu, pokud je na druhém konci dobré médium. A to já jsem. Chtěl, abych si představil Heike a svou kancelář onoho osudného dne. A pak řekl: „Pachatelé byli tří; dva muži a žena. První ránu zasadil drobný nazrzlý blondýn, další muž atletické postavy s černými vlasy, pod kterými má jizvu. Jeden z nich bydlí na okraji Hamburku v domku v málo frekventované ulici. Ten dům je hodně zanedbaný a má střechu žluté barvy“

Všechno, co mi ten muž řekl po telefonu, byla pravda. Ale policie na paranormální jevy nevěří.

Uwe Neuplatz mi vyjádřil upřímnou soustrast a dohodli jsme se, že za mnou přijdi 16. února do bytu.

Polovina února.

Získali jsme adresu jednoho z vrahů. Vlastně znali jsme jen číslo bloku, nikoliv bytu, a jméno: Pustili jsme se do mravenčí práce, prověřovali jsme všechny obyvatele bloku. A kruh se stahoval. Znali jsme jejich přezdívky, věděli jsme, kam nejčastěji chodí, a také to, že jedním z vrahů je opravdu dívka. Jeden pracuje v noci a všichni tři se připravují na maturitní ples: Zavolal mi Uwe Neuplatz a odložil naši schůzku na 20. února.

Neděle 18. února po půlnoci.

Zdál se mi sen o hotelovém pokoji bylo v něm něco hrozného, ale nevěděl jsem, co to je. A pak jsem ve snu uviděl Heike. Ležela na porodnickém oddělení v nemocnici, ale měla jiné vlasy, dlouhé a černé.

Neděle 18. února ráno.

Probudil jsem se a věděl, kde pracuje, že se jmenuje B. T., a znal jsem i adresu bydliště jednoho z vrahů. Již o něm víme se ženou prakticky vše. Slyšeli jsme i jeho hlas ve sluchátku, když jsme mu dvakrát zavolali a neozvali se. Je číšníkem v jednom hotelu, jeho bratr patří mezí skinheady. Řekli jsme to policii, ale zase to bylo zbytečné. Netušili jsme, že všichni tři jsou již sledováni a budou co nevidět zatčeni.

Pondělí 19. února před šestou ráno.

Probudil mě zvonek telefonu. „Zadrželi jsme pachatele vraždy dnes v noci,” oznámila policie.

„Bernda Teichmanna také?” zeptal jsem se.

,;Ano,” odpověděl policista a nezeptal se, odkud o Berndu Teichmannovi vím. O dvě hodiny pozdě

ji jsme se dozvěděli, že iniciátorem a jedním z tří vrahů je Uwe Neuplatz Byl to pro nás šok. Dva zbývající se jmenovali Jochen Vogel (přezdívka Holub) a Eva Schwerová (přezdívka Vosa). Bernd Teichman byl milencem Evy, ale vraždy se nezúčastnil: Tří z nich bydleli ve čtverci, který jsme si na plánu Harpburlu zakreslili červenou tužkou.

505

Pár kroků od bydliště Evy Schwerové je gynekologickoporodnická klinika a Ewa měla dlouhé černé vlasy stejné jako Heike v mém snu. A Jochen Vogel bydlel v domku na okraji města, přesně takovém, jak ho popsal Mister John. , To, co jsme se dozvěděli od policie, nás nijak neudivilo, všichni jasnovidci přece tvrdili, že pachatelé byli tři. Zavraždil Heike jen proto, že potřebovali peníze na maturitní ples. Mysleli si, že nás tam zastihnou oba, a chtěli zabít i mne. Kdybych neodešel mimořádně dřív… Kdoví, co by se stalo:

Uwe Neuplatz měl ke mně přijít 20. února. Chtěl s sebou’ zase vzít spolužáka a spolužačku, aby dokončili to, co začali? Počítali s tím, že v mém bytě bude kořist větší? Nebo chtěli vyvraždit celou mou rodinu? Kdo se kdy dozví odpověď?

Večer se v mé kanceláři konala rekonstrukce. Přiváželi je postupně, aby každý z nich na místě uká

zal, jak zabíjeli. Sledovali jsme je se ženou na chodbě, jak vcházejí a zase vycházejí s pouty na rukou.

Ve výrazu jejich tváří nebyl ani stín hanby nebo pocitu viny. Úplně stejně jako před měsícem, kdy odtud odcházeli na hamburger a colu.

Jak je možné, že se Uwe. Neuplatz, chlapec ze slušné a spořádané rodiny, dopustil tak ohyzdné vraždy? Jak mohl zasadit několik ran baseballovou pálkou a nožem té, kterou dobře znal už tři roky, a pak jít klidně na hamburgra, jako kdyby se nic nestalo?

Co přivedlo Evu Schwerovou, velmi hezkou dívku na prahu dospělosti, k tomu, že bez lítosti zabila svou vrstevnici? Zemřelo v ní snad všechno hezké, neví, co je to skutečná láska, utrpení, dar života?

Proč Jochen Vogel, syn velmi bohatých rodičů, zabíjel pro peníze, vlastně pro pakatel? Trojice zlo

činců neprojevovala žádný strach z trestu. Nebylo jim ještě ani osmnáct, nebyli trestáni, pocházeli z lepších rodin, navštěvovali prestižní gymnázium. Soud nakonec zhlédl milostivě na ty „ještě děti”, které jen náhodně sešly ze správné cesty, a odsoudil je k vězení v délce od 8 do 12 let. Jenže jak dlouho ve skutečnosti budou za mřížemi? A kolikrát jim za dobré chování bude umožněna návštěva u rodičů? Jednou vyjdou ven, stále ještě velmi mladí. A určitě krutější.

Mám já i moje rodina žít dál ve strachu? Odjet z Hamburku, změnit si totožnost, zamířit někam na druhý konec světa, spálit za sebou všechny mosty? Nebo se zabarikádovat doma a čekat zda nepřijdou? Dokáže vůbec spravedlnost zajistit bezpečí mé rodiny?

Odstrašovat má nejen neodvratnost trestu, ale i jeho výše. Kdyby ti mladí lidé našli v mé kanceláří třeba jeden nebo dva miliony marek, mohli by si klidně a upřímně říci, že tolik peněz by v životě nikdy poctivou prací nevydělali a že se jim vlastně ta vražda mnohonásobně vyplatí. Je úděsné, když se vše začne přepočítávat na peníze a zisk, dokonce i lidský život.

Oni se dříve nebo později vrátí domů ke svým rodinám, snad se ožení a vdají, založí si vlastní rodiny. Možná je pobyt za mřížemi opravdu napraví, kdoví. Jisté je jen jedno: Héike se už nikdy nevrátí.

Jí vzali jakoukoliv šanci navždy. Její sny zašlapali a zabili. Já ani žena se s tím nikdy nesmíříme, ale to je asi jediné, co ještě můžeme pro Heike udělat.

88

506

88 případ

Milovaný vnouček

Kriminalisté někdy musí řešit případy, které by patrně nedokázal vymyslet ani největší mistr detektivní literatury. Bude to tím, že život a jednání lidí bývají mnohem složitější než sebelépe vyfabulovaný příběh a motivy trestných činů velmi často daleko prozaičtější či přízemnější. Ani většina vrahů se nekryje s představami autorů detektivek a jejich čtenářů. Jsou to často docela obyčejní lidé, kteří byli ke svému činu obvykle dotlačeni vývojem situace, na níž měli větší nebo menší podíl. p občas se mezi nimi najdou i pachatelé, které by z podobného činu nikoho ani nenapadlo podezřívat.

„Babi, dala bys mi na nový kompakt?”

Čtrnáctiletá Rose upřela na babičku své pomněnkové oči, v nichž se dal přečíst smutek smíšený s nadějí. Věděla, že to určitě zapůsobí.

„A kolikpak stojí?”

Děvčátko vyřklo částku, která sice nebyla nijak astronomická, ale pro babičku v důchodu přece jen představovala nemalý obnos. Navíc to nebyla první podobná prosba Rose v poslední době a ona také neměla jen jednu vnučku, ale hned čtyři vnoučata. Stará paní se zamyslela a tvářila se, že v duchu po

čítá, ale i z její strany to byla jen póza. Dobře věděla, že Rose vyhoví jako pokaždé.

„Naši mi na něj nechtějí dát. Jenže všechny holky už ho mají a smějou se mi,” dodala dívka, aby babička nemusela příliš dlouho uvažovat, jak na její prosbu odpovědět.

„To víš, člověk nemůže mít všechno, co se mu líbí nebo co mají ostatní,” poučila vnučku babička.

„Musí se šetřit, dneska je všechno drahé: `

„A proč musíme šetřit jenom my?”

Babička si povzdychla a zamířila k příborníku, kde měla schovanou peněženku. Odpočítala požadovanou částku, peněženku uložila zpátky a řekla:

„Tak já ti na tu věc dám, když po ní tolik toužíš. Ale je to opravdu naposledy.”

„Ty jsi moje zlatá babička!” vykřikla dívka a vrhla se staré ženě kolem krku. Začala ji líbat na tvá

ře. „Mám tě moc ráda! Úplně nejvíc na celém světě!”

Rodina Grety Weissové z města poblíž Kolína nad Rýnem byla považována za slušnou, spořádanou a šťastnou. Šestašedesátiletá seniorka plnila nejen roli babičky, ale často i matky. Měla syna a dceru, kteří si založili vlastní rodiny a podarovali ji čtyřmi vnoučaty. Greta žila od smrti manžela před třemi roky sama a všechen svůj čas i energii věnovala dětem a vnoučatům. Měla slušný důchod a přivydě

lávala si šitím či spíše přešíváním a opravami. Šlo jen o sousedskou výpomoc, nijak zvlášť honorovanou. Všechno, co tak vydělala; nechávala doma „pro strýčka Příhodu” jak říkávala. Všichni však věděli, že kdykoliv k ní zajde některé z vnoučat, podstrčí mu nějakou tu sladkost nebo marku na přilepšenou.

Nejstaršímu z vnoučat bylo čtrnáct, nejmladšímu deset let, dvě děvčata a dva chlapci. Všichni brzy poznali, jak na babičku. Stačilo říct; že strašně moc touží po tom či onom a rodiče jim na to nechtějí dát, a stará paní sáhla „do punčochy”, aby vnučka nebo vnouček netrpěli pocitem ukřivdění. Nemohla jim samozřejmě splnit každé přáni, ale když to jen trochu šlo, neodolala smutným očím. Byla by nejraději, kdyby se ó tom rodiče nedozvěděli, protože to neviděli rádi a počínání Grety považovali za docela obyčejné rozmazlování.

„To přece nemůžeš dělat, maminko,” vyslechla od nich mnohokrát. „Podrýváš tím celou naši vý

chovu i autoritu. A děti si potom ničeho neváží, všechno jim připadá samozřejmé.”

Jenže Greta měla dobré srdce á nedokázala přes něj přenést dětský smutek nebo dokonce slzičky.

To by se raději uskrovnila sama, jen když vnoučata budou spokojená. Milovala lesk radosti v jejich očích i spontánní projevy, jimiž ji dávala najevo, jak moc babičku mají ráda. Netušila a patrně by tomu ani nevěřila , že ze strany vnoučat je to hra spojená s obchodem: děvčátka i chlapci byli stale víc ochotni zulíbat babičku a vyznat jí svou lásku jako protihodnotu dárků a peněz, které jim dávala.

Greta Weissová byla velmi přátelská a ochotná i ke všem sousedům a známým. Těm, kdo na tom nebyli nejlépe, dokázala přešit nebo spravit oblečeni i zadarmo. A pokud někdo zrovna neměl na zaplacení, počkala mu. Není divu, že starší ženu měli všichni rádia vážili si jí.

507

Některé vrstevnice Gretě i trochu záviděly, protože měla hezký vztah nejen ke svým dětem, ale rádi ji měli i zeť a snacha a samozřejmě vnoučata Ta se v ní přímo zhlížela jak si alespoň všichni mysleli. Když Konrad nebo Rose pomáhali babičce s nákupní taškou, mnozí se i otočili a v duchu si říkali, že podobný vztah ke starým lidem je dnes už opravdu vzácností. To jejich děti a vnoučata… Darmo mluvit! Někdo prostě má štěstí a jiný smůlu nejen v životě, ale i v rodině.

V pátek na počátku listopadu roku 1997 zašla ke Gretě Weissové sousedka, která bydlela o patro níž. Dala si k ní zkrátit manželovy kalhoty a Greta jí večer řekla, že jsou už hotové, aby se pro ně stavěla. Bylo pár minut po poledni, když sousedka poprvé stiskla zvonek u dveří. Ale nikdo neotevíral ani na další zvonění. Nakonec sousedka vzala za kliku. Nebylo zamčeno. Vešla do předsíně a zavolala: „Paní Greto! Jste doma?”

Ale nikdo jí neodpověděl, v bytě vládlo ticho. Greta nebyla v kuchyni ani v pokoji; až v ložnici, kde měla i šicí stroj. Právě u něj ležela na zemi vedle převrhnuté židle. Ta nehoda se jí stala při šití, pánské kalhoty zůstaly ve stroji i s jehlou zapíchnutou uprostřed stehu.

„Panebože, co se vám stalo?!” vykřikla sousedka a chtěla ji zvednout, protože si myslela, že na ni přišla náhlá nevolnost. Ale polekaně couvla Greta měla zakrvácenou hlavu.

„Ježíšmarjá! Kdo vám to udělal?”

Žena ležící na koberci neodpověděla a sousedka měla dojem, že ani nedýchá. Rozběhla se domů k telefonu: Během několika minut byla na místě lékařská pohotovost a přijela také policie. Doktor zjistil, že Greta Weissová je mrtvá, a za příčinu smrti označil údery do hlavy, které vedly k vážnému po

škození mozku. Vražedným nástrojem bylo s největší pravděpodobností kladivo nalezené pod šicím strojem. Nebyl na něm jediný otisk hodící se k identifikaci, pachatel pravděpodobně měl rukavice.

„Jak dlouho je mrtvá, doktore?”

„Tipoval bych to na dvě až tří hodiny,” odpověděl lékař. „Ale tohle je záležitost pro patology, já jsem specialista na živé pacienty. Těm se dá naštěstí ještě pomoci. Tady už jsem zbytečný.”

Pro kriminalisty začala po zadokumentování místa činu a odvozu mrtvého těla na prosekturu rutinní práce. V bytě nebyl nepořádek svědčící o tom, že ho pachatel prohledal. Alespoň to tvrdila sousedka, která Gretu našla a domácnost dobře znala měla dojem, že všechno je na svém místě. Dvířka pří

borníku, v němž Weissová přechovávala své vkladní knížky, hotovost a jiné cennosti, byla zamčená na klíček, který trčel v zámku, knížky i šperky byly na svém místě, peněženka i peníze však zmizely.

Sousedka odhadla odcizenou částku na sto až dvě stě marek.

„Měla to hlavně na běžné nákupy a pak pro vnoučata,” řekla kriminalistům: „Mohlo tam ale být i víc, odkládala do příborníku peníze, které dostala za šití. Většinu toho dala vnoučatům.”

Na nábytku bylo zajištěno několik desítek otisků, které se postupně dařilo identifikovat patřily buď Gretě, nebo jejím blízkým a zákaznicím. Podle výsledků pitvy se Weissová útočníkovi nebránila, na jejím těle nebylo nalezeno žádné další poranění. Vrah ji napadl podle všeho nečekaně a zezadu, zasazené rány však nebyly těžké. Mrtvá ale měla mimořádně slabé lebeční kosti, proto došlo k váž

nému poškození mozku a smrt nastala téměř okamžitě.

„Kdyby neměla tak křehkou lebku, ty rány by ji maximálně omráčily, ale asi ani to nes` řekl patolog. „Síla úderů ukazuje spíš na ženu. Nebo na dítě. Ale to je asi hloupost, co…”

Bylo zřejmé, že Greta Weissová musela svého vraha dobře znát, protože ho vpustila do bytu. Zá

mek ani dveře nenesly stopy poškození a vzhledem k tomu, že byt byl ve druhém patře, nemohl se nikdo dostat dovnitř okny, která byla navíc s ohledem na nevlídné počasí zavřená.

Zatímco jedna skupina prohledávala byt zavražděné, druhá vyslechla všechny obyvatele čtyřpodlažního domu, celkem čtyřicet osob. Podařilo se shromáždit několik zajímavých informací o životě a zvycích Grety Weissové i jejích vztazích k rodině a okolí. Několik sousedů vidělo starší paní kritický den ještě kolem osmé ráno, když se vracela s nákupem. Později už ji nikdo nespatřil.

„Byla klidná a usmívala se, říkala, že se konečně po dlouhé době zase jednou pořádně vyspala, protože jí neloupalo v kolenu,” vylíčila poslední setkání s Weissovou sousedka bydlící o patro výš. „Nato ona trpí už dlouho, hlavně při změnách počasí a při dešti. Zastavily jsme se na chvilku před domem. Neříkala, že by k ní měl někdo přijít.”

„V poslední době mi připadala taková veselejší,” sdělila kriminalistům jiná žena z domu, která už také byla v důchodu. „Říkala, že se cítí líp, že nemá bolesti v nohách a dobře spí. Povídaly jsme si o tom; co budeme vařit k obědu: `

508

Všichni, kteří Gretu to ráno potkali, se shodli na tom, že byla v mimořádně dobré náladě a neříkala nic, z čeho by se dalo soudit, že očekává nějakou návštěvu. Nikdo si také ono dopoledne nevšiml v domě ani v jeho okolí nějaké podezřelé osoby a nikdo nic neslyšel.

Vyšetřovatelé brali do úvahy tři nejpravděpodobnější okruhy pachatelů: rodinu, nejbližší sousedy a zákazníky. S nikým jiným se Weissová nestýkala. Vypadalo to na hodně složitý případ, který navíc vzbudil ve městě velkou pozornost, protože něco podobného se tu nestalo už delší dobu.

Nejprve začala policie prověřovat rodinnou verzi. Syn Herbert i dcera Silke měli na kritickou dobu alibi, navíc s matkou vycházeli výborně a její nečekaná smrt je opravdu zdrtila.

„Naposledy jsme se viděly před třemi dny,” uvedla při výslechu Silke. „Zaskočila jsem k matce cestou z práce. Cítila se dobře a slíbila, že k nám přijde v sobotu na oběd.”

„Matku jsem viděl večer před její smrtí,” vypověděl Herbert. „Stavěl jsem se u ní, protože jsem si potřeboval vzít z knihovny jednu knížku. Zdržel jsem se asi půl hodiny, možná o něco déle. Povídali jsme si o všem možném. A taky jsme se dohodli, že v neděli přijde k nám. Na sobotu už byla zadaná u sestry.”

„Neříkala vám, že někoho čeká?”

,,Ne. Jen si trochu stěžovala, že má hodně práce, ale to dělala spíš ze zvyku. Zdálo se mi, že je v dobré náladě. Ani si nenaříkala na bolavé nohy.”

Protože ke Gretě často chodila vnoučata, požádali kriminalisté, zda by si s nimi nemohli promluvit.

Třeba jim babička řekla něco, co by mohlo představovat stopu vedoucí k pachateli. Ale obě děvčátka ani dvanáctiletý Dieter nic nevěděli. U babičky byli naposledy před třemi nebo dvěma dny a řeč se točila jako vždy především kolem školy.

„Kdy si budeme mocí promluvit s vaším synem?” zeptal se jeden z kriminalistů Silke.

„Nevím… Ještě se nevrátil ze školy…”

„Už bude večer,” připomenul policista.

„Asi se někde zdržel s kamarády,” řekla Silke. „Budě mu jedenáct a začíná s ním asi trochu cloumat puberta: Nějak moc brzy. Občas má nápady, že by ho člověk nejradši přetrhl vejpůl.”

„Já se po něm podíváni,” nabídl se manžel Silke.

Právě Konrad jako nejmladší z vnoučat patřil k babiččiným miláčkům. Greta pro něj měla slabost a nic mu neodmítla, což chlapec dost často zneužíval.

Když se otec vrátil po půlhodině domů, přinesl nečekanou zprávu:

„Vůbec dneska nebyl ve škole. Společně s Thomasem; to je jeho nejlepší kamarád. A ten také ještě není doma.”

„Už něco podobného někdy udělal?” zeptal se kriminalista.

„Co?”

„Že nešel do školy a nepřišel domů: `

„Ne,” zavrtěla hlavou chlapcovi matka. „Zlobí a dost, ale větší problémy s ním zatím nebyly. Ve třídě patří k nejlepším žákům.”

,;A ten jeho kamarád?”

„To je pěkné kvítko, ale jinak hodný chlapec: Na vysvědčení měl jednu dvojku. Že on se…”

Silke zmlkla v půlce věty.

„Co jste chtěla říct?” zeptal se policista.

„Napadlo mě, jestli se Konrad nedozvěděl, co se stalo s matkou, a nevzal si to příliš k srdci. Měl ji moc rád, chodil k ní skoro každý den a dostával od ní peníze a sladkostí…”

„Proč ale nešel už ráno do školy?”

„To nevím.”

Nikdo neměl nejmenší tušení, kde by mohli oba chlapci. být. Kriminalisté jejich zmizení se smrtí Grety Weissové nespojovali, ta konstrukce jim připadala příliš fantastická. Spíš měli strach, aby se Konradovi a Thomasovi něco nestalo.

„Vyhlásíme po nich pátrání,” řekl kriminalista. „Znáte místa; kam chodili nejčastěji nebo nejradě

ji?”

„Snad ano,” přikývl manžel Silke.

„Tak se tam hned pro jistotu podíváme…”

509

Hledání dvou desetiletých spolužáků, kteří nepřišli do školy ani domů, bylo bezvýsledné. Oba byli naposledy viděni svými rodiči ráno při odchodu do školy, kdy ani jeden z nich samozřejmě neříkal, že by měl v plánu stát se záškolákem.

„Byl úplně stejný jako jindy,” tvrdila Thomasova matka.

;,Ptal se, co bude k večeři. A jestli se bude moci dívat na televizi, že hrají nějaký, film se Schwarzeneggerem. Muselo se mu určitě něco stát, nic takového by o vlastní vůli nikdy neudělal!”

Byla už skoro půlnoc, venku se hustě rozpršelo a oba chlapci byli stále nezvěstní. Přesně ve 23 hodiny 48 minut zazvonil na místním oddělení policie telefon. Ohlásil se příslušník policie z místa vzdáleného přes sto kilometrů.

„Máme tu dva kluky od vás,” oznámil. „Jmenují se Thomas a Konrad. Je jim deset a našli jsme je na nádraží: Mají u sebe větší peněžní částku. Prý jim ji dala babička jednoho z nich na cestu. A rodiče o všem vědí. Tak to alespoň tvrdí. Mají namířeno do Mnichova.”

„Hned pro ně jedeme,” řekl policista, který zvedl telefon. „Dejte pozor, ať vám neupláchnou. Jsou to pěkná kvítka.” Rodiče obou chlapců nejprve nechtěli věřit, že jejich synové jsou tak daleko, a ještě víc je šokovalo sdělení, že podle všeho mají na svědomí smrt Grety Weissové.

,;To přece není možné!” opakovaly obě matky, zatímco otcové mlčeli. „Jsou to přece ještě děti!”

Policisté požádali otce Konrada a Thomase, aby s nimi jeli pro chlapce. Ve dvě ráno již oba vydě

šené kluky přebírali na policejním okrsku a po čtvrté byli zpátky. Cestou oba uprchlíci usnuli, proto je nechali vyspat a druhý den dopoledne v přítomnosti rodičů a dětského psychologa zahájili výslech.

Konrad s Thomasem nezapírali, že peníze vzali u Konradovy babičky, a jejich výpověď šokovala nejen nešťastné rodiče.

„Potřebovali jsme peníze, protože jsme si chtěli udělat výlet do Mnichova,” řekl Konrad. „Thomas tam má kamaráda, co ho poznal loni na prázdninách, a ten mu napsal, abychom za ním přijeli. Kdybychom to řekli doma, naši by s námi nikam nejeli, protože pořád nemají na nic čas. Tak jsme si řekli, že pojedeme sami, že to není nic těžkého.”

,;Konrad říkal, že potřebuje peníze; aby mohl pořádně oslavit své narozeniny,” doplnil ho Thomas.

„Bude mu za dva týdny jedenáct. Doma mu peníze nedávali. A babička už taky ne tolik jako dřív.”

Ke Gretě Weissové přišli v devět ráno a zalhali, že jim škola začíná později.

„Nejdřív jsem babičku slušně požádal, aby mi dala sto marek, že je moc potřebuji. Chtěla vědět na co, ale to jsem jí přece nemohl říct,” vypověděl Konrad. „Řekla, že je to moc peněz a že to nejde: Abychom radši šli do školy, že už je moc hodin.”

Greta Weissová usedla ke stroji a začala šít. Asi tím chtěla dát chlapcům najevo, že má práci a oni by měli odejít. Konrad počkal, až se skloní, pak vzal kladívko, které přinesl ve školní brašně, a udeřil ji dvakrát do hlavy. Spadla na podlahu a zůstala ležet. Pak podal kladívko Thomasovi a ten ležící ženu praštil také dvakrát do hlavy.

„Abychom měli oba stejnou vinu;” vysvětlil Konrad. „Viděl jsem to v jednom filmu. Jinak by mohl Thomas všechno svést na mne.”

Povedený vnouček věděl, kde má babička schované peníze, vždyť mu je tolikrát dávala. Vzali z příborníku skoro tři sta marek a odešli. Zamknout nemohli, protože nenašli klíč. Zamířili na nádraží a vsedli do prvního vlaku, který odjížděl. Několikrát bez problémů přesedli a štěstí jim přálo až do chvíle, kdy se jich pozdě v noci zeptal na nádraží policista, co tam dělají a proč už dávno nejsou doma.

„Babičku jsme museli zabít,” řekl Konrad bezelstně. ,;Jinak bychom ty peníze nedostali a myje moc potřebovali. Taky jsem se bál, že řekne našim, co jsem na ní chtěl, a já dostanu od taty nářez…”

Vzhledem k věku pachatelů na ně byla spravedlnost krátká. Snad až později pochopí, co provedli, a dostaví se i výčitky svědomí. Jejich rodiče patrně marně pátrají v paměti, kde mohli udělat chybu, která přivedla desetileté chlapce až k chladnokrevné, předem naplánované loupežné vraždě. Těžko říct, zda ji kdy najdou a napraví.

510

89 případ

Elegán s kočkou

29. dubna 1998 zvedla služba na policejním okrsku v severofrancouzském městě Laon telefon.

Rozčilený mužský hlas oznamoval, že na dvoře domovního bloku v ulici Victora Huga leží postřelený mladý muž. Policista ihned uvědomil lékařskou pohotovost a spojil se s radiovozem, který byl nejblíž Hugově ulici. Požádal kolegy, aby až do příjezdu výjezdové skupiny zajistili místo činu a pomohli raněnému. Byl jím osmnáctiletý Fabien T., který se svíjel bolestí vedle automobilu Fiat Tipo, s nímž přijel za kamarádem. Měl prostřelené koleno a policisté tušili, že takové poranění už nedá zcela do pořádku žádný doktor a mladík bude až do konce života kulhat. Bolest musela být hrozná, protože Fabien nebyl schopen odpovědět na žádnou otázku. Brzy přijela sanita a odvezla ho do nemocnice. O

pět minut později se objevili policejní specialisté s fotografem a videokamerou. Začali hledat a zajiš

ťovat stopy, především vystřelenou nábojnici a kulku, která prolétla mladíkovým kolenem.

Ještě než byl červený automobil odvezen na policejní parkoviště, všimli si policisté, že na předním sedadle leží úlomky z rozbitého autorádia, do kterého někdo udeřil. Protože ve voze nebyly stopy po krvi, znamenalo to, že mladík byl postřelen venku.

Přes veškeré úsilí se nepodařilo nalézt vystřelenou nábojnici, pouze kulku: Šlo o zdeformovaný kus olova, zapíchnutý asi třicet centimetrů před předním kolem vozu do asfaltu, jímž byl dvorek pokryt.

Cestě olověný náboj se již řadu let prakticky nepoužívá, proto ani specialista nebyl na místě schopný alespoň rámcově určit, z jaké zbraně mohl být vystřelen. Ale protože chyběla nábojnice; jednalo se pravděpodobně o bubínkový revolver staršího typu a podobně letitá musela být i munice.

Když kriminalisté ukončili ohledání a čekali na automobil, který odveze fiat k prohlídce, přišel k nim asi dvacetiletý mladík. Představil se jako Michel L. a řekl, že jim .může přesně říct, jak se to stalo, protože to viděl na vlastní oči:

Dvě minuty po půl sedmé Michel se právě podíval na hadinky uslyšel ze dvora velmi hlasitou hudbu. Šel na balkon a uviděl, jak z červeného automobilu vystupuje mladík oblečený do černé kožené bundy. Právě otevření dveří způsobilo, že hlučná a rytmická hudba naplnila prostor dvora. Když dveře přibouchl, hudbu příliš slyšet nebylo. Potom se ale otevřely dveře i na straně řidiče. Mladík, který měl na sobě rovněž černou koženou bundu, ale nevystoupil,jen se posadil na sedadlo bokem, opřel nohy o zem a zapálil si cigaretu. Potom ještě víc zesílil hudbu.

„Ten rámus se nedal vydržet, muzika se odrážela od zdí; bylo to hrozné,” vypověděl Michel L.

„Pracoval jsem na počítači, ale v tom randálu se člověk nemohl na nic soustředit. Doufal jsem, že rychle vyřídí, co potřebují, a bude zase klid: `

„Viděl jste ty dva mladíky už někdy dřív?” zeptal se policista.

„Ne, i když… Už se stmívalo, nosím dost silné brýle, a tak bych je na tu dálku stejně asi nepoznal,”

odpověděl Michel. „Ale neměl jsem dojem, že bych je znal: `

„Co bylo dál?”

„Ten za volantem v klidu kouřil a poslouchal tu hroznou muziku. Všiml jsem si, že v řadě oken se objevili lidé, určitě jim také vadil ten pekelný randál. Už jsem se chtěl vrátit do pokoje a zavřít dveře na balkon, když jsem uviděl toho muže.

„Jak vypadal? Můžete ho blíž popsat?”

;,Světlý plášť, dvouřadový, zapnutý na všechny knoflíky, na hlavě klobouk typu borsalino. A na rukou rukavice: „Před chvílí jste říkal, že špatně vidíte…”

„Ano. Ale on prošel přímo pode mnou. A navíc mě opravdu zaujal ještě nikdy jsem neviděl muž

ského, který vede na vodítku ne psa, ale kočku,” řekl Michel L.

,;Kočku?”

„Ano,” přikývl mladík. „Měl na vodítku kočku a ta běžela, jako kdyby to byl pes. Šel přímo k autu, zastavil se u řidiče a něco mu říkal. Ale řidič mu naznačoval gesty, že nic neslyší. Pak to šlo strašně rychle. Muž chytil řidiče za vlasy a vyhodil ho ven na asfalt. Pak se sklonil do vozu a vypnul hudbu.

Mladík se rychle zvedla v jeho ruce se objevil nůž. Otřel si ústa vrškem dlaně a řekl: Zmiz, dědku!

Jinak z tebe udělám cedník!”

„To jste slyšel?”

511

,;Ano. On to zakřičel. Vztekle. Jenže ten muž se nelekl. Klidně stál a díval se; jak mladík jde k autu a znovu zapíná rádio. Pak vyndal z pravé kapsy pláště pistoli a namířil ji na něj:

„Jak vypadala ta zbraň?”

„To nevím. Zdálo se mi, že má dlouhou hlaveň. Dvorem znovu duněla ta hrozná muzika, proto jsem neslyšel, co si říkají. Pak mladík hodil nůž na zem, sklonil se do auta a hudbu ztišil. Slyšel jsem, jak ten muž řekl, že tím svým randálem ruší slušné lidi. Jenže mladík v bundě si asi myslel, že by n~

něj nedokázat vystřelit, protože hned znovu pustil hudbu na celé kolo. A začal se smát. Pak ten muž vystřelil. Ránu jsem neslyšel, ta pistole asi měla tlumič. Mladík jako kdyby byl vyhozen z auta, spadl s ječením na asfalt a chytil se za koleno.”

S něčím takovým se inspektor Bernard Z. ve své dlouholeté praxi ještě nesetkal. Využil rozhlasového zařízení namontovaného na střeše jednoho z policejních vozů a požádal všechny obyvatele bloku, kteří viděli konflikt vrcholící střelbou, aby se přihlásili. Udělalo to celkem sedm osob pět žen a dva muži. Všichni potvrdili verzi, kterou sdělil policii Michel L. Ne každý si však všiml kočky na vodítku a jen tři ze svědků viděli, jak starší muž vytáhl z kapsy pláště zbraň a střelil na mladíka.

Střelce všichni popisovali jako staršího elegantního muže ve světlém plášti a staromódním klobouku, jaký se dnes už nenosí. Jeden ze svědků, který před důchodem pracoval u hasičů, prohlásil; že podle jeho názoru střílel muž z bubínkového revolveru. Skutečnost, že nikdo neslyšel výstřel, byla způsobena jednak tím; že zbraň měla pravděpodobně tlumič, jednak hlasitou hudbou z automobilu.

Nikdo neviděl muže s kočkou tak zblízka; aby dokázal popsat jeho podobu. Svědkové se však shodli na tom, že ho tu nikdy dřív neviděli a že tedy musí bydlet někde dál, jinak by ho i přes večerní šero poznali podle oblečení nebo charakteristických pohybů. Nevěděli také o tom, že by někdo z okolí chodil na procházku s kočkou na vodítku, což by jim rozhodně neuniklo.

„Možná nebude ani z našeho města,” řekla jedná svědkyně. „Alespoň já nikdy neslyšela, že by tu někdo takový byl: ` Nikdo nevěděl, odkud muž přišel, ani kam po činu ode

šel. Všichni soustředili pozornost na mladíka, který se zmítal u automobilu, a elegán s kočkou zatím zmizel stejně nepozorovaně, jako se objevil.

Inspektor Bernard Z. byl poprvé po dlouhé době v rozpacích opravdu nevěděl, čím by měl začít.

Na vyhlášení blokády ulic v okolí bylo už pozdě a prohledávat domy nemělo cenu. Nahlásil proto jen na centrálu, že se hledá muž ve světlém plášti a staromódním klobouku, který má na vodítku kočku.

Policista v centrále to zpočátku považoval za docela dobrý vtip a za nic na světě nechtěl zprávu předat kolegům v terénu.

„A co je to za kočku?” ptal se ironicky. ;,Mourovatá, černá, perská nebo snad siamská?”

Inspektor si v té chvíli uvědomil, že se na to zapomněl svědků zeptat. Vlastně ho ani nenapadlo, že by to mohlo mít nějaký význam, kočka přece nemá žádný průkaz totožnosti a jsou si všechny podobné: Od Michela L. se dozvěděl, že šlo s největší pravděpodobností o kočku siamskou.

„Víte, já se v kočkách moc nevyznám, ale mám dojem, že jsem právě takovou viděl na fotografii,”

řekl inspektorovi. „Byla světlá a měla černý ocas.”

„A jak se chovala? Neměla strach z té hudby?”

„Byla úplně klidná. Když se ten muž s mladíkem hádal, lehla si na asfalt. Pak už jsem si jí moc nevšímal,” odpověděl Michel L.

Fabien T. ležel na oddělení úrazové chirurgie. Po složité operaci kolena dostal silnou dávku léků proti bolesti a na uklidnění, proto tvrdě spal, a lékař ho odmítl vzbudit. Inspektor se dozvěděl jediné

že koleno už nikdy nebude pohyblivé a mladík bude až do konce života invalidní.

Druhý den se inspektor objevil v nemocnici už v šest ráno, protože v té době sestřičky probouzejí všechny pacienty a měří jim teplotu, kterou pak zapisují na tabulku připevněnou na lůžku. Fábien T.

byl vzhůru a souhlasil, že odpoví na inspektorovy otázky. Jeho verze se kupodivu zásadně lišila od toho, co vypověděli svědkové.

„Vstřelil na mne Eric J.,” tvrdil chlapec. „Byla to pomsta za to, že mu dlužím dost peněz a zatím jsem je nevrátil. Už několikrát mi vyhrožoval, a tentokrát to udělal… Bydlí v té ulici, a když na mě střílel, měl na sobě koženou hnědou bundu, džíny a vysoké boty…”

Inspektor nechal Fabiena dokončit jeho verzi a potom klidným hlasem řekl:

„Nevím, proč mi lžete. Střílel na vás starší muž ve světlém plášti a klobouku kvůli tomu, že jste pustil naplno autorádio a nechtěl ho vypnout. Potvrdilo to sedm svědků, Ale pokud trváte na tom, co

512

jste mi právě řekl, zaprotokolujeme to. Jen vás musím upozornit, že existuje něco jako falešné svě

dectví a to je trestné. Co mi na to řeknete?”

„Máte pravdu,” odpověděl Fabien T. Chvíli přemýšlel a pak dodal: „Byl jsem hloupej a příliš suverénní. A doplatil jsem na to. Myslel jsem si, že je to nějakej bázlivej dědek, a on zatím…”

„Poznal byste toho muže?”

„Ano. Určitě ano: `

„Tak mi ho zatím alespoň popište,” požádal inspektor. „Co nejpřesněji: `

„Nebyl vysoký, tak stopětasedmdesát centimetrů; měl štíhlou a možná dokonce hubenou postavu, mohlo mu být kolem padesátky,” splnil jeho přání mladík. „Obličej měl oválný, pod nosem knírek.

Vypadal docela sympaticky. Ale měl v sobě něco, jak bych to řekl… Když jsem ho uviděl poprvé, napadlo mě, že je to nějaký náfuka. Šel ke mně pomalu s kočkou na vodítku a já si říkal, že vypadá jako zapšklej důchodce, co nemá ani trochu smyslu pro legraci. V očích měl takové prázdno, jako kdyby se díval skrze mne někam daleko.”

„Popisujete ho skoro jako zkušený psycholog,” podivil se inspektor. „Proč jste se s ním pustil do křížku, když jste měl dojem, že nemá smysl pro legraci?”

„Všechno se to stalo tak strašně rychle,” povzdychl si Fabien T. „Teď vím, že to bylá z mé strany hloupost. Mám dojem, že on někoho takového jako já hledal. Ze je to profesionál, který se tím baví.

Aby se nenudil“`

„Udělal jste chybu,” přikývl inspektor. „Moc velkou chybu. Lidi jako on nesnášejí, když se jim ně

kdo postaví na odpor. Dokážou být nevypočitatelní…”

„To už teď vím,” přikývl mladík v bílé nemocniční posteli. „Jenže je pozdě: `

Několik dní trvalo, než policisté vyslechli obyvatele všech domů v ulici Victora Huga. Nikdo ale nevěděl o muži, který by vodil kočku na vodítku, nikdo neměl hosta, který by byl alespoň trochu podobný muži, jenž střílel, a v celé ulici nechoval nikdo siamskou kočku: Všichni si prohlédli identikit, pořízený podle výpovědi poraněného mladíka, ale žádný z dotazovaných muže nepoznal a nevzpomněl si, že by ho kdy viděl.

Po dvou týdnech přišly z laboratoře kriminalistického ústavu výsledky expertizy nalezené kulky.

Byly překvapující s pomocí stejné zbraně došlo v průběhu posledního roku ke spáchání tří vražd. Jejich oběťmi se stali tří Cikáni jeden tulák, bezdomovec a žebrák. První byl zastřelen 13. května 1997, poslední v polovině prosince stejného roku.

Loupežný motiv nepřicházel v úvahu, nikdo ze zavražděných u sebe nic neměl. Zdánlivě je nespojovalo nic zemřeli v různých místech a neznali se kromě použité zbraně. Policie myslela, že jde o nějaké vyřizování účtů v podsvětí nebo že se objevil maniak, který vraždí jen tak pro zábavu. Mohl to být ale také rasista nebo člověk, který byl přesvědčený, že se mu stala ze strany nějakého Cikána velká křivda, a rozhodl se, že se pomstí. “

Skutečnost, že ke každé vraždě došlo v jména místě a že případ vyšetřovali jiní policisté, měla za následek, že až dosud ony tři činy nikdo nespojil. To udělal až inspektor Bernard Z., který k nim přidal i těžké ublížení na zdraví. Tentokrát však nebyl obětí Cikán. Co to mohlo z hlediska pachátele znamenat?

Inspektor se obrátil na známého psychologa se žádostí o vypracování psychologického portrétu muže, který už čtyřikrát vystřelil na člověka. Zatím o pachateli věděl příliš málo a nechtěl opomenout jedinou možnost, jak se k němu dostat blíž.

Profesor Jocelyn D. soudil, že pachatelem je muž s velmi silným charakterem a vůlí, ktérý je až puntičkářsky přesný a nesnáší sebemenší odpor. Jeho věk určil na padesát až šedesát let. Jistě zastává nebo zastával vedoucí funkci a pravděpodobně bude majitelem soukromé firmy, což mu poskytuje dostatek času i prostředků na to, aby mohl realizovat svou zločinnou ideu. Pravidelně sportuje, aby si udržel dobrou fyzickou i psychickou kondici. Profesor ho doporučoval hledat mezi těmi, jimž se stala nějaká skutečná křivda od osoby nebo osob cikánské národnosti. Možná ten čin nebyl náležitě potrestán policie třeba nenašla pachatele nebo mu soud uložil příliš nízký trest. Proto si hledaný pachatel myslí, že musí učinit spravedlnosti zadost sám, a vzal ji do svých rukou. Z toho důvodu bude pravdě

podobně vraždit až do chvíle zatčení. Není dokonce vyloučeno, tvrdil profesor, že se postupně začne mstít i za vymyšlené křivdy a bude střílet do lidí třeba jen proto, že poslouchají nahlas rádio nebo ma

513

jí příliš dlouhé vlasy. Jde nepochybně o psychopata, u něhož nelze vyloučit ani schizofrenii. V kaž

dém případě je velmi nebezpečný a jeho agresivita se bude zvyšovat.

Inspektor vycházel při svém pátrání z předpokladu, že muž s kočkou bydlí na severu Francie, pravděpodobně v některém z měst v okolí Laonu. Když si zanesl na mapu místa tří vražd a postřelení Fabiena T., vyšlo mu jako nejpravděpodobnější bydliště neznámého město St. Quentin. Požádal tamní soud, aby mu zapůjčil všechna akta z procesů, v nichž jako obžalovaní vystupovali Cikáni.

Za poslední tři roky bylo takových případů jedenáct a většinou se jednalo o krádeže nebo drobné podvody. Inspektora zaujala pouze autonehoda, k níž došlo před dvěma roky a v jejímž důsledku se jedenáctiletá dívka stala invalidní. Nehodu zavinil šestnáctiletý Cikán, který měl sice bohatého otce, ale sám byl analfabet. Mladík byl zadržen hned druhý den, ale neskončil ve vězení pro nezletilé ani ve výchovném ústavu. Otec si ho ještě týž den vyzvedl a od té doby po chlapci policie pátrala marně.

Zmizel, jako kdyby se propadl do země. Rodiče tvrdili, že utekl z domova a nevědí, kde je. Podle policistů uprchl do zahraničí k příbuzným.

Dědečkem postiženého děvčátka byl osmapadesátiletý Patrice S., majitel dvou prosperujících firem.

V odborných kruzích byl známý jako sběratel starých palných zbraní. Ve své sbírce měl mimo jiné i kolt z roku 1852, který měl ještě hlaveň ve tvaru šestiúhelníku. Patrice S. býval dříve aktivním sportovcem a stále si udržoval výbornou fyzickou kondici. Když ten, kdo pr’ejel jeho vnučku, zmizel z města, přišel za velitelem místní policie a vyčetl mu to. Vykřikoval, že se všemi Cikány je potřeba tvrdě zatočit, a sliboval, že když to nedokáže policie, postará se o to on sám: Inspektor navštívil podnikatele a milovníka starých zbraní v jeho staré secesní vile obklopené velkou zahradou. Na otázku, kdy naposledy střílel z některé ze svých zbraní, Patrice S. odpověděl, že nedávno.

„Mám ve zvyku každý rok vystřelit z každé své zbraně alespoň jednou,” vysvětlil. „Zachovávají si tak funkčnost a nestárnou: `

;,Víte, že se to nesmí?”

„Jistě,” přikývl sympatický šedesátník. ,;Ale nestřílím přece po lidech.”

Inspektor si prohlédl všechny revolvery, které měl podnikatel ve své sbírce Patrice mu je ukázal bez odporu a dokonce s neskrývanou pýchou. Byly vyčištěné, hlavně se uvnitř leskly a zámky byly ošetřené vazelínou.

Podnikatel by klidně mohl být oním elegánem s kočkou, měl střední štíhlou postavu a oválný obli

čej s knírkem. Inspektor si představil, jak asi může vypadat ve světlém plášti a staromódním klobouku a měl dojem, že má před sebou pachatele tří vražd. Na druhé straně jen těžko mohl uvěřit tomu, že ten noblesní starší pán by dokázal chladnokrevně střílet do lidí jen proto, že nějaký mladý Cikán přejel automobilem jeho jedenáctiletou vnučku.

„Podezíráte mě snad z něčeho?” zeptal se podnikatel. „Hledám muže, který zastřelil tři muže cikánské národnosti,” odpověděl inspektor podle pravdy. „Použil k tomu stejnou zbraň a podle našich zjiš

tění se jedná o starý revolver, z kterého se střílí náboji s olověnými kulkami.

„A kvůli tomu jste přišel za mnou? Snad si nemyslíte…” Inspektor musel říci, že si něco takového opravdu nemyslí, a jestli vlastní siamské kočky, se už raději ani neptal. Věděl, že mezi zbraněmi; které mu sběratel ukázal, vražedný revolver určitě nebyl, pokud ho vůbec Patrice S. vlastnil. Ale kriminalista byl ochoten přísahat, že vraha našel. Jen ho zatím nemohl usvědčit. Rozhodl se, že se obrní trpělivostí a nechá podnikatele čtyřiadvacet hodin denně sledovat.

Ještě týž den, když se začalo stmívat, si vyšel Patrice S. na procházku do blízkého parku. Obešel rybník, kde asi deset minut krmil kachny a labutě. Muži, který ho sledoval, ani přes houstnoucí šero neuniklo, že vytáhl z levé kapsy černého pláště velký tmavý předmět a velkým obloukem ho hodil do vody: Byl ihned zadržen a odveden na policejní okrsek. Po několika hodinách se potápěčům podařilo vylovit z rybníka revolver. Šlo o kolt z roku 1912 ráže 9 mm, který pro jeho nesporné klady a spolehlivost používala americká policie až do roku 1936.

Patrice S. popřel, že by revolver patřil jemu a že by ho hodil do vody: Nešlo mu to dokázat, protože žádné otisky na zbrani zjištěny nebyly. Inspektorovi příliš nepomohli ani balistikové podle jejich názoru mohla být kulka, která proděravěla koleno Fabiena T., vystřelena z koltu, ale s naprostou jistotou to potvrdit nemohli, protože náboj byl silně zdeformovaný. A nejistota vždy mluví ve prospěch podezřelého.

514

Poslední ránu pod pás zasadil inspektorovi sám Fabien T., když mezi sedmi muži s knírkem stejné

ho vzrůstu a postavy, oblečenými do identických světlých plášťů a klobouků typu borsalino, Patrice S. nepoznal. Kriminalista v té chvíli pochopil, že prohrál, a musel podnikatele s omluvou propustit na svobodu.

Přesto je i nadále přesvědčený, že trojnásobného vraha našel. Pravda je, že od chvíle, kdy Patrice S.

navštívil, už k žádné další nevysvětlené vraždě Cikána v okolí St. Quentinu nedošlo. Buď milovník starých zbraní je opravdu nevinný, nebo dospěl k závěru, že spravedlnosti už bylo učiněno zadost. Inspektor však stále čeká, zda přece jen nakonec neudělá nějakou chybu.

515

90 příběh

Vražedná věštba

Bylo to v létě roku 1977: Betty, která měla necelé čtyři měsíce po svatbě, navštívila věštkyni a nechala si vyložit osud. Stará žena rozložila karty před sebe a dlouho si je mlčky prohlížela. Její oči bloudily po „ďáblových obrázcích” a rty se pohybovaly, nevyšel z nich však jediný zvuk. Potom zavřela oči a koncentrovala se. Trvalo to chvíli, ale Betty se to zdálo být věčností. Také mlčela, ale za

čínala být stále nervóznější, Bylo jí jednadvacet, provdala se za muže, kterého upřímně milovala, po

čátkem září očekávala narození dítěte a byla opravdu šťastná. Proč začala pochybovat o budoucnosti?

Betty nikdy nebyla nijak pověrčivá a v hloubi duše na věštby nevěřila; ale její pocity při seanci se nijak nelišily od pocity jiných: chtěla slyšet raději něco hezkého a příjemného než zlého. Proto ji mlčení staré ženy iritovalo. Nevěřila však, že by mohla uslyšet něco, co by skutečně rozhodlo o jejím životě. I když karty prý nikdy nelžou, jak řekla vrásčitá stařena ve chvíli, kdy Betty snímala levou rukou od srdce balíček.

Věštkyně konečně zvedla pohled z karet a zadívala se Betty do očí. „Vaše manželství nebude šťastné,” řekla tichým nakřáplým hlasem.

Na tváři mladé ženy se objevil výraz nesouhlasu. Ale než stačila cokoliv říci, stará žena pokračovala: „Ve vaší rodině dojde ke zločinu.”

Betty prudce vstala. Věštba byla tak hrozná a vyslovená tak nečekaně, že v první chvíli ztratila hlavu. Zločin? A v její rodině? To není možné, ta stařena není žádná věštkyně, ale podvodnice! A blá

zen! Jsem přece s Travisem tak šťastná! A vždycky budu! Nějaká hloupá věštba na tom nic nemůže změnit!

Cítila se dobře v nové rodině, se kterou si rozuměla od první chvíle a kde ji všichni měli rádi. Nejlepším důkazem byla přítomnost Bradleyho, jejího devětadvacetiletého švagra, zde v té.hrozné místnosti. I teď se na ni usmíval, aby jí zvedl náladu. Byl doktorem; proto nebylo nic divného, že se staral o těhotnou švagrovou. Byli však mnohem víc než jen lékař a pacientka byli opravdovými přáteli.

Travis byl proti tomu, aby šla k nějaké pochybné kartářce, která jí napovídá spoustu nesmyslů, jak prohlásil, ale nakonec manželku doprovodil. Dovnitř však jít odmítl. Viděla ho oknem, jak chodí po chodníku sem a tam, ponořený do myšlenek, které znal jen on. Stávalo se mu to často a Betty se v těch chvílích moc líbil. Proč by vlastně měla věřit té stařeně? Proč by nesmyslná předpověď z karet měla zkazit nádherný prosluněný den plný lásky a štěstí?

Ne, říkala si Betty. Budoucnost nikdo nezná, nikde není zapsána, tím méně v kartách. Osud neexistuje, svůj život si vytváříme sami. A záleží jen na nás, jaký bude. V té chvíli v sobě mladá žena cítila dostatek šil, aby se postavila čemukoliv. Věřila v Travise, věřila v lásku, ve šťastné manželství, byla přesvědčená, že nad vším zvítězí. A i kdyby ten hrozný osud byl přece jen někde vepsaný do hvězd, dá se změnit. Vlastně udělala dobře, že sem zašla, alespoň dostala včas varování, co by se mohlo stát, kdyby nebránila své štěstí ` před nebezpečími, kterých je kolem nás plno. Tehdy ještě netušila, že to největší nebezpečí číhá v nás samotných…

Ve skromném jednopokojovém bytě v městě na jihu Anglie, který si mladí manželé najali pro začá

tek, žili v klidu a spokojenosti. Travis každé ráno poosmé odcházel do práce na místním magistrátu, kde byl referentem finančního oddělení. Vystudoval střední ekonomickou školu a snil o tom, že se jednou stane hlavním účetním. Ale zatím stál teprve na začátku své profesní dráhy a nic nenaznačovalo, že by jeho kariéra měla být rychlá a oslnivá: Betty vystudovala střední školu módního návrhář

ství a ani nenastoupila do práce, starala se o domácnost. Na zaměstnání bude dost času až po narození a výchově dítěte, na které se moc těšila Finanční problémy, které občas mladá rodina měla, brala jen jako dočasné.

V září 1977 přišla na svět dcera Paula a o rok později přibyl do rodiny syn Darby. Po dalších dvou letech se dočkali i třetího přírůstku děvčátko dostalo jméno Elizabeth. Travis pomalu, ale přece jen v zaměstnání postupoval a Betty, když děti trochu odrostly a mohly chodit do školky, si našla zaměstnání. Byt vyměnili za mnohem větší a vlastní, na kontě už dávno neměli jen pár liber a vše nasvědčovalo tomu, že věštkyně se opravdu mýlila…

516

Přesto nad manželstvím viselo už tehdy několik stínů. Necelý rok po svatbě se bez rozumné příčiny začal komplikovat vztah mezi Travisem a jeho o pět let starším bratrem Bradleym. Když se Betty svěřila tchyni, jak moc ji to mrzí, dozvěděla se, že nejde o nic vážného a že se tím nemá trápit.

„Víš, co já pamatuju, Travis vždycky staršímu bratrovi tak trochu záviděl. Nemohl se smířít s tím, že Bradley je větší, silnější, chytřejší a také úspěšnější. Dokonce nám jeden čas vyčítal; že Bradleyho protežujeme, ale nebyla to pravda. Chtěl být lepší než on, ale neuměl to, snad mu jen chyběla pevná vůle, kterou Bradley má. Vystudoval medicínu, zatímco Travis jen střední školu. Nemůže mu to zapomenout, jako kdyby za to Bradley mohl.”

Když o těch slovech Betty přemýšlela; musela přiznat, že je na nich velký kus pravdy Travis skutečně nemluvil o svém bratrovi nejlépe a záviděl mu snad skoro vše, ale především titul, ordinaci a peníze. On měl jen početnou rodinu a velké ambice, které stale zůstávaly nenaplněny.

Jenže to, co dosud nikdo nepovažoval za nic nebezpečného, se začalo pozvolna měnit z klukovské žárlivosti se stávala dospělá nenávist. Travis se začal bratrovi vyhýbat, otáčel se k němu zády, nevá

hal přejít na druhý chodník, jen aby se s ním nemusel potkat. Měl introvertní povahu a byl založením samotář. Takové lidi dokáže žárlivost doslova užírat. A jak ubíhají roky; stává se stále víc nenasytná a pánovitá.

Pak se stala další vážná věc: Travis začal Bradleyho podezřívat, že ho chce připravit o Betty. Byl přesvědčený, že vzhledem k bratrovu postavení a možnostem by to nebylo nijak těžké. Betty byla krasavice a po boku úspěšného doktora se soukromou praxí… Tak se zrodilo strašné podezření, ke kterému neměl Travis jediný důvod, ale na tom zase až tolik nezáleželo. Byl to jen logický důsledek mnoha let závisti a komplexů, které v sobě živil.

Každý jiný muž na jeho místě by se asi pokusil zjistit, kolik je na jeho podezření pravdy, ale Travis byl jiný. Uzavíral se do sebe stále víc, jeho žárlivost spojená se zlobou a nenávistí neustále rostla a zanedlouho se jejím objektem stali všichni z jeho okolí. Podezříval dokonce i vlastní děti, že jsou domluvené s matkou a kryjí její poměr s Bradleym. Určitě nemají rády svého otce, odcizují se mu a jednou ho opustí.

Travis se přestal starat o rodinu, byla mu lhostejná a stále víc i cizí. Zůstával déle v práci, našel si kamarády, začal pít. Nedával Betty peníze na domácnost a ta si musela najít druhé zaměstnání šila po večerech a nocích. Všechno, co je spojovalo, bylo pryč a z velké lásky nezůstalo vůbec nic. Travis byl přesvědčený, že za všechno můžou jeho bratr a Betty, cítil se strašně pokořený a zrazený a přemýšlel o pomstě.

Situace se časem nelepšila, naopak byla horší. Za roky manželství učinila žárlivost z Travise skutečného tyrana celé rodiny a současně ho změnila v trosku. Mučil své nejbližší psychicky a ti museli myslet na to, jak se zbavit té hrůzy.

Jako první se vzbouřila starší dcera Paula. Jednoho květnového dne roku 1995, několik dní po úspěšném složení maturitní zkoušky, oznámila rodičům, že odjíždí do města na severu Anglie a bude žít podle svého.

„Už mám dost toho pekla!” řekla doslova. „Zbláznila bych se z toho!”

„Jestli to uděláš,” vykřikl otec, „najdu si tě a zabiju! Nedovolím, abys šla ve stopách své matky a skončila jako ona! Nikdy to nedovolím!”

Paula se lekla, měla z otce strach a tušila, že by něčeho podobného byl schopný. Nejenže v záchvatu vzteku občas vztáhl ruku na ni a její sourozence, ale několikrát dokonce uhodil i matku. V rodině vládl už roky strach, který všechny svíral jako obrovská chobotnice. A stejně jako ona i vysával. Syn Darby toho měl také dost a jednoho dne napsal na dveře jejich bytu černou barvou podivné varování: Smrt je blízko. Chtěl ták snad volat o pomoc? Všichni sousedé si ta tří slova mohli přečíst, než je Betty pracně smyla. Právě tehdy to už nevydržela a řekla Paule o staré věštbě. Od té doby žily obě v ještě větším strachu z toho, co se stane.

Paula však neměla matčinu povahu a nechtěla se smířit s tím,• že bude žít s bláznivým otcem. I když po jeho výhrůžkách zůstala doma, nechtěla provokovat osud a rozhodla se, že uteče. O několik týdnů později bez rozloučení zmizela odjela na sever Anglie, kde si našla bydlení a práci číšnice. Ješ

tě než opustila rodné město, udělala to, co považovala za svou povinnost vůči matce a mladším sourozencům: zašla na policejní komisariát a postěžovala si na otce, který rodinu terorizuje a mohl by jí i ublížit. Věřila, že strážci zákona dají vše do pořádku. Dívky v tomto věku prostě bývají ještě naivní…

517

Travis po útěku dcery z domova nevystřízlivěl, právě naopak jeho stav se ještě zhoršil. Nesnášel, že mu žena neodporuje, byl přesvědčený, že trpně snáší všechno jen proto, že má pevnou oporu v Bradleym. Starší bratr zatím opět postoupil na společenském žebříčku o pár stupínků výš, vlastnil skvěle prosperující soukromou kliniku. Dařilo se mu vše; na co sáhl, kromě jediného dosud se neo

ženil. Trochu žertem a asi i částečně vážně tvrdil, že ho od vstupu do manželství odradil příklad Travise a Betty. Jenže Travis byl přesvědčený, že Bradley je stále sám jen proto, že udržuje tajný poměr s jeho ženou. Vše si vykládal tak, jak se mu to hodilo, protože už snad ani neuměl a nechtěl myslet jinak. Všichni byli proti němu, každý mu chtěl jen ublížit, nikdo ho neměl rád.

Stále více stravovaný žárlivostí, nenávistí a podezřeními propadl Travis čemusi na způsob deliria, co mu už nedovolovalo rozumně uvažovat. Jeho bratr a jeho žena, jeho žena a jeho bratr na nic jiné

ho nedokázal a ani nemohl myslet. Pronásledoval Betty na každém kroku, zahrnoval ji výčitkami a výhrůžkami.

Betty víc než rok silně trpěla odchodem dcery z domova, protože Paula odmítala přijet třeba jen na víkend. Volaly si a psaly, několikrát se Betty podařilo tajně za dcerou zajet, ale to bylo málo. Psychicky tím strádala natolik, že v červenci’ 1996 se pokusila o sebevraždu podřezala si žíly na zá

pěstí. Čin nedotáhla do konce, protože v poslední chvíli si vzpomněla na děti, které ji potřebovaly, a zavolala na pohotovost. Udělala však osudovou chybu, že se o sebevraždu pokusila v bytě Bradleyho, který odjel na krátkou dovolenou. Jako obvykle nechal Betty klíče, aby se mu o byt v době jeho nepřítomnosti postarala.

To, co se stalo, nutně muselo v chorém myšlení Travise potvrdit jeho přesvědčení, že mezi Betty a Bradleym „něco” je. Žárlivost a nenávist byly zase o něco silnější a přerostly mu zcela přes hlavu.

Po propuštění z nemocnice se Betty nevrátila domů, protože měla panický strach z Travise a z toho, co by mohlo následovat. Zamířila ke své dceři na sever Anglie a po dvou týdnech podala žádost a rozvod.

„Když k tomu nenajdeš sílu a odvahu teď, nebudeš ji mít už nikdy,” řekla jí Paula a Betty s ní musela souhlasit. Žít s Travisem už opravdu nemohla, stal se jejím prokletím i noční můrou.

Na konci srpna si Betty pronajala dvoupokojový byt kousek od dcery a našla si práci. Počítala s tím, že až si trochu uspořádá život, vezme k sobě Darbyho a Elizabeth. Zatím s nimi tajně hovořila telefonem a zapřísahala je, aby otci neprozradili, kde je. A Travis ji hledal, to věděla od dětí. Vyhrožoval, co vše Betty udělá, až ji najde.

Jediným, kdo kromě dětí věděl o místě, kde se Betty skrývá, byl Bradley. Nabídl jí také svou pomoc a čas od času přišel alespoň na pár hodin, aby jí zvedl náladu, jak tvrdil. Pomáhal jí také se zařizováním bytu a vyřizováním rozvodových formalit.

„Jsem rád, že ses k tomu odhodlala,” říkal. „Víš, nemohl jsem ti to doporučit sám, Travis je přece můj bratr, ale kdybys zůstala s ním,, utrápil by tě k smrti. Udělalas dobře. Není ti ještě tolik, abys nemohla začít znova. A lépe: `

Jejich vztah byl stále hlubší, ale nikdy nepřekročil hranice přátelství. Možná po tom oba toužili, třeba jeden druhého opravdu miloval a byli by spolu šťastní, snad v sobě jen dosud nenašli dost sil, aby si řekli to, co tolikrát chtěli osud však rozhodl, že na to už nedostanou šanci. Přišel totiž jeden pošmourný uplakaný den na konci listopadu roku 1996, kdy společně dávali dohromady zakoupenou skříň do ložnice…

Travis v té době již nebyl Travisem, žárlivost a nenávist ho zcela pohltily. Nepracoval, protože se na nic nemohl soustředit, v zaměstnání se s ním museli rozloučit. Nedělal nic, jen celé hodiny mlčky pil a pak terorizoval Darbyho a Elizabeth. Tušil, že vědí, kde je matka, a snažil se to z nich dostat.

Ale chlapec i dívka statečně mlčeli a žili nadějí, že si je matka už co nevidět vezme k sobě.

Travis měl dluhy snad u každého, na koho se podíval, a lidi mu odmítali půjčovat. Kdykoliv si uvě

domil bezvýchodnost své situace, popadl ho strašný vztek plný nesmyslné agresivity a bezmocnosti.

Tehdy rozbíjel nádobí i další věci a mlátil syna i dceru. Na konci listopadu roztřískal křeslo a jeho zbytky zapálil uprostřed pokoje.

,;Uhoříme spolu!” křičel. „Než bych vás dal ji, to ať radši chcípnete! Bude to pro vás lepší!”

ElizabEth to nevydržela a řekla mu, že si je maminka už brzy vezme k sobě. Travis ji přinutil, aby mu prozradila, kde se Betty skrývá. Byl po dlouhé době tak šťastný a spokojený, až z toho usnul.

518

„Musíme utéct k matce a varovat ji,” řekla Darbymu Elizabeth. „Když tu zůstaneme, jednou nás tá

ta opravdu zabije.

Darby souhlasil. Naházeli do tašek pár věcí a vyrazili na nádraží.

„Víš co? Zajdeme ke strýčkovi, třeba nás tam odveze autem,” navrhla Elizabeth.

„Nebo alespoň matce zavolá a bude ji varovat,” přikývl její bratr.

Ale Bradley nebyl doma.

„Počkáme na něj,” rozhodl Darby. „Chodí z kliniky mezi šestou a sedmou.”

Travis se probudil kolem poledne. Zjistil, že syn s dcerou jsou pryč, a rozhodl se, že si pro ně dojede. A při té příležitosti vyřídí věc, která mu už dlouho ležela v hlavě jako těžký balvan, který se nedá odvalit, ale bolestivě tlačí na všechno.

Bylo půl osmé večer, když stanul před dveřmi bytu, v němž se skrývala jeho žena. Zmáčkl tlačítko zvonku. „Kdo je?” zeptala se Betty.

„Policie!” vykřikl Travis. „Musíme s vámi mluvit!” Sotva Betty otevřela dveře, vrazil dovnitř. Žena upadla na podlahu a Travis zůstal na chvilku stát jako opařený otevřenými dveřmi uviděl v místnosti Bradleyho, kterého nenáviděl snad ze všech nejvíc. Byl to přece on, kdo všechno zavinil. To Bradley je skutečnou a největší příčinou všech neštěstí!

Travis byl vzteky bez sebe a přestal se ovládat. Vytáhl z kapsy kabátu dlouhý kuchyňský nůž, který si vzal s sebou, a vrhl se na Betty. Zasadil jí několik ran do hrudi a krku. Pak zaútočil na Bradleyho, který byl v šoku.

„Zabiju tě! Zabiju vás všechny!” vykřikoval Travis a zuřivě bodal bratra do břicha, hrudi i krku.

Když přijely pohotovost a policie, přivolané sousedy, ležela Betty v předsíni ve velké kaluži krve.

Zemřela ještě při převozu do nemocnice, ztráta krve byla příliš velká. Bradley ležel v pokoji. Utrpěl řadu těžkých bodných a bodnořezných ran, měl však více štěstí: po transportu do nemocnice se podrobil náročné čtyřhodinové operaci, která mu zachránila život. Zůstane však už navždy invalidou.

Když ho přišla do nemocnice po dvou týdnech vyslechnout,policie, neustále opakoval hysterickým hlasem: „Neříkejte, proboha, Travisovi, kde jsem! Jinak sem přijde a zabije mě!”

Nevěděl, že jeho bratr už sedí za mřížemi a podrobuje se zkoumání psychologů a psychiatrů. Ti po třech měsících dospěli k závěru, že Travis G. je vážně psychicky nemocný a nemůže nést za svůj čin trestní odpovědnost: Zbytek života stráví v izolaci v psychiatrickém ústavu.

Vražedná věštby se tak nakonec po dvaceti letech přece jen vyplnila.

116

519

91 případ

Morytát o děvčátku a sekeře

Seděl na té nádražní lavičce už druhý den: Vlastně ani nevěděl, jak se to místo jmenuje, prostě tu vystoupil z vlaku a zůstal. Seděl a díval se před sebe. Chvílemi ho přemohla dřímota, a tak zavřel oči.

Jenže i ty krátké sny byly stejně děsivé jako to, co měl před očima v bdělém stavu. Nebyla to vidina, ale skutečnost, které se už do smrti nezbaví. A nedokáže ji ani trochu zmírnit, tím méně napravit. Dva dny nejedl, jen občas se zvedl a šel se napít vody z kohoutku. Jako kdyby ho uvnitř něco spalovalo a nešlo to uhasit. Nikoho si nevšímal a nikdo si nevšímal jeho, protože podobných ztroskotanců bylo na nádraží více a on se od nich na první pohled ničím nelišil. A přesto byl jiný, jen to neměl napsáno na tváři. Druhý den večer se zvedl a nastoupil do prvního vlaku, který na nádraží zastavil…

Dorinovi P bylo sedmnáct a bydlel v rumunském městě poblíž Bukurešti. Už pět let žil u otce, protože po rozvodu rodičů ho matka do své péče nechtěla. Měla už nového adepta na svazek manželský a bála se, že syn by jí mohl být na překážku. Přesto Dorin na matku zcela nezanevřel, čas od času k ni zaskočil a měl dokonce klíče od bytu. Snad mu chtěla nahradit to, jak se k němu před lety zachovala.

Dospívající chlapec měl rád i svou nevlastní sestřičku lolantu, které byly čtyři roky. Jen nevlastního otce, pokud šlo tak nazvat toho pána, který se oženil s jeho matkou, příliš v lásce neměl. Nic špatného však oněm říci nemohl, Iulian se k němu vždy choval slušně.

Onoho pondělního rána v srpnu 1997 šel do posilovny a cestou se stavil u matky. V bytě nikdo nebyl, což ho překvapilo. Matka byla v práci, ale doma měl být její manžel Iulian G. a především Iolanta. Dorin pro ni měl čokoládu, kterou dostal od jedné ženy za pomoc při vynášení chladničky do třetího patra, a těšil se, jakou udělá nevlastní sestře radost. Byt však byl prázdný.

Ale co, položím čokoládu do postýlky, tam ji Iolanta určitě najde, řekl si. Ale ruka se sladkou pochoutkou zůstala viset ve vzduchu, protože v postýlce byly rudé skvrny. Odstín barvy napovídal, že jde o krev. A když se podíval blíž, uviděl stejné skvrny i na koberci. Něco se muselo stát!

Znovu proběhl celý byt a nakonec nahlédl i na WC a do koupelny, kde uviděl něco strašného. Myslel, že se zblázní nebo mu pukne srdce. Děvčátko oblečené do košilky a kalhotek od pyžama leželo zády nahoru ve vaně a kolem něj byla krev. Dorin nepochyboval ani na okamžik, že sestřička je mrtvá.

Vyběhl z bytu a od sousedů zavolal policii. Pak zatelefonoval matce, která se po té zprávě zhroutila a byla odvezena do nemocnice.

Už lékař zjistila pitva později potvrdila, že čtyřletá Iolanta byla zavražděna. Velmi krutě, protože pachatel jí zasadil čtyři sečně rány do krku jedna z nich málem oddělila hlavičku od trupu a pět ran do bříška a hrudi. I otrlí kriminalisté měli co dělat, aby ten strašný pohled unesli. Všichni cítili vůči vrahovi silnou nenávist a v duchu si přísahali, že ho musí najít.

Iulian G, z bytu zmizel a nebyl k nalezení.

„Měl Iolantu moc rád, nikdy na ni nevztáhl ruku,” tvrdil Dorin P

“A Iolanta ho přímo zbožňovala. Co byl bez práce, chodili spolu na procházky a výlety. Moc se jí to líbilo, říkala mi to. I když neměl moc peněz, vždycky jí něco koupil, alespoň bonbon nebo nějakou hloupost. On by jí určitě neublížil, na to můžu přísahat.“

Co se však stalo s Iulianem? Byl také zavražděn? Ale kam se potom podělo jeho tělo? Nebo ho jen unesli? Pro každý případ bylo po zmizelém muži vyhlášeno celostátní pátrání.

Matka, jejíž stav se podařilo lékařům stabilizovat, nebyla schopna kriminalistům nic bližšího říct.

„Ráno jsem odešla jako každý den před šestou do práce. Julian už byl vzhůru a říkal, že půjde s malou po snídani na hřiště, že bude hezky,” vypověděla sedmatřicetiletá žena. „On by jí určitě neublížil, viděl se v ní. Říkal, že je tím posledním, co ho ještě drží při životě. Ztratil před rokem práci a od té doby byl doma, protože žádnou nemohl sehnat. Nesl to těžce, a kdyby se nestaral o Iolantu, asi by si opravdu něco udělal: `

Jak zjistila policie, Julian G. se před půlrokem pokusil o sebevraždu a dva měsíce strávil na psychiatrické klinice. „Víte, on patří mezi lidi, kteří ztrátu zaměstnání nesou velmi těžce,” dozvěděli se kriminalisté od muže v bílém plášti, který měl pacienta na starost. „Připadají si pojednou zbyteční, ztrá

cejí chuť do života i všechny perspektivy. A pokud je živí manželka, je to ještě horší, cítí se jako

520

muži strašně ponížení. Někteří to neunesou a raději volí dobrovolnou smrt, která ale ve skutečnosti dobrovolná není. Jsou k ní vlastně dotlačeni společností, která s nimi přestala počítat…”

„Myslíte si, že by se mohl znovu pokusit o sebevraždu? A že by před ní dokázal zavraždit svou dceru?” chtěli vědět kriminalisté.

„Vyloučit se nedá nic,” odpověděl psychiatr. „Takový člověk je na tom vlastně hůř než vězeň. Ten alespoň ví, kdy jeho trápení za mřížemi skončí. Pokud nezaměstnanost trvá dlouho a ztratí se naděje, je to z hlediska psychiky možná stejný trest jako doživotí.”

Zajímavá svědectví poskytli kriminalistům lidé z domu a okolí.

„Přišel sem po sedmé,” vypověděl majitel blízkého obchodu, kam Iulian G. chodil pravidelně nakupovat. „Koupil chléb, sýr a mléko. Chtěl půjčit nůž, ale to jsem odmítl. Jinak vypadal úplně normálně, nic divného jsem na něm nepozoroval.”

„Zazvonil na mě kolem půl osmé a chtěl půjčit sekeru,” sdělila policii sousedka z přízemí. „Ptala jsem se ho, na co ji chce, ale nic neříkal. Nechtělo se mi pro ni do sklepa, tak jsem mu řekla, že nevím, kde je, aby přišel odpoledne, až bude manžel doma.”

Sekeru požadoval Julian G. i na dalších lidech z domu a uspěl až u šedesátileté důchodkyně bydlící o patro výš. „Tvrdil, že ji moc potřebuje,” řekla kriminalistům. „Bylo to nějak kolem osmé. Znám ho dobře, je to slušný člověk, jen už je dlouho bez práce; tak jsem mu ji půjčila.” Podle policejního léka

ře mohla být vražedným nástrojem právě sekera. Při prohlídce bytu se ji nakonec podařilo nalézt byla schovaná ve skříni, zabalená v prostěradle. Byla celá od krve a kriminalisté ani na chvíli nepochybovali, že právě touto sekerou byla zavražděna malá Iolanta. Byl však skutečně pachatelem její otec?

Na topůrku se podařilo objevit několik použitelných otisků, ale komu patřily, to zatím policie nevědě

la. Otisky Iuliana G. v centrální kartotéce nebyly, protože se dosud nedostal do rozporu se zákonem.

Jaký by ale měl důvod k zavraždění dcery? A rozhodl se snad, že po svém činu spáchá sebevraždu?

Pátrání po Iulianovi G. bylo zatím bezvýsledné, policie prohledala i břehy blízké řeky a s pomocí potápěčů její koryto v délce dvou kilometrů. Otec zavražděného děvčátka však nebyl k nalezení.

Kriminalisté začali postupně skládat obraz muže, který byl důvodně podezřelý z vraždy své dcery a ztratil se. Iulian G. byl slušný člověk. Alkohol nikdy nepil a nekouřil. Pracoval jako zámečník v zá

vodě na opravu železničních vagonů. V roce 1996 podnik zkrachoval a on se spolu se stovkami jiných ocitl na dlažbě. Marně sháněl nové zaměstnání, nikdo o něj neměl zájem. Pobíral podporu, která nebyla nijak vysoká. Kdyby nebylo manželky a jejího platu, rodina by z jeho almužny žit nemohla.

Když se ženil, byl opravdu šťastný, že konečně našel ženu, o jaké vždy snil zůstal až do osmatřiceti let svobodný a z dcerky se mohl radostí zbláznit. Jenže to ještě měl práci a nosil domů peníze.

Pak se najednou všechno zhroutilo jako domeček z karet a Julian zjistil, že v nezaměstnanosti je člověk sám. Kdo to neprožil, těžko pochopí, co to znamená. Jak se bývalé radosti mění v utrpení, vše ztrácí smysl a nakonec zbude jen jediné myšlenka pronásledující ve dne i noci: jsem zbytečný, neschopný a nanic, když o mě nikdo nestojí. A s tím přichází i otázka, zda takový život má ještě vůbec nějakou cenu. Nebylo by méně bolestné a moudřejší se vším naráz skončit? Vždyť’ lepší už to nebude, jen horší a horší..:

Třetí den po nalezení zavražděné lolanty se Iulian G. přihlásil sám na policii.

„Vrátil jsem se,” řekl na vysvětlenou. „Zkoušel jsem před tím uprchnout, ale nejde to: `

Byl ihned zatčen a podroben výslechu. Nezapíral, že zabil svou dcerku, kterou měl tak rád.

„Nebylo to snadné, věřte mi, ale já to musel udělat,” tvrdil kriminalistům. “Iolanta byla v poslední době strašně neposlušná, nechtěla se oblékat, pořád jen volala maminku. Jako kdyby ona byla lepší než já, jako kdyby se mě štítila… Začala být také nemocná, měla chřipku, a sotva se jí zbavila, dostala angínu. Byla mrzutá a protivná, několikrát se v postýlce počurala. Už to s ní nešlo vydržet.“

To však hlavní motiv k odstranění dcery nebyl.

„Říkal jsem si, jestli jsem měl vůbec právo přivést ji do tohohle světa plného násilí, lží a lidí bez práce,” říkal s planoucíma očima. „Přemýšlel jsem, co ji asi čeká, a dospěl k závěru, že nic dobrého.

Že se jednou bude trápit stejně jako já, protože o ni nikdo nebude mít zájem. Kopnou do ní jako do nepotřebné věci, která dosloužila… Já to poznal a vím, jak člověku je, když mu ve čtyřicítce řeknou, že je starý, že ho proto nechtějí. Nikoho nezajímá, co umí… Proč se tedy učit? A na co? A proč vůbec žít? Stejně je to nakonec k ničemu. Řekl jsem si, že Iolantě bude lépe, když se toho nedožije. A na

521

pravil jsem tu chybu, která se stala před více než čtyřmi lety, když jsem ji dal život. Teď jsem měl právo jí ho zase vzít:

Vstoupil do místnosti se sekerou. Levou rukou vytáhl děvčátko z postýlky a postavil na koberec.

Pak dcerku udeřil tupým koncem sekery do hlavy. Spadla na zem bez jediného výkřiku. A on dílo dokonal, aby měl jistotu, že jeho milovaná Iolanta už nikdy nebude trpět.

„Chtěl jsem se potom utopit, vždyť jediné, na čem mi na tomhle světě ještě záleželo, už nebylo,”

vypověděl Iulian G. o hodinách následujících po vraždě. „Sel jsem k řece, ale nenašel jsem k tomu sí

lu. Chtěl jsem do ní skočit a umřít, abych měl taky klid a pokoj, jenže to nebylo lehké. Začal jsem se bát smrti víc než čehokoliv jiného. Tak jsem se sebral a šel na nádraží. Nasedl jsem do prvního vlaku, který přijel, a vystoupil na nádraží, které se mi líbilo. Nevím, jak se to místo jmenuje. Proseděl jsem tam na lavičce dva dny.”

Musel myslet na to, co se stalo, a zvažoval své další kroky. „Kdybych chtěl; zmizel jsem a nikdy byste mě nenašli,” řekl policistům při výslechu. „Jenže já se musel vrátit, abych se s ní rozloučil. Nelituji toho, co jsem udělal, bylo to pro Iolantu to nejlepší. Nikdy se nebude trápit, nikdy… A jistě mi už odpustila.”

Muže, který zavraždil svou dceru, mrzelo jediné že se nenašel nikdo, kdo by mu oplatil stejnou mincí.

„Já už nechci žít,” tvrdila znělo to upřímně. „Nemám pro koho a nemám ani proč. Pokud to půjde, dejte mi trest smrti, budu vám vděčný. Vysvobodíte mě z věčného trápení, jako já před ním ochránil Iolantu.”

I otrlým kriminalistům šel při výslechu Iuliana G. chvílemi mráz po zádech. Nejen z toho, s jakou chladnokrevností popsal svůj hrůzný čin. Strašný byl i motiv činu a celé myšlení pachatele.

Iulian G. byl svěřen do péče psychiatrů, kteří dospěli k závěru, že nemůže nést za vraždu své dcery trestní odpovědnost. Měsíce bez práce změnily muže v trosku, která přestala normálně uvažovat. Narůstal v něm pocit opuštěnosti, začal nenávidět celý svět, v každém viděl nepřítele, který může zá jeho neštěstí, přemýšlel o sebevraždě. Chtěl si s sebou vzít, co měl nejraději svou dceru Iolantu. Věřil, že bez něj by děvčátko čekal krutý osud. Myslel na to neustále, až přišla chvíle, kdy to bylo silnější než on. Půjčil si sekeru a zmarnil začínající život podle svého názoru dříve, než to mohli udělat jiní.

A když oni měli právo zničit jeho život, proč by ho neměl mít i on?

Vrah prosil lékaře, aby ho zbavili života, vyhrožoval sebevraždou, dostával hysterické záchvaty vzteku, při nichž byl pro své okolí nebezpečný. Proto zpráva o výsledcích jeho psychiatrického vyšet

ření končila doporučením, aby byl trvale umístěn v psychiatrickém ústavu na přísně střeženém oddě

lení. Soud s tím vyslovil souhlas.

Iulian G., kterého jeho žena proklela a okolí odsoudilo; stráví zbytek svého života za mřížemi mezi muži v bílých pláštích. Aniž bychom chtěli sebeméně omlouvat jeho hrůzný čin, zůstává otázkou, zda jediným viníkem je skutečně jen on sám…

522

92 případ

Vrah přichází ze snů

Okresní prokurátor Frank MacMasterson nebyl právě v nejlepší‘náladě. Po včerejších narozeninách, které zapíjel výborným Bourbonem ve svižném tempu, se necítil pod žhnoucími paprsky texaského slunce ani trochu dobře. A jako na zlost se vydal do kanceláře pěšky v bláhové naději, že mu ranní procházka udělá dobře a pomůže mu zbavit se nepříjemné pachuti v ústech. Smířil se s tím; že za všechno se platí, i za příliš bouřlivou oslavu narozenin. Už není nejmladší a měl by to alespoň občas brát na vědomí. Zalitý potem překročil práh své kanceláře a dopadl ztěžka do křesla, které pod jeho vahou zaúpělo. Podřízení se tvářili, jako když je všechno v nejlepším pořádku. Frank vypil láhev vychlazené minerálky a pustil se do práce.

Ještě než si stačil pořádně rozložit akta po stole, vstoupil do jeho kanceláře vysoký, asi třicetiletý muž a požádal. ho o soukromou rozmluvu. MacMasterson rezignovaně přikývl, ale už po několika prvních větách poslouchal více než pozorně.

„To, co vám povím, asi bude znít hodně nevěrohodně a já nemohu navíc vyloučit, že je to jen vý

mysl člověka, který se snaží najít sám sebe a odpověď na otázku; která trápí jeho a teď i mě,” začal návštěvník poté, co se posadil na židli proti prokurátorovi.

MacMasterson byl jako většina Američanů tvrdým realistou a humanistické ideály mu byly cizí, jak sám říkal. Podle jeho názoru právo a zákon musejí být nemilosrdné a každý je povinen je přísně dodržovat. A co není zakázáno je dovoleno. Ale to, co uslyšel, ho zaujalo natolik, že přikázal všem pod

řízeným, aby ho nikdo nerušil, i kdyby hořelo. Uvelebil se pohodlně do křesla a poslouchal.

„Znám mladého muže, který každou chvíli zabije muže: Těch krutých činů se dopouští vždy na tom samém místě, v bažinách na západ od El Pasa. V současné době žije v Chicagu, ale dřív bydlel v tomhle texaském městečku a byl dokonce mým sousedem. Nebylo by na tom asi nic divného, ale k těm vraždám dochází jen v jeho snech! Je to něco na způsob noční můry nebo halucinace tak to alespoň připadá mně. Samozřejmě více by k tomu řekli psychiatři, ale…

Ty hrozné sny se zdály mému známému tak často a byly tak živé, že nakonec uvěřil, že se dopustil všech těch zločinů, o nichž se mu zdálo. Jeho rodiče, velmi slušní a vážení lidé, se snažili syna z jeho neštěstí vyléčit, ale nepodařilo se jim to. Dokonce i doktoři jen bezmocně krčí rameny.”

Návštěvník se na chvíli odmlčel a prokurátor mlčel také a přemýšlel. Bylo to nepochybně zajímavé, ale v duchu si říkal, co on má společného s nějakými sny. Byl zvědavý, co na něm vlastně muž chce.

Ten však jako kdyby uhodl jeho myšlenky a pokračoval:

„Asi si říkáte, proč vám to vyprávím. Přišel jsem za vámi proto, že jedině vy byste mému známému mohl pomoci. Říkal jsem si, že kdybyste chtěl a mohl například přezkoumat všechny vraždy v El Pasu a okolí, jejichž oběťmi se stali muži; a kdybyste tak dokázal, že on s tím nemá nic společného, mohlo by ho to vyléčit z jeho problémů, které mu přerůstají přes hlavu: `

MacMasterson chvíli mlčel a pak řekl:

„Zní to jako strašidelná pohádka pro dospělé… Jak se ten váš známý jmenuje?”

„Ron Lewis. Je mu třiadvacet let.” „Říkal jste, že žil v El Pasu…”

„Ano. Do loňska,” přikývl návštěvník. „Jeho otec tam měl firmu.”

„A už nemá?”

„Ne. Ron vloni nečekaně odjel na Havaj. Myslím, že pravděpodobně někdy v té době začaly jeho problémy s vražednými sny a chtěl si odpočinout. Vrátil se po osmi měsících už do Chicaga, protože rodiče se mezitím přestěhovali. Pobyt na Havaji mu asi nepomohl, problémy se spíš stupňovaly…”

„Nic vám neslibuji, ale něco se s tím pokusím udělat,” řekl MacMasterson při loučení. „Zavolejte mi tak za dva nebo tři týdny.”

Prokurátor musel uznat, že s tak netypickým případem se ještě nesetkal. Založil si na něj dokonce zvláštní desky, které nadepsal už ze zvyku krycím názvem Vrah ze snů.

MacMasterson se pustil do práce. Prohlédl seznam všech případů vražd v El Pasu a okolí za posledních pět let, ale nenašel nic, co by třeba jen nepřímo potvrdilo příběh, který ho tak zaujal. To však nic neznamenalo. Prokurátor byl zvyklý, že zpočátku vypadá některý případ naprosto beznadějně.

523

Nedalo se například vyloučit, že pokud k oněm vraždám skutečně došlo, nebyly dosud odhaleny.

Jednoduše nikdo zatím nenašel ostatky… I to se přece stává:

Zašel za šerifem a promluvil si s ním. A právě u něj narazil na první slibnou stopu.

V útlém zaprášeném svazku, který šerif našel až na dně skříně, kam se ukládaly dosud nevyřešené případy, objevil MacMasterson něco, co ho zaujalo. Nešlo o nic světoborného před více než rokem byly v bažinách poblíž El Pasa nalezeny lidské kosti. Smečka zdivočelých psů, která se na ostatky vrhla, toho detektivům moc nezanechala. Patologové dospěli k závěru, že kosti patřily mladší ženě.

To bylo vlastně také jediné, co se podařilo zjistit, všechno ostatní byly už jen domněnky a hypotézy policistů. Nakonec byl případ odložen do doby, než se podaří objevit nové skutečnosti.

Pozůstatky našel v bažinách náhodně profesor z New Yorku; který tu sbíral vzorky flóry a fauny.

Protože poznal, že se jedná pravděpodobně o lidské kosti, uvědomil o svém nálezu policii. Ta provedla ohledání místa; ale na žádnou další stopu, která by mohla vést ke zjištění totožnosti oběti a nalezení a usvědčení vraha, už nenarazila.

Prokurátor se rozhodl, že vyšetřování případu obnoví. Nechal znovu důkladně propátrat okolí místa, kde byly nalezeny kosti, a opět v duchu musel zanadávat na policii; že ne vždy odvede stoprocentní práci. Nejinak tomu bylo i v tomto případě, který byl podle MacMastersona celý zpackaný a rozhodně nesloužil šerifovi a jeho podřízeným jako dobrá vizitka. Podařilo se totiž nalézt část lidské lebky poškozenou úderem. Pod nedalekým stromem byly pod slabou vrstvou písku zakopány části ženské

ho oblečení, řetízek s medailónkem a černá kabelka. Byly v ní i dokumenty vystavené na jméno čty

řiadvacetileté Rosse Urrutiaové z El Pasa.

Z výslechů známých, přátel a rodiny vyplynulo, že dívka byla mimořádná krasavice, líbila se mužům a uměla toho využít. V zápisníku měla jména a telefony více než dvaceti mužů různého věku i postavení, s nimiž udržovala pravidelné intimní kontakty. Jméno Rona Lewise však mezi nimi nebylo.

MacMasterson intuitivně cítil, že je na správné stopě, a pustil se se zápalem do další práce. Jeho podřízení i šerifovi lidé neměli chvíli na vydechnutí, stále byli v jednom .kole. Bosse Urrutiaová zmizela za podivných okolností 13. července roku 1995. Jedním z posledních, kdo ji viděl živou, byla její sestra Cynthie. Onoho dne se rozloučily na autobusové zastávce a každá šla svým směrem. Od té chvíle jako kdyby se po Bosse slehla země, alespoň podle vyšetřovacího spisu, který si prokurátor odnesl od šerifa. Když se nevrátila na noc domů, znepokojená rodina zalarmovala policii, ale pátrání po zmizelé dívce bylo neúspěšné. Nikoho, později nenapadlo spojit nález kostí v bažinách, ke kterému došlo po téměř půl roce, s případem ztracené Bosse.

Policisté postupně promluvili se všemi muži uvedenými v seznamu, ale bezvýsledně. Žádný z nich neměl sebemenší důvod; aby Bosse zavraždil a nikdo z nich se také s mladou ženou 13. července 1995 ani v dalších dnech nesetkal.

„Sháněl jsem ji; ale její rodiče mi řekli, že zmizela,” uvedla většina kontaktovaných. „Tak jsem čekal, jestli se neozve sama…”

MacMasterson se rozhodl, že se pokusí rekonstruovat poslední hodiny života zavražděné tak podrobně, jak jen to bude možné. Předpokládal, že tak se podaří zredukovat počet potenciálních pachatelů na minimum. Vybraná skupina detektivů začala pátrání od autobusové zastávky, na níž se Rosse rozloučila se sestrou. Majitel blízkého baru si s pomocí fotografie vzpomněl na výjimečně krásnou dívku, která vpadla dovnitř jako velká voda a přisedla si ke dvěma mladým dívkám, pravdě

podobně svým kamarádkám. Barman měl opravdu dobrou paměť, protože uvedl řadu podrobností včetně toho, že všechny tři pily pomerančovou šťávu:

Po nějaké době snad za půl nebo tři čtvrtě hodiny přišel do baru mladý muž. Vhodil minci do hracího automatu a požádal Rosse o tanec. Z jejich chování barman usuzoval, že se museli poznat už dřív.

Slova majitele baru potvrdily obě přítelkyně Rosse; které se podařilo nalézt. Také ony měly dojem, že kamarádka znala mladíka už ve chvíli, kdy ji požádal o tanec, ale s určitostí to říci nemohly. Pak mladý muž navrhl, aby změnili lokál, s čímž všechny tři dívky souhlasily. Nasedli do mladíkova automobilu. Šlo o malý pickup, na jehož korbě byly uloženy nějaké trubky.

Rosse usedla do kabiny vedle řidiče, kamarádky na korbu. Dojeli k řece, kde pokračovali v zábavě.

Vypili dost whisky a tančili při hudbě z autorádia. Nejvíc pil mladý muž a Rosse na té to bylo nako

524

nec dost znát, a tak se mladík nabídl že ji odveze domů. Rosse souhlasila, rozloučili se a odjeli. Obě kamarádky zůstaly ještě asi hodinu u řeky, povídaly si a pily whisky.

„Bylo na tom mladém muži něco zajímavého?” zeptal se MacMasterson.

„Ani ne. Byl docela hezký a sympatický… Vlastně teď jsem si vzpomněla pořád kouřil. Zapaloval si jednu cigaretu za druhou, až jsem si říkala, že to přehání a dostane z toho rakovinu plic.”

„Proč jste se nepřihlásily, když se vaše kamarádka ztratila? Musely jste přece vědět, že po ní pátrá policie” „Nevěděly jsme to. Byly jsme v té době.obě pryč, a když jsme se vrátily, dozvěděly jsme se, že Rosse zmizela. Nikdo za námi nepřišel, tak jsme si myslely, že policie už všechno vyšetřila.“

MacMasterson se obrátil na předního odborníka na identikity a požádal ho, aby s pomocí dívek po

řídil pokud možno co nejvěrnější podobu mladíka, který mohl mít vraždu Rosse na svědomí. Portrét s přesným popisem hledaného muže pak dal rozeslat všem policejním stanicím.

Šlo o sympatického mladého muže s inteligentním výrazem tváře, hnědými vlasy a brýlemi se čtvercovými skly. Na první pohled se ničím nelišil od tisíců Američanů v jeho věku, což způsobilo nemalé problémy při vyšetřování. V neznámém poznal velký počet lidí někoho, koho dobře znal, a detektivové po několik týdnů nedělali nic jiného, než že neustále prověřovali další a další tipy a udá

ní. Nakonec prokurátor rozhodl, že prošetřovat se budou jen skutečně nadějná oznámení a zbytek bude zatím odkládán pro pozdější eventuální využití.

Po dvou měsících usilovného vyšetřování si MacMasterson musel přiznat, že je přesně tam, kde byl na začátku. Podařilo se mu vlastně jediné určit totožnost oběti. To však bylo strašně málo na to, aby se dalo hovořit o skutečném pokroku pří vyšetřování.

Prokurátor se rozhodl zkusit něco jiného místo mladého muže začal hledat automobil. Jeho podří

zené opět čekaly dny i noci dřiny: museli zjistit všechny firmy a společnosti v El Pasu a okolí, které v posledních dvou letech prodaly nebo koupily automobil.

„Pickupů by zase nemělo být tolik,” řekl svému týmu prokurátor, který už měl neúspěšného pátrání plné zuby. „A těch, co vozí nějaké roury, ještě míň. Proto také zjistíte všechny firmy a podnikatele, kteří mají něco společného s rourami nebo trubkami.”

„To ale bude trvat týdny;” namítl jeden z přítomných. „A co když ten mladík nebyl vůbec odsud?”

„To ještě není všechno,” pokračoval prokurátor, jako kdyby námitku neslyšel. „Zjistíte, co se dělo 13. července 1995 se všemi pickupy, na které narazíte. Pokud některý řidič nebo majitel nebude mít stoprocentní alibi, provedete jeho konfrontaci s přítelkyněmi zavražděné. Pamatujte si, že vám nesmí proklouznout ani myš, jinak bude veškeré úsilí zbytečné. Chce k tomu ještě někdo něco říct?”

MacMasterson se rozhlédl přísným zrakem a jeho muži věděli, že v takové chvíli je lepší ho ne

škádlit. Proto se raději rozešli s mručením, které se dalo vykládat různě jako souhlas i nesouhlas.

Ale ani tentokrát vpravdě mravenčí snaha nepřinesla žádný výsledek. Ani jeden ze současných i bývalých majitelů a řidičů pickupů nemohl mít s vraždou Rosse Urrutiaové nic společného. Naprosto stejně dopadla i prověrka všech firem, které měly třeba jen zprostředkovaně něco společného s trubkami a rourami.

Prokurátor byl zase tam, kde na začátku, a marně přemýšlel; jak by s případem pohnul. Na nic však nemohl přijít…

MacMasterson byl tak zaujat vyšetřováním vraždy Rosse Urrutiaové, že zcela zapomněl na příčinu, která ho k tomu přivedla Až když po dalších týdnech případ uvízl definitivně na mrtvém bodě, vzpomněl si na Rona Lewise a uvědomil si, že možná udělal fatální chybu. Honil své lidi od čerta k ďáblu, vymýšlel nejrůznější způsoby, jak se dostat k pachateli a ten mu přitom byl možná nabídnut na stří

brném podnose. Jen on to neviděl a nechápal.

„Jsem hlupák,” svěřil se ten večer manželce. „Naprostý pitomec, který si nasadil klapky na oči a jde jako beran hlavou proti zdi, aniž tuší, že si ji musí rozbít. Naštěstí jsem se včas zastavil.”

Prokurátor došel k závěru, že by se měl blíž podívat na Rona Lewise, který už žil v Chicagu. Nemohl pochopit, proč ho něco tak samozřejmého nenapadlo dřív.

Vyšetřování ukázalo, že v červenci 1995, kdy byla zavražděna Rosse Urrutiaová, pomáhal Lewis svému otci ve firmě zabývající se instalací, údržbou a opravami zařízení na úpravu vody pracoval tedy s rourami a trubkami, které měly být na automobilu, jímž odjel neznámý mladík s Rosse. Ale nejen to: firma Rona Lewise seniora používala v té době světle modrý pickup. A také fyziognomie

525

Rona Lewise juniora se téměř přesně shodovala s tím, jak neznámého mladého muže popsaly Rossiny kamarádky. Včetně toho, že nosil brýle se čtvercovými skly a byl velmi silným kuřákem.

Finále případu se blížilo.

Jednoho pochmurného prosincového dne vzlétl z Texasu speciální letoun, na jehož palubě byli prokurátor MacMasterson, šerif Barley a dva policisté v civilu. Když se vraceli z Chicaga nazpět, přibyl v letadle ještě jeden cestující Ron Lewis junior, zatčený a obviněný z vraždy Rosse Urrutiaové.

Výslech nebyl dlouhý, trval pouhé čtyři hodiny, což je v podobných případech nezvyklé, protože obviněný se snaží až do poslední chvíle zapírat a přizná se většinou jen pod tíhou přímých důkazů.

Ron Lewis začal vypovídat prakticky ihned, a když podepisoval protokol, viditelně si oddechl. Snad věřil, že se zbaví svých nočních můr.

„Nechtěl jsem ji zabít, namouduši ne,” řekl MacMastersonovi. „Jen si s ní trochu pošpásovat. Cestou jsem zastavil za písečným přesypem poblíž bažin. Moc se mi líbila, strašně mě vzrušovala, a tak jsem chtěl využít příležitosti. Navíc byla pěkně opilá a ani já nebyl úplně střízlivý. Jenže dělala drahoty, bránila se a. pak mi řekla, abych jí dal pokoj, že na takové cucáky jako já není. To mě vytočilo.

Věděl jsem o ní, že není právě upejpavá… Opravdu nevím, jak se to stalo, že jsem sáhl po lopatě a praštil s ní Rosse po hlavě. Snad dvakrát, snad desetkrát, nevím. A pak jsem si vzal to, co jsem chtěl… Když jsem se přesvědčil, že je skutečně mrtvá, zahrabal jsem ji do písku a její věci schoval do díry vyhloubené u stromu.“

Celý další měsíc četl Lewis všechny noviny, aby se dozvěděl, zda policie tělo nenašla.

„Žil jsem ve stalém strachu, že ji najdete a pak mě pošlete na elektrické křeslo,” přiznal Lewis. „Ale nic se nedělo. Jen začaly ty hrozné sny: Odjel jsem na Havaj, abych na všechno zapomněl, ale nešlo to. Ty sny se vracely a byly stále horší…

Strach Rona Lewise z přísného trestu byl plně na místě soud vynesl nejvyšší možný rozsudek a mladý muž čeká ve vězení na chvíli, kdy bude poprava vykonána.

526

93 případ

Báječný večer.

Ten večer měl být jen její. Žádné uklízení či žehlení, žádná příprava jídla na další den či dohánění toho, co v práci nestihla. Prostě bude dělat jen to, na co bude mít chuť. Podívá se na televizi a naladí si program, který se bude líbit jí, a nikdo ho nebude přepínat na fotbal nebo stupidní detektivku. A když ji to znudí, klidně televizor vypne a bude si číst. Nebo jen tak sedět a poslouchat příjemnou hudbu.

Jiřina Sejková se s rozkoší ponořila do vany a vydržela v ní skoro hodinu. Nikdo neťukal na dveře koupelny, že si zrovna potřebuje umýt ruce, nemusela spěchat, nechávala teplou vodu s přísadou oleje postupně pronikat póry pokožky Z pokoje slyšela tlumenou hudbu orchestru Glenna Millera a říkala si, že takový báječný večer si rozhodně musí dopřát častěji. Je to hotový balzám na tělo i duši. Zatím nevěděla jen jedno jak se zbavit tří mužských, kteří s ní sdíleli společný byt.

Dnes se jí to podařilo. Manžel je až do pátku na služební cestě, starší syn odjel s kamarády na vodu a mladší sice zůstal doma, ale šel se svou dívkou na diskotéku. Prohlásil, aby ho nečekala dřív než kolem půlnoci.

Prolistovala několik ženských časopisů, které si zase po dlouhé době koupila, a snědla misku pra

žených buráků. Sama a všechny, což byl svátek. Obvykle je zkonzumoval manžel přímo ze sáčku.

Bylo jí opravdu krásně na těle i na duchu. Vyšla na balkon a nadechla se čerstvého vzduchu. Červenec byl horký, ale teď foukal lehký větřík, který osvěžoval.

Jiřina Sejková bydlela ve druhém patře sídlištního paneláku nevelkého města na Českomoravské vrchovině a z oken se dívala do hezkého parku; který teď spíš jen tušila. Už se hodně setmělo a pouliční osvětlení ozařovalo opačnou stranu domu. Pohled do černé tmy jí připadal romantický a současně trochu strašidelný. Ale z balkonu ve druhém patřen by se s klidem dívala třeba i do jámy lvové.

Blížila se půlnoc a Jiřina Sejková se cítila ospalá. Televizi vlastně ani nezapnula, celý večer si dopřávala takové perly naší publicistiky jako kdo zazářil na kterém večírku lepší společnosti, jaké oble

čení a vůně milují známí lidé či kterak zaručeně dosáhnout orgasmu. S úlevou zjistila, že nedostatek času na četbu podobných veleděl je vlastně předností a štěstím. To i ty nudné výkazy, kterých má v práci občas plné zuby, jsou nakonec zajímavější a hlavně smysluplnější.

‚Šla by si lehnout, ale čekala na syna. Matějovi bylo devatenáct a odmalička ho stejně jako staršího Davida vedli s manželem k samostatnosti. Navíc chodil do kurzů karate a jistě by se uměl nějakému lumpovi ubránit. Věděla však, že by stejně neusnula. Pořád by měla nešpicované uši a čekala, kdy se ozve klíč v zámku.

Zapnula televizor. Na jedničce vysílali nějaký. akční film, na dvojce nudnou besedu, Nova dávala další nekonečný seriál, na Primě hráli to samé v bleděmodrém. Vlastně ani nevěděla, v které chvíli ji přemohla dřímota. Když otevřela oči, ukazovaly hodiny nad televizí za deset minut dvě. Šáhla po ovládači, aby vypnula televizor, a v té chvíli zahlédla koutkem oka mužskou postavu, která se snažila dostat přes zábradlí balkonu.

Na okamžik si myslela, že je to sen, ale pak ji ovládla jediná myšlenka je to zloděj nebo dokonce vrah! Nepatřila mezi bázlivé ženy, ale nikdy si také nehrála na hrdinu. Naučila se řešit problémy a vyhrávat spíše chytrostí než silou. Její subtilní postava ji vlastně ani jinou možnost nedávala.

Rychle zhodnotila situaci: je v bytě sama, nemá po ruce nic, čím by se bránila, k balkónovým dve

řím by už nestačila doběhnout, aby je stačila zavřít…

Později nechápala, kde se v ní vzalo tolik rozhodnosti, že vystartovala z pohodlného křesla jako střela, ale tiše a bez hluku. Vzpamatovala se až ve chvíli, kdy za ní zaklaply dveře bytu a ona otočila klíčem v zámku. Ani ho nevytáhla, jen rychle přeběhla chodbu a zazvonila na sousedy: Trvalo chvíli, než se dveře pootevřely a ona uviděla v mezeře vymezené zajišťovacím řetízkem tvář Petra Kalába.

„Pomozte mi!” zašeptala. „Mám v bytě zloděje! Musíme zavolat policii!”

Soused se naštěstí na víc neptal a pustil ji dovnitř. Také jeho žena se ukázala jako rozumná. Ač probuzená uprostřed noci, nalila Jiřině Šejkové sklenku koňaku. Její manžel volal na policii. Patnáctiletý syn Kalábových Dominik kukátkem ve dveřích hlídal chodbu, zda se zloděj nepokusí dostat z bytu.

527

Seděli v obývacím pokoji a měli dojem, že to trvá celé věky, než se objeví policie. Ve skutečnosti to bylo pět nebo šest minut. Okna Kalábových nevedla na ulici, takže vyhlížet strážce zákona a po

řádku nešlo. Nakonec toho měl Petr Kaláb dost a rozhodl se, že půjde policii naproti.

„Už tři dny nezvoní zvonky,” řekl. „A nejde domácí telefon. Někdo je musí vpustit do domu, proto

že ten lump bude ještě uvnitř”

Syn Dominik jeho slova potvrdil na chodbě byl až dosud naprostý klid. Pokud zloděj neopustil byt stejnou cestou, jakou. se dostal dovnitř, musel tam ještě být.

Petr Kaláb si vzal pro každý případ sprej se slzným plynem a do druhé ruky vodítko, na jehož konci byl domácí miláček bílý špic, který byl z narušení svého nočního klidu trochu vedle. Takto ozbrojen došel Kaláb po špičkách ke dveřím bytu Šejkových a chvíli poslouchal. Dokonce k nim přiložil ucho.

Ale nic neslyšel. Potichu sešel do přízemí a odemkl domovní dveře. Venku ještě žádný policejní automobil nestál. Rozhodl se, že se podívá na druhou stranu domu, kde byl balkon, jímž se dostal zloděj do bytu sousedů. Poslal špice prozkoumat několik keřů, zda se v nich někdo neskrývá Alan by určitě v takovém případě začal štěkat a pak se podíval nahoru. Málem se mu zastavilo srdce: z balkonu Šejkových se někdo spouštěl dolů..

Petr Kaláb nepropadl panice, nezačal křičet ani neutekl. Schoval se za strom a čekal. Alanovi sevřel tlamičku, aby neštěkal. Když se zloděj pověsil za okraj balkonu v prvním patře a chtěl seskočit dolů, pes se vytrhl a se zuřivým štěkotem se rozběhl na temnou postavu. Muž to nečekal, lekl se, pustil a spadl dolů jako pytel brambor. Pěkně to žuchlo.

V té chvíli zasáhl i Petr Kaláb zaútočil na ležícího zloděje svými sto kilogramy živé váhy a pro jistotu i slzným plynem. Jenže protivník se nedal, a než se Kaláb nadál, byl dole on a ucítil palčivou bolest v ústech. Štěkot Alana, který doskakoval kolem peroucí se dvojice a snažil se bránit svého pá

na, jako kdyby slábl…

Čtyři policisté odtrhli peroucí se muže a nasadili jim želízka. Oba dva protestovali.

„Zloděj je on!” tvrdil Petr Kaláb, kterému každé slovo dělalo velké potíže.

„Jaký zloděj?” vykřikoval mladík, kterému tekly po tvářích velké slzy. I on cítil bolest v levé noze a v kříži. „To tady ten býk mě přepadl!”

Vše se vyjasnilo ve chvíli, když vyšli ze tmy na světlo pouliční lampy, kde už čekaly Jiřina Sejková a Marie Kalábová se synem Dominikem.

„Co ti to ten lump udělal!?” vykřikla Kalábová při pohledu na zkrvaveného manžela. „On ho chtěl zabít!”

,;Co tu děláš, Matěji?” divila se Sejková. „A proč kulháš?” Oba muži se na sebe překvapeně podí

vali.

„Vy se znáte?” zeptal se jeden z policistů.

„Jsme sousedé z domu,” odpověděla za zkoprnělé aktéry rvačky Marie Kalábová.

„Tak to nám budete muset vysvětlit!”

„Vyprovodil jsem svou dívku domů později, než jsem počítal. Bylo už kolem druhé, chtěl jsem zavolat matce, že přijdu později, jenže automat nefungoval,” začal vysvětlovat policistům příčinu nemilé události Matěj Šejka. „Před domem jsem však zjistil, že jsem si zapomněl klíče. Zkoušel jsem zvonit, ale pak jsem si uvědomil, že zvonky už pár dní nejdou. Obešel jsem dům a viděl, že matka ještě svítí a má otevřené dveře na balkon. Volal jsem na ni, ale marně. Nepomohlo ani pár kamínků, které jsem hodil na sklo okna. Tak jsem se rozhodl, že vylezu nahoru po balkonech. Není to nic těžkého.

Jenže matka doma nebyla a dveře byly zamčené zvenku, takže jsem je nemohl otevřít ani odemknout, v zámku zůstal klíč: Chvíli jsem čekal, jestli se matka neobjeví, ale pak jsem dostal strach, že se jí něco stalo. Vzal jsem si tedy klíče a začal slézat zase dolů. Chtěl jsem si otevřít domovní dveře a zjistit, proč jsou klíče v zámku a kde je matka. Jenže když už jsem byl skoro dole, začal zničehonic ště

kat ten pes. Lekl jsem se a spadl dolů. Než jsem se stačil vzpamatovat, vrhlo se na mě něco velkého a těžkého a nastříkalo mi to do očí slzný plyn. Nevěděl jsem, kdo to je, napadlo mě, že to je nějaký zloděj, proto jsem se začal bránit, jak jsem mohl a uměl…”

Výsledek „báječného večera” byl skutečně impozantní Petr Kaláb si odnesl nadvakrát zlomenou čelist a přišel nenávratně o tři zuby. Matěj Šejka měl naštípnutou kolenní kost, zvrtnutý kotník, zlomené žebro a potrhané oblečení od Alana. Naštěstí oba muži se zachovali jako džentlmeni a nepožadovali na tom druhém náhradu utrpěné újmy, jinak by do věci musely zasáhnout i orgány činné v

528

trestním řízení a v konečné instanci soud. Jen vztahy mezi rodinami Šejků a Kalábů vzaly za své a jich členové se nezdraví. Petr Kaláb s vyspraveným chrupem tvrdí, že i kdyby před jeho očima někoho mordovali, nebude si toho raději všímat, protože strkat nos do cizích problémů se nevyplácí. A Ji

řina Sejková si už nikdy víc nechce udělat „báječný večer”, který začal tak fantasticky. Jenže ty konce!

529

94 případ

Pomsta skalpelem

Manželé Jana a František Kebrtovi oslavili v září 1996 pětadvacáté výročí svého sňatku. Přišlo plno přátel a známých a dokonce i okresní noviny vycházející v jihočeském městě otiskly gratulací, kterou do společenské rubriky zadaly Janiny špolupracovnice. Nechyběla ani fotografie šťastného páru, který vychoval dvě už dospělé a samostatné děti: František se ukázal jako skutečný kavalír aby.své choti nějak poděkoval za léta strávená po jeho boku, koupil ji dvoutýdenní pobyt na Kanárských ostrovech, o kterém už dlouho snila. Sám se rozhodl zůstat doma jednak kvůli financím, jednak hodlal udělat to, o čem s manželkou hovořili už dlouho: vymalovat a vytapetovat byt a položit nové koberce.

„Až přijedeš pěkně opálená a odpočinutá; bude všechno hotovo,” sliboval. „Jen bys mi tu překážela.”

Jana Kebrtová nic nenamítala, byla dokonce manželovou láskou a péčí dojata. Netušila, že na oněch čtrnáct dní slaměného vdovství má nejen připravený plán, ale i našetřené peníze na jeho provedení.

František v pátek odvezl ženu na letiště a domů se vrátil s lahví Johnyho Walkera. Pil až do čtyř do rána, kdy ho přemohl alkohol i únava. Když se probudil s hlavou jako střep, došel si koupit lék na zkažený žaludek a bolest hlavy. Zastavil se u stánku pro Annonci, jejíž poslední stránky obsahovaly velmi zajímavé a lákavé inzeráty František Kebrt tak chtěl najít krasavici, která by mu trochu osladila čas slaměného vdovství…

Což o to, nabídek „netradičních” služeb včetně telefonních čísel bylo dost, ale František najednou pocítil nejistotu, pokud to nebyl přímo strach z neznáma, do kterého se chtěl vydat. Domlouvá se cena předem? A smlouvá se po telefonu i rozsah služeb? Říká se to přímo, nebo je potřeba mluvit v ná

znacích? A co když se to dozví někdo třetí? Ty dámy přece může někdo odposlouchávat!

Když už nevěděl kudy kam, vzpomněl si na dva dobré kamarády a vytočil jejich čísla.

„Nazdar! Zvu tě na malou pánskou jízdu!” řekl Petru Strnadovi. „Pořádně to roztočíme!”

Petr byl pro a stejný názor zastával i Jan Kuchař. Oba byli stejně jako František potenciální padesátníci.

Petr s Janem se v bytě Kebrtových objevili v neděli krátce po třetí odpoledne a přinesli pár lahví alkoholu. František k tomu přidal své nemalé zásoby a připravil dokonce menší pohoštění, což oba kamarádi náležitě ocenili. Bylo jim krásně, ale s množstvím vypitého alkoholu se ve slaměném vdovci probudila lítost, že jeho touha po ženě samozřejmě jiné než vlastní, protože ta byla naštěstí stovky kilometrů daleko nedošla a asi ani nedojde naplnění.

„Hele, jak se to dělá s tady těma inzerátama?” zeptal se Petra a otevřel noviny na inkriminované stránce.

„Co já vím?” odpověděl přítel.

„Kdybys sem pozval tři pěkný holky, já to zaplatím,” navrhl František.

„Ukaž, já to zkusím,” sáhl po novinách Jan, který nechtěl přijít o příležitost trochu se povyrazit.

Doma ho žena držela pěkně zkrátka, a nejen pokud šlo o sex.

Jenže když má jeden smůlu, tak pořádnou. Jan tlumočil kamarádům ceny, které různé agentury za

„pronájem” tří děvčat požadovaly, a Františkovi i Petrovi se protočily panenky.

„Panebože, to ne” vyjekl hostitel, který si vzpomněl na svůj slib, že dámskou návštěvu zaplatí.

;,Kde bych sebral tolik peněz?”

Marné byly i telefonáty na soukromá telefonní čísla Divoké Judity, Katky, Náruživé Renáty a dal

ších nepochybně atraktivních krasavic. Buď odmítly strávit příjemné chvilky s třemi pány najednou; nebo vyslovily neskutečnou astronomickou částku honoráře. .

František, Petr a Jan své neúspěchy zapíjeli alkoholem a ten jim stoupal stále víc do hlavy. Měli vztek na celý svět a nevěděli, jak ho ze sebe dostat.

„Hele, nebydlí tu náhodou nějaká samotná ženská, co by si dala říct?” zeptal se Petr Strnad.

„Vidíš, to je nápad!” zajásal František, který už nebyl schopný logičky myslet. „Přímo nade mnou bydlí docela pěkná ženská, co se sem nedávno přistěhovala. Je rozvedená a žádného chlapa nemá. Ta určitě bude mít chuť!”

530

„Ty jí to řekneš?” zeptal se Jan Kuchař, což František považoval za úder pod pás. Na okamžik se mu v mozku rozjasnilo a pochopil, že něčeho takového není schopný. A i kdyby byl, sousedka těžko přijme pozvání od tří opilých chlapů. Vypadala nepřístupně, na jeho pozdrav odpovídala na půl úst.

„Je to doktorka,” řekl a sám nevěděl proč.

„To je vono!” vykřikl Jan. „Petr jako omdlí a ty ji půjdeš poprosit vo pomoc. A až sem přijde…”

Víc ani říkat nemusel.

Žádost opilého souseda, aby šla pomoci jeho kamarádovi, kterému se udělalo velmi zle; pětatřicetiletá atraktivní paní doktorka rezolutně odmítla.

„Zaprvé od toho je pohotovost a zadruhé jsem chirurg,” řekla tónem, který nesnesl odpor.

,;Na pohotovost jsem už volal,” lhal František Kebrt pletoucím se jazykem. „Jenže oni pořád nejedou a on ztratil vědomí. Vypadá úplně jako mrtvej…”

„Tak dobře, podívám se na něj,”’ řekla doktorka, v níž se probudila profesionální čest.

Hned jak vstoupila do bytu, poznala, že něco není v pořádku. Na gauči opravdu ležel muž, ale jeho ústa byla roztažena v blaženém úsměvu. A když k němu přistoupila, rozesmál se na celé kolo.

„Konečně bude pořádná zábava!” zajásal.

Jan Kuchař chytil doktorku kolem pasu a začal ji strkat ke gauči. Křičela a bránila se, ale proti dvěma mužům neměla šanci. František pustil nahlas televizi.

„Tak ty se nechceš pomilovat s třema pořádnýma chlapama, děvko!?” vykřikl Petr Strnad, který býval po alkoholu agresivní, a udeřil bránící se ženu pěstí do obličeje.

Co se dělo dál, to si raději přiblížíme jen rámcově. Dva lékařku drželi a třetí si užíval. Když se všichni vystřídali, překvapila je návrhem:

„Mám chuť si to zopakovat. Ale ne takhle! Půjdeme do postele. Jestli si ovšem ještě troufáte…”

Byli nadšeni. Rychle paní doktorku odvedli do koupelny, aby se mohla osprchovat, a potom hezky jeden po druhém vstupovali do ložnice, kde v bělostné posteli prožili mnohem sladší chvíle než před chvílí na gauči.

Z paní doktorky se vyklubala sexuální maniačka. Stále neměla dost a chtěla se milovat znovu a znovu. Vydrželi to do jedenácti v noci, potom všichni tři usnuli, jako když je do vody hodí. Lékařka se tiše oblékla, šla do svého bytu a za chvilku se vrátila se svou lékařskou brašnou; kde měla základní chirurgické vybavení a lahvičku s éterem.

První se pod její skalpel dostal František Kebrt. Jeho hluboký spánek byl pro jistotu ještě posílen éterem. Potom paní doktorka začala operovat. Za dvě hodiny byli všichni tří násilníci zbaveni části svého mužství. Řezy doktorka sešila profesionálně, získané trofeje zalila ve skleničce zbytkem alkoholu a postavila ji na stůl.

Než opustila byt, napsala na lístek, že u všech tří mužů provedla odborně kastraci, a přidala i důvody, které ji k tomu vedly. Zkontrolovala obsah brašny a vrátila se do svého bytu, aby se pořádně vyspala.

Když se vykoupala, dostala strach. Až ti chlapi zjistí, co se jim stalo, mohou ji i ubít. Proto vytočila číslo policie a oznámila, čeho se právě dopustila a proč. Všichni tři postižení byli ihned převezeni do nemocnice; kde však lékaři zjistili, že zákroku se po odborné stránce nedá vůbec nic vytknout a pacientům žádné další nebezpečí nehrozí: Doktorka byla ještě téhož dne zadržena a obviněna z těžkého ublížení na zdraví s trvalými následky.

Soudní proces se těšil velké pozornosti a rozsudek vyvolal stejně velký souhlas jako nesouhlas.

Soud dospěl k závěru, že doktorka provedla svůj čin pod vlivem šoku a velké křivdy, a jen proto se rozhodla vzít pomstu do vlastních rukou. Vyměřil proto Janě Vaňkové podmíněný trest ve výši dvou let s tříletou zkušební dobou. Postižení se odvolali, ale soud vyšší instance rozsudek v plném rozsahu potvrdil.

Mnohem hůř dopadli tři kamarádi. Jejich manželky požádaly o rozvod, protože nemohly žít s „polomuži”, kteří udělali takovou ostudu a jimž se všichni vysmívali.

531

95 případ

BEZ SRDCE

Ten případ se v poválečné historii kriminalistiky západních Čech zařadil k nejbrutalnějším. Jeho vyšetřování sice nepatřilo k oříškům z nejtvrdších, což ale nic nemění na skutečnosti, že i zkušeným policistům při téhle práci mnohdy běžel mráz po zádech. Jak to tehdy začalo?

Pavel Kotala se vracel ze zaměstnání. K paneláku v Ostrově na Karlovarsku, kde se ženou a dvěma dcerkami bydlel, přišel asi deset minut před patnáctou hodinou. Již u dveří bytu se zarazil. Cosi tu nehrálo.

“Tati, už hodinu se nemůžu dostat domů. Nejde odemknout,” vítala ha devítiletá Maruška s aktovkou na zádech.

“Copak máma není doma?” divil se Kotala a v daném momentu vysvětlení nenacházel. “Že by žena musela najednou s malou Michalkou k doktorovi? Proč mi tedy nezatelefonovala?” napadlo ho v duchu.

“Nikdo se neozývá, zvonila jsem, klepala i bouchala. Zkoušela to i paní Tvrdá, že?” otočila se Maruška k sousedce, která vyšla na chodbu a slova dítěte potvrzovala.

Manžel a otec sám ještě chvilku v zámku šťoural, leč marně. A když mu právě sousedka Tvrdá opatrně naznačila, že sice nemůže mluvit se stoprocentní zárukou, ale pokud ví, tak paní Janu odcházet neviděla, vsadil Kotala na kategorické řešení. Po krátkém rozběhu chodbou dveře ramenem napoprvé vyrazil. Rychle proběhl předsíní a hned v otevřené kuchyni se mu naskytl hrůzný obraz. Manželka tam ležela na podlaze zcela obnažen, s odřezanými prsníma bradavkami, v rozpáraném břiše zlověstná trčel zabodnuty nůž Vedle byla, rovněž bez nejmenších známek života, pětiletá Michalka.

Ještěže to sledovali dospělí sousedé, kteří Marušku toho pohledu ušetřili. Ale zlého tušení ji zbavit nemohli, nebol všude bylo plno krve. I laikovi přitom bylo jasné, že jde o sadistickou vraždu, dokonce dvojnásobnou, kterou může mít na svědomí snad jen maniak. Ale to už jeden z přihlížejících zařizoval první potřebné kroky, protože Pavel Kotala k tomu síly neměl. Psychicky se zhroutil.

Záhy přispěchali místní uniformovaní policisté, potom z Karlových Varů dorazila kriminálka s nezbytným doprovodem.

“Viděl jsem už leccos, ale tohle je silná káva i na mě,” nezakrytě sdělil kolegům své dojmy kapitán Jan Šipka, který vedl vyšetřování. A soudní lékař, který se skláněl nad mrtvými těly a nechápavě kroutil hlavou, doplnil to, nač vyšetřovatelé čekali: “Obě jsou ubodány, matka se navíc stala obětí zvrhlých sexuálních choutek. Prostě byla znásilněna. Ona samotná má v těle nejméně třináct bodných ran. Smrt nastala před třemi, snad čtyřmi hodinami.”

Kriminalisté se hned poté pustili do svého díla a věřte, že ohledání místa činu nezůstali zhola nic dlužni. Stop zajistili spoustu a přitom jim bylo jasné, že pachatel prohledal celý byt. Svědčilo o tom prádlo vyházené ze skříní a zásuvek stejně jako knihy vyhrnuté z knihoven. Co hledal? Peníze?

“Chybí asi dvě stovky, zlatý řetízek, hodinky a snubní prstýnek manželky. Řetízek nosila pořád na krku, prstýnek měla na ruce. Musel jí ho stáhnout až po smrti;’ těžce odvětil na Šiškovu otázku zdrcený Pavel Kotala.

“A co nepřátelé? Máte nějaké? Můžete z té hrůzy kohosi podezírat?” ptal se dál kapitán, jako by očekával, že už za chvilku nebude čerstvý vdovec schopen plodné diskuse.

“O nikom takovém nevím. V domě jsme vycházeli s nájemníky výborně, podobné to bylo i v okolí a mezi známými,” zněla odpověď. Na čas opravdu Kotalova poslední.

“Nesmí nám uniknout. To by musela být spravedlnost úplně slepá. A já bych potom raději svlékl uniformu,” začal ještě v bytě Kotalových první společnou poradu zainteresovaných pracovníků policie kapitán Šiška, zástupce starší generace kriminalistů. A když se potom všichni rozešli splnit jeho dispozice?

“Za každým z vás zajdeme, zůstaňte laskavě všichni v bytech. Na chodbě by se nám špatně hovořilo,” povídali obyvatelům domu, kteří mlčky, s tísní v duších, stáli na chodbách. Ovšem šetření v rodinách nepřineslo k záležitosti nic pozoruhodného. Nikdo si ničeho zvláštního nevšiml, nikdo podezřelého muže v paneláku nespatřil. Jen u Vacků a Matásků nebyl nikdo doma. “Vackovi jsou starší man

532

želé a často chodí na procházky. U Matásků bývá doma jenom matka. Kluka teď má na vojně,” doplnil jeden z ochotných nájemníků.

“Takže myslíte, že u jedněch ani u druhých štěstí mít nebudeme? Pro jistotu se ale i na ně podívám.

K večeru se vrátím,” konstatoval Šiška. Brzy nato se policisté rozloučili a z domu odcházeli ve smutném průvodu s pracovníky pohřební služby.

“Projděte evidenci, vytipujte všechny muže z okolí, kteří mají v kartě záznamy o podobné trestné činnosti. Důkladně se podívejte na ty, kterých se týkají záznamy o znásilnění zvlášť hrubým způsobem,” udělil Šiška další rozkazy hned po návratu ze smutného výjezdu.

“V úvahu padají dva, ale nic moc si od těch zjištění neslibuj,” řekl ještě na začátku večera nadporu

čík Emil Růžek, jeden z kriminalistů, kteří s čerstvým případem přišli o všechny iluze o dnešním ná

vratu domů. “František Pustý zatím sedí v base za předešlé delikty, zavřený je i Josef Tůma.”

Šiškovi ještě zbývalo splnit slib z odpoledne. Vrátil se tedy do. paneláku, kde se před několika hodinami hrůzostrašná tragédie udála. Snadno tam zjistil, že manželé Vackovi nebyli celé dopoledne doma, na návštěvě u syna se zdržovali neustále spolu. Ochotně ho dál do svého bytu pozvala i Vlasta Matásková. Od rána byla v práci… a zcela otevřeně hovořila také o svém dalším počínání po šichtě:

“Šla jsem nakoupit. To víte, byl tu kluk, tedy syn. Přijel na dovolenou z vojny. Mámina kuchyně mu

nedivte se chutnala, a tak jsem vyjedená…”

Tak tohle tedy bylo pro kriminalistu zjištění přímo kapitální! Vždyť’ o tom, že by se mladý Matásek v domě v posledních dnech vyskytoval, nepadlo ze strany nájemníků ani slovo. A on, Šiška, ..„ člověk s více než dvacetiletou kriminalistickou praxí, která naučila hledat i jehlu v kupce sena, si nemohl pootevřenými dveřmi do ložnice, proti které právě seděl, nevšimnout vojenského stejnokroje na vá

lendě…

“Povídáte, paní Matásková, že tu váš syn na dovolené byl? Copak on tady už není?” upřesňoval si Šipka nejčerstvější dojmy. A upřeně se díval na uniformu, jejíž viditelně natočená výložka napovídala, že patří svobodníkovi,

“Jistě, dneska dopoledne David musel odjet; aby byl do večera v kasárnách. Slouží přece daleko*

až na Moravě, opáčila nic netušící Matásková.

“A co ten stejnokroj v ložnici?” upozornil kapitán ženu na svůj objev, který ho právě teď tuze zají

mal. “Myslíte, že se mohl k útvaru vrátit v civilu?”

Upracovaná žena, která o tragédii u Kotalových neměla ještě ponětí, se pohledem přesvědčila a najednou ji napadlo, že David do kasáren neodjel, že ho právě kvůli tomu hledají policisté…

“To bude asi pořádná basa, že, pane kapitáne? Bude muset nasluhovat?” vyhrkla, jako by chtěla v myšlenkách dohonit to, co Šiška podle jejího tušení už vědět měl.

“Jenom aby to nebylo něco horšího,” pomyslel sám pro sebe kriminalista při pohledu na upřímnou a prostou matku. A pozval Matáskovou, aby ho následovala do policejní úřadovny.

“Okamžitě prověř, jestli se David Matásek vrátil ke svému útvaru,” aktivizoval Šiška nadporučíka Růžka, sotva se vrátil. Pak už se věnoval Vlastě Matáskové, ale o svém podezření ji ještě nezpravil.

“Vy nám neporadíte? Nevíte, kde by se váš David případně mohl toulat?” opatrně sondoval to nejzá

kladnější.

“Vyprávěl mi o nějaké holce z Moravy. Našel si ji na vojně, prý to s ní táhne už pár měsíců. Dokonce mi ukazoval fotku. Myslím, že je z Hodonína,” snažila se ochotně pomoci.

“Ne, David Matásek se až do těchto pozdních hodin ke své rotě nedostavil,” vrazil po okamžitém vyřízení telefonátu do kapitánovy kanceláře nadporučík Růžek. Pozdě ho napadlo, že snad měl definitivní potvrzení důležitého poznatku před vyslýchanou utajit, ovšem na úvahy už bylo pozdě. Šipka se však nezlobil. Stejně už chtěl spolu se zprávou, že v paneláku došlo k vraždám, matce Matáskové sdělit svoje podezření. Když se tak stalo, jenom s pláčem vykřikla:

“To není možné, tomu nevěřím! Vždyť paní Kotalovou můj David vlastně ani neznal!”

Příští události vzaly rychlý spád a není třeba zastírat, že kriminalistům nahrála náhoda. V kapse uniformy mladého Matáska totiž našli nejen fotografii dívky, ale také její kompletní hodonínskou adresu.

“Hoši, potřebujeme od vás nenápadnou, ale rychlou pomoc,” obrátil se telefonicky na kriminální

službu v Hodoníně kapitán Šiška. “David Matásek, podezřelý z dvojnásobné vraždy, by se mohl pohybovat v okolí Petry Krátké, bytem…”

533

To se stalo chvilku před půlnocí a hned dopoledne následujícího dne hodonínská policie v záležitosti udělala zásadní krok. U obchodu, kde slečna Krátká pracuje, policisté nečekali dlouho. Davida Matáska tam zatkli, sotva stačil se svou vyvolenou prohodit pár slov a předat jí dárek na uvítanou: zlatý řetízek s přívěskem, který měl už pár hodin poté Pavel Kotala neomylně identifikovat jako majetek své zavražděné manželky. Další věci, odcizené paní Kotalové snubní prstýnek s výmluvným monogramem a datem sňatku, hodinky a jiné drobnosti vězely v mladíkových kapsách. Výmluvněj

ších důkazů o tom, kdo v panelákovém bytě v Ostrově na Karlovarsku vraždil, už nebylo třeba.

Ale nepředbíhejme událostem: David Matásek, oděný v civilu, měl podle přání kapitána Šišky zů

stat po zadržení v domnění, že je zatčen v souvislosti s přetaženou dovolenou, tedy jako vojenský zběh.

“Snad to nebude tak zlé, myslím, že to spraví pár dnů basy. Nic špatného jsem zatím na vojně neudělal,” zkusil žertovat poté, co se uklidnil. Zprvu byl totiž nervózní, ale když od hodonínských policistů neslyšel nic jiného než řeči o dezerci, viditelně pookřál. Při předvádění nedělal problémy, s klidem přijal i větu, kterou na vysvětlenou slyšel: “Musíte tady s námi zůstat, než si pro vás přijede služba od útvaru.”

A pro Davida Matáska opravdu jeli nikoliv vojáci, ale kriminalisté z Karlových Varů. O to víc byl překvapen, když se mu kapitán Šipka představil i se svými spolupracovníky. Ještě cestou z Moravy směrem k jeho západočeskému bydlišti začal vypovídat: “Včera ráno jsem počítal, že se na vojnu spořádaně vrátím. Před odjezdem autobusu jsem si ještě chvíli četl, když jsem si z ničeho nic vzpomněl na svou holku, a najednou jsem dostal strašnou chuť na ženskou… Věděl jsem, že je Kotalová doma. Bydlela dvě patra pod námi a brala poštu vlastně pro celý barák. I mně na dovolence vlastně předávala dopis od Petry. Najednou mi bylo jasné, že se do kasáren v řádném termínu nevrátím.

Krátce před jedenáctou hodinou jsem se osprchoval a za chvíli jsem už zvonil u jejich bytu. Ne, neměl jsem k ní žádný vztah, ve městě bych ji asi ani nepoznal a nepozdravil… Včera ráno jsem se rozhodl: bud’ mi bude dobrovolně po vůli, nebo ji zabiju. Schoval jsem tedy pod bundu kuchyňský nůž z naší domácnosti.

Když otevřela, zeptal jsem se, jestli mi nepřišla pošta od holky, bez které to nemůžu vydržet. Snad jsem tím chtěl cosi naznačit. Ona ale nepochopila a chtěla mi před nosem přibouchnout dveře. Už to nestačila. Bodl jsem ji poprvé přímo do prsou. Zavrávorala a ztrácela rovnováhu. Ještě jsem ji zachytil, aby nezpůsobila zbytečný hluk v chodbě. A pro jistotu jsem ji ještě párkrát bodl do hrudníku a do krku. Položil jsem ji na podlahu v předsíni a chtěl jsem odbýt to, za čím jsem vlastně přišel.

Úplně jsem zapomněl, že je doma ta malá holka. Najednou vyběhla z kuchyně a křičela. Prý abych maminku nechal, že mi nic neudělala. Čtyřmi ranami nožem jsem zasáhl i to dítě. Padlo na zem, zů

stalo bez hnutí ležet. Jenže vtom zase začala chroptět Kotalová. Ucpal jsem jí pusu silonovými pun

čocháči a obě mrtvoly jsem odtáhl z předsíně do kuchyně, aby se na to nepřišlo hned, jak někdo otevře dveře. Potom jsem chtěl odejít, ale při pohledu na tělo ženy jsem se znovu vrátil. Dělám na vojně kuchaře, a tak jsem si chtěl s masem ještě trochu pohrát…’

Šiška, ač nekuřák, při takovém vyprávění sáhl po zapálené cigaretě nadporučíka Růžka. Cítil, jak se mu motá hlava. Bylo to po nikotinu? Nebo pod vlivem snad až neuvěřitelné výpovědi vraha? Jakoby z dálky potom registroval slova, že David Matásek do zámku strčil sirku, že se rozhodl cestovat s dárky za svou dívkou…

Kdoví proč znásilnění zavražděné David Matásek nepřiznal. Bylo mu ale v plném rozsahu proká

záno znaleckými posudky, z nichž také vyplynulo, že při činu nebyla snížena jeho rozpoznávací schopnost. Brutální vrah byl později odsouzen k trestu smrti.

534

96 případ

PĚT LET POTÉ

Následující příběh se psal celé roky. A jeho mezníky? Začneme s nimi netradičně zhruba uprostřed děje.

Tehdy byla to zrovna sobota pracoval Miroslav Nešťák od samého rána až do poledne na zahrádce u svého rodinného domku v jedné obci okresu Plzeňsever.

“Dělej ty řádky rovně! A pořádně přihrnuj zem!” kontrolovala ho z okna manželka Dana. Tohle její věčné sekýrování nesnášel a mohl by bohatě vzpomínat, kolikrát se už právě kvůli několika nevhodně proneseným větám pohádali. I teď se cítil vytržený z pohody, ve které si ještě v předchozí minutě liboval.

“Starej se raději o oběd, ať se ti něco nepřipálí, a mě laskavě vynech!” nedal se Nešťák a v sázení brambor pokračoval, jako by radu předtím neslyšel.

“Tati, máš jít k obědu,” zaregistroval zanedlouho poté za sebou hlas pětiletého synka Petříka. Toho miloval nade vše a zřejmě jen s ohledem na něj trpělivě snášel útoky hádavé manželky. Klučinu poslechl a za chvíli seděl u kuchyňského stolu. Sotva však dal první sousto do úst, pocítil divnou pří

chuť’ a jídlo raději vyplivl.

“Co to má znamenat? Co mi to dáváš na stůl?” zařval na manželku a znovu si připomněl ještě živou epizodu kolem bramborových řádků. “Říkal jsem ti přece, že se máš starat o plotnu. Ale to ti dvakrát nejde, co?” Leč Dana Nešťáková už žlučovitou výtku neposlouchala, neboť včas z Miroslavova nejbližšího okolí zmizela. Také ona přece měla z manželství své zkušenosti a zážitky, co umí jeho pádná ruka.

Nešťákovi se pár minut na to podivně sevřel žaludek a udělalo se mu nevolno. Dokonce v koupelně upadl do bezvědomí a probral se až před třetí hodinou odpolední. To už mu bylo lépe.

“Zavolám doktora,” nabízela se manželka se smířlivým tónem v hlasu. On ale nechtěl ani slyšet.

“To nic není. Zase jsi připálila máslo, i když dobře víš, že to nesnáším,” opáčil rovněž už zklidněný a rád, že zdravotní potíže pominuly. Zůstal v posteli a až do nedělního rána spal. Od té doby se na tuhle příhodu v rodině zapomnělo. Na dlouhých pět let.

Ted’ se vrátíme k samotným základům případu, tedy k začátkům toho manželství.

Když si Nešťák Danu bral, byla už dvakrát rozvedená. A hlavně o devětadvacet let mladí než on.

Brzy po svatbě se jim narodil Nešťákem tolik milovaný a hýčkaný Petřík a vše napovídalo, že vztah bude navzdory značnému věkovému rozdílu partnerů vydařený. V prvních letech společného života se snad ani nepohádali, leč potom přišla jako blesk z čistého nebe první, hned tolik prudká výměna názorů. A nato se Nešťáková zcela změnila. Přestala se starat o rodinu a stále častěji vysedávala u sousedky, od které se zpravidla vracela opilá. V domácnosti se snažila stále méně, vaření se jí nedařilo, a když chtěl mít manžel a otec v domku pořádek, musel se úklidu ujmout sám, zatímco ona se vyvalovala v posteli. Dítě jako by pro ni přestalo existovat.

“Dano, nech toho pití. Když už se nechceš starat o mě, věnuj se alespoň klukovi,” snažil se argumentovat Nešťák, ale nepochodil. “Nech si svoje přednášky pro někoho jiného. A jestli mi závidíš skleničku, dej si také,” odsekla a on začínal chápat, že všechny domluvy jsou tady marné. Tenkrát se ještě bez větší hádky opilá sklidila do ložnice, ovšem potom… Zkrátka konflikty se stupňovaly, Ne

šťák se jednoho dne neudržel, v hádce manželku udeřil… a zranil.

“Jdu na policii! Ta facka tě bude mrzet!” hrozila. A nemluvila do větru. Za chvíli se Nešťáková skutečně vrátila s poručíkem Václavem Kalinou z obvodní policie.

“Praštil jsem ji v rozčilení,” přiznal po pravdě Miroslav a příchozímu vyprávěl celý svůj příběh, který shrnul do výmluvné tečky: “Prostě je toho všeho na mě moc. Vy byste to také nevydržel.”

“Vydržel nevydržel, tohle přece není řešení,” zklidňoval nešťastného manžela Kalina. “Nemůžu si pomoci, případ musím vyšetřovat. I když jste, pane Nešťák, v minulosti s námi neměl ani ty nejmenší problémy.”

Najednou byla Dana spokojená. “Rozvedu se a budu mít pokoj!” křičela, až ji musel policista napomenout.

My můžeme dodat, že zanedlouho se záležitost skutečně dostala až k soudu, odkud Miroslav Neš

ťák odešel s podmíněně odloženým trestem odnětí svobody. A jeho manželka? Nakonec se nerozved

535

la, dokonce s pitím přestala, začala se víc zajímat alespoň o syna… Leč vztah mezi manžely už vážně narušený zůstal a na malého Petříka se ten nesoulad přenášel. Při řeči začal zadrhávat a dostal se kvů

li tomu do péče lékařů. Že by si pravou příčinu toho oba rodičové uvědomili? Těžko říci. Každopádně se ale ve svém chování vzájemně snažili alespoň o nejnutnější toleranci. Až do toho nešťastného sobotního oběda.

Už jsme konstatovali, že Miroslav Nešťák po prachšpatném jídle prospal zbytek soboty i noc do nedělního rána. Ještě celý den pak nestál za nic a v pondělí se k manželčinu velkému údivu do práce nechystal.

“Vzal jsem si volno, musím v Plzni něco zařídit,” řekl Daně, která se nečekaně vzbudila, na vysvětlenou.

“Ale jo, já tě tady postrádat nebudu,” reagovala ospalá. A napadlo ji, co se tak závažného může dít?

Vždyť’ Miroslav se cestám do města vždycky spíš vyhýbal… Ale v příjemných peřinách se hledáním odpovědi na svou otázku nakonec nezabývala a znovu usnula. Netušila tudíž, že na konci zahrady Nešťák zamířil do kůlny na dřevo a cosi tam uložil do látkové tašky. Jeho cesta potom v Plzni vedla rovnou do veterinárního ústavu.

“Prosím o rozbor tohoto jídla. Mám podezření, že nám někdo chtěl otrávit kocoura,” lhal tam vě

domě. Už o předchozí sobotě totiž pojal podezření a chtěl mít jistotu. Vyndal tedy z tašky několik brambor s omastkem od toho nevydařeného oběda… Pouze on věděl, že je právě v kůlně před man

želkou uschoval, sotva se v koupelně probral k vědomí.

“Jistě, rozbor uděláme zhruba do týdne,” slyšel od pracovníka laboratoře, který vzorek přejímal. A skutečně ve slíbeném termínu se od veterinářů dozvěděl s určitostí: vzorek, který ke zkoumání předložil, obsahoval 600 miligramů kyanidu Bodného…

“To by stačilo na celý houf kocourů,” komentoval výsledek odborník. A jen tak mezi řečí povídal, že i pro pořádného chlapa se smrtelná dávka tohoto jedu pohybuje kolem 140 miligramů.

Miroslav Nešťák měl tedy jasno manželka ho chtěla zbavit života. A v souvislosti s tím si najednou uvědomil, že Dana má ke zmíněnému přípravku velice blízko. Vždyť’ pracuje v galvanovně…

Ale byl rozhodnut mlčet. Zprávu z laboratoře pečlivě uschoval s předsevzetím, že pádný trumf bude držet až do časů nejhorších. “Věřte či ne i tehdy mi ještě moc záleželo na zachování rodiny,” tvrdil později na vysvětlenou.

Dlouhých pět let se tedy u Nešťákových o tom nešťastném jídle nehovořilo. Pak ale byl opět jeden z časů klidu vystřídán dalším přívalem bouřek a Dana Nešťáková se definitivně rozhodla teď již naprosto vážně pro odchod od rodiny. Manžel se ještě naposledy snažil po dobrém i po zlém, kdy ženu několikrát fyzicky napadl, leč ona se s žádným polovičatým řešením smířit nemínila.

A právě v té situaci nadešla pro Miroslava Nešťáka velká chvíle, v níž ji hodlal srazit na kolena. On přece na rozdíl od Dany na den, kdy bojoval se smrtí, nezapomněl.

“Mám důkazy, že mě před pěti lety manželka chtěla za pomoci kyanidu sodného vyprovodit na onen svět,” prohlásil před samosoudkyní. Ta v první chvíli nechápala, leč vzápětí… Zkrátka události najednou vzaly rychlý spád. Závažným tvrzením se okamžitě začal zabývat prokurátor, příležitost dostala kriminálka.

Vyšetřování případu se ujal nadporučík Jan Morávek, který ještě v den prvního stání rozvodového řízení přijel do té obce okresu Plzeňsever.

“Sám nevím, jak jsem to sousto tenkrát mohl přežít,” vyslechl kriminalista od Nešťáka. “Každopádně jsem ale nechtěl manželce dokud u mě žila uškodit a ublížit. Ale teď… Talíř se zbytky jídla dodnes schovávám v hromadě dřeva v kůlně na zahradě. Pojte se podívat,” zval Morávka, který se významně podíval na vedle stojícího policejního technika poručíka Karla Černého, a beze slov tak ocenil pečlivost domácího pána. Kriminalisté po pěti letech sice od nabízeného důkazu mnoho neo

čekávali, ovšem do své práce se bez okolků pustili.

“Jak jste vlastně, pane Nešťák, přišel na to, že vás manželka chtěla otrávit?” zeptal se kriminalista.

“Pamatuji si to, jako by to bylo dneska. Měl jsem tehdy hlad jako vlk. Nedivte se, od rána jsem dě

lal na zahradě. Už při prvním soustu jsem ucítil jakousi pachuť po broskvích s mandlemi…” vzpomínal tázaný a věrně popisoval, co už znáte. “Stálo mě to spoustu sil, ale než jsem toho sobotního odpoledne ulehl zničený do postele, trochu brambor jsem schoval. Víte neuměl jsem si vysvětlit především ty hrozné křeče v břiše. Jistě, přepálené máslo opravdu nesnázím, měl jsem kvůli němu už

536

mnohokrát zdravotní potíže, ale tahle bolest to bylo úplně něco jiného, nikdy předtím nepoznaného.

Tak se narodilo moje podezření, ze kterého po návštěvě veterinářů byla jistota. Proč jsem už tehdy nepodnikl patřičné kroky? Věřil jsem pokolikáté už? a doufal, že se to u nás doma zase srovná.

Teprve později jsem se dozvěděl, že moje žena vydržela s prvním manželem jenom týden, s druhým dva roky…”

Když to povídal, byl už docela klidný, vyrovnaný. Z míry ho nevyvedla ani další Morávkova otázka: “Víte, že svým obviněním manželku vystavujete velkému nebezpečí trestního stíhání?”

Rezignovaně mávl rukou. A po chvilce mlčení dodal: “Mně už je teď všechno jedno. Ona je nepolepšitelná.”

Od rozvodového soudu, kde na vlastní uši slyšela závažná slova, odešla Dana Nešťáková ještě do práce. A když se vrátila domů?

“Budeme si muset popovídat,” vybídl ji nadporučík Morávek poté, co se představil, a rukou ukázal k zaparkovanému policejnímu vozu.

“To si udělal sám, aby mě dostal do kriminálu,” zkusila se ještě hájit paní Dana. Její řeč však zněla příliš strojeně, bylo patrné, že se na ni v práci chystala… S předstíraným klidem přijala místo v policejním autě, pak se při odjezdu ještě jednou podívala směrem k jejich rodinnému domku a možná v duchu vážila, zda tu opravdu prožila víc špatného než příjemného…

Mlčení v autě ještě cestou do sídla okresní kriminálky v Plzni přerušila sama:

“Trápil mě. i kluka. Hlavně tím svým pedantstvím. Jistě, chtěla jsem od něj i s Petříkem odejít. Docela v klidu. Jenže Mirek s rozvodem do poslední chvíle nesouhlasil. Myšlenku, že bych se ho mohla zbavit za pomoci jedu, mi vnukla jedna ze spolupracovnic, která podobným způsobem spáchala sebevraždu přímo na pracovišti. Spolkla kyanid a za okamžik byla mrtvá.”

“A jak jste se k jedu dostala vy?” tázal se Morávek v přesvědčení, že získat takový přípravek nemů

že být snadné.

“Vždyť víte, jak to chodí. Přivře se oko nejprve tady a podruhé jinde… Prostě jednou o svačině, kdy zůstala práce stát, jsem v nestřeženém okamžiku sáhla do nehlídaných zásob a pak už jsem jen čekala na svou šanci. Definitivně jsem se rozhodla, když se na mě znovu zle obořil kvůli bramborám… Já tu radu tenkrát opravdu nemínila špatně. Chemikálii jsem přidala do omastku v domnění, že rychle zemře. Ale asi jsem to s dávkou přehnala on reagoval okamžitě. Utekla jsem z domu, takže nevím, co se dělo dál. Když jsem se vrátila, už tvrdě spal.”

Ještě téhož dne byla Dana Nešťáková vzata do vazby. S jejím přiznáním plně korespondovala i dal

ší zjištění. Mimo jiné také rozbor zbytků zajištěných brambor. I po pěti letech v nich byly stopy kyanidu sodného bezvýhradně potvrzeny.

Ani jedno ze tří manželství se Daně Nešťákové nevyvedlo. Zda to bylo jenom její vinou, těžko říci.

Za jistotu lze naopak považovat, že se před soudem zodpovídala z pokusu trestného činu vraždy, za což jí byl vyměřen pětiletý trest odnětí svobody. Zdá se vám to málo? Berte v úvahu, že tak bylo rozhodnuto s přihlédnutím k dlouhému časovému odstupu od celé smutné události i ke skutečnosti, že jí Miroslav Nešťák před senátem odpustil. Asi měl ke své manželce vztah opravdu pevný.

537

97 případ

Z POMSTY

Cesty pomsty bývají spletité, což chce potvrdit také následující příběh. Jeho finále se začalo psát jednoho červencového dne. Tehdy byly dvě hodiny po poledni, horko k zalknutí… a Vojkovicemi na Karlovarsku se neslo zoufalé volání:

“Hoří! Lidi, hoří na statku!” První si toho všimla Marie Vojtová, místní mladá žena, a rukou ukazovala k patrovému objektu, jehož část sloužila jako seník. Ti v jejím bezprostředním okolí se ohlédli.

část jako by tomu nechtěla věřit, většina se ale pohotově rozběhla k místu, odkud se z hustého dýmu už valily pořádné plameny. Byl v tu chvíli někdo ze zaskočených zemědělců schopen myslet dopředu? Jestliže ano, určitě si uvědomoval nebezpečí, které bezprostředně hrozilo přilehlým hospodář

ským budovám a ubytovně.

První obětavci se tedy pustili do boje s živlem ještě před příjezdem hasičů. I tihle profesionální mistři svého řemesla ale poté ve Vojkovicích stáli před oříškem vpravdě tvrdým. A byli rádi, že se jim po několika hodinách vysilující práce podařilo oheň lokalizovat a dostat pod kontrolu.

Tou dobou už na místě byla skupina karlovarských kriminalisté v čele s kapitánem Jaroslavem Pe

řinou, skutečným odborníkem na takové případy. Ten s ohledem na svoje zkušenosti brzy mohl pova

žovat za takřka jisté, že požár kdosi založil. Z nedbalosti? Nebo z úmyslu? Každopádně hned rozdělil úkoly svým lidem a sám se pustil do výslechů těch, kteří k věci měli co říci.

“Nechci dělat paniku, sám bych nikoho konkrétního nechtěl obviňovat, ale… Prostě Maruška Vojtová, naše krmička, mi nedávno říkala, že ta cikánská rodina tady něco podpálí,” slyšel Peřina od vedoucího hospodářství Jiřího Zemana. To se ví, že ho taková informace hned v začátcích vyšetřování zaujala. Ptal se proto dál, aby se dověděl podrobnosti: “Víte Horváthovi se u nás nijak dobře nezapsali. Jemu ani jí se nechtělo dělat, a tak dostali padáka. Zrovna dneska odešli nedlouho před požá

rem z ubytovny na nádraží. Nedivte se, že jsem si hned při prvním pohledu na oheň vzpomněl na slova Vojtové. Ale pozor! Já jsem Horváthovy u seníku neviděl, prodávám jen to, co jsem koupil.”

“Říkáte, že zrovna šli na nádraží…” ujišťoval se nahlas kapitán. “Ano, s celým svým majetkem v pár kufrech, ale jejich vlak už je dávno pryč,” reagoval při letmém pohledu na hodinky Zeman.

Leč Peřina neodpověděl. V duchu se totiž zabýval svými myšlenkami: “Ubytovna, kterou Horváthovi nuceně opustili, je zrovna vedle ohniska požáru… To by mohla být zvláště s ohledem na zá

kulisí odchodu stopa z kategorie horkých.” Ale vzápětí sám sebe mírnil. Ne, nechtěl se nechat unést první zdánlivou “tutovkou”. Potřeboval fakta, důkazy.

“Nic nového z orientačních výslechů zaměstnanců?” otočil se ke kolegům. Když byl ujištěn, že nikoliv, přece jen se vrátil k prvnímu konkrétnímu poznatku: “Nevadí, zkoušejte to dál, s Marií Vojtovou si pohovořím sám.”

Zastihl ji sedící na nedaleké lavičce, s pohledem upřeným na ohořelé zdi budovy.

“Paní Vojtová?” oslovil Peřina mladou ženu, jejíž osobnost jiskru nepostrádala.

“Ano, to jsem já,” odpověděla ochotně. A na rozhovor s kriminalistou jako by čekala. Už byla po té spoustě vzrušení s objevením požáru uklidněná, plně soustředěná. Takovými dojmy alespoň na Peřinu působila.

“Prý pro nás máte k Horváthovým cosi zajímavého. Mluvil jsem už s panem Zemanem…” přešel k věci kapitán a usedl na lavičku vedle krmičky.

“Jedním slovem flákači. Ano, proto je vedoucí vyhodil. Hrozně mu nadávali. Já jsem z toho sice moc nepochytila, protože mluvili cikánsky a maďarsky, kdoví… Rozhodně ale vím, že vyhrožovali.

Prý šéf něco uvidí, a to dřív, než odejdou,” svěřovala se korunní svědkyně případu. Ani náhodou se vzápětí netajila s tím, že rodinu Horváthových příliš v lásce neměla. Právě tenhle aspekt Peřinu od původního podezření poněkud odrazoval. “Nemá je ráda? Prosím, může být. A že vyhrožovali? Že jsou to cikáni? Ne, to nelze brát za důkazy,” přesvědčoval sám sebe. Nicméně nemohl nevyhlásit po manželském páru Horváthových celostátní pátrání, neboť ve vsi nikdo netulil, kam mohli odejít. Jen jeden chlapík neurčitě naznačil, že se snad chtěli uchýlit do nějakého menšího městečka či obce na Slovensku…

538

Podezření na romskou dvojici ovšem záhy notně zesílilo. To když k Peřinovi přišel jeden z jeho podřízených, poručík Jan Hába: “Mám ženu, která by k požáru chtěla vypovědět zajímavé okolnosti.”

“Sem s ní!” rozhodl kapitán netrpělivě. Svědkyně Věra Dubová, paní středních let, ve statku pracovala už od mládí a zdejší končiny jí za tu dobu přirostly k srdci. Proto se prý rozhodla když slyšela, co se stalo ve vyšetřování případu pomoci. I ona si myslela, že požár někdo založil… “Snad čtvrthodinky předtím, než se objevily první plameny, jsem u seníku viděla ženu Cikánku. Nemůžu to tvrdit na sto procent, ale docela klidně to mohla být Horváthová, rozumějte ta vyhozená. Divíte se, proč to nevím určitě? Že jsem ji přece musela znát? Souhlasí. Ale já jsem před požárem byla od místa poměrně daleko. Každopádně se mi zdálo, že je to ona,” sdělila paní Dubová. A tím, jak postavu vidě

nou z dálky popsala, skutečně povýšila hodnotu prvního podezření do závažnějších rozměrů. Jiná taková osoba přece v obci ani v okolí nebydlela. Jedině že by…

Kapitán Peřina si ovšem snadno u několika domorodců ověřil, že žádná snědá žena daného popisu se kolem statku v kritickou dobu netoulala. “Cizího bychom tu zaregistrovali okamžitě,” tvrdili bezvýhradně všichni Vojkovičtí. Suma sumárum: Zájem kriminalistů o Elenu Horváthovou a jejího man

žela Gejzu už potřetí vzrostl. A když k tomu ještě kapitána znovu vyhledala paní Vojtová…

“Vzpomněla jsem si na důležitou okolnost,” diktovala po několika dnech v úřadovně okresní kriminálky do protokolu. “Tenkrát ráno před požárem, bylo to zrovna po snídani, mi Horváthová v rozčilení před ubytovnou řekla, že tedy půjdou, když je tu nechceme. Ale před odchodem prý poteče krev nebo budou šlehat plameny. Ano, vzpomínám si docela přesně, zrovna tak to ze sebe chrlila. Nevě

novala jsem tomu velkou pozornost. Nebylo to přece poprvé, co takhle vyhrožovala., a nikdy přitom nic neudělala. Ted jsem si ta slova dala do souvislosti a myslím, že byste je měli znát.”

Pod všemi těmi svědectvími kapitán Peřina už přistoupil na verzi, že jeden z Horváthových přece jenom… A jako na zavolanou právě do té atmosféry přišla zpráva, že celostátně hledaná manželská dvojice byla zrovna zadržena v Žilině. Jistěže pro ni kapitán na dlouhou cestu okamžitě vyslal dva z mladších členů pátracího týmu. A když se s Horváthovými příštího rána v Karlových Varech setkal tváří v tvář? Vypovídali pochopitelně odděleně, ale se společnými znaky: s naprostou jistotou a klidem, bez známky nervozity. To Peřina zaznamenal zcela neomylně. A věci už začínal rozumět. Ale nepředbíhejme události.

“O tom, že seník hoří, jsme věděli ještě před odjezdem. Povídalo se to na nádraží. Navíc: ten hustý kouř jsme nemohli přehlédnout. A že manželku kdosi u seníku ještě před požárem viděl? Proč ne, možné to je. Ubytovna je přece hned vedle,” konstatoval Horváth.

Jeho žena Elena doplnila: “Hned jsem Gejzovi říkala, že to bude na nás. Přiznávám, pusu jsem nikdy nedržela, sem tam jsem opravdu měla s panem šéfem problémy… Ale tohle bych, proboha, nikdy neudělala.”

Jak už jsme naznačili, Peřina si znovu po důkladném zvážení všeho předchozího potvrdil, že skutečně pořád nemá jediný neoddiskutovatelně konkrétní důkaz o žhářství Horváthových… A po rozhovoru s nimi vlastně nastolené verzi ani sám nevěřil.

Kdo je tedy žhář? Což takhle začít znovu a tam, kde plané podezření kriminalistům vnutili? Právě tam k tomu přece musel být důvod, že?

Kapitán Jaroslav Peřina se proto znovu setkal s Marií Vojtovou, před kterou odkryl svoje karty.

Trumfy ale nechal v rukávu a pak už jenom čekal. Ženu, která již v úvodu vyšetřování dala svou nenávist vůči Horváthovým zcela nepokrytě najevo, nechal mluvit až do chvíle, kdy se ve lžích zamotala.

“Toho dne jsme s druhem po odchodu ze statkové jídelny, tedy hned po obědě, zjistili, že nemáme cigarety. Zašli jsme pro ně na pokoj a hned jsme si oba zapálili. Já jsem potom cestou z ubytovny odhodila hořící nedopalek skulinou do dveří seníku. Nevím, proč jsem to udělala. Připouštím však, že jsem tím požár mohla způsobit. Bylo to asi půl hodiny před tím, než se z objektu začalo kouřit,” vysypala ze sebe s notnou dávkou ulehčení na závěr tohoto výslechu s tím, že dál nemá co říci. Že by se tedy ,případ opravdu stal náhodou? To zůstávalo otázkou. Ovšem jisté je, že Peřina počítal i s jiným vysvětlením, a postaral se, aby prokurátor vzal ještě téhož dne Marii Vojtovou do vazby. A tím ji asi donutil k dalším úvahám, které se konkrétně a navenek projevily hned při výslechu následujícího dne.

“Seník zapálil můj druh Petr Kotala,” změnila výpověď Vojtová. “Prosil, abych záležitost vzala na sebe, protože už má z minulosti pestře popsaný trestný rejstřík a za žhářství by ho čekala pěkná pale

539

ta. Proč to udělal? Z pomsty. Měl nevyrovnané účty s Horváthem, nenáviděl ho a s jejich odchodem se mu naskytla poslední šance.”

V okamžiku, kdy na takovou kartu vsadila, kriminalisty osudově podcenila. Opravdu ve své prostotě věřila, že se “zapomenou” podívat do bližší i vzdálenější minulosti všech podezřelých?

Zkrátka Peřinovi bylo jasné, že Marie Vojtová lže. Kotala, podle ní kriminálník, byl člověk nikdy netrestaný, který se před požárem vlastně až do večera toho osudného dne zcela prokazatelně pohyboval mimo objekt statku. A také pomstychtivost by se dala spíš čekat u Vojtové. “Spolehněte se, že nás ráda neměla. Často se s námi hádala a já otevřeně přiznávám, že ode mě občas utržila i nějakou tu facku. To když si vodila cizí chlapy do postele přes náš pokoj na ubytovně. Řekli jsme to párkrát také Kotalovi a ona s ním potom kvůli svým záletům mívala zle.“Kotala to přece musí dosvědčit!” pustil kapitán Peřina část magnetofonového záznamu výpovědi Eleny Horváthové ted’ už obviněné Marii Vojtové. A ta už dalším lhaním případ nekomplikovala.

Zcela záměrně, z touhy po pomstě, tedy statkový seník zapálila. Že svoje konflikty s Horváthovými vlastně sama způsobila? Kdoví, zda si takovou otázku vůbec položila. Jistě vás bude zajímat, kolik to záludné vyrovnání účtů vlastně stálo. Hodně: Marie Vojtová byla odsouzena k nepodmíněnému tříletému trestu odnětí svobody. A samozřejmě také k náhradě způsobené škody.

540

98 případ

S PRSTEM NA SPOUŠTI

Ve výjezdové skupině okresní kriminálky v Domažlicích unavenou sestavu právě vystřídali čerství lidé. Operační důstojník je vlak zburcoval dřív, než stačili při tradiční ranní kávě probrat s kolegy poslední případy z uplynulé pořádně rušné noci a dohodnout se na dalším postupu. Nicméně ke spě

chu existoval pádný důvod. Telefonát z místního vojenského útvaru. “Zrovna jsme u nás objevili mrtvého vojáka záklaďáka. Okolnosti jeho smrti ve stráži jsou přinejmenším nejasné,” vysypal ze sebe armádní major, který z titulu své velitelské funkce nesl za dění v kasárnách také odpovědnost.

Policejní výjezdovka tedy všeho nechala a okamžitě vyrazila. A co v místě tragédie zjistila?

Zastřeleného vojína Václava Pecku objevil kolega z vedlejšího stanoviště. Ted tu prý není, pod tí

hou událostí se psychicky zhroutil… Ale údajně přiběhl k maléru poté, co uslyšel krátkou samopalnou dávku. Mrtvý ležel ve strážním úseku číslo jedna přímo v prostoru útvaru sídlícího ve vzrostlém lese.

Tedy ve složitém terénu, kde se může stát leccos, kde lze i člověka přehlédnout. Takové byly nejzá

kladnější informace a první dojmy kapitána Pavla Vokáče, šéfa policejní výjezdovky. Když přistoupil k bezvládnému tělu vojína Pecky, viděl, že leží na zádech v mělkém příkopu, přes obličej už měl pietně položenou čerstvě ulomenou jehličnatou větev…

“Jak se to stalo? Zastřelil se? Nebo ho někdo surově oddělal?” ozývaly se vzrušené a netrpělivé hlasy z hloučku opodál stojících vojáků, kteří se tu seběhli. Naštěstí je důstojníci blíž nepouštěli, aby neutrpěly případné stopy.

“A vy? Co tomu říkáte?” vzal si kriminalista Vokáč stranou jednoho z vyšších důstojníků, z jehož chování vyplývalo, že tady má všechno na povel. A nespletl se hovořil zrovna s velitelem, který pří

pad před chvílí na policii oznámil.

“Všichni strážní nastoupili na svá .stanoviště v osm hodin ráno. To je zatím jediná jistota. Jinak jsem s vojáky nemluvil, čekali jsem na vás,” odpověděl rázně a s jistotou major. A Vokáč ho za to v mysli pochválil. Alespoň nevzniknou falešné verze, kterým se pak případní svědkové chtě nechtě

ve výpovědích často podřizují.

“Dostal dvě rány do levé strany hrudníku. Jiné stopy po násilí jsem nenašel. Nepředpokládám, že by ho někdo třeba úderem omráčil a teprve potom střílel,” konstatoval přítomný útvarový lékař. A doplnil, že soudní pitva pochopitelně může odhalit něco jiného… “Vlastně už jste volali pro specialisty na soudní lékařství do Plzně? Ano? To je dobře. Já bych opravdu nechtěl zaujímat jednoznačná stanoviska. Jsem rád, že z takových smutných událostí zatím nemám žádné větší zkušenosti.”

“Něco, ale nevím co, mi říká že Pecku někdo střelil ze zálohy. Ale proč vlastně to násilí? Vždyť’

jste u nešťastníka našli i peněženku s penězi… Tu by mu přece loupežný vrah nenechal, že? Vojína podle mého názoru nikdo neprohledával,” vmísil se do hovoru opět major ve vojenské uniformě.

“Třeba chtěl kdosi něco krást a Vašek se mu postavil do cesty,” přišel se svou troškou do mlýna velitel stráže v hodnosti desátníka. Ale i tohle byla jenom ničím nepodložená verze, jakých by kriminalisté mohli z rukávu vysypat hned několik.

Kriminálka však na místě činu na plané dohady sázet nemůže. Potřebuje stopy, důkazy, souvislosti… A s takovým vědomím bez pobízení i v této nevšední záležitosti na svém pracoval každý jednotlivý člen výjezdovky. Takže za chvíli se už vědělo, že zhruba čtyři metry od těla mrtvého vojáka byl zajištěn samopal, v jehož zásobníku chybějí dva náboje…

“Že by vojína opravdu někdo nejdříve napadl, vzal mu zbraň a potom vystřelil?” nahlas uvažoval kapitán Vokáč.

Leč přerušil ho policejní technik poručík Zdeněk Havel, který pátral v terénu v bližším i vzdáleněj

ším okolí. Právě se vrátil s nálezem vpravdě pozoruhodným v ruce nechápavě držel luk a několik šípů.

“Proboha, ještě tohle!” zaúpěl vojenský major, který v arsenálu “svých” kasáren disponoval s lec

čím, ale jistě ne se zbraněmi z dob Robina Hooda.

“Nejasností nějak moc najednou, nemyslíte?” soudil technik Havel. “Pokud hovořím za sebe, nena

šel jsem nikde nic zváleného a tady, ve vysoké trávě, by přece stopy pokud mělo dojít k případnému

541

zápasu musely být. Mžeme vlastně vyloučit už to nejjednodušší verzi sebevraždy? Nemohl v takovém případě voják samopal třeba v nějaké smrtelné křeči odhodit?”

“Já myslím, že ten mládenec problémy neměl. Byl veselý, otevřený, kamarádský… Ostatně můžete se zeptat jeho druhů, s nimiž sdílel společnou světnici,” navrhl major.

“Kdepak sebevražda. Vašek Pecka byl ještě ráno, když se chystal do stráže, v nejlepší náladě. Spolehněte se: jestli ho někdo z nás oddělal, tak ať počítá, že…” zarazil se mluvčí pokoje, ve kterém ještě ráno vojín Václav Pecka zastýlal svou postel.

Kapitán Vokáč ten zlom ve výpovědi samozřejmě postřehl, nicméně o záležitosti zatím věděl tak málo, že otázkou nezaútočil. Ale každopádně se alespoň utvrdil v tom, že není sám, kdo instinktivně v souvislosti s Peckovou smrtí spoléhá spíš na řešení uvnitř kasáren než na případného pachatele zvenčí. Také proto s odchodem z vojenského prostoru nijak nespěchal. Naopak, znovu pobídl členy výjezdového skupiny k novému pátrání po případných stopách, když dosud s něčím zvlášť konkrétním počítat nemohl, nehovořímeli o zatím nevysvětlitelném luku se šípy.

Víc radosti jestliže se tak dá v dané záležitosti vůbec říci však Vokáčovi udělal soudní lékař, který se rychle dostavil z Plzně a možnost sebevraždy už před pitvou takřka s jistotou vyloučil: “Co vám budu povídat. Sám asi předpokládáte, že levá strana hrudníku není nejčastějším místem, kam by sebevrazi mířili. A hlavně ty dvě rány nevyšly ze zbraně přiložené k tělu či držené v jeho bezprostřední blízkostí. Střílelo se ze vzdálenosti nejméně několika metrů. Soudní pitvu udělám hned po návratu do Plzně, aby se k údajům o směru střelného kanálu mohl vyjádřit balistik, ovšem… Doporučuji ještě jednou už teď, abyste v sebevraždě východisko nehledali.”

Konečně útvarový doktor dal jak se říká dohromady vojína Kamila Břízu, který v době tragédie držel službu na stanovišti číslo dvě. Byl nejen první, kdo mrtvého objevil, ale také oficiálně poslední, kdo ho viděl živého, nepočítaje samozřejmě eventuálního, dosud anonymního, střelce.

Bříza před kriminalistou usedl ještě bledý, z čerstvých dojmů ze smrti vojenského druha a kamará

da se mu třásly ruce. A jeho konkrétní, z hrdla těžce soukaná výpověď?

“Do stráže jsem s osmou hodinou ranní nastoupil já a Vašek Pecka… a na dalších místech ještě jiní kluci,” potvrdil to, co Vokáč už věděl od vojenského velitele. “Nic pro kriminálku zajímavého vám ale nepovím. Pecku jsem nejméně hodinu vůbec neviděl. Pak jsem zaslechl výstřel. Zdálo se mi, že je to krátká dávka ze samopalu. Jasné mi bylo, že rány přišly ze směru od Vaškova stanoviště. Volal jsem polním telefonem z hlásky k veliteli stráže a hned poté jsem se rozběhl k místům, kde se střílelo.

Co když Vašek potřebuje pomoc? blesklo mi hlavou.

Cestou jsem potkal velitele stráže, společně jsme ale Pecku na stanovišti neviděli. Neozval se, ani když jsme volali. Desátník proto rozhodl, že přivolá posily, já jsem na stanovišti zůstal sám až do jejich příchodu. Potom už nás bylo víc a Pecku jsme našli během několika minut. Už nedýchal. Přesto za chviličku přiběhl útvarový doktor a snažil se. Marně. Když Vaškovi položil jehličnatou větvičku přes obličej, udělalo se mi z toho všeho špatně, snad jsem na chviličku omdlel… Víc k případu nevím.

Dál se ptejte u kluků, kteří na místě neštěstí zůstali. Mě velitel ve stráži vystřídal.”

Kriminalista nechtěl vojáka dál trápit. Propustil ho tedy z kasárenské místnosti, kterou velitel útvaru dal pro prvotní vyšetřování ochotně k dispozici, a sám po chvíli vyšel ven, za svými kolegy z výjezdové skupiny. Proč to nepřiznat z toho, co v kasárnách dosud viděl a slyšel, příliš moudrý nebyl.

Kromě takřka jistého předpokladu, že smrt vojína Václava Pecky není sebevraždou ani loupeží pro peníze či zbraň, nebylo vlastně nic, čeho by se mohl chytit a podle toho ve vyšetřování pokračovat.

“Neměli bychom se teď na chvíli zastavit, jít na pozdní oběd, odpočinout si a potom začít znovu od začátku?” pomyslel si a podíval se na hodinky. Ukazovaly pár minut po patnácté, takže jeho tým na místě činu bez ustání pracoval už přes pět a půl hodiny… Kdyby Vokáčovi v tu chvíli někdo řekl, že už po další čtvrthodině bude mít ve věci zcela jasno, asi by takového proroka nebral příliš vážně.

Když totiž kapitán Vokáč přišel mezi své lidi, kteří v terénu i v kasárenských prostorách mezi vojá

ky vytrvale slídili po konečně zásadních faktech k případu, blýskl se mladý podporučík Milan Otýs, mezi kriminalisty vlastně ještě úplný začátečník, rozhodující zprávou.

“Já jsem se staral jak jsi mi doporučil o podrobnosti kolem samopalu zajištěného nedaleko mrtvého Pecky,” začal ze široka. “A teď se podrž! Ten samopal s vystřelenými dvěma náboji nepatří mrtvému, nýbrž Kamilu Břízovi, který držel stráž na stanovišti číslo dvě. Bříza naopak odevzdal zbraň Peckovu. Zjistil jsem to zcela neomylně podle čísel na samopalech, která jsem porovnal s údaji

542

ve zbrojní knize útvaru. Verze, že by si oba hoši zbraně vyměnili ještě před nástupem do služby, je podle slov velitele útvaru zcela nepravděpodobná, takřka vyloučená.”

Že právě tohle podstatně změnilo způsob i směr vyšetřování, to jistě není třeba dalekosáhle rozebí

rat. Že by tedy v téhle smutné hře nemuseli počítat s jakýmsi tajemným střelcem? Že by toho, kdo na Pecku střílel, už znali?

Zkrátka znovu usedl před kapitánem Vokáčem vojín Kamil Bříza. Celý se třásl a byl na tom psychicky ještě hůř než při prvním vzájemném rozhovoru. “Mám na něj udeřit se vším důrazem?” přemýšlel v duchu Vokáč. Ale i kdyby tak učinit chtěl, při pohledu na zdrceného vojáka, vlastně víc chlapce než muže, mu cosi zevnitř bránilo a zhurta spustit nemohl.

“Budeš se muset, hochu, lépe rozpomenout,” začal opatrně, snad až s otcovským tónem v hlasu, kapitán Vokáč. A třebaže od rána tuze toužil po odhalení dosud anonymního střelce, teď s určitostí vě

děl, že v podobě téhle hromádky neštěstí si ho určitě nepředstavoval. Nicméně právě dobrácký a chá

pající podtext jeho slov zabral, Bříza jako by se uklidnil a naznačil, že by už rád měl všechno, co se ho v té smutné věci týká, za sebou… Neodmítl nabídnutou kávu se spartou a pomalu se rozpovídal.,

“Asi hodinu jsem chodil po svém stanovišti a vůbec mě ta stráž v krásném počasí nebavila. Potom jsem na dálku zahlédl Vaška Pecku, který měl asi stejné pocity. Jenom jim dokázal snad proto, že byl mazák dát dřív volný průchod. Vykašlal se na stráž a pro zábavu střílel z luku. Kde ho vzal?

Budu upřímný, stejně byste to od ostatních kluků brzy zjistili: měli jsme ho schovaný ve skrýši, kaž

dý z nás to věděl, a krátili jsme si s ním dlouhou chvíli ve službách…

Pomalu jsem k Peckoví přišel a on byl viditelně rád, že má společnost. Chvíli jsme oba z luku stří

leli, a když nás to přestalo bavit, sedli jsme si na malý pahorek opodál. A povídali o vojně, o holkách, o domově… Přitom jsme si hráli se samopaly. Tak, jak se to dělá z dlouhé chvíle: vyhazovali jsme náboje a pak zase plnili zásobníky. Vtom se za námi ozval šramot. Velitel, a s ním přichází prů

švih vyhrkl Vašek. Že neměl pravdu, že to byl snad zajíc, to už zjistit nestačil. Otočil se, poodstoupil dozadu… A já? Prostě docela jsem zapomněl, že mám samopal odjištěný a na spoušti prst. Lekl jsem se při pomyšlení na basu, jinak si to vysvětlit nedovedu. A jak jsem o spoušť zavadil, vyšla krátká dávka, která kamaráda zasáhla do prsou. Začal chrčet, svalil se z pahorku do stoky…

Věřte, byl to strašný pohled, hrozný pocit. Ve zmatku jsem praštil samopalem a skočil těch pár metrů k umírajícímu Peckoví. Byl jsem přitom, když dodýchal. Napadlo mě, že musím pryč, rychle pryč.

Ve zmatku jsem ale popadl jeho samopal, zatímco ten můj zůstal ležel tak, jak padl kousek vedle Vaškova těla. Přiznávám, že jsem se chtěl odpovědnosti zbavit, a v první chvíli mě napadlo, že se musím vrátit, zbraně vyměnit a do zásobníku té své z Peckova samopalu dva náboje doplnit. Ale to už jsem udělat nestačil, protože přibíhal velitel stráže, kterého jsem předtím opravdu telefonem z hlásky přivolal. Od samého začátku mi bylo jasné, že nesrovnalost s čísly samopalů i s počtem nábojů v zásobnících zjistíte, ať už to bude dřív nebo později. Ale přiznat se sám? To jsem před rozzlobený

mi kluky nedokázal…”

Té spontánní výpovědi daly zanedlouho za pravdu veškeré expertizy lékařů, balistiků, policejních techniků… Závěr byl proto jednoznačný: nikoliv vražda, jen hloupost mladého kluka, snad lehkováž

nost obou hlavních aktérů události, která zcela zbytečně skončila s nejtragičtější tečkou. Kamil Bříza pochopitelně stanul před soudem, který mu za ublížení na zdraví udělil nepodmíněný dvouletý trest odnětí svobody.

543

99 případ

Chtěl ženu

Byl listopadový podvečer a ze zastávky v Lokti nad Ohří na Sokolovsku zrovna vyjel linkový autobus ČSAD. Jeho šofér by asi nespočítal, kolikrát se už na téhle trase točil známými serpentinami nad městem. “Kdoví, kdy tu o sobě dá zima zase vědět,” napadlo ho v místech, ve kterých to při sněhu či náledí člověk jeho branže nemívá jednoduché. “Jestli mají pranostiky pravdu, můžeme se bílé nadílky dočkat brzy,” přemítal v duchu dál. Pozornost a soustředění měl v těch chvílích přepnuté na svůj vnitřní, duševní automat, který se mu za roky praxe u volantu jen osvědčil. Nezklamal ani tentokrát.

Ne, ten autobusák nepátral zrakem v příkopech. Ostře sledoval především zakroucenou šedivou vozovku. Ale to bezvládné lidské tělo ve škarpě nepřehlédl.

Byl to řidič každým coulem, a tak ho napadlo to nejjednodušší, co v dané kulise přijít mohlo: “Ně

kdo porazil chodce a ujel!” To už ale prudce brzdil, zmáčkl knoflík ovládající otevírání dveří, udělal pár kroků směrem k nečekanému nálezu… Vtom se zastavil. Ne, dál nemohl. To nebyla oběť dopravní nehody. Na zádech před ním ležela mladá dívka celá od krve a už zpovzdálí bylo zřejmé, že je poraněná na prsou Jedno i při pouhém nejzákladnějším zdravotnickém vzděláni pochopil: “Už jí není pomoci, je to případ pro kriminálku.” Ta také ze Sokolova za slabou půlhodinku dorazila v plné sestavě.

“Bodnořezná rána na prsou snad zasáhla až do srdeční krajiny. Stejné poranění je i na krku. Stoprocentně vylučuji, že by mohlo jít o úraz v souvislosti se srážkou s motorovým vozidlem,” konstatoval lékař pohotovostní služby. A kapitán Václav Vávra, který vedl policejní výjezdovku, na prahu večera vycházel z jistoty, že do okresní statistiky přibyla další vražda.

“Zavolejte pro krajskou kriminálku, vyšetřovatele i soudního lékaře do Plzně. A nepouštějte sem zvědavce!” udělil první rozkazy ve vyšetřování, které tím pádem začínalo. Poručík Milan Trávníček odběhl do služebního vozu k radiostanici, aby prostřednictvím okresní centrály poslal šéfův vzkaz do krajského města. Ostatní se zaměřili na místní, z uctivé dálky přihlížející. A ti? Ačkoliv se jevili jako nadmíru zvědaví, nebyl z nich nejdřív nikdo připraven k pohledu do mrtvých očí. Ovšem zavražděnou bylo nutné identifikovat, neboť v silničním příkopu zůstala bez jediného dokladu… Nakonec se dva Loketští odhodlali.

“No jistě, známe ji všichni. To je přece Maruška Zikmundová, místní děvče,” potvrdili svědkové. A potom už Vávrovi stačilo pouhých pár minut, aby zjistil nejzákladnější: osmnáctileté dívčině, studentce třetího ročníku karlovarského gymnázia, ten den ujel autobus, takže kousek za zastávkou stopovala. To potvrzovalo hned několik domorodců.

„Ale kdo ji naložil? Je skutečně další obětí autostopu? Odpověď na tyto otázky zatím nemohl dát nikdo. “Uzavřete okolí, odkloňte dopravu, pošlete všechny, kdo sem nepatří, domů. S tím, že se u svědků zastavíme, jakmile je budeme potřebovat,” vymezil kapitán další úkoly. A příští chvíle snad mohly svádět k ošidné domněnce, že se vyšetřování bude vyvíjet žádoucím směrem. Necelou hodinu od ohlášení případu totiž početná skupina policistů v uniformách i v civilu našla při důkladném pro

česávání

okolí několik stovek metrů od mrtvoly tašku s doklady Marie Zikmundové… Nikdo přitom pochopitelně netušil, že to bude na dlouho, předlouho vlastně jedna z posledních konkrétních stop. Leč my bychom neměli předbíhat událostem.

Vraťme se tedy do míst v bezprostřední blízkostí zmíněných loketských serpentin. Když tam dorazily posily z Plzně, dostal příležitost také soudní lékař.

“Poranění na krku i nad levým prsem bylo způsobeno jedním a týmž předmětem;’ povídal Vávrovi a vlastně všem, kteří se na vyšetřování podíleli. V ruce držel ulomenou deseticentimetrovou čepel dýky, kterou objevil pod tělem zavražděné. “Určitě ta rána zasáhla i srdce, ale další podrobnosti vám upřesním až po pitvě.”

Jistěže není nutné dalekosáhle rozebírat, že čerstvému případu patřila hned od začátku maximální policejní pozornost. Byl vytvořen speciální tým, složený z odborníků Sokolovska i specialistů krajské kriminální služby. Jenže cesta k pachateli nevedla přes výslechy místních občanů, prověřování krimi

544

nálně závadových osob ani přes mnohá další opatření. Takže jen výsledek pitvy o několik dnů později potvrdil, že děvče zemřelo opravdu po probodení srdce a následném zakrvácení dutiny hrudní”.

A pak už byly jenom stovky a stovky hodin marné práce, rozprostřené do období dlouhých pěti a půl let. Několikrát za tu dobu se sice zdálo, že už konečně…, leč každá z čerstvě horkých stop při dů

kladnějším pohledu splaskla jako mýdlová bublina.

Čas utíkal, nadešel duben zhruba půl šestého roku po vraždě Marie Zikmundové a na obvodní policejní stanici v nedalekém Horním Slavkově zazvonil telefon.

“Přijeďte! Manželku před několika minutami napadl v našem bytě chlap s dýkou v ruce a chtěl ji znásilnit. Štěstí, že jsem se zrovna náhodou vrátil domů” vysypal ze sebe do sluchátka Roman Kučera a dodal, že násilníka teď po sídlišti pronásleduje několik obětavých dobrovolníků.

Velitel místní policie zbytečně neotálel a se svými lidmi na danou adresu hned vyrazil. Ještě předtím v největší stručnosti vyrozuměl okresní kriminálku, kde shodou okolností službu ve výjezdové skupině držel právě kapitán Václav Vávra. I ten nechal všeho a vyjel směr Horní Slavkov.

“Pár minut po poledni zazvonil u našeho bytu chlapík s punčochou na obličeji a dýkou v ruce, hrnul se dovnitř… a že prý se mám rychle svlékat. Když mu nebudu po vůli, tak mě zabije,” řekla kriminalistovi Jaroslava Kučerová a její manžel doplnil: “Vtom jsem vešel jak už jsem říkal, čirou náhodou a nečekaně do kuchyně já a zařval jsem na něj, aby manželku pustil. Tak divně, s nepříčetným výrazem, se na mě podíval a vykřikl, abych vypadl, jinak že ji bodne. Ale asi se vzpamatoval, a než jsem se nadál, vypálil jako střela. A to nejdůležitější: už na první pohled se mi zdálo, že toho útočníka znám. Přestože měl tvář krytou punčochou, tvrdím, že to byl Karel Vejvoda, s nímž jsem před časem dělal u stejného zaměstnavatele.”

Jak už jsme uvedli bezprostředně po útoku na paní Kučerovou se do pronásledování prchajícího násilníka pustila skupina obětavců z domu a nejbližšího okolí. Když se k nim záhy připojili včas vyburcovaní lidé z místní policejní stanice, podařilo se kruh kolem mizejícího poměrně rychle zatáhnout. Během půl hodiny bylo jasné, že se Roman Kučera ve svém podezření nemýlil. Dopadený byl skutečně Karlem Vejvodou. Ještě týž den na něj byla uvalena vazba a on se nezdráhal. Ke všemu, co se odehrálo v bytě Kučerových, se bez průtahů přiznal.

“Dostal jsem chuť na ženskou,” nadiktoval na vysvětlenou v kanceláři okresní kriminálky do protokolu, který s ním pořizoval kapitán Vávra. Ten si už od první chvíle, kdy na tento čerstvý případ sáhl, dával dohromady souvislosti: je tu další útok na ženu, další útok s nožem…

Ne, byl příliš zkušený a prozřetelný na to, aby na Vejvodu hned při prvním setkání uhodil se všemi svými podezřeními, zatím postavenými jenom na vodě. Prostě aniž by dopadenému dal cokoliv najevo, pokračoval s ním v práci na objasnění záležitosti v bytě Kučerových… a mezitím se v jeho režii několikrát sešel speciální tým, který nepřestal existovat od vraždy studentky Marie Zikmundové.

“Karla Vejvodu jsme přece tenkrát také prověřovali, ovšem jeho alibi bylo neotřesitelné,” začal operativní schůzku zainteresovaných policistů kapitán Vávra.

“Máš pravdu, ale potvrzovala mu ho jenom jeho manželka,” připomněl poručík Trávníček to, co všichni přítomní věděli. “My se tedy na Vejvodu i jeho ženu podíváme znovu, že?”

Karel Vejvoda, člověk v minulosti už trestaný, byl v jednání s policisty natolik zkušený, že snadno dokázal poznat, kdy práce kriminalistů při objasňování jeho nezdařeného pokusu o znásilnění Jaroslavy Kučerové končí. Ta fáze opravdu nejen podle jeho přesvědčení právě nadešla, když ho znovu přivedli do Vávrovy kanceláře. A srdce se mu rozbušilo, sotva za ním zaklaply dveře: zatímco v předchozích dnech vypovídal za účasti pouze dvou policistů, teď tu mužů, o jejichž profesi ani v nejmenším nepochyboval, bylo plno, k psacímu stroji usedla zapisovatelka…

“Já mám na triku jen to, zač jsem ve vazbě!” vyhrkl, když mu nabídli židli uprostřed místnosti.

“A proč nám to povídáte? Kde jste nabyl přesvědčení, že bychom vám mohli mít za zlé třeba ještě něco jiného?” nepromarnil důležitý moment Vávra. A právě po pozoruhodně ukvapeném Vejvodově projevu už byl přesvědčen, že právě tenhle muž…

Pár minut ještě Karel Vojvoda kupil lež na lež, když mu poručík Trávníček s řešením těžkého dilematu pomohl.

“Podívejte se, pane Vojvoda, byl jsem to já, kdo s vaší manželkou znovu probíral vaše alibi v souvislosti s pět a půl roku starou vraždou Marie Zikmundové nedaleko Lokte nad Ohří. A výsledek?

Vaše žena lhát nevydržela a všechno složila když jsem jí předložil dýku, kterou jsme našli pod tě

545

lem mrtvé studentky. Neomylně ten nůž identifikovala jako váš majetek… Prostě víme víc, než si vůbec dokážete představit.”

Nebudeme vás dál napínat, hra na schovávanou v tomhle případě skončila.

“Tenkrát jsem v Horním Slavkově ve vinárně pil dlouho do noci, vlastně až do rána, takže jsem šel rovnou do práce. Když jsem se odpoledne vrátil domů, manželka mi nadávala, kudy chodila. To vám také říkala, že mě podezírala z nevěry?” spustil nerad Karel Vojvoda. “To nebudu poslouchat řekl jsem si. A vzal jsem klíčky od auta s úmyslem, že pojedu za tátou do Prahy. Když jste se potom o mě začali zajímat, manželčino původní podezření mi přišlo vhod. Nevěru jsem přiznal, ona mi odpustila a poměrně snadno se. dala přemluvit, aby mi v zájmu zachování rodiny naší i rodiny ženy, se kterou jsem podle jejího přesvědčení strávil noc, alibi potvrdila.

Co se dělo dál, když jsem vyjel směrem ku Praze? V Lokti nad Ohří u autobusové zastávky na mě mávla ta holka. Chtěla do Karlových Varů. Sotva usedla a rozjeli jsme se, tak jsem ji zkusil. Sáhl jsem jí na stehno, ale ona mi vynadala do sprosťáků. To neměla dělat. Hmátl jsem po dýce, kterou jsem pořád vozil v autě, a bodl. Jednou? Spíš dvakrát. V křeči otevřela dveře, a než jsem stačil zastavit, vypadla z vozu a skoulela se do příkopu. Zabrzdil jsem a chtěl jsem se podívat, co je s ní. Jenže to už přijíždělo nějaké další vozidlo, takže já jsem musel zmizet.”

Zdálo se, že Karel Vejvoda ztrácí síly, lapá po dechu. Jenomže kriminalisté museli žádat, aby v hrůzostrašném vyprávění ještě pokračoval. Potřebovali totiž potvrdit svoje předpoklady také kolem další, rovněž mimořádně důležité etapy celého toho Vejvodova příběhu: čtyři roky po vraždě stopař

ky v Lokti nad Ohří totiž byla rovněž ve svém bytě v Horním Slavkově ubodána jistá žena a těžce zraněna její dcera…

“To začalo podobně zase jsem si bohatě dopřával ve vinárně, zase přišla ta neodolatelná chuť na ženskou,” vypověděl dál, u% naprosto spontánně, Karel Vejvoda. “Šel jsem tedy domyl, ovšem cestou jsem se v sídlišti najednou ocitl v jakémsi bytě. Proti mně stála žena a křičela, co tam dělám. Tak jsem bodl. Padla na zem a já jsem se pustil na útěk. Jenže vtom proti mně stála další, vlastně to bylo ještě děvče. Nůž jsem měl pořád před sebou, a jak jsem do té dívky narazil, asi jsem bodl i ji. Teprve za chvíli mi došlo, že jsem si spletl byt a pobodal jsem vlastně svou známou Vlastu Pospíchalovou a její dceru. Podařilo se mi utéct do garáže a tam jsem snad dvě hodiny čekal, že si pro mě každým okamžikem policie musí přijít. Jenže vzduch byl pořád čistý, já jsem pomalu střízlivěl a začal přemýšlet… Vlastně až druhý den jsem se od lidí v okolí dozvěděl, že Pospíchalová nežije. Jak to pro mě bylo důležité, to si určitě dokážete představit: už mě nemohla udat. A její těžce zraněná dcera? Od té nebezpečí nehrozilo, ta mě jménem a vlastně ani od vidění neznala. Den za dnem, měsíc za měsícem a rok za rokem pak moje naděje, že mě neodhalíte, narůstaly…”

Případ brutálního vraha Karla Vejvody projednával krajský soud v Plzni a vyřkl zaslouženě přísný, nepodmíněný trest odnětí svobody na pětadvacet let a čtyři měsíce: Ptáte se, proč zrovna taková “nekulatá” sazba? Odpověď je jednoduchá: Karel Vejvoda vraždil ve zkušební době, na kterou mu byly právě ty pro laika zarážející čtyři měsíce trestu odnětí svobody za jinou, méně závažnou trestnou činnost podmíněně odpuštěny. Protože nabízenou šanci nepřijal, musí trest “dosedět”.`zákony to stroze nařizují.

546

100 případ

SMRT S POCHOPENÍM

K představení hlavního aktéra příběhu z jedné vesnice okresu Plzeňsever mnoho prostoru nepotřebujeme: Zdeněk Mlejnek, snad až nenáviděný manžel a otec pěti dětí ve věku od tří do sedmnácti let, notorický alkoholik s krví cirkusáka, jemuž se pití stalo prakticky jediným smyslem života…

Tenkrát se Mlejnek vrátil z místní hospody opět zmožený alkoholem natolik, že sotva vládl jazykem. Leč na agresivitě mu ten stav neubral a záhy se ve skromně zařízeném příbytku strhla další z bezpočtu hádek. Manželka mu dlouho neodporovala a raději utekla z domu. Nebylo to poprvé, co tímhle způsobem zachraňovala kůži a na pár dnů se uchylovala na své pracoviště v kravíně. On se ale zaměřil na ty, kdož v jeho okolí zůstali. Nejprve na dvě malé dcerky.

“Ke zdi!” zařval opilec a chopil se páru kuchyňských nožů. Ostatní sourozenci se raději otočili, neboť dobře věděli, co bude následovat. A skutečně, v příštím okamžiku už házené kudly svištěly vzduchem jakožto vzpomínka na Mlejnkovo mládí. Na ta dvě třesoucí se stvořeníčka byla hrozná podívaná. Odpor ale v úvahu nepadal. Výsledkem by byl jen krutý výprask. Takže celé dětské osazenstvo trpělivě čekalo na dosud obvyklý konec takovýchto produkcí, který zpravidla nadešel po několika minutách: surovec se unavil, práskl sebou na válendu a usnul.

Stalo se i nyní, ovšem ráno mělo přinést pokračování. Když se děti chystaly do školky a školy, opilec, který se zrovna probral, je zastavil..

“Nikam nepůjdete!” rozkázal z válendy. “Budete uklízet binec, který jste tu v noci udělaly!” Věděl, že poslechnou a zametou třísky z poničených skříní a stolu, tedy pozůstatky jeho nočního řádění. My můžeme doplnit, že to nebylo poprvé, co se děti po takovém zákazu neúčastnily vyučování.

Dvě nejmenší děvčátka tedy uklízela, zatímco starší kluk dostal za úkol najít v domácnosti něco peněz a pak během dne několikrát se džbánkem zdolal trasu mezi domovem a hospodou… A byl tu opět večer, s otcem po spoustě doneseného piva znovu alkoholicky zmoženým. Matka se návratu i nadále bála a Mlejnek odstartoval další ze svých tradičních kousků.

“Vyhodím vás z okna!” křičel jako pominutý a držel dcerky v rukách. “Když se o vás máma nestará, já o vás také nestojím.” Ostatní děti nevěděly, kam s pohledem, aby na sebe neupozornily. On na ně ale nezapomněl.

“Vy moc nečumte, nebo vás podřežu!” vyhrožoval dalším objektům momentálního zájmu. Ani ten nejstarší chlapec si nedovolil ceknout a spolu s ostatními čekal, až otec pod balvanem alkoholu zase zvadne; svalí se na rozestlanou a špinavou válendu…

“Táta je mrtev!” probudil následujícího rána patnáctiletý Radim svého nejstaršího sourozence, sedmnáctiletého Milana. A opravdu, Zdeněk Mlejnek ležel na svém pelechu se zakrvácenou hlavou, kousek dál se povalovala krví zbrocená sekera. Rozespalý Milan se na ten lidský konec podíval jen letmo, z odvrácených očí mu nevytryskla ani slza. A kdo ví, zda mu vůbec lze mít za zlé, že po všech smutných zkušenostech z domova tyrana nijak nelitoval.

Dvě dcerky se vydaly za matkou do kravína. Jistěže tam svou spřízněnou duší bez problémů našly.

Bylo krátce po páté hodině a ona už pilně pracovala. Krmila dobytek.

“Maminko, už můžeš jít domů. Táta nežije,” řekla docela klidně malá Renata, rovněž bez uroněné slzičky. Mlejnková okamžitě nechala všeho a zamísila k domovu.

“Neporval se zase s někým v hospodě?” vyzvídala už cestou na dětech. Ale ty jen nechápavě kroutily hlavou. “Včera v hospodě vůbec nebyl. Ale zase moc pil, to ano, pivo mu nosil Petřík ve džbánku domů.”

Nebudeme vyprávění dál protahovat. Jakmile se Marie Mlejnková o situaci doma přesvědčila na vlastní oči, odešla se všemi dětmi k sousedce, která telefonicky uvědomila policii.

“Tak, paní Mlejnková, vážně: Vy o tom všem opravdu vůbec nic nevíte?” povídal kapitán Jan Vydra, který z Plzně přivedl na místo činu kompletní výjezdovou skupinu okresní kriminálky. Sám dvanáctkrát soudně trestaného Zdeňka Mlejnka ze své praxe dobře znal a v první chvíli ho napadlo, že tyranovi ze světa pomohla těžce zkoušená manželka. Snad by se jí v duchu ani nedivil… “Chápu, že to s ním bylo těžké. Ale soud to určitě vezme v úvahu, snažil se s porozuměním uklidnit ženu.

547

“Ne, pane kapitáne, já jsem to neudělala” odvětila tvrdě a s překvapivou jistotou. “Pravda, zkusila jsem od Mlejnka jako zvíře, ale na takový masakr bych sílu nenašla. Už dvě noci jsem nebyla doma, neumím si to vysvětlit. Nepomstil se mu někdo z hospodské společnosti? Vždyť právě po rvačkách jsem ho přece kurýrovala skoro každý týden. Sám jistě víte, že měl proti sobě celou vesnici…”

“Zemřel kolem půlnoci, ani nevěděl jak. Musel tvrdě spát, ten se sekerou neměl těžkou práci,” poskytl potom Vydrovi konkrétní podrobnosti soudní lékař doktor Petr Korec. Mezitím se kolem domku Mlejnkových soustředili první místní zvědavci.

“Můžu to potvrdit i já: včera v hospodě vůbec nebyl, ale předevčírem prohrál všechny peníze v kartách a pak se serval s Karlem Becinou, co dělá tady u nás v lese,” vypověděl soused Josef Pumpa.

Nedá se říci, že by právě on byl Mlejnkovým kamarádem. Ale pravděpodobně ho vodil, spíš tahal, z hospody domů.

“Jo, souhlasím, s Mlejnkem byl pořád nějaký malér. Já si také rád přihnu, ale to, co dělal on, je i pro mě silné kafe,“ slyšel Vydra od Bedny, se kterým pochopitelně také musel hovořit. “Ale jestli vás napadlo, že jsem ho přes hlavu praštil já, tak jste vedle. Nikdy jsem u Mlejnkových nebyl, z hospody ho vždycky doprovázel jeho soused… A hlavně: já. jsem poslední dvě noci trávil na ubytovně, což mi tady kluci z naší party dosvědčí, že?”

Z lesní paseky, kde vyslýchal Becinu, se kapitán Vydra i se svými spolupracovníky vrátil do vesnice. Nepochyboval, že rozlousknutí tohoto případu složité nebude. I když proč to nepřiznat zatím jméno vraha s naprostou určitostí vyslovit nemohl. Vydal se tedy k dalšímu rozhovoru za paní Mlejnkovou. Našel ji u sousedky, zhroucenou za kuchyňským stolem. A když k němu zvedla uplakané oči, pochopil, že právě teď se dozví cosi tuze důležitého.

“Paní Mlejnková, ta sekera je bezesporu vaše…” protrhl chvilku mlčení.

“Tomu nemůžete nic udělat! Už to nemohl vydržet! Já vím úplně všechno!” vyskočila utrápená žena ze židle a chtěla ve výpovědi rychle pokračovat. Snad aby se jí ulevilo.

“Já jsem to tušil. Ale nechtěl jsem chlapce obvinit dřív, než si budu zcela jist,” pomohl jí Vydra, který už věci začínal rozumět. Nicméně, přece jen ho něco v příštích minutách překvapilo: vrahem vlastního otce nebyl sedmnáctiletý Milan, jak kriminalista předpokládal, ale patnáctiletý Radim.

Milan se o záležitosti skutečně dozvěděl až poté, kdy byl Zdeněk Mlejnek mrtev. A další podrobnosti? Té nešťastné noci nemohl Radim jako jediný z dětí spát. Pořád se mu před očima míhaly obrazy malých, bezmocných sester u dveří, krčících se před létajícími noži… Tak se rozhodl, šel do dřevníku, přinesl sekeru, uhodil jednou, pak podruhé, potřetí… Obětoval se, aby ulehčil osud matce i sourozencům. Matce, kterou stejně jako jeho bratři a sestry chápal a miloval, se také sám ve chvíli, kdy je nechali kriminalisté o samotě, přiznal. Později vše potvrdil i před vyšetřovatelem, který už měl jako výmluvné důkazy k dispozici mimo jiné i Radimovy otisky prstů z vražedného nástroje.

Jestliže bylo rozuzlení záležitosti poměrně jednoduché, přišly složitosti v následujícím řízení. Předně: ve výpovědích stála doslova celá vesnice nejen za Mlejnkovou, ale také za Radimem. “K tomu jednou muselo dojít,” shodli se všichni, kdo rodinu znali…

Pozoruhodná byla stanoviska k případu přizvaných soudních znalců, především odborníků dětských psychiatrů a psychologů. “Osobnost patnáctiletého Radima Mlejnka je nevyzrálá, s vývojem opožděným o tři až čtyři roky,” dalo se vyčíst z obsáhlých posudků, ze kterých rovněž vyplynulo, že chlapec vraždil ve stresu a v afektu, neboť byl citově vázán k matce i sourozencům. Nebyl schopen dále trpět ponižování, výprasky a násilí ze strany surového otce, a když viděl, že tyran ve svém jednání neustává… To vše pochopitelně soud první instance vzal v úvahu a Radima Mlejnka potrestal nepodmíněným odnětím svobody na dva roky.

Jenže proti tomuto verdiktu se odvolal orgán péče o dítě a věc se ocitla před plzeňským krajským soudem, který rozsudek přezkoumal a vrátil k novému projednání. K práci tedy byli vyzváni další znalci… A závěry? Po devíti měsících složitého, ovšem ohleduplného vyšetřování, v němž se potvrdilo, že chlapec jednal ve stavu nepříčetnosti, krajský prokurátor trestní stíhání zastavil. S tím, že Radimův pobyt na svobodě není nebezpečný…

Veřejnost v obci, která poměry u Mlejnkových dokázala pochopit až do samých kořenů, zmíněné citlivé rozhodnutí ocenila. Zbývá dodat, že další život rodiny bez otce byl naprosto spořádaný.

548

101 případ

JAKO LAVINA

“To je policie? Poslyšte teď sem za mnou k telefonu přišli dva chlapíci z traktorové stanice a povídají, že kousek za městem, na železniční trati, asi vybouchl cisternový vagón. Zrovna jeli kolem.

Prý se tam valí hustý dým, připomíná to lavinu… Hasiče už jsem volala,” slyšel toho dne krátce před osmou hodinou ranní ve sluchátku linky tísňového volání 158 operační důstojník policie v Chebu od pracovnice jednoho místního podniku. Jist, ptal se také po dalších nejzákladnějších podrobnostech, ovšem nedozvěděl se nic víc od nezainteresované ženy ani od těch dvou vystrašených dělníků. “Nevíme, oč se jedná, takže jsme se k maléru moc nepřibližovali. Ale bez okolků jsme se vydali pro pomoc,” řekli na vysvětlenou. “‘Každopádně se spolehněte, že to není hezký pohled.”

Muž z operačního střediska po takové zprávě okamžitě jednal, a tak se zanedlouho poklidným městem nesly se zvukem sirén požárních vozů také tóny houkaček spěchající záchranky a policie.

“Hoří nejspíš tekutý asfalt,” odhadl kdosi z prvních, kteří se k místu dostavili. Mýlil se hluboce. Za chvíli, když hasičtí specialisté pronikli blíž k oblakům, se totiž ukázalo, že jde o něco docela jiného.

“Ten mrak tvoří silná koncentrace čpavkových par. Celý prostor musíme uzavřít. Je také bezpodmínečně nutný odklon dopravy a evakuace lidí z blízkého okolí,” rozhodl velitel zásahu poručík Milan Králík. Dobře přece věděl, že tu není liduprázdno, že jen několik desítek metrů od kritického úseku vede silniční spojka mezi Chebem a Karlovými Vary, tedy komunikace velice frekventovaná. V

těch chvílích byl zcela logicky zdejším pánem situace, kriminálka i další přítomní uniformovaní policisté zatím jen naplňovali jím daná doporučení k dopravním a jiným, momentálně tolik důležitým opatřením ve prospěch lidí v blízkostí.

“Nemůžeme otálet, musíme se dostat až k cisterně, abychom zjistili, odkud čpavek uniká. Není s ním žádná legrace,” neztrácel Králík čas. A se dvěma kolegy se pustil do centra problému, jaký se nestává často.

“Tady je to!” zavolal zanedlouho poručík na svoje lidi a ukazoval na přetrženou přečerpávací hadici. Důležité bylo, že se po několika minutách hasičům podařilo zamezit dalšímu úniku čpavku a jeho obrovskou koncentraci v ovzduší začali kropením likvidovat.

“Hoši, podíváme se v okolí, zvláště kolem obytných domů,” řídil nezbytné hasičské hemžení Krá

lík. To už ale jeho podřízení museli sáhnout po těžké dýchací technice, neboť ta lehká se ukazovala jako neúčinná.

“Leží tu mrtvá žena!” ozval se záhy jeden z hasičů, který si jen pro toto mimořádně důležité sdělení na chviličku nadzvedl masku. A jeho slova znamenala konec nadějím, které si záchranáři až do těchto okamžiků dělali: snad před značnými riziky havárie stačili všichni ohrožení včas zmizet…

S pádem ,iluze kapitán Jiří Bubeník, který měl na povel skupinu chebských kriminalistů, zvlášť zpozorněl. Co dychtivě zjistil? Tělo leželo nedaleko bývalého strážního domku při železniční trati, který poslední dobou sloužil coby rodinný domek. Mrtvola ženy byla přímo ve vchodových dveřích, jako by chtěla naznačit, že nešťastnice také pomýšlela na úprk… V kuchyni byl nalezen mrtvý pes, na dvorku uhynulí králíci.

To však žel neměly být jediné následky případu, jehož policejní vyšetřování právě začínalo. Do nemocnice muselo být převezeno ještě pět lidí, které pátrači našli v poněkud vzdálenějších místech.

Sanitky odvezly také šest hasičů, zasažených vysokou koncentrací čpavkových par.

Nadešel tedy čas, kdy se mohla kriminálka plným tempem pustit do své práce. Už na jejím začátku kapitán Bubeník předpokládal, že tentokrát se svým týmem stojí před případem, který snad nebude chtít zvláštní dávku důmyslnosti, leč o to víc si vyžádá trpělivého a mravenčího hledání souvislostí, hloubání nad strohými předpisy, odhalování lidských chyb či opomenutí… Samozřejmě, v samotných začátcích vyšetřování se nedala vyloučit nešťastná náhoda. To ovšem na věci nic neměnilo, neboť i pro tuto verzi by v případě pravdivosti policisté museli získat bezvýhradná potvrzení, což vyžaduje úsilí vlastně téhož rozsahu jako hledání eventuálního viníka.

Hovořili pochopitelně s lidmi, které záchranná služba převezla do zdravotnických zařízení coby postižené. Všichni si stěžovali na totéž na prudké bolesti hlavy, kašel a dýchací potíže. Trpěli tedy ze

549

stejné příčiny. Dál nic bližšího, neboť v návalu práce zakročujícím lékařům příliš do řeči nebylo. A jediná oběť havárie?

“Má překrvené spojivky, oční bulvy nesou známky poleptání. Poleptaná je i pokožka;’ konstatoval ohledávající doktor z pohotovosti. Oprávněně přitom předpokládal, že otravu čpavkem potvrdí i vý

sledky soudní pitvy, kterou přítomný vyšetřovatel policie bez váhání nařídil.

V nádražních kancelářích, kam se kapitán Bubeník s několika kriminalisty vydal k rozhodující etapě vyšetřování smutné události, se všechna podezření, pojatá už hasičskými odborníky a zdravotníky, jen a jen potvrdila: smrt, bolest i škody skutečně v okolí rozséval čpavek.

“Ve vagónu, který je centrem havárie, bylo kapalného čpavku dokonce dvaadvacet tun,” informoval policisty vedoucí posunu Karel Petelík. A z následujícího důkladnějšího zjišťování vyplynulo, že teď v osudné cisterně z nákladu zůstává ani ne půldruhé tuny. Jedenáct tun čpavku ještě před havárií sta

čili odčerpat a odvést pracovníci podniku, pro který byla zásilka určena, takže z jednoduchých propočtů vyplynulo, že do ovzduší uniklo téměř deset tun nebezpečné látky. To vysvětlovalo okolnost, že čpavek byl cítit až do vzdálenosti pěti kilometrů od místa neštěstí, mimo jiné i v centru Chebu a dál.

“Samotné město je mimo nebezpečí, čpavková koncentrace tam už je velice slabá, zdraví neškodná,” přidal konečně uklidňující ujištění hygienik, který u záležitosti pochopitelně chybět nemohl.

V kanceláři kapitána Jiřího Bubeníka se soustřeďovala důležitá fakta, která policisté rychle zjistili a zaznamenali alespoň z prvotních a nejzákladnějších vyjádření odborníků. K závažným patřila kupří

kladu skutečnost, že unikající čpavek ohrožoval do vzdálenosti sto padesáti metrů od havárie životy lidí a v půlkilometrovém okolí mohl škodit a také škodil na zdraví, újmu utrpěly téměř tři hektary ozimé pšenice a jiná vegetace…

Samostatnou kapitolou byly informace, které kriminalisté shromáždili při zevrubnějších pohledech na práci železničářů. Vše přitom nasvědčovalo tomu, že nejvíc může k záležitosti říci právě vedoucí posunu Karel Petelík.

“K maléru pravděpodobně došlo při rozpouštění vagónů. Dva vozy se čpavkem stály pod svážným pahorkem a dva zaměstnanci z nich přečerpávali chemikálii do cisternového automobilu. My jsme neubrzdili soupravu sedmi vagónů a ty doslova bouchly do stojících vozů. Předpokládám, že přečerpávací hadice náraz nevydržela a praskla. Ještě štěstí, že ti dva dělníci včas prchli z nejbezprostřednějšího ohrožení,” vypověděl upřímně Petelík. Jistěže toto potvrzení už dříve pojatých podezření bylo pro policisty velice cenné, právě tím přiznáním vedoucí posunu mnohé usnadnil. I když tak kvalitu své práce do příznivého světla nepostavil. Vždyť kdo jiný než on by měl být za bezpečný posun odpovědný?

Potom už bylo nutné jenom soustředit smutnou škálu předpisů, v dané záležitosti osudově podceně

ných. Příklady? Postavení výhybek nebylo takové, aby se vyloučil vjezd rozpouštěné vozové soupravy na kolej, kde stály dva vagóny se čpavkem. Vedoucí posunu Karel Petelík rovněž při nástupu do služby neprošel navzdory dané povinnosti celý obvod svého pracoviště, nepřezkoušel ani účinnost ruční brzdy před spuštěním zmíněných sedmi vagónů z pahorku. Nesrovnalosti se ukázaly také kolem železničních vozů naložených čpavkem ty nebyly umístěny sto až sto padesát metrů od souvislé bytové zástavby. A znovu k dalším a neoddiskutovatelným pracovním dluhům vedoucího posunu: nepřesvědčil se, zda všechny zdrže přiléhají ke kolům, na svých místech nebyla žádná zařízení k zachycení vagónů…

Viník události, která si vyžádala jeden lidský život, jedenáct zraněných a hmotné škody ve srovnání s tím sice nepodstatné, leč přece jen přesahující třicetitisícovou částku, byl tedy jasný. vedoucí posunu Karet Petelík se nakonec před soudem zodpovídal z trestného činu obecného ohrožení, za což dostal osmnáctiměsíční trest odnětí svobody s podmíněným odkladem na dvouletou zkušební dobu.

550

102 případ

MÍSTO OHLÁŠEK

Toho roku byla začátkem prosince zima jaksepatří. Na Tachovsku ležela slušná sněhová peřina, teploměr stál trvale pod nulou. Zachumlaná v teplém kabátu přišla v noci z desátého na jedenáctého na tachovskou policejní stanici Marie Koutná, žena z vesničky nedaleko okresního města.

“Odpoledne jsem byla za dcerou v Tachově. To víte, je před vánocemi, sháněla jsem pro ni nějaký hezký dárek. Měla jsem štěstí, nákup se povedl a ještě mi trochy času zbylo. Tak jsem na Vlastu chtě

la počkat, až skončí v práci. Ale mrzlo, jen praštělo, tak mě poslala domů. Prý abych zbytečně nenastydla. Vydala jsem se tedy na autobus sama, ona slíbila, že přijede večer. Teď je skoro půlnoc a holka nikde,” vylíčila službě svoje trápení uplakaná matka.

“A co známí? Nebo přátelé? Nemohla se někde zdržet?” nemyslel hned na nejhorší muž v uniformě.

“Všechny jsem obešla nebo obtelefonovala. Já vím, kam míříte: holce je třiadvacet, je pěkná… Ale věřte: aby slíbila, že se vrátí, a pak nepřišla to ještě neudělala,” stála na svém Koutná.

Policista po takovém oblékl kožich a nastartoval auto s tím, že nešťastnou matku doveze domů.

“Přesvědčíme se, jestli na vás Vlasta už nečeká,” povídal. “Když ji nezastihneme, dám vysílačkou zprávu našim hlídkám v terénu.”

Do rána se Vlasta Koutná neobjevila, nebyla převezena do žádného zdravotnického zařízení… Ba co víc s novým dnem se ani nedostavila do zaměstnání. “Tady opravdu něco nehraje. Vlasta je perfektní pracovnice, vždy a za všech okolností naprosto spolehlivá. Nepadá v úvahu, že by do práce nepřišla bezdůvodně,” konstatovala s jistotou dívčina nadřízená. A právě tímto tvrzením se naplnily všechny důvody pro aktivizaci okresní kriminálky.

“Chodila prý s nějakým důstojníkem od armády,” dozvěděl se . poručík Jaroslav Kubr od jedné svědkyně na pracovišti postrádané.

Leč když se zajímal o jméno, věk či popis a případné další podrobnosti kolem nápadníka, vyšel naprázdno. Vyslýchaná toho vojáka s Koutnou nikdy neviděla. A aby nejasností nebylo dost, přišla druhá kolegyně se zprávou ze soudku zcela jiného: “Já jsem o armádním důstojníkovi nic neslyšela, ale zato se tu cosi povídalo o Vlastině známosti s nějakým místním chlapcem. Snad si ho dokonce měla příští měsíc brát.”

Nebylo toho mnoho, ovšem mladý poručík byl rád, že se pro začátek své práce může alespoň pavu

činkové nitky chytit. Cestou od Vlastiných kolegyň přemýšlel, kterému ze zmíněných dvou milovní

ků vstoupí do stopy dřív, když z radiostanice služebního auta zaslechl stručnou relaci kolegů policistů z nedalekého Boru u Tachova: “Kousek za obcí jsme objevili ohořelou mrtvolu. Je to mladá žena a nemá u sebe ani jediný doklad. Prohlédli jsme celé okolí, zatím bez výsledků…”

To se ví, že Kubr nabral směr rovnou k hrůznému nálezu. A za chvíli se už skláněl nad tělem v jakési nepříliš hluboké díře, bezpochyby narychlo, a tudíž nedokonale vyhloubené v souvislosti s činem… Pohled do obličeje, ohněm ještě relativně málo poškozeného, poručíkovi napovídal, že právě tohle je ta hledaná, pro jejíž fotku snadno sáhne do kapsy.

Nemýlil se. V zavražděné ženě zanedlouho skutečně byla identifikována Vlasta Koutná. Její sestrou, která rovněž potvrdila, že se nešťastnice opravdu měla v lednu následujícího roku vdávat za Pctra Lískovce, který se s ní znal dlouho, vlastně už od deváté třídy…

V místě nálezu pozůstatků Vlasty Koutné pochopitelně přibylo kriminalistů, policejních techniků a chybět nemohl ani soudní lékař. Co z jejich společného úsilí vyplynulo?

Ženu kdosi uškrtil pruhem látky, jehož zbytky byly nalezeny. Nezemřela ale zrovna v tomto odlehlém koutě. Mrtvolu pravděpodobně vrah autem dovezl poblíž, potom ji kousek vlekl po zemi… Až v narychlo prohloubené jámě ten neznámý tělo polil hořlavinou a zapálil. Byl přitom netrpělivý nebo ho tlačil čas? Vždyť ještě hořící strašný následek svého řádění zaházel v chvatu a lajdácky štěrkem…

Poručík Kubr začal od toho nejjednoduššího, co se k nakousnutí momentálně nabízelo: se svými kolegy se začal hned z několika směrů zajímat o Petra Lískovce.

“Můžu to potvrdit i já Vlasta se s Petrem skutečně znala už od základní školy, ovšem vážně jí pobláznil hlavu, až když se vrátil z vojny. Letos v létě spolu byli na dovolené na Slovensku a teď se chystala svatba… Upřímně vám povím já jsem z toho velkou radost neměla. Zvlášť v poslední době

551

se mi Petrovo chování k Vlastě příliš nelíbilo,” řekla zoufalá matka Marie Koutná v těžkých chvílích, ale s maximální chutí kriminalistům pomoci.

Z výpovědí svědků, kteří zavražděnou viděli poslední, a z vyjádření zdravotnických znalců nebylo těžké zjistit, kdy slečna Koutná přišla o život. Co v inkriminovaném čase dělal třeba mladý Lískovec?

To byla jedna z otázek, na které šel hledat odpovědi podporučík Jan Šebek.

“Petr byl doma a připravoval se na zabijačku. Chápejte, to je spousta práce,” uslyšel policista od otce mladíka, který byl ještě předešlého dne potencionálním ženichem zavražděné.

Leč Kubr, který pátrání vedl, se i při takto potvrzeném alibi nevzdával první stopy. Vedl ho k tomu moment, který sice nic znamenat nemusel, ale také mohl: Petr Lískovec byl zaměstnán v dílně, sotva půl stovky metrů vzdálené od místa nálezu mrtvoly… A byla tu ještě jedna pozoruhodná okolnost, se kterou přispěchal další z týmu kriminalistů, nadporučík Zdeněk Cílek: “Lískovec prý byl samá ženská. Momentálně jeho srdce hořelo pro jistou Zdenu Adamovou.”

“Jeď pro ni,” rozhodl Kubr. A slečna Adamová se záhy v kanceláři tachovské kriminálky tvářila docela netečně.

“Co je na tom špatného? Měla jsem ho ráda a on mě také. Vím, že Vlasta Koutná byla s Petrem v jiném stavu, a jeho rodiče chtěli, aby si ji vzal. Za každou cenu,” vypověděla bezelstně a přidala pozoruhodné: “On se k tomu ale neměl, stál jenom o mě. Nevěděl, kudy kam…”

Petr Lískovec měl tedy alibi, ale snad i svůj “důvod” k tomu, aby Vlastu Koutnou… Když s ním na toto tma Kubr promluvil, odpovědí mu bylo kategorické: “Proč bych ji zabíjel? Měl jsem si ji přece brát za ženu. Naši se už těšili na vnouče…”

Tenhle rozhovor v Kubrově kanceláři však hned v začátku přerušil telefonát podporučíka Šebka:

“Jardo, podrž se, mám kabelku a navíc všechny doklady a peníze Vlasty Koutné. Ten poklad jsem na

šel za jedním z regálů v dílně, kde Lískovec mistruje.”

Ani po takové “bombě” se teď už velmi vážně podezřelý mladík nezlomil. Jeho reakce? Přestal vypovídat. Jenže to už si kriminalisté byli jisti, kolem koho mají hledat důkazy až do definitivního úspěchu. Měli štěstí zanedlouho, rovněž na Lískovcově pracovišti: dva zaměstnanci nezávisle na sobě potvrdili, že se pan mistr v době, kdy údajně měl doma chystat zabijačku, vrátil do dílny. Původně předpokládali, že přišel na jednu z obvyklých kontrol, ovšem on se obratem vracel zpět ke služební

mu autu a nesl s sebou malý kanystr, ve kterém na pracovišti obvykle bývá benzín… Prázdný kanystr pak byl ve voze skutečně nalezen, stejně jako krátká lopata s pozůstatky zeminy, z jejíhož rozboru vyplynulo, ze kterého místa pochází. A konečně když se policisté znovu u otce podezřelého zajímali o alibi, potvrzované původně přípravou na domácí zabijačku, nemohl svědek vyloučit, že se nespletl o den…

Pod tnou neoddiskutovatelných faktů Petr Lískovec kapituloval: “Toho večera jsem s podnikovým autem na Vlastu čekal u jejího pracoviště. Původně se jí moc nechtělo, ale nakonec se mnou do Boru u Tachova jela s tím, že si před svatbou navzájem musíme mnohé vysvětlit. Cestou jsme se opět pohádali kvůli tomu, že jsem už poněkolikáté chtěl, aby dala dítě pryč, dokud je čas. I tentokrát to kategoricky odmítla a já jsem dostal hrozný vztek. Svatba to by přece byl konec všem mým dalším známostem.

Zastavil jsem kousek za naší dílnou, ona se nepohnula ani se mnou nemluvila, jen se upřeně dívala z okna auta ven. Vypnul jsem motor a zhasl světla. Chtěl jsem ji ještě jednou přemlouvat, ovšem hned mě zarazila. Ženit se prý nemusím, ale ona že si dítě nechá… Nevím, co se to se mnou najednou stalo. Bez dalších řečí jsem sáhl na zadní sedadlo pro pruh pevné látky, který tam byl náhodou. Když jsem Vlastu uškrtil a odtáhl do jámy, kterou jsem se snažil alespoň trochu prohloubit, vydal jsem se do dílny pro pár litrů benzínu a také schovat její kabelku s doklady. Nemohl jsem čekat, až zapálené tělo shoří. Měl jsem strach, aby mě náhodou někdo neviděl. Když jsem ji zahrnoval štěrkem, šaty ješ

tě doutnaly…”

Vlasta Koutná byla v sedmnáctém týdnu těhotenství, což soudní pitva potvrdila stejně jako veškeré už zmíněné okolnosti její smrti. Třiadvacetiletý vrah se po několika dnech ve vazbě pokusil o sebevraždu oběšením. Byla to snaha spíš symbolická a snad se tím chtěl postavit do pozice psychiatrické

ho maroda. Jisté naopak je, že se spravedlivému trestu nevyhnul. Soud Petra Lískovce poslal za mříže na patnáct let.

552

103 případ

SÁČEK S NÁHODOU

Zrovna se mělo na jednom z pracovišť menšího města na Sokolovsku brát. Leč Půl hodiny před polednem tam vzplanulo nevšední vzrušení. “Výplaty jsou pryč!” neslo se nejprve od ucha k uchu a zá

hy docela nahlas dílnami i nádvořím. To už ale zvonil telefon na místní policejní stanici, jejíž lidé v první fázi udělali to nejzákladnější: zajistili východ ze závodu, vzali pod dohled místa, kde se daly čekat stopy… a ze Sokolova pozvali kriminálku. “Z pokladní místnosti zmizely výplatní sáčky, ve kterých mohlo být odhaduji zhruba 160 tisíc korun,’ slyšel na uvítanou nadporučík Pavel Kouba, šéf pohotovostní výjezdové skupiny, od vedoucího provozu Milana Petříčka.

“Bylo asi pět minut před půl dvanáctou, když jsem ten malér objevil. To bylo tak: přiblížil jsem se ke vstupním dveřím a vidím, že mají vybouranou překližkovou výplň. V samotné pokladní místnosti nikdo nebyl, na pracovním stole mě překvapil nepořádek. Hned mi bylo jasné, že prachy kdosi musel sebrat. Vždyť výplaty se obvykle vydávají až hodinu po poledni,” líčil podrobnosti pan Petříček.

Nadporučík Kouba jeho slovům pozorně naslouchal a občas si udělal poznámku do malého bloku.

“A dál, pane vedoucí?” vybídl Petříčka k pokračování. “Snažte se být maximálně přesný, nešetřete na podrobnostech.”

“Rozběhl jsem se rovnou cestou do vrátnice pro strážnou a povídám jí, že bude místnost hlídat. Vě

děl jsem přece, že pokladní Marie Řepová nemůže být jinde než na obědě. Z vrátnice jsem potom volal na policii… A to je vlastně všechno, co vám k tomu všemu můžu říci,” dodal k malé radosti kriminalisty vedoucí provozu. Po chvilce přemýšlení ještě doplnil, že nikoho podezřelého v okolí neviděl.

Jenom cestou do vrátnice potkal Karla Nešveru, kterému v chvatu nařídil střežit vchod do místnosti pokladny společně se strážnou. “To souhlasí, oba jsme u dveří při našem příjezdu zastihli,” potvrdil podpraporčík Josef Budka. Ten byl vůbec první z policistů, kteří k vyprázdněné pokladně přispěchali.

Důkladnější prohlídka okolí závodu ukázala, že střežení příchodu i východu bylo rychlé, leč v podstatě zbytečné. Kriminalisté totiž zjistili, že objekt sice je obehnán plotem, kvality však více méně pochybné.

“Tady by prošel regiment vojáků a vsadím se, že by si jich nikdo nevšiml,” prohodil ironicky jeden z policistů, když spatřil spoustu otvoru v ohrazení.

Nicméně vstupní brána s automatickou závorou zůstávala střežena vrátnou, která se dušovala, že tady bez jejího vědomí nikdo projít nemohl a také neprošel. Na podporu svého tvrzení mávala snad opravdu poctivě vedenou knihou návštěv, kterou Kouba sice bez výsledku, ale pro jistotu bedlivě prostudoval.

A místnost pokladny? Tady se poberta příliš potit nemusel. Chatrné dveře, jejichž původní skleně

nou výplň nahrazovala jenom docela obyčejná překližka, nemohly být vážnou překážkou.

“Když jsem šla na oběd, bylo všechno v naprostém pořádku. Dveře jsem nezamykala, jenom jsem zabouchla. Vždyť zvenku je koule a já jsem věřila, že nikdo nemůže otevřít,” vypověděla uplakaná pokladní, které pomalu docházelo, že právě ona má ze stroze úředního pohledu na nepříjemnosti svůj nikoliv nepodstatný díl viny. “Víc nevím, věřte mi. Nikoho konkrétního ani nepodezírám.”

Následovalo to, co je v podobných případech obvyklé. Policejní technici se pustili do důkladné prohlídky místnosti pokladny, do stopy byl nasazen služební pes… Ten k určitému překvapení psovoda praporčíka Jana Berky a snad i dalších přítomných kriminalistů nezamířil z budovy ven, ale pustil se po schodech nahoru. Do mezipatra a pak po patrném zaváhání dál do prvního poschodí k jedné z větších místností, kde se soustředili někteří z pracovníků závodu, jejichž pohyb po objektu kanceláří byl zrovna touto dobou nežádoucí.

“A proč ne? Proč by to vlastně mělo být divné?” zamyslel se nad vlčákovým počínáním Kouba a doporučil psovodovi, aby s Ajaxem pokus ještě jednou zopakoval. Když potom uviděl, že pes opět vykročil na stejnou trasu do prvního patra správní budovy, už tušil, kterým směrem by měl vést svoje další kombinace. Myšlenky mu již za chvíli potvrdila zpráva, se kterou se vrátil Berka:

“Opakovaně jsem se pokoušel nasadit Ajaxe do stopy kolem východů ze závodu. Zbytečně, neuspěl jsem ani v širším okolí. Teď už tady nemá pes co dělat. Ale vcelku vzato marně jsme sem s Ajaxem necestovali, že?”

553

Šéf pátrací skupiny si zcela záměrně znovu pozval k rozhovoru paní Řepovou. Co dělala od samého rána? to byla jen první z řady otázek, na které chtěl slyšet zrovna její odpovědi. Tušil, že právě u pokladní musí začínat. Vždyť ona je zatím v maléru kvůli jisté zanedbané povinnosti nejvíc namočená. Buď má špatné svědomí a musí lhát, což pozorný kriminalista zúročí, nebo je nevinná, a tím pá

dem může pomoci svým zvláštním interesem na objasnění záležitosti…

“Pracuji od půl sedmé. Přišla jsem samozřejmě včas, připravila výčetku a už kolem deváté hodiny jsem s určeným kolegou Václavem Parýzkem odjela pro peníze. Ty jsme společně dopravili do kanceláře, kde mi pan Parýzek pomáhal sáčkovat,” vzpomínala na důležité mezníky toho dopoledne Marie Řepová. “Ještě jsme nebyli hotovi, když se ve dveřích pokladny objevil jeden ze zaměstnanců. Byl to Jiří Horák, který potřeboval předčasně převzít výplatu. Ve chvílích jeho návštěvy jsem tomu nevě

novala pozornost, ale teď se mi to zdá důležité: když Horák zavřel dveře, vypadla jejich překližková výplň. Podivil se, sám to narychlo a nejprovizorněji dal zase dohromady, vzal peníze a šel. Horáka ale nepodezírejte. Je to řidič, který hned po návštěvě v pokladně odejel ven. Na vlastní oči jsem ho viděla. My jsme se potom s Parýzkem společně vydali na oběd..:”

Kouba usilovně přemýšlel: “Překližková výplň dveří, která vypadne při pouhém nešetrnějším přibouchnutí. Kdo si to všechno zrovna na dnešek přichystal? Byl to člověk, který zdejší pokladní praktiky podrobně zná… Třeba Horák? Nemyslím. Není kancelářský a navíc: proč by na sebe a hlavně na rozbité dveře v pokladně tak výmluvně upozorňoval?”

Po chvilkové úvaze se kriminalista vrátil k rozhovoru se zdrcenou pokladní a dal jí jednoznačně najevo, že o jejím dluhu dobře ví: “Vy jste ale, paní Řepová, zapomněla na jednu ze svých nejdůležitěj

ších povinností. Jak mi to můžete vysvětlit?”

“Vím, kam míříte. Opravdu, chatrné dveře jsem nezajistila mříží,” přiznala pokladní upřímně. “Ale záměr v tom nehledejte. Nedělala jsem to nikdy za celou dobu, co jsem tady zaměstnaná.”

Jistě, Kouba mohl pokladní i nadále podezírat, ovšem jestliže ji naopak záhy vyřadil ze hry, měl k tomu svůj důvod. Jednak Parýzek všechny údaje Řepové do posledního potvrdil, a jednak mu zkušený kriminalistický “nos” napovídal, že ti dva samostatně ani v tandemu v záležitosti prsty nemají. Po úvahách na dané téma se pak policista v místnosti pokladny seznámil se závěry těch, kteří tu dělali inventuru a pořádek. Konkrétně? Upřesnila se způsobená škoda na 158 061 korun v hotovosti. A objevilo se další, pro tuto chvíli zatím nevysvětlitelné: zloděj nesebral všechny peníze, třebaže k tomu veškeré předpoklady bezpochyby měl. Na dvanácti naplněných výplatních sáčcích, které se našly na stole paní pokladní, Kouba četl nejprve několik naprosto neznámých jmen těch, kdož dosud ve vyšet

řování nefigurovali, pracovali mimo objekt kanceláří a nebyli ani soustředěni v místnosti, u které se před chvílí ve stopě zastavil služební pes Ajaxe. A teď pozor: mezi posledními nezcizenými se objevily výplaty Marie Řepové a Milana Petička.

“Toho se chytím,” rozhodl Kouba. Jaký měl vlastně pan Petříček důvod, aby se zrovna v době, kdy. byli všichni na obědě a on tam podle zaběhlého zvyku měl být s nimi také točil sám, kolem poměrně odlehlých dveří.

Jakmile zmíněnou otázku kriminalista Kouba položil Petříčkovi, vzalo vyšetřování spád, .jaký ani největší optimista ze zainteresovaných policisté nečekal. Vedoucí se zpotil, nervózně zadrhával v ře

či… Zkrátka choval se přesně jako člověk, který se najednou po dosavadním řádném životě ocitl v situaci, kdy má černé svědomí, docela obyčejně se bojí…

“Je mi hanba, ale je to opravdu moje práce,” spustil bez průtahů vedoucí provozu, který teď ze všeho nejvíc potřeboval ulehčit svému svědomí. “Ale pochopte: Ty peníze jsem neukradl pro svou potřebu. Musely se ztratit, aby pokladní Řepová měla problémy, aby musela odejít z našeho pracoviště.

Mám k tomu osobní důvody. Dělá si na mě nároky, zatímco já jsem ženatý a rozvádět se nemíním.

Výplaty jsou v závodě, v této budově, kde sedíme. Když teď půjdeme spolu na půdu, uvidíte, že z nich nechybí ani koruna.”

Snad se vám to zdá podivné, ovšem bylo to tak. Kriminalisté skutečně postrádanou částku našli do posledního haléře. A pachatel jim potom potvrdil, jak se věci měly: “Na krádež jsem se připravoval delší čas, znal jsem zvyky Řepové a opravdu jsem do pokladny vnikl po předchozím uvolnění překližkové výplně ve dveřích… Ve svých hypotézách jste se trefil, ovšem jestli jste hledal záměr v tom, že moje obálka s penězi v pokladně zůstala, byl jste stoprocentně vedle,” ohradil se Petříček proti Koubovi.

554

“To byla čirá náhoda. V kvapu jsem jenom ze stolu nevzal všechno, co se pobrat a nasoukat za ko

šili dalo.”

Takže ve vyšetřování skutečně pomohla náhoda, která nakonec zcela logicky ztratila na významu.

Zčásti ano, což ovšem čas od času kriminalistika zaznamenává…

Milan Petříček nejprve stanul před krajským soudem v Plzni, kde jeho kousek uzavřeli osmiletým trestem odnětí svobody, leč on se odvolal znovu připomínaným zdůvodněním, že balík peněz odcizit nehodlal, jen se prý chtěl zbavit nepohodlné pokladní. “Stále se dožadovala, abych jí zvýšil plat nebo zařadil na lépe placenou práci,” vzpomínal. “V požadavcích jsem jí vyhovět nemohl, takže…” I když Marie Řepová zmíněnou verzi kategoricky odmítla, český nejvyšší soud plzeňskou přísnost akceptovat nemínil a rozsudek krajského soudu zrušil. S tím, že Milana Petříčka “odměnil” čtyřletým vězením.

555

104 případ

POJISTKA

Dvě hodiny poté, co se zlomila sychravá říjnová noc, přišel poručík Václav Modrý z pravidelné obchůzky zpět na policejní stanici v jedné obci okresu Plzeňsever. Vzal konvici s vodou, že postaví na čaj, ale sotva sundal kabát a dosedl k psacímu stolu, dal spád událostí jasně najevo, že v příštích chví

lích ho zahřeje něco zcela jiného než horký čaj. Od Karla Vejvody, který telefonoval ze vsi asi deset kilometrů vzdálené, totiž uslyšel: “Zrovna jsem před naším domkem našel mrtvou manželku. Asi ji zabil elektrický proud.”

“Jedu k vám. Na nic nesahejte, s ničím nehýbejte,” automaticky reagoval Modrý a obratem o záležitosti vyrozuměl okresní kriminálku. Potom cestou naložil rozespalého obvodního lékaře, a sotva se porozhlédli po místě neštěstí a kolem domku Vejvodových, dorazila policejní výjezdovka z Plzně. “Já to nijak složité nevidím. Smrt nastala po zásahu elektrickým proudem. Vidíte ty popálené prsty na rukách?” povídal obvoďák. Kapitán Jiří Topinka, šéf přítomných kriminalistů, se pode při světle slu

žební baterky, neboť elektřina tu stále ještě nefungovala… Ale může člověk jeho profese popáleninám od elektrického proudu podrobně rozumět? “Počkáme do rozednění a potom se pustíme do práce se vším všudy,” přibrzdil svoje podřízené, kteří by nejraději světlo v domku sami opravili a celou “jasnou věc” ještě nad ránem vyřídili bez okolků a zdržování.

“Tobě se to mluví, ale já v téhle zatracené noci začínám prochládat už podruhé,” mumlal si jen sám pro sebe uniformovaný poručík Modrý, který už mnohokrát viděl kriminálku pracovat rychleji.

“Můžeš na moment?” zavolal policejní technik poručík Petr Benda kapitána Topinku ke vchodovým dveřím do domku, k elektrické rozvodové desce. Její chatrná dvířka byla otevřená, na svém místě chyběla jedna z pojistek. Ta se však snadno našla vedle těla mrtvé Marie Vejvodové. Pojistka zaujala na první pohled i elektrolaika Topinku. Byla fušersky opravená… “Tímhle poměrně silným drá

tem je značně předimenzovaná,” doplnil naopak odborník v dané problematice, technik Benda.

“To ale pro naši věc nemusí vůbec nic znamenat. Stejně vypadají i další pojistky, které zatím funkci plní. Jedno mi ale nejde do hlavy: Proč na rozvodovou desku sahala? Pojistka je sice naprosto nepředpisová, ovšem když byla na původním místě, světlo muselo fungovat.” A svoje slova Benda v praxi potvrdil. Jakmile pojistku zašrouboval, hned se rozsvítilo.

“Ty pojistky jsem opravoval já,” klidně konstatoval Vejvoda, který stál opodál.

“A jinak? Také bych rád věděl, co s elektrikou tak pozdě v noci dělala. Když jsem ji na zápraží objevil, proud nešel. Ale to už ostatně víte, že?”

Topinka věděl, souhlasil… A Vejvodu vzal stranou, aby sis ním podrobněji pohovořil.

“Marie byla včera na odpolední šichtě, tak jsem šel do hospody. Dal jsem si pár piv, dva panáky…

Domů jsem se vrátil po půl desáté, a protože se mi chtělo spát, vlezl jsem hned do postele. Asi kolem půl druhé v noci jsem šel na záchod, snažím se rozsvítit, ale lampička ani neblikla. Vykročil jsem tedy poslepu k pojistkám… No a další jsem už říkal přede dveřmi na zápraží jsem Marii objevil,” vypověděl Vejvoda.

“Při takové tmě?” podiv se Topinka, který se sám v noci přesvědčil, že tu bez baterky nebylo vidět na špičku nosu.

“Proč ve tmě?” reagoval venkovský muž a s trochou ironie dodal: “Svítil přece krásně měsíc. Ach, vy lidé z města…!” Kriminalistovi nemohlo uniknout, že čerstvý vdovec je na okolnosti snad až příliš řečný. Leč na hodnocení dojmů bylo ještě brzy, stav vyšetřování velel, aby se ptal dál. Jenže z Vejvody už nic kloudného nedostal. “Nevím, co pořád chcete slyšet,” zvýšit tázaný tak trochu hlas. “Jak jsem ji uviděl, napadlo mě, že dostala poctivých dvěstědvacet… Dál jsem už nepřemýšlel. Hned jsem běžel k bratrovi k telefonu a volal jsem na policii.”

Ale přece jen Topinku utvrdil v přesvědčení, že nepochybuje zbytečně. To když na svou další přesně vymezenou otázku dostal následující Vejvodovu odpověď: “Ne, neuvažoval jsem, že by mohla být třeba jenom v bezvědomí… Doktora jsem nesháněl, žádnou pomoc jí neposkytoval, ani jsem se Marie nedotknul.”

Skutečně lze tak snadno odepsat člověka sobě blízkého? Ta otázka kriminalistovi vrtala hlavou víc a víc. Proto připomněl všem přítomným policistům, aby svým zdejším úkolům věnovali maximum, a

556

pozdržel netrpělivé chlapy od pohřební služby: “Hoši, ještě budete muset chvilku počkat. Fotodokumentace je samozřejmě hotová, ale já chci, aby Vejvodovou ještě viděl tak, jak w leží soudní lékař.

Už je na cestě.”

“Kapitáne, určitě víte, že jsem nepřítelem ukvapených závěrů,” řekl soudní lékař Petr Potměšil poté, co se zvedl od mrtvoly. “Jako jindy vás s podrobnostmi odkáži až na výsledky pitvy, ale jedno už teď: Té ženě kdosi ze světa pomohl. Oděrky v obličeji, ty popáleniny na obou rukách… To všechno nemohlo vzniknout od manipulace s jednou jedinou pojistkou.”

Takže blesk z čistého nebe? Pro nejednoho člena policejní skupiny možná ano, pro Topinku ale jen další potvrzení, že jeho dosud neurčitá podezření nejsou pouhým malováním čerta na zeď. A jestliže se mu do této chvíle nezdálo jen cosi nejistého, nyní už tušil, kam svoje lidi nasměruje.

“Vejvoda už má delší čas v sousední vsi milenku. K tomu prý je jeho manželka těhotná a on to špatně nese. Dokonce v hospodě povídal, že to nemá s ním,” přinesl první zajímavé kamínky do vy

šetřovací mozaiky uniformovaný poručík Václav Modrý, který se o poměry u Vejvodových zajímal mezi lidmi v obci.

“Paní Vejvodová odešla z odpolední směny ve fabrice po dvaadvacáté hodině. S kolegyněmi se rozloučila za bránou závodu. Zamířila domů jako obvykle sama, žádná ze spolupracovnic neviděla, že by ji někdo doprovázel,” zjistil nadporučík lan Marhoul. “Její cesta vedla kolem náměstíčka, pak dál parkem… Jak jsem se na místě přesvědčil, docela dobře tam na ni mohl někdo nepozorovaně čekat.”

“Ale ne, na tak široký pohled zatím nepřišel čas,” zarazil ho Topinka, který víc než na holuby na střeše teď myslel na vrabce v hrsti. Nejprve na Miladu Kouckou, která byla podle veřejného tajemství obce Vejvodovou milenkou. Chtěl s ní hovořit sám, a měl štěstí. Ženu zastihl v naprosté pohodě doma.

“Ano, držíme spolu už přes rok,” přisvědčila Koucká. “Teď to mezi námi tak trochu jiskří. Důvod?

Dávno slibuje, že si mě vezme, a najednou se k rozvodu dvakrát nemá. Proč ale od své ženy neodchází, když všude tvrdí, že to dítě jeho být nemůže? Prý se doma pořád hádají. Od doby, kdy nás Vejvodová přistihla v posteli, má Karel v domku hotové peklo.”

“A včera večer? Byl u vás?” zajímal se kriminalista. Vycházel přitom ze skutečnosti, že do 21.30

hodin má Vejvoda neotřesitelné alibi, které mu potvrzují spolustolovníci z hospody. Ovšem potom…

“Ne, včera se vůbec nezastavil,” vyhrkla žena, “ačkoliv jsme schůzku původně domluvenou měli.

Dneska mi ani nezatelefonoval. Ale proč se vlastně o náš vztah tak zajímáte?”

Topinka se podivil. Že by opravdu nic nevěděla? Takže pár vysvětlujících slov… Milada Koucká si po té zprávě musela sednout a chvíli tak s hlavou v dlaních zůstala.

“Neuškodila jsem mu?” uvažovala nad svou naprosto otevřenou výpovědí. Sama dobře tušila, že po všem, co před chvílí řekla, policista výmluvnější motivy eventuální vraždy hledat nemusí. Jenže kriminalista ve skutečnosti potřebuje víc, potřebuje důkazy. A Topinka zatím neměl ani jediný.

V plzeňském sídle okresní kriminálky kapitán Topinka netrpělivě čekal na vyhodnocení práce policejních techniků a samozřejmě na Potměšilův telefonát z pitevny. Dočkal se záhy.

“Nespletl jsem se,” slyšel ze sluchátka lékařův hlas. “Popáleniny elektrickým proudem oprav vznikly až na mrtvole Marie Vejvodové. A to hlavní, příčina její smrti: byla zardoušena. Považujte to za naprostou jistotu.”

Při dalším výslechu Vejvoda ztratil jistotu, sotva se dozvěděl o jednoznačných závěrech z pitevny.

Ale přece jen se ještě zmohl na arogantní: “A proč mi to povídáte? Jestli ji někdo uškrtil, tak se nezdržujte a vraha hledejte! Nebo snad máte nějaké důkazy, že bych vraždil já?”

“Ale ano, pane Vejvoda, máme, to se spolehněte,” zůstal klidný Topinka. “Například na té osudné pojistce není jediný otisk prstů vaší manželky a nedotkla se ani dvířek u rozvodné desky, zatímco va

šich čerstvých otisků tam je habaděj…”

To už vysvětlit nedokázal a rezignoval. “Vyšrouboval jsem. pojistku a hned, jak se přicházející Marie ve tmě objevila, vyvolal jsem hádku. Vyčítal jsem jí nevěru i to, že mi nevaří, a motal jsem jedno přes druhé… Zkrátka potřeboval jsem se dostat do ráže. Stalo se, já ji chytil za kabát a jednu ruku jsem jí násilím strčil do objímky, kde chyběla pojistka. Vyšlehl plamen, také já jsem od proudu dostal pořádnou ránu. Ona se zhroutila na zem, ale ještě žila. Stiskl jsem ji tedy kolem krku a držel, dokud jsem si nebyl jist, že… Kdoví, s kým to dítě čekala,” zdůraznil Vejvoda, jako by chtěl svoje počínání vysvětlit, snad dokonce omluvit. A početné známky od elektrického proudu, které MUDr. Potměšil

557

neomylně označil za podezřelé, a do vyšetřování případu tím vnesl zásadní obrat? Vysvětlení Vejvoda poskytl už docela ochotně. Když manželku uškrtil, přesně v duchu svých předem promyšlených plánů zavedl do jejího již mrtvého těla několikrát elektrický proud, a to za pomoci drátů. Ty byly nalezeny a později před soudem posloužily jako jeden z výmluvných důkazů strašného činu.

Půldruhé stovky lidí ze vsi, kde se tragédie stala, sledovalo u soudu hlavní líčení s vrahem Karlem Vejvodou, který slyšel verdikt o patnáctiletém trestu odnětí svobody.

558

105 případ

ŽÁDNÝ SEN!

Marie Bílá se zrovna chystala z práce domů, když jí pár minut před patnáctou hodinou na stole zazvonil telefon. “Dnes zajdu pro malou do školky,” slyšela ve sluchátku manželův hlas. Souhlasila, ovšem… “Kde se najednou ve Zdeňkovi bere tolik ochoty a ohleduplnosti?” divila se v duchu a měla k tomu dobrý důvod. V posledních měsících totiž jejich manželství utrpělo několik povážlivých trhlin a ona se i s tříletou dcerkou Monikou dokonce na čas odstěhovala, aby se ale nakonec přece jen před několika dny do společné domácnosti vrátila: S tím, že to navzdory všem předchozím komplikacím ještě jednou s manželem zkusí, když o to jak sám přesvědčivě říkal tolik stojí…

Zdeněk Bílý dceru Moniku skutečně vyzvedl v mateřské kole a poté se jí věnoval prakticky celé odpoledne. Hráli si s kdoví čím a přitom ani nepostřehli, že Marie přišla z práce skoro o hodinu později než obvykle. Využila totiž chvilky volna bez dítěte k větším nákupům, a sotva plné taky dovlekla domů, sedla v kuchyni za šicí stroj a pustila se do díla. Jako by chtěla dohonit i ten krátký čas své nepřítomnosti v bytě, jako by se už zase těšila na dřívější stereotyp, ve kterém prakticky denně ze záliby i z úsporných důvodů něco tvořila. Třeba kalhotky, blůzičky či šatičky pro dcerku.

Otec a manžel mezitím pustil televizor a s Monikou sledoval pohádky. Potom ji umyl a odnesl do postýlky a nezainteresovaný pozorovatel by si v těch souvislostech snad pomyslel cosi o dokonalé rodinné pohodě. Následující dění v té domácnosti líčil později už do policejního protokolu Zdeněk Bílý takto: “Monice jsem ještě vyprávěl pohádku na spaní. Když usnula; uvelebil jsem se k televizi.

Někdy kolem dvaadvacáté hodiny jsem slyšel, že manželka s prací skončila. Viděl jsem ji, jak odchá

zí do dětského pokoje, kde spala společně s dcerou. Já jsem se potom vykoupal, a protože v televizi nebylo nic k dívání, šel jsem si také lehnout…”

Jenže ten docela obyčejný panelákový byt v Kynšperku nad Ohří na Sokolovsku se měl v nadcházející hluboké noci stát místem tragédie vpravdě závažné.

“Nevím, kolik mohlo být hodin, když se u mé postele objevila Monička. Měla noční košilku od krve, plakala a mě napadlo, že ji máma zase ztloukla. Ostatně nebylo by to poprvé. Vstal jsem a udělal pár kroků do dětského pokoje, abych manželce domluvil. Vtom jsem ale spatřil ten strašný obraz: Polonahá Marie ležela na koberci vedle postele, celá v krvi… Zdálo se mi, že nedýchá,’ vypověděl Bílý.

Byl pochopitelně první, s kým výjezdová skupina okresní kriminálky v čele s kapitánem Janem Boří

kem chtěla hovořit. A když se ke slovu dostali další, kdo k věci mohl cosi dodat?

“Probudil mě strašný hluk v domě. Když jsem se šel podívat, co se děje, byly už do chodby otevřené dveře od sousedního bytu a sám Bílý na celý barák křičel, že mu někdo zabil manželku. Prý abych se šel podívat, a honem volal policii. V první chvíli jsem myslel, že je to jen jedna z řady jeho nesmyslných komedií a intrik, kterými se už nějaký čas chtěl své ženě dostat na kobylku. Ale když jsem nahlédl do pokoje, pochopil jsem, že tentokrát mluví pravdu,” dozvěděl se kriminalista od Karla Růžič

ky, bezprostředního souseda nešťastné rodiny.

“Bylo to strašné, hlavně pro to děvčátko. Bílý si počínal jako šílenec. Doslova řval, jak jen se někdo v noci mohl dostat do jejich bytu. Já jsem raději vzala Moniku k nám, vykoupala jsem ji a uložila ke spánku. Bylo něco kolem čtvrté hodiny ranní,” konstatovala Petra Růžičková, jejíž manžel o tragédii vyrozuměl policii.

Každý z členů kriminalistické výjezdové skupiny se na místě činu pustil do své práce, tuze zaměstnaný byl i technik poručík Pavel Horný. Vyhodnocoval nejdřív krevní stříkance, které byly v místnosti prakticky všude na podlaze, koberci i na stěnách… “Myslím, že právě ze sto,~ se podaří k pří

padu leccos důležitého zjistit,” slíbil Boříkovi. “Štěstí, že jsme našli nůž, který měl vrah v ruce.” A když zanedlouho přítomní policisté začali dávat dohromady první souvislosti?

“Ne, to se mi nějak nezdá,” přemýšlel nad výpovědí Zdeňka Bílého kapitán Bořík. A pochybnosti byly na místě. Vždyť jak by se vrah dostal do zamčeného bytu, jehož dveře nebyly ani v nejmenším poškozeny, a ve vnitřní straně zámku dosud a výmluvně spočívaly klíče? Jistě, zkušený kriminalista znal spoustu “specialistů”, kteří i za uvedených okolností dokáží dveře otevřít. Ti ovšem uzdu svému umu zpravidla nepouštějí proto, aby brutálně vraždili. Nicméně pouhé podezření k eventuálnímu vy

559

vrácení verze pana Bílého pochopitelně stačit nemohlo. Tak se celý tým přítomných pracovníků policie snažil dál.

“Poslední dobou jim to v manželství neklapalo,” opakovala další z obyvatelek domu to, co zde kapitán Bořík slyšel snad na každém kroku. A jiná tuto myšlenku ještě upřesnila: “Marie Bílá žádala o rozvod. Manžel ji podezíral z nevěry a měla s ním doslova peklo.”

Prostě mohlo se zdát, že ženy z domu stojí jednoznačně při sobě, zatímco chlapi zůstávali poně

kud stranou a žádný z nich se do rozhovoru s kriminalisty příliš nehrnul. Až nakonec jeden z nich přece jen vyjádřil to, co si ti další mysleli: “Třebaže ji trápil, jak jen mohl, s cizím chlapem ji nikdo z nás neviděl. A že o mužskou společnost opravdu zájem neměla, to pozná nejlépe zase jenom chlap. S

tím musíte i vy, pane kapitáne, souhlasit, že?”

Do mozaiky drobných kamínků poznání toho případu pak přispěl s nejstručněji shrnutými výsledky své práce soudní lékař Alois Hudec: “Žena byla usmrcena nožem, kterým ji vrah bodl do prsou, kde rána zasáhla plíce, dále ji bodl do krku a poranil přitom krční žílu. Myslím, že těžce zraněnou nakonec peřinou udusil.”

Mohl po tom všem kapitán Bořík podezírat z vraždy někoho vážněji než Zdeňka Bílého? Když však na toto téma s čerstvým vdovcem promluvil, dostal stručnou, ale jednoznačnou odpověď

“Vy jste se zbláznil! Proč bych ji měl zabíjet? Zrovna se ke mně vrátila. O nic víc mi nešlo.”

Bořík tedy znovu hovořil s lidmi v domě i v okolí, důležité otázky mu zodpověděl policejní technik poručík Horný… A samozřejmě bylo nutné svést další argumentový souboj s podezřelým.

“Takže, pane Bílý, ještě jednou: Chtěla od vás pryč i s dcerkou. Důvodů měla dost chorobně jste na ni bez nejmenší příčiny žárlil a naopak s vámi nic dobrého neužila,” spustil policista, leč vyslý

chaný muž ho dál hovořit nenechal. “Já si na nic nepamatuji! Rozumíte? Nechte mě být, je mi zle!”

vyhrkl zoufale a po chvilce přerušil ticho neurčitým, ovšem pozoruhodným příslibem: “Snad za chví

li…”

Chtěl získat Bílý trochu času pro zformování odpovědi? Kdoví. Jisté naopak je, že mu kapitán Bo

řík v úvahách pomohl: “Dobře, ale až nad sebou budete přemýšlet, vycházejte ze skutečnosti, že jsme na vražedném nástroji našli zřetelné otisky prstů. Vašich prstů! A ještě něco: Sousedku Růžičkovou znáte? Ano? Tak jistě víte, že to z titulu své psychologické profese s dětmi dokonale umí. Když vaši malou Moniku po vraždě hlídala, dozvěděla se od ní zajímavé: Prý to dítě na vás volalo, abyste maminku nechal… Vzpomínáte? Nebo vám to má sousedka zopakovat z očí do očí”

Pár sekund na sebe ti dva soupeři v kanceláři okresní kriminálky mlčky hleděli, aby se nakonec Zdeněk Bílý rozpovídal. A jak to podle něho té listopadové noci bylo?

Kolem čtvrté hodiny ranní se mu údajně zdálo, že se doma znovu hádají. Manželka prý přišla k jeho posteli s nožem v ruce. “Musel jsem se přece bránit, ne?” nabídl zdůvodnění ten, který již svou roli při vraždě nepopíral. Jenže jím uváděné okolnosti, které smrti Marie Bílé měly předcházet, nebyly pravdivé, snad mohlo jít nanejvýš jen o jeho sen… Zkrátka z vyšetřování vyplynulo, že realita byla poněkud jiná.

Té osudné noci se opravdu u Bílých strhl další z konfliktů, při kterém z jeho strany padlo několik ran pěstí. “Pro tohle jsem se tedy nevracela. Hned ráno se i s malou Monikou stěhuji, a to definitivně,’

slyšel Bílý od manželky. Rány zpět vzít nemohl, jeho slova ztratila váhu, a když chtěl vše ještě zachránit objetím a možná i láskou, s nepředstíraným odporem ho odstrčila. Tak sáhl po kuchyňském noži s osmnácticentimetrovou čepelí. A bodal.

Po ráně do krku a do prsou Marie Bílá mrtvá nebyla, žila ještě dalších asi patnáct minut. On snad opravdu v jakémsi transu poté její život ukončil přikryl jí ústa peřinou, čímž jak správně odhadl už při prvním ohledání mrtvoly soudní lékař ji opravdu udusil. Ze závěrů zdravotních znalců dále vyplynulo, že i v případě okamžité pomoci po bodných ranách by byla naděje na záchranu života mladé ženy pouze teoretická. Vždyť k cestě na operační sál bylo potřeba nejméně šedesáti minut, zatímco silně krvácející zbýval čas sotva poloviční…

Shrnuto a podtrženo Zdeněk Bílý vyšetřování ani trochu nepomohl. Nejprve vsadil na pohádky o podivných snech, potom “zapomínal” a přiznával jen to, co mu kriminalisté a vyšetřovatelé stoprocentně dokázali… Komplikovaná práce pro spravedlnost ale i tak ke konci dospěla a vrah se ocitl před krajským soudem v Plzni, kde zazněl rozsudek o třináctiletém trestu odnětí svobody. Zdálo se mu to

560

příliš, a tak se odvolal k další instanci. A výsledek? Český nejvyšší soud sice závěr z Plzně přezkoumal, ovšem nakonec jeho správnost potvrdil.

561

106 případ

OTISK DLANĚ

Ředitelská nespavost může mít různé kořeny. My se příčinou těchto potíží šéfa jednoho pracoviště na Sokolovsku zabývat nehodláme, jenom chceme konstatovat; že ten muž se ještě půl hodiny po půlnoci převaloval v posteli v bytovce přímo v objektu závodu. Úpěnlivé volání o pomoc proto slyšel hned a docela zřetelně. V kvapu tedy natáhl teplákovou soupravu a rozběhl se směrem k vrátnici, odkud se před chviličkou ženský nářek nesl. Nespletl se. Na schodišti objevil vrátnou už v bezvědomí a v tratolišti krve, vedle ležela zakrvácená tyč, pravděpodobně nástroj, kterým útočník nešťastnici napadl… Oddechl si, když po pár skocích zjistil, že telefon zůstal v provozu. Okamžitě vytočil čísla zá

chranky a policie.

Major Jan Baumruk v čele policejní výjezdovky u maléru zastihl lékaře záchranné služby, který těžce zraněnou Bedřišku Kolouškovou ošetřoval.

“Je to zlé. Rozbitá hlava, přelámané kosti, poškozené oko… A bojím se toho nejhoršího krvácení do mozku,” povídal MUDr. Levý a z jeho hlasu bylo znát, že vrátné příliš nadějí na přežití nedává.

Ale dost řečí. Saniťáci už nosítka s Kolouškovou naložili, lékař přisedl, záchranka odjela a Baumruka ještě chvilku do očí řezalo ostré modré světlo jejího majáku.

Kriminalista by v téhle základní fázi vyšetřování nejraději hovořil s napadenou, ovšem… Alespoň že už přišel s prvními výsledky ohledání místa činu poručík Sibera.

“Koloušková nebyla napadena na schodech, kde ji ředitel Anton objevil. Už těžce zraněná se sem musela doplazit. Tyč asi táhla, chudák, s sebou, když se vydala pro pomoc,” soudil mladší policista z krevních stop. A zval Baumruka dál před vrátnici k hotové kaluži krve.

“Tady byla s největší pravděpodobností napadena.”

Z diskuse v hloučku nájemníků bytovky ještě v noci major Baumruk získal matnou představu o možných kulisách případu.

“Ale ano, i já jsem ve spánku zaslechl křik. Když jsem se probral a vyšel ven, už se nad Kolouškovou skláněl ředitel. Chtěl jsem mu pomoci, chtěl jsem volat pohotovost a policii, ale on už všechno zařídil,” vzpomínal dělník Jiří Brůžek. Útočníka pochopitelně vidět nemohl, když ho nezastihl ani o dost rychlejší Anton, který teď nastolil několik pozoruhodných otázek: “Jak se vůbec mohl někdo dostat do závodu? Všude kolem je vysoký plot a navíc ostnatý drát. Vrata zůstala zamčená a klíče od všech vstupních dveří jsem našel na jejich místě ve skříňce ve vrátnici. Řekl bych si: přišel krást ně

kdo, kdo objekt závodu dokonale zná. Ale pokud jsem stačil zjistit, nikde nic nechybí. Že by Kolouš

ková eventuálního zloděje vyrušila? Proč jen to musela odnést tahle ženská?”

“Neodmítal bych ani verzi, že si s ní někdo vyrovnal účty. Koloušková přece není žádná putička, v bydlišti je samý spor, a pokud vím, tak třeba hned taková Bočková jí několikrát vyhrožovala, ať se svými drby přestane, nebo…” doplnil jeden z techniků, Emil Troch. Ani myšlenka, se kterou přišla jeho manželka, nebyla nezajímavá: “A co závist? Manžel paní Kolouškové je za prací v Maďarsku, dcera žije už několik let v Anglii a každý si myslí, že i z těchto důvodů je naše vrátná samé peníze.

Co když si právě proto někdo přišel pro klíče od jejího bytu? Vždyť ředitel ví, že se tu nic neztratilo, a policie zjistila, že pistole paní Kolouškové v pouzdře na jejím opasku zůstala…”

Zdaleka ne vždy a všude dostane kriminálka tolik tipů, kterým směrem vyšetřování vést. Takže se Baumrukovi lidé ještě nad ránem pustili do prověřování všeho řečeného, sám šéf výjezdové skupiny vyhledal policejního technika praporčíka Karla Volného, který zrovna balil svoje nádobíčko a mnohoslibně zabručel: “Krve teklo dost, stop jsem sebral spoustu… Ale co ti můžu slibovat, když do laboratoře teprve jedu!”

V nemocnici se následujícího dne potvrdilo to, co Baumruk očekával. Jen rozhovor s paní Kolouškovou mu primář chirurgie nemínil povolit ani náhodou. I když přiznal, že zdravotní stav zraněné se snad až neuvěřitelně rychle lepší. “Krvácení do mozku se nepotvrdilo,” řekl, “a já jsem přesvědčen, že pacientka už je z nejhoršího venku. Ale pochopte, z bezvědomí se probrala vlastně před chvilinkou…”

S vědomím, že kolegové z řady směrů sledují vše, co noc v závodě napověděla, se major vydal za Vlastou Bočkovou, která údajně Kolouškové nejednou a zcela nepokrytě vyhrožovala.

562

“Nezapírám, pila mi krev,” dozvěděl se major od šaramantní sousedky v bydlišti zraněné vrátné.

“Žiju, abych něco užila, a ona mě kvůli tomu pomlouvá, kudy chodí. Teď jsme se dokonce dostaly tak daleko, že se ani nezdravíme. Ale to, co se v noci stalo, té ženské nepřeju ani v nejmenším. Vždyť má čtrnáctiletou holku a manžela bůhvíkde… Člověk v rozčilení vykřikne leccos, ale věřte, ublížit bych nedokázala nikomu. Ale jde jak slyším o poslední noc. Takže: doma jsem opravdu nebyla, jak jste si už stačil zjistit, ovšem seděla jsem se společností ve vinárně. Dokáží mi to Michal, Pavel, Božka… Musí si mě pamatovat i číšník. Zná mě a jen se klaněl, když jsem mu při placení dala tuzér, že jsem toho za chvíli až sama litovala. S partou jsem odcházela až po druhé hodině v noci. I to si jistě dokonale ověříte, že?”

Stalo se, ověřil si… A bylo jasné, že Bočková ani slůvkem nelhala. Potom se do sídla okresní kriminálky postupně vraceli Baumrukovi podřízení a s jejich zjištěními se podezření kolem útoku na vrátnou Kolouškovou začala jedno po druhém hroutit jako domečky z karet. Klíče od bytu Kolouškové byly nalezeny v její skříňce na pracovišti, byt samotný nezvaného hosta zcela určitě neměl. A jestli něčím překvapil, tak to bylo skromnosti a střídmostí, jaká vyhovuje právě osamělé ženě s jedním dí

tětem. “Ale kde je ten majetek, o kterém tu lidé hovořili?” ptal se v duchu kriminalista. A záhy znal odpověď. Manžel, který měl být za prací v Maďarsku, od Kolouškové vlastně utekl a za celé roky posílal s bídou výživné pro dítě. Druhá, starší dcera Bedřišky Kolouškové, sice opravdu emigrovala do Velké Británie, ovšem tam se životem více méně protloukala a poslední rok prý domů, do Československa, ani nenapsala. Jasné přitom bylo, že po počátečních příslibech se věc hrnula do slepé uličky.

Baumruk si to uvědomoval, leč změnit nepříznivý vývoj nedokázal. Tak utekl další den, týden…

O případu napadené vrátné věděl. každý do běžného výkonu služby zařazený policista z okresu a dispozice byly jednoznačné: Je nutné hlásit centru sokolovské kriminální služby každou maličkost, která k objasnění záležitosti může přispět. Kdo ví, co si od takového i jindy uplatňovaného opatření major Baumruk sliboval, ovšem jisté je, že hned nad první zprávou, kterou v dané souvislosti dostal z jedné obvodní policejní služebny, se mu vzrušením zrychlil tep.

“Máme tady dva mládence, kterým jsme už dokázali, že vykradli prodejnu potravin,” spustil náčelník kapitán Jaroslav Vlk. “A jakmile jsme na kluky uhodili, aby vybalili kradené zboží, kterého je mimochodem spousta, vypadlo z nich, že nemají zhola nic. Že prý všechno ukryl třetí kumpán z party, jistý Pavel Řehák. A teď se podrž! Abychom u něj nic nenašli ani při eventuální domovní prohlídce, ukryl lup v závodě, kde před časem pracoval, kde by ani ten nejdůmyslnější policajt v souvislosti s jeho jménem dneska už nic nehledal… A kde ty vyšetřuješ útok na vrátnou Kolouškovou. Ale to ješ

tě není všechno. Pavel Řehák šel na opakované žádosti kluků, které jsme zadrželi lup do fabriky vyzvednout zrovna v noci, ve které byla vrátná přepadena. To ti věřím, že nestačíš žasnout. Ovšem já už s příjemnými zprávami končím, naopak, na cestu k nám ti k přemýšlení dám jednu špatnou: Řehák není k dostižení, a ani ti dva o dost mladí hoši netuší, kde bychom ho měli hledat.”

To se ví, že po takové hnal major Baumruk služební auto k policejní stanici jako o závod. A co sám zjistil od mladíků, kteří už ztratili všechny iluze o svých zlodějských kariérách? “Ani ho moc nezná

me,” shodli se oba. “Víme, že chodil s jakousi Markétou Pýchovou, ale s tou se zrovna ve dnech, kdy jsme společně vykradli tu samoobsluhu rozešel…”

“To je pravda, nechci s ním mít vůbec nic společného z osobních důvodů. Vrátila jsem mu pár dárků s tím, že se už scházet nebudeme,” vypověděla pohledná Markéta, kterou kriminalisté poměrně snadno vyhledali. “Strašil tehdy, že je mu všechno jedno, že se oddělá… Tomu pochopitelně nevěřím.

I když na druhé straně od té doby jsem ho neviděla.”

Žhavá domněnka se proměnila v jistotu, když fotografii Pavla Řeháka, zařazenou do řady jiných snímků, paní Koloušková bez váhání vybrala se slovy: “Nemůžu se mýlit, to je ten, který mě u brány přepadl. Nevzpomínám si, že by u nás někdy dělal. Ale to není směrodatné, já jsem ve vrátnici jen krátký čas.”

Pavel Řehák nebyl k mání na svém novém pracovišti, kde i v minulosti čas od času míval absence, ovšem trvale sem přestal docházet právě ode dne po útoku na Kolouškovou, nezdržoval se v bydlišti ani u známých… “Jednou se objevit musí. Hlavní je, že už máme v případu na devětadevadesát procent jasno,” klidnil Baumruk netrpělivé kolegy. Ale že setkání s Řehákem bude takové, jako nakonec bylo, pochopitelně netušil. To se totiž na linku 158 ozvali pracovníci z jednoho průmyslového podni

563

ku, že u jejich čerpací stanice, kam se kvůli měření chodí vždy po delším čase, kdosi rozbil okno, vnikl dovnitř a tam se oběsil…

Ano, tak se sám a nejpřísněji odsoudil Pavel Řehák. Neunesl tíhu života, který si sám zkomplikoval, a jeho krize vyvrcholila strachem z odpovědnosti za těžké zranění nevinné ženy i rozchodem s dívkou, na níž mu záleželo… Teprve v této fázi smutné záležitosti kriminalisté docenili práci, kterou na místě činu odvedl policejní technik praporčík Volný. Jím zajištěný otisk zakrvácené dlaně na jednom ze skel vrátnice totiž byl shodný s otiskem dlaně oběšencovy. A to byl důkaz nad důkazy.

564

107 případ

PŘÍPAD S OTAZNÍKEM

Máme dost důvodů a vy je jistě v závěru příběhu pochopíte k tomu, abychom tentokrát poněkud slevili na konkrétnosti a v místě určení té záležitosti uvedli jen širší: západní Čechy. V jejich jednom městě, v restauraci snad vždycky plné, tehdy večerní posezení vrcholilo, leč dva páry vždy druh s družkou u stolu vzadu v koutě na bujaré náladě neztrácely. Naopak, v poslední chvíli do víru své zábavy vtáhly ještě dalšího z místních občanů.

“Končíme, panstvo, prosím platit,” ševelil s hranou žoviálností a strojeným úsměvem vrchní. Zatímco pětice by zde ještě sedět vydržela, číšník v zádech cítil blížící se chřipku a nejraději by se už viděl v posteli. Právě proto té noci k oficiální provozní době nehodlal nastavit ani minutu, což jindy zase tak kategoricky neodmítal. Teď prostě naznačil, že diskutovat nehodlá…

“No dobře, ať si zavírají. U nás ale bude otevřeno až do rána!” rozhodl Karel Boček a celá jeho společnost takovou nabídku přivítala. Pánové ještě nakoupili u nastydlého vrchního něco pití a kuřiva do zásoby a potom všichni vykročili. Jen Mojmír Peterka místní muž, který jakožto známý všech ke čtveřici přisedl v hospodě se kdesi cestou ztratil.

“Asi.už toho měl dost. Vždyť ho znáte! Pije, pije, a přitom nic nesnese,” povídal Dušan Mařík, jinak hlava druhého páru. Dlužno říci, že Peterkovo zmizení jim na náladě neubralo, a hned jak přišli do Bočkova bytu, otevřeli další láhev vína. Zatímco muži k ní usedli, ženy Pavla Brousková a Věra Karhlcová chystaly v kuchyni cosi na zub. Ty dvě, zabrané do diskuse, ani nepostřehly, že na chodbě zle sakruje Karel Boček, který se nemůže dostat do koupelny.

“Znovu se to zaseklo!” křičel a sáhl pro šroubovák. Když pak dveře otevřel, nevěřil svým očím: v koupelně hospodařil Mojmír Peterka, který se jim před chvílí “zatoulal”. Jak se sem dostal, to si alkoholem opojený Boček vysvětlit neuměl. “Napadlo mě, že Mojmír vyrazil vchodové dveře,” řekl později svým přátelům. I když na druhé straně po chvilce přemýšlení připustil, že dveře zavřené být nemusely a Peterka mohl přijít chvilku za nimi, aniž by cokoliv poničil… Jisté však je, že hned v koupelně se Boček s opilcem chytil do křížku a za chvíli se do obýváku vrátil jako vítěz.

“Vyhodil jsem ho ven,” uzavřel epizodu domácí pán. Jenže to už si všichni tři zbývající přítomní všimli, že krvácí z hlavy. Rázem bylo po zábavě.

“Zavolej sanitku!” obrátil se Boček, jakmile si zranění všiml, k Pavle Brouskové. Ta však byla jiného názoru. Druha od krve omyla, uložila ho na pohovku v kuchyni a k cestě k telefonní budce se neměla.

“Strašně mě bolí hlava;’ bědoval pan Karel, když mu Brousková přišla vyměnit mokrý obklad na hlavě. Ona však zůstávala neoblomná: “Myslíš, že na takové ochlasty teď, uprostřed noci, mají ve špitálu náladu? Raději se z opice prospi a já s tebou ráno když to bude opravdu potřeba k doktorovi půjdu.”

Trochu se uklidnil, Mařík a Karlíková se od nedopité láhve zvedli k odchodu. “Zatracený Peterka,”

povzdechli si, “zkazí zábavu všude, kde se objeví.”

Bočkova družka Brousková se poté údajně odebrala do ložnice. A usnula, sotva si lehla.

“Kolem páté hodiny ráno jsem ohřívala malému synovi čaj. Vše bylo v pořádku můj druh na kanapi v kuchyni normálně oddychoval,” vypověděla později do protokolu na obvodní služebně policie Pavla Brousková. “Jsem si zcela jista, že všechny kohoutky na plynovém sporáku byly uzavřeny…”

Na dané téma pochopitelně nehovořila náhodou. Když totiž dala synkovi napít, vrátila se do postele. Ale nespala tvrdě. Kolem půl deváté ji prý na nohy postavil zápach plynu. “To se ví, bez přemýš

lení jsem běžela do kuchyně,” pokračovala Brousková ve výpovědi. “U sporáku z jednoho nedovřeného kohoutu skutečně unikal plyn. Kohoutek jsem zavřela… a v rozrušení jsem se pustila k přítelkyni Věře Karlíkové. Bydlí nedaleko, zastihla jsem ji doma i s Dušanem Maňkem.”

Oba Karlíková i Mařík nervózní příchod Pavly Brouskové potvrdili: “UŽ mezi dveřmi vyhrkla, že je to hrozné, že si Karel pustil plyn… My jsme hned volali na lékařskou pohotovost a doktor asi uvědomil policii.”

“Hned po telefonátu jsem se rozběhla s Pavlou do jejich bytu. Vzpomínám si na to zcela přesně: já jsem otevírala do té doby zavřené okno, Karel ležel na pohovce a nedýchal,” doplnila Karlíková.

565

“Tady už je každá pomoc marná,” konstatoval za chviličku lékař ze zdravotnické pohotovosti. “Poranění na hlavě je jenom povrchové, vysvětluje ho noční potyčka s opilým Peterkou, kterou všichni přítomní potvrzují. Jiná zranění na mrtvém nevidím. Soudím na sebevraždu, na otravu svítiplynem.”

Ani přítomní pracovníci místního policejního oddělení na místě tragédie nezjistili nic podezřelého.

“Také my jsme na těle mrtvého viděli růžovofialové skvrny, které bývají typické pro smrt otravou svítiplynem,” shodli se a podobně jako lékař tím pádem považovali událost za uzavřenou.

My v tuto chvíli musíme zdůraznit důležité: Případ se stal před více než třiadvaceti roky a dnes by okolnosti jeho vyšetřování byly zcela jiné. K mrtvole by v každém případě přijel kriminalista s tý

mem dalších odborníků, bez diskusí se nařizuje pitva ve specializovaném ústavu soudního lékařství…

Spolehněte se, všechna ta v současnosti platná opatření jsou opodstatněná, což právě tento příběh dále potvrdí.

Ale k věci. Tři dny po pohřbu Karla Bočka se na okresní kriminálku dostavili Dušan Mařík s Věrou Karlíkovou. Přijal je nadporučík Václav Šimek.

“Všechno se nám rozleželo v hlavě a vůbec se. nám to nelíbí. Ti dva Karel a Pavla se v poslední době často hádali. Pár facek padlo i té noci to když se Boček vrátil z chodby s hlavou od krve a marně chtěl, aby mu Brousková zavolala sanitku. Kdo ví, proč odmítla. A ještě jeden háček: Boček spával vždy v pokoji, Brousková v kuchyni. Teď to bylo obráceně,” zdůraznila Karlíková a její druh ta slova pečetil.

Nadporučík Šimek ze všeho nejdřív chtěl zastavit jinak běžný chod událostí. Marně. “Vzpomněl jste si, milý pane, pozdě. Asi před hodinou jsme tělo Karla Bočka zpopelnili, takže žádná dodatečná pitva nebude,” slyšel kriminalista v telefonu hlas šéfa krematoria. Co mu zbývalo? Jednoduše odpověděno strašně málo, jenom špetka naděje.

Šimek se pustil do práce s vědomím, že každý z potenciálních soupeřů, snad dokonce i vrah, je proti němu ve značné výhodě, nebol’ stoprocentně ví o kriminalistových prázdných rukách a nenahraditelném zpoždění. A vydat se ted’ na prohlídku místa tragédie? Bylo by to zbytečné, byl by jenom k smíchu.

“Když se Karel po rvačce s Peterkou vrátil z chodby, měl za uchem dvě krvácející rány. Vím to ur

čitě, sama jsem ho umývala. Ráno jsem druha budila s tím, že půjdeme k lékaři. Zbytečně, vůbec se nehýbal. Myslela jsem, že je ještě opilý. Protože jsem potřebovala jít na nákup, vzala jsem Karlovu peněženku pod jeho polštářem a synka jsem položila k němu do postele. Předtím jsem samozřejmě nejenom zastavila plyn, ale také otevřela okno; zaznamenal si ze slov Pavly Brouskové nadporučík Šimek. Jistě, postřehl nově uváděné skutečnosti i zcela zásadní rozpory s původní výpovědí před uniformovanými policisty z místní stanice. Leč Pavla Brousková na svém trvala a věděla, že si to může dovolit.

“I já musím trvat na svém. Okno jsem otevírala já, malý syn Pavly Brouskové vedle Bočka neležel.

Spal v pokoji a tam bylo naopak okno dokořán!” rozohnila se Věra Karlíková a přidala další novou podrobnost: “Ještě v noci, když jsme společně přišli z hospody, se Boček s Brouskovou pohádali kvů

li dopisu, který Karel napsal a chtěl poslat svým rodičům. Já ho četla. V psaní stalo, že s Pavlou už dál žít nemůže a nebude, že se k nim vrátí… Brousková dopis roztrhala chvilku předtím, než ráno přijel doktor a po něm uniformovaná policie.”

“Takových dopisů už napsal! A nikdy se nic nestalo,” reagovala s mávnutím ruky Pavla Brousková.

A s klidem dodala: “Přiznávám, že jsem dopis roztrhala. To aby na mě nepadlo podezření. Z čeho?

Nevím, ale vy, policajti, býváte nevyzpytatelní.” Šimek mohl jen skřípat zuby, že všechno se mohlo vyvíjet úplně jinak, kdyby nejprve lékař a potom uniformovaní obvodní policisté postupovali na místě činu poněkud odpovědněji. A také se dalo počítat s tím, že ve hře samozřejmě je i Mojmír Peterka, člověk do jisté míry podivný. Jeho role v události tak, jak ji sám podal?

“Upřímně řečeno nevím, jak jsem se do Bočkova bytu vůbec dostal. Na chodbě jsme se ale opravdu poprali. Karel mě nejprve vytáhl z bytu a potom napadl. Oba jsme spadli ze schodů, já jsem si všiml, že má v ruce šroubovák. Myslel jsem, že si ho vzal na mě,” tvrdil Peterka. “Šroubovák jsem Bočkovi vytrhl z ruky, zahodil jsem ho někam ke sklepu a utíkal jsem pryč, co mi nohy stačily. Věřte, já ho nezabil! Ke zranění za uchem možná přišel ve rvačce…”

Byla to opravdu sebevražda? Nebo nešťastná náhoda? Či dokonce vražda, případně následek jiného trestného činu? Odpověď na tyto otázky nadporučík Šimek nezjistil před třiadvaceti roky a neznáme

566

je dodnes, přičemž vyloučit nelze ani jednu z nastolených verzí. A jestli je nějaká víc než druhá nepravděpodobná, je to bohužel zrovna ta, která se původně na místě tragédie zdála nejreálnější.

Třeba už jen proto, že skutečný sebevrah zpravidla svůj život ukončuje co nejrychleji a nejspolehlivě

ji, a sotva by tedy na plynovém sporáku pouštěl jen jeden z pěti jeho kohoutů… Ale dost, dohady nejsou důkazy, bez důkazů se nesoudí, bez soudu nelze nikoho označit za pachatele, a proto ta anonymita, zdůrazňovaná hned v úvodu našeho vyprávění. Se zpožděním zahájené trestní stíhání nakonec vyšetřovatel zastavil a v policejním archívu přibyl případ, který nepatří k obvyklým. Proto jsme ho zaznamenali. ,

567

108 případ

VINA BEZ PŘIZNÁNÍ

Chvilku po třinácté hodině se vracel domů Václav Plaval a sotva vstoupil do šedivého činžáku jedné plzeňské ulice, uhodil ho přes nos zápach svítiplynu. Jistěže se v té situaci zajímal předevŠím o svůj byt. Proto pár skoků do schodů… a už se s kulisou výmluvného sykotu neblahé tušení měnilo v jistotu: na kuchyňském sporáku plyn naplano ucházel ze všech čtyř hořáků i z otevřené trouby. Nervózně kohouty zastavil a rozrazil okno, párkrát se nadechl čerstvého vzduchu a už se hnal do obývá

ku. Tam čekala nepříjemná podívaná. Na pohovce v bezvědomí ležela jeho družka Petra Tomešová a jen těžce se jí při dýchání zvedal hrudník. Od sousedky tedy telefonem zavolal záchranku, která přispěchala během několika minut.

“Přežije,” konstatoval pohotovostní‘lékař poté, co s přiotrávenou podnikl vše patřičné a dal pokyn zřízencům, aby nosítka naložili do sanitky. “Dlouho plyn nedýchala, ale pro jistotu policii přece jen uvědomte.”

Plaval se smutně táhl z ulice po schodech k bytu v patře, když vzpomněl na děti. “Proboha, nejsou tam taky?” proletělo mu hlavou. A už byl v děsivé křeči zase. Jenže teď se nadějného rozuzlení do

čkat neměl. Šestnáctiletou Martu stejně jako o dva roky mladšího Zdeňka družky Tomešové našel na válendách v dětském pokoji bez nejmenších známek života. Dotyk ruky napověděl to, co záhy pohotovostní doktor, který tu už před chvílí byl, potvrdil: “Tady už nepomůžu. Nežijí nejméně šest sedm hodin. Už jste volal jak jsem vám říkal policii? Já pro ni tedy vzkážu přes vysílačku z naší sanitky.

Tady něco nehraje.”

Případu se ujali dva nadporučíci z kriminálky Josef Tlapák a Dušan Kubíček.

“Co si o tom myslíš?” obrátil se první ke druhému. “Tomešová ležela v obýváku hned za otevřený

mi dveřmi do kuchyně, tedy blízko sporáku. Přesto žije a přežije. Děti byly v pokoji vzdálenějším, za zavřenými dveřmi, a jsou po smrti. Začneme pracovat s verzí, že ona je…?”

“Snad bychom to neměli vidět hned tak kategoricky,” reagoval Kubíček. “Vždyť ona mohla do blízkostí sporáku přijít později. Třeba zrovna odtud.” A na podporu svého tvrzení kriminalista zvedl z podlahy koupelny část ženské noční róby.

“A co její druh Plaval?” uvažoval dál Tlapák.

“Kolem čtvrté odcházel na šichtu,” opáčil Kubíček. “Doma prý bylo všechno v pořádku, dokonce s družkou hovořil”

Nedalo příliš práce prověřit, že Václav Plaval nelže.‘Tenhle šofér z povolání vyjížděl ráno v půl pá

té na trasu a závozník tvrdí, že je vyloučeno, aby se bez jeho vědomí od volantu třeba jen na pár minut vzdálil. Práci údajně skončili jako jindy předtím chvilku před třináctou hodinou.

V pokoji, kde děti Petry Tomešové zemřely, se mimo jiné našla prázdná krabička od léků. Nechyběly ani daktyloskopické stopy, které však teprve čekaly na zpracování a vyhodnocení… Už první orientační výslechy svědků ale přinesly pozoruhodná zjištění.

“V půl páté jsem šla do práce a všimla jsem si, že naplno běží plynoměr jednoho z bytů. Kterého?

Nevím. Bydlíme tu čtyři rodiny a já znám jenom ten náš. Typický tikot byl rychlý a nedal se, v tichu časného rána přeslechnout,” líčila svoje dojmy sousedka Marie Švormová. Kubíček se rozhodl pro malou rekonstrukci a v bytě Tomešové zapálil plyn u všech čtyř hořáků i trouby. “To je přesně ono,”

přitakala důležitá svědkyně, a přispěla tak k přesnějšímu časovému vymezení tragédie a později i k rozlousknutí celé záležitosti. Ale nepředbíhejme událostem, v této fázi vyšetřování bylo podezřelých víc. Kupříkladu Plaval teoreticky mohl plyn pustit při svém odchodu z bytu… A Tomešová?

“Představ si, že se měla dnes dopoledne sejít v restauraci, kde dělá vedoucí, se svou matkou. Ta jí měla pomoci s úklidem. Ale pozor: Tomešová nepřišla, takže se matka vydala sem, k tomuhle ne

šťastnému baráku,” shrnul nejčerstvější poznatky nadporučík Tlapák. “Několikrát zvonila, na chodbě čekala asi hodinu. Z bytu nic neslyšela, žádný plyn necítila…”

“… čímž vlastně ze hry vyřazuje Plavala, že?” přerušil Kubíček kolegovu řeč. Ten jen kývl na souhlas a pokračoval dál: “Stará se nakonec rozhodla, že dál už tu vartovat nebude, a za dveře postavila sáček s jablky, která koupila dětem. A odešla.”

568

“Myslíš tenhle pytlík jablek?” zeptal se Kubíček. “Ten jsme přece našli na konferenčním stolku v obýváku… Kdo ho sem donesl? Když vezmeme v úvahu, že od časného rána už děti měly být mrtvé, tak nemůžeme nepodezírat Tomešovou, že nejen přinesla do bytu jablka, ale také…” Leč stop zatím pouhým domněnkám, i když jsou slibné a lákavé.

Vyšetřovatelé znovu chtěli hovořit s Plavalem třeba už jen proto, že dosud do zákulisí tragédie nenahlédli. Vždyť jestli Tomešová opravdu vraždila a potom se rozhodla pro sebevraždu, musela mít k tomu pádný důvod. Ale pojďme k Plavalovi, který vsadil na naprostou otevřenost:

“Výhrady k mojí družce? Rozhazovala peníze a zapomínala na výchovu dětí. Zrovna včera jí zase holka utekla z domova. Petra věděla, že se tahá s nějakým starším chlapíkem odvedle, a tak si pro ni vyšlápla. Martu tam zastihla docela nahou. Když se družka vrátila do bytu, byla v šoku. Chvilku byla zoufalá, pak zase hystericky křičela a nadávala. Ale nechtěla si připustit, že vinu na tom nese právě ona. Já jsem sice holku chtěl vést k pořádku a slušnosti, ale zpravidla se z takového snažení strhla hádka a tím špatným jsem nakonec býval já. I včera to tak vyznělo, a proč to nepřiznat už toho mám dost. Proto jsem povídal, že raději půjdu, odkud jsem přišel. A druhá věc: vydělávám peněz dost, ani Petra na tom jako vedoucí v hospodě není špatně, a přitom u nás korunu nenajdete.”

Tu spontánní výpověď, to otevření duše, nadporučík Tlapák musel ač nerad zabrzdit: “Jedno mi ted’ nejde do hlavy. Vy pomalu nemáte na svačinu, a my jsme z kabelky vaší družky vysypali pět tisí

covek. Jak si to vysvětlujete?”

“Ty prachy jí určitě nepatří. Docela dobře to může být tržba z restaurace. No jistě, ona tak s penězi hospodařila,” odpověděl nešťastný muž. “Bojím se, že bude mít dluhů jako kvítí. Vždyť věřitelé už za mnou chodí do práce.”

Nebyl důvod, aby kriminalisté nad slovy Václava Plavala pochybovali, jeho stesky se jim poměrně rychle a hned z několika stran potvrdily. Jeden příklad: pouze v den následující po tragédii se na kriminálce přihlásilo hned několik občanů, kterým Petra Tomešová dlužila dohromady více než dvacet tisíc korun. Jakmile se totiž zpráva o maléru s dodatkem, že dlužnice bojuje o život v nemocnici, roz

šířila městem, lidé strachující se o svoje peníze nemlčeli. Z jejich výpovědí policisté došli ke zjištění, že Tomešová si peníze půjčovala na frontě opravdu široké. Dluhy čas od času sice zaplatila, ovšem prakticky jen z dalších půjček, a jak tak vytloukala klín klínem, její konto při trvale nákladném způ

sobu života klesalo stále hlouběji do minusu. Nemohlo právě tohle být důvodem k sebevraždě, před kterou chtěla ukončit také život děti? I takovou otázku si Tlapák s Kubíčkem položili a technici, kteří vyhodnotili daktyloskopické stopy, expertizy dveřních zámků a další, jim pomohli: “S takřka stoprocentní jistotou vylučujeme, že by se na tragédii mohl podílet někdo cizí, mimo rodinu Petry Tomešové a Václava Plavala.

Jistě si dovedete představit, jak netrpělivě kriminalisté očekávali setkání s Petrou Tomešovou. Do

čkali se následujícího dne. “Můžete přijít. Umožníme vám pro začátek alespoň půlhodinový rozhovor s pacientkou. Její zdravotní stav se značně zlepšil,” pozval je lékař z anestesiologickoresuscitačního oddělení nemocnice.

“Neumím si vysvětlit, jak k tragédii mohlo dojít,” vypověděla ztěžka Tomešová. “Na nic se nepamatuji. Večer jsem normálně usnula a víc nevím. Probrala jsem se až tady, na nemocniční posteli.”

A prázdná tuba od prášků na spaní? Nebo jablka, která během dopoledne osudného dne kdosi přinesl z chodby do obýváku?

“O jednom ani druhém nevím!” vyhrkla Tomešová a právě tyto zásadní lži ji při neotřesitelném alibi Václava Plavala postavily do role hlavní podezřelé. Jenom bylo nutné soustředit další důkazy.

To se stalo záležitostí následujících hodin a dnů.

Předně znalecky se podařilo prokázat, že při zjištěné koncentraci unikajícího svítiplynu by Tome

šová v obýváku v blízkostí kuchyně nemohla přežít déle než půlhodinku. A za skutečnosti, že plyn běžel naplno jak potvrdila sousedka Marie Švormová už v půl páté ráno, měla být paní Petra teoreticky mrtvá nejpozději v pět. Mnohé tedy napovídá, že děti otrávila časně ráno a sobě pustila plyn

bud’ po tom všem opravdu v sebevražedném úmyslu, nebo demonstrativně a promyšleně až před očekávaným návratem Plavala. Dalším trumfem byl lístek, který se objevil při důkladném ohledání místa činu. Matka jeho prostřednictvím nabádala obě děti, aby si na noc vzaly prášky pro spaní, jimiž opravdu byli – podle závěrů ze soudní pitvy Marta i Zdeněk předávkováni. Ač se Tomešová ke vzkazu nehlásila, písmoznalec ji z autorství jednoznačně usvědčil. Leccos napověděly také posudky

569

psychiatrů a psychologů. Ti dospěli k názoru, že Tomešová byla velice upjata na svého druha a jeho slova o rozchodu ji přiměla k zoufalé “záchranné” akci. Možná chtěla, aby Plaval svoje rozhodnutí změnil, možná nabyla přesvědčení; že hodlá odejít kvůli problémům s dětmi, které měl velice rád a těžce nesl jejich morální pustnutí. A zatímco bylo jisté, že plyn pouštěla a Martu se Zdeňkem vraždila Tomešová, nedalo se naopak vyloučit, že se ve svém předem promyšleném plánu pokoušela svalit odpovědnost na někoho jiného, snad dokonce ze msty na Václava Plavala…

Ačkoliv přísluní zdravotničtí znalci defekt paměti u Petry Tomešové vyloučili, ona si na nic “nevzpomněla” ani před krajským soudem v Plzni. Přesto byla na základě nesporných důkazů jakožto vražedkyně dodána na patnáct let do nejpřísnější, třetí nápravně výchovné skupiny. Tomuto rozhodnutí dal za pravdu i český nejvyšší soud.

570

109 případ

KDYŽ PLAKALA KADRNOŽKA

Tenkrát v sobotu vedoucí známého motorestu Kadrnožka nedaleko Holostřev na Tachovsku do prá

ce nespěchal. Věřil, že kuchařka Marie Pecková a číšník Petr Vaněk, kteří přespávali v zaměstnaneckých pokojích, od rána všechno a spolehlivě připraví. U samotné Kadrnožky ho záhy přivítalo to, co tady očekával: zaparkovaná kuchařčina škodovka kupé, vedle stálo auto servírky Jiřiny Badalové, v zadní části objektu se o zeď opíralo jízdní kolo brigádnice Boženy Malé…

Prostě podle dojmů šéfa Karla Smetany byla směna kompletní a čekala už jenom na něj. Nad pří

slovečnou spolehlivostí svých kolegů však měl pan Smetana toho rána přece jenom zapochybovat. To když několikrát marně zvonil u nečekaně zamčeného zadního vchodu, a nikdo nepřicházel otevřít.

“Že by to včera večer přehnali a ráno zaspali?” napadlo ho, ale hned tu myšlenku zavrhl. Vždyť ně

co takového se mu v podniku dosud nestalo. Nicméně se vrátil do auta pro klíče a sám zkusil odemknout. Marně z druhé strany zámku mu bránil klíč. “Uvnitř tedy jsou. Ale proč neslyším uklízet, vařit…?” uvažoval. Přitom udělal pár kroků kolem budovy, nervózně zaklepal na okno… a ono klič

kou zevnitř nezabezpečené povolilo. Pohledem do lokálu chtěl zjistit, co se tady děje. Jenže oko odpověď nejprve nenacházelo, až po chviličce bloudění se zastavilo na podlaze u výčepního pultu. Jist si tím nejprve stoprocentně nebyl, leč podezření pojal: “Pod utěrkami a ručníky by mohlo být lidské tělo. No jistě! Vždyť zpod těch hadrů čouhá lidská ruka! Patří ženě? Nebo muži?”

A to nemělo být překvapení jediné. Po zmíněném dojmu, který značně zrychlil jeho tep, si Karel Smetana všiml bufetu, respektive jeho otevřeného okna. Včera ho sám a naprosto spolehlivě zavíral na závoru, od které má klíče jenom on. Pak ještě objevil několik podivných otvorů v dalším okně a už začínal chápat alespoň nejzákladnější souvislosti. Takže rychle skočil do svého auta a řítil se na obvodní služebnu policie do nedalekého Boru u Tachova.

“Kadrnožka je vykradená a spousta okolností se mi nelíbí! Nechte všeho a rychle tam se mnou pojeďte!” vysypal ze sebe Smetana, aniž reagoval na pozdrav službu majícího praporčíka Petra Dupala.

Ve služebním autě byli na místě za chviličku.

“Když jsem k vám odjížděl, ještě tady na parkovišti stála žlutá škodovka kupé naší kuchařky Peckové,” vyhrkl pod vlivem dalšího překvapení šéf Kadrnožky a určitě si v tu chvíli neuvědomil, jak důležitou informaci poskytuje uniformovanému policistovi. Ten pochopitelně zpozorněl nejen kvůli nezbytné větší dávce opatrnosti, ale také s ohledem na teď už jistou okolnost, že ještě před dvaceti minutami a za přítomnosti vedoucího Smetany byl na místě činu i pachatel. Ano, pachatel, tím si byl praporčík Dupal jist, třeba už jen s ohledem na díry v oknech, které jako následky střelby identifikoval spolehlivěji než restauratér.

“Dostaneme se tam zadním vchodem?” neztrácel Dupal čas. “Bez úspěchu jsem se snažil dveře otevřít už před tím, než jsem přišel k vám,” odvětil Smetana. “Podívejte se, že…” Vtom se zarazil, neboť teď klíč do zámku vklouzl bez problémů a snadno se také dalo odemknout. V příští sekundě prapor

čík vkročil do objektu. A . když se záhy vrátil, dalo se z výrazu jeho tváře vyčíst, že tady vůbec nejde o všední vloupačku,jakých každá noc přinese hned několik.

“Člověče, vy jste se možná znovu narodil! Kdo ví, co by se stalo, kdybyste se místo cesty k nám dostal sám dovnitř,” povídal a otřel si zapocené čelo. “Těm v hospodě už nepomůžeme. Volám do Tachova pro kriminálku.”

Výjezdovou skupinu okresní kriminální služby na Kadrnožku přivedl nadporučík Jiří Zídek, který se hned se svými lidmi pustil do práce. A my vás nebudeme napínat u výčepu byli po několika krocích a pod hromadou ručníků tam v tratolišti krve objevili mrtvé tělo servírky Jiřiny Badalové. “Vysí

lačkou z auta požádejte operačního důstojníka, ať o případu uvědomí krajskou kriminálku. Bude dobře, když sem hoši s sebou vezmou soudního lékaře. Technici mohou počítat s tím, že se tu dost střílelo,” zdůraznil Zídek. Potom vešli do kuchyně, jejíž krví potřísněná podlaha slibovala další nepří

jemný díl tragédie. Ke kulisám tu patřil rozsypaná bedna cibule a hromada dalších zakrvácených ruč

níků. Když nadporučík jeden z nich odhrnul, bylo jasné, že tu leží další mrtvá žena, která byla identifikována jako kuchařka a majitelka chybějící žluté Škody 110 R Coupé Marie Pecková. Ve spojovací chodbě potom policisté našli rovněž zastřelenou brigádnici Boženu Malou.

571

“Ještě chybí číšník Petr Vaněk. Devatenáctiletý kluk, který nám chodil pomáhat jen na víkendy,”

hlesl zdrcený vedoucí Smetana.

A záhy byla i tato jeho připomínka vyjasněna. Vaněk byl nalezen jak v tomto případě jinak než zastřelený na podlaze služebního pokoje. Vrah ho tam překvapil snad ještě v posteli.

Žádný z přítomných v té chvíli netušil, kdo a proč na Kadrnožce zabíjel. Čtyři oběti však znamenaly, že vyšetřovatelé jsou u jednoho z nejzávažnějších západočeských zločinů od více než tři desetiletí staré záležitosti známého vraha Pilčíka.

Kolem jedenácté hodiny na místo činu dorazili specialisté z Plzně další kriminalisté, vyšetřovatelé, technici, v týmu při jel také soudní lékař MUDr. Václav Pata, který ještě před pitvou konstatoval:

“Všichni byli zastřeleni, některé z ran padly z bezprostřední blízkostí. Dobu smrti odhaduji mezi šestou až osmou hodinou ranní. Už jsem viděl hodně, ale tohle…”

Jistěže tou dobou už běžela rozsáhlá pátrací akce. Ta se z okolí Boru nejprve rozšířila na Tachovsko, potom do sousedních okresů i celého kraje a chystala se dosáhnout i za západočeské hranice.

Všichni zainteresovaní policisté přitom počítali s tím, že vrah pravděpodobně prchá ve žluté Škodě 110 R Coupé, státní poznávací značky TCA…

Do intenzivního vyšetřování i rozsáhlého pátrání potom vpadla důležitá zpráva, kterou tlumočil operační důstojník tachovské policie: “Právě oznámil armádní major Emil Čeček, že od jejich útvaru kolem třetí hodiny v noci ze stráže zběhl voják Viliam Hena, narozený… A pozor! Je ozbrojen samopalem se stovkou nábojů!”

Další, rámec případu významně dokreslující svědectví na sebe nenechalo dlouho čekat. “Mám sice dovolenou, ale na Kadrnožku jsem přijet musel,” řekl zástupce vedoucího motorestu David Frýda.

“Byl bych špatný hostinský, kdybych nevěděl, že zrovna dneska má být ve službě taky kuchařka Marie Pecková. Proto mi bylo divné, když jsem kolem jedenácté hodiny její “erko” zaparkované na krajnici míjel u Mariánských Lázní. Bliknut jsem světly svého auta; ale odpověď nenásledovala žádná. Kdo ve žlutém kupé seděl, to nevím. Hrozně totiž lilo. Proto jsem zastavil, že couvnu zpátky a Peckové se zeptám, proč není ve službě. Ovšem vtom se škodovka divoce rozjela… Doma jsem se dozvěděl o zdejší tragédii, a tak sem se svou zprávou jedu jako k ohni.”

K této důležité výpovědi za chvíli přibyla další. “Asi v půl čtvrté ráno jsem potkal na silnici z Boru u Tachova ke Skviřínu vojáka se samopalem přes rameno,” vzpomínal Bartoloměj Berka, muž z nedaleké obce. “Původně jsem mu chtěl zastavit, ale pak jsem si to rozmyslel. Se stopaři to není jednoduché a ten voják abych pravdu řekl ani nestopoval.”

“Buďte rád, že jste jel po svém. Kdo ví, zda byste třeba ted’ taky…” pomyslel nadporučík Zídek a oknem přes rameno svědka sedícího naproti sledoval, jak pracovníci pohřební služby do černé Škodě 1203 zasunují další rakev. Inu mrtvá těla tu už k vyšetřování nikdo nepotřeboval, naopak, jejich dosavadní přítomnost jen umocňovala zdejší tíživou a dusnou atmosféru.

První housle nyní ale nehráli kriminalisté a vyšetřovatelé, v této fázi tragické záležitosti se maximum policejních sil soustředilo na pátrání po žluté Škodě 110 R Coupé, ve které podle všeho prchal vojenský zběh a vrah Viliam Herz. Leč v celém zbytku dne ani během noci nepřišel jediný pozoruhodný signál.

Až o následující neděli odpoledne se do řídícího štábu akce ozvala jedna z hlídek s dlouho očeká

vaným: “Hledaná žlutá Škoda 110 R Coupé obsazená jedním mužem, který je oblečený do civilních šatů, jede od Karlových Varů směrem na Plzeň. Na náš pokyn k zastavení řidič nereagoval. Vůz sledujeme…”

Byly dány jednoznačné pokyny, ze kterých kromě mnoha jiného vyplynulo, že ostře sledované auto s ozbrojencem za volantem nesmí za žádnou cenu proniknout do plzeňských ulic. Právě proto policie zaujala postavení na kraji Plzně, na Košutce,.. kde se soustředila patřičná technika a pro všechny pří

pady nechyběli ani specialisté střelci, kteří cíl nikdy neminou. Konečně se žlutá kupé škodovka objevila a nebylo pochyb, že její řidič ví, oč tu běží. Policejní nasazení bezpochyby nepřehlédl, nicméně na rychlosti neslevil. Tak se stalo, že v nepříjemné zatáčce na kraji Plzně nezvládl řízení a havaroval v silničním příkopu.

Následovala chvilička napjatého klidu, která se zdála jako věčnost. Potom přišel rozkaz, několik policistů se zvedlo z úkrytu… Dávka ze samopalu, která se vzápětí ozvala, jim ale nepatřila. To čtyř

572

násobný vrah sám nad sebou vynesl rozsudek. Když uniformovaní policisté doběhli k automobilu, Viliam Herz už nedýchal.

Veškeré daktyloskopické, balistické a další expertizy potvrdily; že čtyři nevinné lidi z vojenského samopalu zastřelil právě voják Viliam Herz. Usvědčovaly ho i šaty číšníka Petra Vaňka, ve kterých byl oblečen. Zkrátka o jeho vině nemohlo být pochyb. Ovšem motiv a okolnosti toho, co tenkrát Kadrnožka zažila, se už nikdo přesně nedozví. Nelze sice vyloučit zlodějské či sexuální pohnutky, o kterých se tehdy v souvislosti s případem mezi veřejností hovořilo, ale při hledání podrobností bychom se dostali jen na tenký led pouhých domněnek.

(Správně se jmenoval Karol Bugár, a bylo to v den, kdy v Boru a v Plzni se konaly spartakiády.)

573

110 případ

DÍKY NÁHODĚ

Jako vejce vejci se z pohledu Marie Vlasákové podobala rána v malém poštovním úřadě jednoho městečka okresu Plzeňsever. Pečlivá úřednice pravidelně přicházela v patřičném předstihu před otevírací osmou hodinou, aby v klidu připravila vše potřebné… a taky v pohodě posnídala čerstvou kávu.

Tyto chvilky nad vonícím šálkem by si vzít nedala, kvůli nim se vlastně připravovala o dobrou čtvrthodinku nejsladšího ranního spánku. Tak si na kávě pochutnávala i toho původně ničím nevýznamného zrovna začínajícího dne. Rádio houkalo osm, když poštu odemkla. Sotva dosedla na židli za přepážkou, objevil se první zákazník. Hrubě nesympatický. Nikdy předtím ho neviděla, a přesto jí hned začal tykat. Navíc s pistolí v ruce.

“Naval všechny prachy na hotovosti a nedělej hlouposti!” štěkl ten mladík na zralou ženu. A už sunul do okénka objemnou kabelu. Zbraní přitom mísil na Vlasákovou, ve které se ale najednou cosi vzepřelo. Možná i kvůli tomu tykání, na které v tomto případě určitě přistoupit nemínila.

“Nic nedostanete!” vykřikla strachy přiškrceným hlasem, leč kategoricky. Vystrčila z přepážky brašnu, a ta spadla na zem. Později se sama sobě divila, kde tolik odvahy nabrala. Ale skutečností zů

stává, že před zraky ozbrojeného mladíka sáhla po telefonu a začala roztáčet jeho číselnici. Útočník se zmohl jen na úprk. Inu prachy asi potřeboval, ale ne za každou cenu. Nebo to bylo nějak jinak?

Za jistotu lze zatím považovat, že paní Vlasáková zcela správně číslo 158 dotočila a už v místnosti osamocená o svém nepříjemném překvapení uvědomila policii. Výjezdová skupina dorazila z Plzně za necelou půlhodinu.

“V první řadě potřebujeme popis. Ten chlap by neměl být daleko,” obrátil se úpěnlivě na jedinou svědkyni případu nadporučík Josef Peřina. Poštmistrová se snažila, co jí paměť stačila: “Řekla bych

170 až 180 centimetrů vysoký, štíhlý, snad pětadvacetiletý. Nebo o rok starší? Oblečen byl do kostkované košile, na hlavě měl bílou motoristickou přilbu, na rukách rukavice… Mířil na mě pistolí s delší hlavní.”

Okamžitě to šlo policejním hlídkám v bližším i vzdálenějším okolí, pátrací relaci sestavovali na operačním pracovišti krajského významu. Vždyť šlo o čin vpravdě závažný bez ohledu na to, že tentokrát odešel útočník s prázdnou. “Nezopakuje svůj kousek někde dál, třeba už s větším důrazem?”

ptali se v duchu a s obavami všichni do vyšetřování zainteresovaní policisté. Právě s vidinou zmíně

ného rizika se každý z nich pustil do práce. Nadporučík Peřina se ze všeho nejdřív vydal za psovodem.

“Hary šel ve stopě perfektně, až k místnímu hřbitovu se ani nezastavil,” povídal praporčík Ivan Jí

lek. “Tam se u zdi začal točit a za chvíli jsem nestačil žasnout. Za vchodovými dveřmi pes našel motoristickou přilbu, rukavice a šátek, o kousek dál, za nízkým křovím, byla tahle taška s oblečením.”

Peřina s tou zprávou tušil, kudy pachatel přišel… a hlavně už věděl, kudy prchal. “Zdá se, že tu byl motorovým vozidlem, nejspíš autem, protože jako motocyklista by helmu do křoví určitě neodložil.

Snad to také nebude takový prosťáček, jak se nám s ohledem na jeho ustrašené chování na poště možná mohlo zdát. Důkladnost, s jakou se zbavuje všeho, co by mohlo přispět k jeho identifikaci naznačuje, že dobře počítá s nasazením našich lidí při kontrolách na silnicích,” uvažoval kriminalista. A pro nastolenou verzi motorizovaného lupiče měl dostatečně pevný základ: jeho stopa u hřbitova kon

čila, což z jednání služebního psa vyplynulo zcela jednoznačně.

Pomalu se tedy Peřina vracel z návrší od hřbitova ke stále ještě uzavřené poště a cestou ho nenapadlo vůbec nic kloudného. Zato od svých kolegů na místě činu se dozvěděl zprávu do jisté míry pozoruhodnou. “Teď jsem domluvil se sousední poštmistrovou,” hlásil jeden ze členů výjezdové skupiny, poručík Jiří Neužil, který případné souvislosti hledal také na potě v městečku jen několik kilometrů vzdáleném. “Muž, kterého hledáme, si prý u ní včera kupoval tiket na sportku. Nad popisem, který jsem předložil, paní Berková tvrdí, že se nemůže mýlit.”

“Takže předem a důkladně tipoval? Divil bych se, kdyby tomu tak nebylo,” reagoval Peřina.

“Ale proč přišel zrovna sem?”

Nedočkal se odpovědi… a v nejbližších hodinách ani posunu vyšetřování směrem kupředu.

574

Pátrání po zatím neúspěšném poštovním lupiči už běželo po celých západních Čechách, v plném tempu byly také prověrky lidí, kteří podobné nepravosti měli na svědomí v minulosti. Jejich jména snadno vychrlila evidence, ovšem další snažení už bylo marné.

“Ten chlapík nemusí být od nás. Kdoví, odkud přijel;’ usoudil následujícího dne při ranní poradě poručík Neužil a Peřina mu dával za pravdu. Ostatně k tomuto názoru dospěl už večer předchozího dne, ale nechtěl ho nahlas vyslovit jako první. Vždyť’ právě případy, kdy je pachatel motorizovaný a z jiného okresu či z větší dálky, se vyšetřují zdlouhavě a obtížně. Prostě do poslední chvíle oficiálně nebral jako šéf týmu naději, že přece jenom…, i když svoje lidi pochopitelně nepodceňoval. Neutěšený vývoj případu si přece všichni v plné míře uvědomovali, zvláště za skutečnosti, že už prakticky končily prověrky všech podezřelých w firem z okresní evidence. Zbýval vlastně jenom Milan Kubič

ka, známý recidivista, který do rámce daného popisu nádherně zapadal… “Bez iluzí, pánové, jako při v?;ech předchozích tipech,” řekl jim ten z kriminalistů, která vše potřebné kolem Kubičky zjišťoval.

“Na včerejšek má alibi víc než stoprocentní. Sedm důvěryhodných lidí mu potvrzuje, že od samého rána zařezával u soustruhu ve fabrice.”

Čas následující po činu tedy hrál pro pachatele, ale náhoda naopak přála policii. Útok na poštu se totiž jako událost v těchto končinách dosud nevídaná a neslýchaná stal v řečích místních lidí prvo

řadým tématem. A třebaže takové povídačky, které mnohdy z komára udělají velblouda, pátrači a vy

šetřovatelé v oblibě nemají, tentokráte za ty diskuse na nárožích i v hospodách městečka mohli podě

kovat. Vždyť přiměly několik svědků k ochotným a zajímavým výpovědím do vyšetřovacího spisu.

“Toho chlapíka jsem viděl utíkat z poštovního úřadu. Div, že mě neporazil,” přispěl se svou troškou do mlýna Kamil Bláha. “Ale pozor. už chvíli před tím jsem si ho všiml, jak ležel v trávě u kostela.

Původně jsem myslel, že je opilý, ale když potom pelášil jako srnka…” Motoristickou přilbu, šaty, nalezené u hřbitova, pan Bláha zcela jednoznačně poznal jako majetek člověka, o kterém do protokolu hovořil, a pak už nepřidal v podstatě nic nového. Ale dík i za to řečené. Pomohl i Pavel Mojžíš, který se kriminalistům ozval záhy poté: “Kdo ví, zda to s případem vůbec souvisí, ale asi byste měli vědět, že jsem den před přepadením pošty viděl zhruba tři kilometry od našeho městečka na polní cestě dál za hřbitovem zaparkovaného žigulíka. Víte, čím mě v opuštěných polích zaujal? Pražskou státní poznávací značkou. A barva? Světle zelená.”

Možná se vám to bude zdát k nevíře, ale je to fakt: s výpovědí, která ve věci znamenala zásadní obrat, přišel rovněž sám od sebe další místní občan Jan Vodák. “Když už Mojžíš povídá o světle zeleném žigulíku za městem, já doplním, že jsem tentýž vůz viděl před včerejším přepadením pošty, krátce před šestou hodinou, na kraji města,” svěřil se. “Jel jsem autem do práce, on stál u krajnice. Všiml jsem si, že má státní poznávací značku ABE 77… A dál už si to nepamatuji, jen dvě sedmičky jako šťastná čísla mě zaujaly.”

To se ví, že Peřina takový kapitál dokázal náležitě zúročit. A štěstí mu přálo i nadále. V pražské evidenci motorových vozidel totiž velmi jednoduše zjistili, že světle zelená auta VAZ 2111 se státní poznávací značkou začínající tak, jak uvedl pan Vodák, jsou jenom dvě. První podle zjištění pražské kriminálky patří montérovi, který je už půl roku za prací v cizině. Jeho vůz stojí podle vrstvy prachu na karosérii už hezky dlouho v garáži v suterénu rodinného domku. Ale druhý patří půjčovně praž

ského Pragokaru, přesněji jeho pobočce v Karlových Varech. Zcela oficiálně si tam zeleného žigulíka vypůjčil jistý Milan Zahradník a krádež auta zatím nehlásil…

“Čtyřikrát soudně trestaný, pracuje jako pomocný dělník, miluje motorismus a právě plánuje koupi auta. Už si plácl s jedním z kolegů v továrně s tím, že od něj ojetou škodovku vezme ještě v tomto týdnu,” zjistil poručíc Neužil nejzákladnější údaje ještě předtím, než se skupinka policistů vydala do karlovarské půjčovny pro Zahradníka, který měl podle smlouvy do večera auto vrátit.

V termínu očekávaný muž s žigulíkem skutečně taky přijel. Když ho zatkli, trhl sebou, jako by se chtěl pokusit o útěk. Iluzí se ale sám a rychle zbavil. To když ho oblečeného v šatech nalezených u hřbitova poštmistrová i všichni svědkové nezávisle na sobě poznali jako člověka, který je každého jiným způsobem zaujal. Pochopil, že i takzvané pachové stopy jeho majetnický vztah k oblečení a motoristické přilbě jenom potvrdí, a spustil: “Chtěl jsem opravdu od kolegy koupit ojetou škodovku, ale drobné krádeže, na které jsem původně vsadil, by na ni hned tak nevynesly. Proto jsem šel potom, co jsem se u hřbitova převlékl na poštu. Na takovou, kde pracuje starší žena, která nepozná, že na ni mířím jenom docela obyčejnou vzduchovkou. Co následovalo, to sami dobře víte. U plzeňského

575

obchodního domu Centrum jsem musel okrást jakousi paní o 320 korun. Peněženku jsem jí vytrhl z ruky, abych vůbec.mohl za vůz v půjčovně zaplatit.

Z vyšetřování mimo jiné vyplynulo, že se k poštovní loupeži inspiroval filmovou detektivkou. Poněkud netradiční v běžné policejní praxi byly také okolnosti s nádechem až neuvěřitelné náhody, která vedla k jeho dopadení. všem trest už byl nejobyčejnější realitou: za útok na potu, který vlastně nevynesl ani korunu, a za pár drobnějších deliktů putoval Milan Zahradník do věznice na čtyři roky.

576

111 případ

DVAKRÁT KRUTÁ SEKERA

“Ne že bych ho zase tolik postrádal, ale jedno je mi divné: už tři dny se u nás ve výčepu neukázal,”

spustil vedoucí restaurace Jaroslav Kraml, sotva usedl před službu konajícího příslušníka obvodní služebny policie v Nepomuku v okrese Plzeňjih.

“Zkrátka Pavel Voříšek je už rok naším každodenním hostem. U piva vysedává s železnou pravidelností vždy od časného odpoledne až do uzavírací hodiny. A najednou, jako když utne. Přitom doma není, žádný z kumpánů o něm neví. Tak jsem se u vás stavěl, když už mám cestu kolem.”

Praporčík Václav Douša zpozorněl: “A kdo je vlastně ten pan…?” … Voříšek!” viditelně ožil hostinský, který se původně moc rozmýšlel, jestli zrovna on je ten pravý, kdo má s pijákovým problémem na policejní stanici přijít. Teď vycítil, že ho tu nepovažují za vtíravce, který strká nos do cizích věcí, a ochotně ze sebe sypal podrobnosti: “Bydlí u nás ve vsi, tedy v Borku. Je docela sám, hospodu má za druhý domov. Však takové našince znáte, že? Pravda, pije hodně, ale nepřátele nemá. Alespoň já o nich nevím. A to se spolehněte, že člověk mojí branže musí umět v lidech číst.”

Dál už neměl ani řečný muž co zásadního přidat, a tak se rozloučil. Inu kšeft je kšeft a nečeká… K

uplatnění tedy přišla běžná policejní rutina. Vyhlášení pátrání, prověrky lidí i předchozího dění v té malé vesničce, všetečné dotazy kriminalistů… Ale stopa žádná. Pavel Voříšek jako by se do země propadl. Tehdy se psal rok 1976 a všichni ti, kdo se po osudu pohřešovaného muže z profesionálních či jiných důvodů ptali, určitě netušili, že si na konkrétní odpověď počkají hezky dlouho. Vlastně celých sedm let.

Nadešlo tedy horké červnové odpoledne roku 1983 a dva školáci, kteří do Kozlovic na víkend za svými babičkami přijeli z města, vyrazili do lesíka kousek za obcí.

“Láďo, postavíme si tady pořádný bunkr. O prázdninách se nám bude náramně hodit,” napadlo Zdeňka Motyčku. A jen o měsíc mladší Bureš vřele souhlasil. Z hustého křoví na kraji lesa vytáhli nejdřív několik silných klacků a potom…

“Zdeňku! Honem, pojď’ sem!” zavolal Lála do kornoutu z dlaní přiložených k ústům. “Našel jsem tu lebku! Pravou, lidskou. To budeš koukat! Děláš? Už tu budeš?”

Motyčka se po takovém vzrušujícím pozvání skutečně rozběhl a vzápětí už s otevřenými ústy hleděl do křoví. Ovšem ten trumf kamarádovi hned tak uznat nemínil: “Co blbneš? To je přece ze sádry!” A po chviličce dalšího zkoumání Burešova objevu přišel s dalším nápadem. Stavění bunkru už ani ná

hodou nepokračovalo, zato sprška na cíl házeného kamení dala zatím ještě tajuplnému předmětu co proto.

“Ty, Zdeňku, to se mi nějak nezdá. Kdyby lebka byla ze sádry, určitě by po těch ranách povolila,”

usoudil po několika přesných trefách přemýšlivější Láďa Bureš: A se svým čerstvým dojmem se hned po návratu do babiččina venkovského domku svěřil tátovi. Ten se přičinil o to, že okresní kriminálka z Plzně dorazila za necelou hodinu.

Nadporučík Jiří Malina, který na místo přijel společně s policejním technikem, ve skutečnosti v samých začátcích nového případu mohl méně, než si ještě cestou z Plzně sliboval. Ted’ tu jenom stál nad lebkou, o které stoprocentně věděl, že není sádrová, že je lidská… A to bylo vlastně všechno.

Hned po víkendu, s pondělním ránem, se Malina po konzultaci se svými šéfy obrátil s žádostí o pomoc na doktora Petra Váňu, známého pražského antropologa, jehož důkladně zpracovaná expertiza obsahovala dost údajů, ale jeden pro kriminalistu důležitý nad jiné:

“Tato lidská lebka rozhodně není v terénu déle než deset letí”

S uvedeným zjištěním na okresní kriminálce vzrostla nervozita… a doktor Váňa si vysloužil další

“zakázku”, sahající daleko za Plzeňjih. Dostal totiž k posouzení celou sérii snímků delší či kratší čas pohřešovaných osob doslova z celé republiky. A při metodě zvané superprojekce porovnával každou fotografii se zajištěnou lebkou, hledal shodné znaky… “Důležité rysy lebky odpovídají znakům, kterými je typický právě záhadně zmizelý Pavel Vořišek,” konstatoval antropolog a v tomto smyslu sepsal obsáhlý posudek. Na jeho základě vyšetřovatelé mohli vycházet ze skutečnosti, že sedm let postrádaný muž definitivně nežije, leč nové a ještě závažnější otázky tím pádem vyvstaly: Jak zemřel?

Spáchal sebevraždu? Nebo byl zavražděn? Nadporučík Malina tušil, že odpověď musí najít nebo

577

alespoň začít hledat v Borku. Společně s několika pro záležitost rovněž vyčleněnými kolegy tedy odstartoval nové kolo výslechů místních lidí a důkladně porovnával jejich současný pohled na Voříš

ka s tím, jaký zaujali před roky. Ale štěstí neměl, nic nového se v zamotaném případu nevynořilo.

“Strašně pil, v hospodě býval už prakticky od oběda až do pozdní noci.” To bylo to nejobvyklejší, na čem se opět muži i ženy, starší i mladší shodovali. A za pár dnů zbývalo ve vsi už jen pár takových, se kterými nadporučík nehovořil a na letitou záležitost nevzpomínal. Jako naprosto neznámý se ale v kriminalistově seznamu tipů, čekajících na slyšení, objevil také jistý Dušan Šandor. “Chlastá snad víc, než se opíjel Voříšek, vyhledává spory a bitky,” slyšel Malina o Šandorovi z několika úst.

“co ten se jenom natloukl třeba svou družku, než od něho utekla…!”

Když se Malina se Šandorem vůbec poprvé setkal, nemohl říci, že by na něj ten na opačné straně stolu působil dojmem bijce či postrachu vesnice. Byl to sice chlapík nad jiné statný, ovšem před policií se viditelně “zmenšoval”. Konečně s jeho pestrým trestním rejstříkem nebylo divu. Ale nedejte se mýlit, Dušan Šandor se v horký tip proměnit neměl. “V době Vořiškova zmizení jsem bručel v kriminálu. Po mém návratu o něm vesnice mluvila už jen v minulém čase,” vynesl svůj trumf vyslý

chaný a nebylo žádným problémem jeho tvrzení rychle prověřit. Než se však na Malinově stole objevila neoddiskutovatelná fakta, která Šandorovým slovům dala za pravdu a současně vyloučila i ná

hodně vyslovené podezření, že v kritické době mohl mít krátkodobě přerušený trest, dali se ti dva do řeči, svým charakterem poněkud vzdálené strohému úřednímu jednání. Inu není to nic výjimečného, když bývalý delikvent otevře své srdce policistovi, spoléhaje na svoje už delší dobu čisté svědomí.

“Ale přece jenom, abyste věděl, Voříšek do mého života vstoupil,’ překvapil Šandor do jisté míry nadporučíka Malinu. “Když jsem si šel v pětasedmdesátém znovu sednout do basy, nezůstala mi moje tehdejší družka Marie Obodošová věrná ani rok. Zvala si do našeho bytu právě Pavla Voříška. Celá ves to měla za veřejné tajemství, ale já jsem se to dozvěděl jak v podobných případech bývá běžné

poslední, až když jsem se vrátil z věznice. Přiznávám, snad bych mu byl i pár facek vrazil, ale jak už jsem říkal tou dobou už o Voříškovi nikdo nevěděl. Jak dlouho s ním žila a co s ním měla to vám nepovím. Ve vsi jsem se ptát nechtěl a ona se mnou na to téma odmítala hovořit.”

“A Obodošová? No jistě, vzpomínám, tenkrát po zmizení Voříška jsme s ní taky mluvili. Trošku jednodušší ženská, nic pozoruhodného z ní nevypadlo. Kde je vlastně teď? Víte, o ní něco bližšího?”

rozvíjel kriminalista rozhovor, který ho začal náramně zajímat.

“Snad to pochopíte i kriminálník má svou čest. Já jsem ji po té nevěře už nemohl vystát,” pokra

čoval Šandor. “Ona ale událostem pomohla a na očích mi dlouho nezůstala. Nakonec se chytla nějakého Bindačky, Marián byl myslím křestním jménem a pracoval tu v lesích na brigádě. S tím ode

šla někam na slovenský venkov. Prý někam k Trnavě…”

Z okresní kriminálky Plzeňjih po takovém zjištění samozřejmě putoval do Trnavy urgentní dálnopis s žádostí o zjištění podrobnosti k sedmačtyřicetileté Marii Obodošové, ženě v minulosti už čtrnáctkrát soudně trestané…

Slovenský policista, který odpověď vyřizoval, se telefonicky ozval vzápětí: “Proč se o Obodošovou zajímáte? Vy to nevíte? Vlastně proč byste její osud měli znát, že? Ten případ se přece stal až tady, u nás,” spustil kapitán Jozef Kučík. “Ale abych vás nenapínal: Bindačka už není mezi živými. Zrovna Obodošová ho umlátila sekerou. Teď si odpykává třináct let za vraždu.”

Takové překvapení bezpochyby za cestu na Slovensko stálo a hned příštího dne se Malina ve věznici setkal s Marií Obodošovou. Její výpověď byla spontánní, snad ve své nelehké pozici potřebovala ulehčit svému svědomí:

“Tenkrát se Voříšek zase opil v hospodě, a když přicházel ke mně domů, už jsem ležela v posteli,”

nadiktovala do protokolu. “Bouchal na dveře, ale já jsem ho dovnitř pustit nechtěla. Pak našel u špalku na dvoře sekeru a tou snadno dveře vypáčil: Dál to vidím, jako by to bylo dnes: vrhl se na mě, za

čal mě mlátit, až mi tekla krev… Po odložené sekeře jsem tedy ve chvilce, kdy si opilec sedl za stůl, sáhla já a praštila jsem jednou, podruhé… Nevím, na kolik ran jsem měla sílu. Právě tolik, o nic míň jich ale dostal.Do večera příštího dne ležel mrtvý na podlaze v chodbě.”

“A dál? Kde najdeme zbytek kostry? Zatím máme jenom lebku,” vybízel Obodošovou k pokračování Malina.

578

“Za tmy jsem sekerou oddělila hlavu a nohy od těla, dala to do jutových pytlů od brambor a všechno jsem pak v noci na kolečku vyvezla na místní skládku. Krvavou sekeru jsem otřela a postavila zase ke špalku. Asi dva týdny nato mi ji někdo ukradl.”

Už když Obodošová s novým druhem odjížděla na Slovensko, bylo na místě skládky pole. Přesto se 4. ledna 1984 ve vymezeném prostoru soustředila technika, lžíce bagru se opatrně zakousla do zmrzlé zeminy a hledalo se. Na několik pokračování, a pokaždé zbytečně. Pozůstatky Pavla Voříška se už tedy nalézt nepodařilo, a kdo ví, kde má hrob…

A Marie Obodošová? Té k původní třinácti rokům za vraždu Mariána Bindačky přibyla ještě odpovědnost za smrt Pavla Voříška. Takže konečný verdikt o jejím souhrnném trestu odnětí svobody zněl: Devatenáct let!

579

112 případ

VRAŽDA NA OBJEDNÁVKU

Pavla Dobrá jíž dva tři týdny bojovala s myšlenkou, se kterou se však až toho lednového večera svěřila manželovi: “Nezdá se ti to, Zdeňku, divné? Děda psal naposledy koncem listopadu a od té doby nic. Nereagoval ani na můj dopis k vánocům. Vůbec se mi to nelíbí.” Dlužno dodat, že Dobrá byla nevlastní dcerou Josefa Majera, ale ráda ho měla jako otce pravého…

“Neblázni, Pavlo, nemaluj hned čerty na zeď. Děda toho nikdy moc nenapsal a ty víš stejně dobře jako já, že je v celém baráku docela sám,” uklidňoval Dobrý ženu. Jenže ta ve chvíli, kdy svůj problém “rozbalila”, už. byla rozhodnutá: “Právě proto, že je v domku tak sám! Právě proto mám den ode dne větší strach. Zítra za ním jedu!” Muž mlčky souhlasil.

Chyběly tři dny do konce ledna, Pavla Dobrá nastoupila v Berouně do vlaku a se všemi složitostmi takového cestovaní dorazila do Bečova nad Teplou na Karlovarsku. Tam bez zdržování zamísila k tá

tově chalupě. Už když se ke stavení blížila, zaregistrovala důležitou okolnost: ačkoliv mrzlo jen praš

tělo, z komína se nekouřilo.

“Zvláštní,” napadlo ji. Takže přidala do kroku… Na zvoněni se domácí neozval. “Může být v nemocnici,” blesklo dál Dobré hlavou. “Ale proč mi o tom nikdo nedal vědět?”

Vlastní klíč od vchodových dveří jí otevřel cestu do baráčku, kde prožila mládí. Na první pohled se zarazila. “No nazdar! To je nepořádek!” povídala nahlas hned v předsíni a stejně mohla hodnotit situaci v kuchyni i dalších pokojích. Otce ovšem nenašla, a tak zamířila k nedaleké hospodě.

“Kdepak, děvenko, děda se tu neukázal nejmíň měsíc,” shodli se štamgasti, mezi něž Majer občas chodil. Hostinský jejich slova potvrdil a navíc vzal Dobré jednu z posledních iluzí: “V nemocnici není. To by místní tamtamy určitě signalizovaly. Spíš jsme si mysleli, jestli neodjel na vánoce k vám, do Berouna. Vyprávěl nám přece, že ho tam i když on na stará kolena nerad cestuje pořád zvete.”

Šla tedy bezradná k otcovu domku a do poslední chvíle nevěděla, co dál. “Volat bratra, zda děda náhodou nenavštívil jeho? Je to málo pravděpodobné. Nebo jít na policii?”

S odpovědí jí nakonec poradil sníh, navršený na protáhlou ‘ hromadu v koutě dvora. Když přišla blíž, viděla, že, z haldy špičku vystrkuje chlapská bota. Sníh tedy odhrnula nejprve z míst kolem holínky a pak tam, kde čekala obličej…

“Chudák, možná upadl, uhodil se a v té zimě zmrzl,” šeptala plačící, třebaže v duchu tušila, že konec nevlastního otce byl daleko dramatičtější.

Za slabou půlhodinku přispěchala z Karlových Varů policejní výjezdová skupina. A protože zranění hlavy a obličeje mrtvého Josefa Majera bylo výmluvné, letěl éterem rychlý vzkaz do Plzně, ke specialistům zabývajícím se vraždami.

“Tušili jste správně. Ty rány opravdu nejsou od pádu,” konstatoval soudní lékař MUDr. Miloš Trnka, který k případu přijel společně s plzeňskými kriminalisty a vyšetřovateli. “Toho muže někdo mlá

til ne zrovna ostrým, ale zato poměrně těžkým předmětem. A jak dlouho tu leží? V mrazivém počasí se tělo nerozkládá tak rychle jako v teple… Já vám ještě před pitvou dám spíš tip než jistotu: soudím, že je mrtev nejméně tři týdny.”

Tedy vražda s pachatelem, který má náskok takřka nedohledný? Místo činu se v těch chvílích. jenom hemžilo kriminalisty a vyšetřovateli. A první výsledky jejich práce? Čím byl umělý nepořádek v domku Josefa Majera větší, tím hůř tu technici mohli najít stopy třeba jen trošičku pozoruhodné. Dal

ší policisté se vydali mezi lidi z Majerova okolí, mezi hrstku příbuzných a známých nejdřív v Bečově… Kapitán Jiří Kohout, šéf vyšetřování téhle záležitosti, se soustředil na Pavlu Dobrou.

“Ptáte se, kdo mohl mít na jeho smrti zájem? Nevím,” slyšel od zdrcené ženy. Zkusil jí tedy pomoci: “Co nepřátelé? Hádal se s někým? Neměl s kýmsi staré, nevyrovnané účty? A co majetek? Jak si na tom z takového pohledu stál?”

Teprve na poslední Kohoutův námět paní Dobrá zareagovala: “Můžu se jen domnívat, že po smrti babičky, tedy mojí matky, měl dost peněz. Sice nejasně, ale přece jenom se mi o tom zmínil v jednom z dopisů a bál se, aby o majetek nepřišel… Kdo ví, jak to tehdy myslel!”

“Okamžitě prověřit ve spořitelně!” otočil se Kohout k mladému podporučíkovi Janu Vlkovi. Tomu Dobrá poradila, ve kterém z nedalekých peněžních ústavů,se může ptát. A Vlk se za chvíli opravdu

580

vrátil se zprávou docela zajímavou: “Začátkem června loňského roku Josef Majer vyzvedl z vkladních knížek přes 200 tisíc korun.”

“Takže opravdu po matčině pohřbu. Ta zemřela koncem května,” vklouzla do hovoru dvou kriminalistů Pavla Dobrá. Bylo však znát, že to Kohoutovi nevadí. Naopak.

“Zavražděn pro peníze?” uvažoval kapitán o možném motivu tragédie. Vedla ho k tomu kromě zmíněného také okolnost, že v celém domě při důkladné prohlídce kriminalisté nenašli s výjimkou drobných žádné finance.

Vyšetřování vraždy Josefa Majera se v prvních dnech v podstatě nehnulo z místa. Do pokladnice kriminalistických poznatků přibyla vlastně jenom pitevní zpráva soudního lékaře Trnky: “Má devět ran na hlavě, zlomenou horní čelist, přeražený nos, prasklinu klenby lební… Nebyl mrtev hned, zemřel dvě, snad tři hodiny po brutálním útoku soupeře nesrovnatelně silnějšího.,.”

Co za dané situace dělat? Policistům vlastně zbývala jen ta nejvšednější rutina. Práce titěrná, zdlouhavá a bez okamžitě viditelného efektu. Zkrátka znovu a znovu prověřovali nejen pár příbuzných, ale také‘bližší i vzdálenější přátele či známé. Laik si to patrně jen těžko představí, nicméně skutečností zůstává, že zájem pátračů se dostal při nedostatku konkrétních stop do záběru vpravdě širokého. V

naprosté tichostí tak kriminalisté zjišťovali dokonce i podrobnosti kolem čerstvých a větších nákupů těch, kdo Josefa Majera znali nebo se s ním v kritické době setkali. 1‘0 znamená, že desítky policistů se podílely na důkladných prověrkách, desítek lidí se jejich neviditelné úsilí týkalo. Kapitán Kohout přitom založil velkou papírovou plachtu, v jejíchž kolonkách výsledky práce svých lidí křížem krá

žem porovnával a kombinoval. A hleďme v jednom bodu se dvě kategorie poznatků zkřížily. Každý fakt sám o sobě mnoho znamenat nemusel, ale ve svém souběhu…

Prostě rodina Žáčkových z nedalekých Karlových Varů nejenom navštívila Josefa Majera zrovna koncem listopadu, ale také před několika dny pořídila hned několik nových, a hlavně nákladných doplňků domácnosti, zajímá se dokonce také o koupi lepšího auta…

Kohout se rozhodl, že se Žáčkovými promluví sám. “Jistě, koncem roku jsme u Majera byli,” připustila paní Zuzana. “Těšil se pevnému zdraví, byl v nejlepší náladě.” A víc nic.

Kapitán se tedy v rodině mnoho nedozvěděl. Jedno ho však nad jiné zaujalo. Když se totiž s omluvným vysvětlením “Pochopte, takovou otázku pokládáme všem Majerovým bližším známým!” zají

mal, co dělali v kritické době na přelomu prosince a ledna, dostal odpověď až překvapivě vyčerpávající: naprosto přesně věděli, kde který den byli, na důkaz návštěvy kina předložili vstupenky a snad by byli ochotni vyprávět obsah filmu… Kohout nemohl nenabýt dojmu, že jejich alibi je svou dokonalostí až podezřelé. Ale zpět do reality: jakkoliv se mu zmíněné zjištění mohlo zdát podivné, znamenalo ve své postatě zatím jenom málo.

Až potom podporučík Vlk jako jeden z řady policistů, kteří se současně s Kohoutovým čerstvým podezřením začali kolem Žáčkových ještě intenzivněji točit zjistil informaci konečně cosi slibující:

“U Žáčkových byl po svém návratu ze šestého trestu odnětí svobody ubytován jistý Dušan Sazima.

Našel prý v jejich karlovarské vilce druhý domov. Ale pozor! Zrovna začátkem ledna se znenadání odstěhoval. Jaký vlastně měla dobře situovaná rodina důvod k tomu, aby u sebe ubytovala zrovna známého kriminálníka z východních Čech?”

Kohoutovi bylo jasné, že se Žáčkovými podruhé bez jediného konkrétního důkazu v ruce hovořit nemůže. Vsadil tedy na riskantní, ale v této fázi věci jediný možný krok: dal ve východních Čechách najít a zatknout Sazimu. Současně s tím se na něj štěstí usmálo, neboť zločince na policejní stanici předvedli s částkou 17 900 korun v kapse.

Odkud peníze má to zaskočený Sazima vysvětlit nedokázal. A když mu, značně dezorientované

mu, Kohout s nezbytnou kriminalistickou lstí jenom naznačil, že už o mnohém mluvil se Žáčkovými a teď že má na jazyku slova o určitém velice závažném podezření, povolily protřelému kriminálníkovi nervy. V obavách, že odpovědnost za vraždu Josefa Majera chce karlovarský pár svalit na něho samotného, prostě vybalil čistou pravdu: Zuzana Žáčková ho coby vraha najala za 20 tisíc korun, které potřeboval, aby mohl zaplatit za formality s žádostí o oficiální vystěhování do Německa.

Další dění v záležitosti už složiténebylo. Jednoznačné Sazimovo přiznání přivedlo k rozumu i spolupachatele. “Cítím se vinna. Opravdu jsem byla iniciátorkou zločinu, ale ne jeho vykonavatelkou,”

citujeme z výpovědi Zuzany Žáčkové. “Potřebovala jsem peníze, které si u nás Majer uschoval po smrti své manželky. Proč to dělal? Nechtěl je přiznat do pozůstalosti, a tak se na mě ze staré známosti

581

obrátil. Když jsem těch 216 tisíc viděla pohromadě, definitivně jsem se rozhodla. Buď mi podstatnou část dá, nebo… On se dělit nechtěl, tak jsem se obrátila na Sazimu. Ten Majera umlátil gumovou paličkou, kterou už z Karlových Varů do Bečova vezl jako vražedný nástroj…”

Ve skrýších v karlovarském domku Žáčkových policie našla důležité důkazy mimo jiné vkladní knížky i Majerovy peníze na hotovosti. A tresty, které nevšední tragédii uzavřely? Zuzana Žáčková šla za mříže na čtyřiadvacet let, vrah Dušan Sazima dostal jen o čtyři roky méně. Petr Žáček, který o zločinu věděl, byl odsouzen ke čtyřletému odnětí svobody.

582

113 případ

ŠESTILETÁ SCHOVÁVANÁ

Hlavní roli v pověstném případu, který se bezmála šest let chtěl zařadit ke kriminalistickým “pomníkům”, hrála tehdy dvaapadesátiletá Marta Bublová, pro svoje okolí svědomitá, úslužná, pracovitá, dobrosrdečná… úřednice menší pobočky spořitelny na Domažlicku. Na jejím pracovišti se jednoho všedního březnového dne konala docela běžná kontrola účtů, taková, jakých tu v minulosti bez problémů absolvovali řadu. Ted’ však cosi zaskřípalo. Sice z laického pohledu nepodstatně, nebol’ zjiště

ný schodek představoval pouhých dvacet haléřů, leč kontroloři jsou z profese zvláštní patroni. Dík jim za to… Ale k věci.

“Pošlete pro Bublovou auto. Ať’ se hned dostaví na pracovitě!” rozhodl bez ohledu na pokročilou večerní hodinu šéf kontrolního oddělení Václav Čihák. Nejeden v jeho okolí si pomyslel v duchu cosi o přehnaném pedantství chlapíka s pichlavýma očkama za silnými brýlemi, nicméně šofér vyjel.

“Nezastihl jsem ji doma ani u její matky, nepochodil jsem u dcery. Prostě není k mání,” vysvětloval posel, když se za hodinu vrátil z marné cesty.

“To není normální,” zpozorněl Čihák. “Přece musí předpokládat, že ji při kontrole můžeme každou chvilku potřebovat.” A po váhání zavolal policii. Jenže mohl v tuto chvíli brát v úvahu víc než pouhé podezřeni Snad se dalo vzpomínat, že už před dvěma roky kdosi dodnes neznámý anonymním dopisem upozorňoval na nebývalé nákladné nákupy Marty Bublové… “Pokud se dobře pamatuji; financovala dostavbu domku a výbavu pro domácnost jedné ze svých dvou dcer,” vzpomínal kontrolor před kapitánem Vojtěchem Daňkem, který se o začínající případ zajímal jménem domažlické kriminálky.

“Brzy se ale ukázalo, že ty velké projekty podniká hned z několika půjček. Účty byly v pořádku a podezření splasklo jako mýdlová bublina. Ale konkrétními okolnostmi sloužit nemohu. Tu kontrolu jsem tehdy nedělal já.”

Marta Bublová nepřišla do spořitelny ani s otevírací hodinou následujícího rána, a Čihák se o to hlouběji ponořil do svého úkolu.

V souvislosti s podezřením, které se za zmíněných okolností doslova vnucovalo, dostal další kvalifikované posily a ještě téhož dne konstatoval, že “ne všechny doklady jsou na svém místě”. Ovšem už po týdenních prověrkách bylo jasné, že přičiněním nepoctivé úřednice schází pětaosmdesát tisícovek.

“A zdá se, že tahle cifra nebude konečná,” smutně pravil revizor.

To už se ale kriminalisté v čele s kapitánem Daňkem záležitosti věnovali s plným nasazením. “Vzala si Bublová život? Či se skrývá před odpovědností, když sama dobře zná stav minusového konta ve spořitelně? Nebo měla ve svých podvodných spádech tajuplného komplice, který se jí zbavil jako nepohodlného svědka?” Na tyto otázky Daněk zatím odpovědět neuměl, a navíc sám mohl dalších podobných možností s otevřeným koncem nastolit ještě několik.

“Doklady, které postrádáme, pravděpodobně zničila nebo schovala,” řekl při jednom z mnoha vzá

jemných rozhovorů Daňkovi kontrolor Čihák. “Bez nich by pořádek předstírat nedokázala, bez nich by se na zlodějny přišlo už dávno. Nevím, jestli mi dobře rozumíte: ona pro svoje šéfstvo i pro nejběžnější kontroly musela být perfektní, bez chyb, á tudíž bez podezření, což se jí dařilo. Ne měsíce, ale celé roky. Kdo ví, co k tomu řekne, až ji najdete…”

“Až ji najdeme? To se snadno poví,” přemítal v duchu Daněk. Štěstí ale v tomto směru neměl on ani jeho kolegové, kteří už měli za sebou první výslechy překvapených členů rodiny.

“Kdepak, Martu jsem neviděla, vůbec nechápu, co se kolem ní děje. Celé městečko si už povídá, že snad měla ve spořitelně sebrat větší peníze. Já ale mám spíš strach, zda jí někdo nesáhl na život. Proč se bojím? Dcera u sebe často a ráda nosila značné částky. Mohla být právě kvůli penězům přepadena,” vypověděla stará matka Bublové. A sestra dodala: “S penězi nešetřila. Měla jich spoustu, a krást tudíž rozhodně nepotřebovala.”

Právě nad touto dedukcí se kapitán trpce pousmál: “Proč ale měla jak, milá paní, tvrdíte peněz dost a dost?”

Po dvouměsíčním kontrolním úsilí totiž vešel ve známost fakt, který udivil i kriminalistu, po dlouhých letech jeho praxe k lidským spádům poměrně pesimistického: Marta Bublová získala nedovole

583

nými machinacemi nejméně 756 tisíc korun. A to se revizoři mohli vrátit nejhlouběji do. historie pouze šestileté, nebol’ starší doklady už byly vyřazené a zlikvidované.

Tou dobou se už po nezvěstné úřednici pátralo Celostátně a kapitán Daněk bezpečně věděl, za jakých okolností se nevšední zlodějna narodila: pachatelka se dokonale orientovala ve své práci, teď už byly vysvětleny také dlouhé hodiny, které po pracovní době často až do noci a zcela samotná trávila ve spořitelně… Jak málo ale tato zjištění znamenala proti skutečnosti, že po ženě nebylo nejmenšího vidu ani slechu. Mezi vyšetřovateli se přitom už občas daly slyšet názory, že pod tíhou odpovědnosti za velkou zlodějnu přece jen asi spáchala sebevraždu a je jen otázkou času, než budou zbytky těla v nějakém odlehlém koutě nalezeny…

Ale všechny zjednodušující verze vzaly z devadesáti procent za své už necelý měsíc po vrcholu s rozuzlením a vyčíslením škod tohoto případu. To totiž kapitán Daněk našel pozoruhodného svědka.

“Na Hlavním nádraží v.Praze jsem paní Bublovou potkal,” pravil místní muž, který se právě vrátil z delšího pobytu v cizině, “a když jsem se k téhle dobal známé hlásil, křečovitě dělala, že mě nezná. A rychle se ztratila v davu. Proč? To jsem si jako člověk, který o zdejších událostech ve spořitelně neměl ponětí, tenkrát v,Praze vysvětlit neuměl. Teď už chápu…”

A zbývajících pár procent k naprosté jistotě, že Marta Bublová žije a spravedlnosti uniká?

Policie samozřejmě na nevídaně široké frontě pátrala, kde všude by zákonem stíhaná žena mohla hledat úkryt. “Měla svou slabost: pravidelně, alespoň jednou ročně jezdívala sama na dovolenou, do lázní či na rekreaci,” vypátral jednu z důležitých okolností Daněk. “Tím chci říct, že je třeba prověřit případné známosti Bublové pánské i dámské. Zdá se, že je po letech svého cestování má po celé republice.” Stalo se, a za další měsíc bylo zřejmé, že se kriminalista trefil do černého. “Ano, paní Marta se u mě stavěla,” přiznala svědkyně až ze slovenského Martina. “Hned zpočátku jsem myslela, že se dostala do nějakých nepříjemností. Povzdechla si totiž přede mnou něco ve smyslu: Věrko, kdybys věděla, co se stalo!

Když potom ve vzájemné debatě přišla řeč na to, že vedle nás bydlí policista, už tu neměla stání.

Rozloučila se tak náhle, jako přišla. S tím, že pokračuje na rekreaci. Teprve teď, když s vámi mluvím, si ty souvislosti uvědomuji.”

Definitivní potvrzení, že Marta Bublová žije, potom poskytl ještě jeden z místních známých nepoctivé úřednice. “Bál jsem se tu pravdu přiznat;’ potvrdil tento řidič poté, co ho kriminalisté na základě dobrého tipu pozvali do své kanceláře. “Tenkrát bylo to krátce po provalení jejího maléru za mnou v noci přišla se dvěma zavazadly a přáním, abych ji odvezl na Slovensko. Odmítl jsem, neboť druhý den jsem měl jezdit na svatbě. Přemlouvala mě dál, a tak jsem nakonec souhlasil alespoň s cestou do Jihlavy. Tam jsem ji dvě hodiny po půlnoci vysadil, opatřil jsem jí taxík a vrátil se zpátky domů. Víc nevím. Snad jen to, že mířila do Martina.”

Daněk jenom skřípal zuby. Kdyby tohle věděl hned tenkrát…

Jednoduše se to napíše, ovšem než zmíněné i další mezníky policisté zjistili, byly tytam měsíce plné práce, potom se převalil rok. A v podobném duchu pokračovalo pátrání i v následujícím několikaletém období. Jinými slovy řečeno občas a zpravidla s větším zpožděním se ukázalo, že se Marta Bublová zase vyskytovala u svých či nejrůznějšími způsoby zprostředkovaných známých, a ti ji vět

šinou nevědomky vlastně kryli. Jednou pod jejím pravým jménem, jindy jako Věru Hákovou, pak zase hrála Karlu Červenkovou. Nejčastěji ohlupovala tím, že se na zdravém vzduchu při rozchodu s rodinou zotavuje po psychickém vyčerpání a operaci žlučníku, kterou jí potvrzovala stará jizva… A přitom si udržovala stále postačující náskok.

Proč to nepřiznat už s notnou dávkou zoufalství pronásledovatelé v šestém roce svého marného snažení vsadili na tehdy ještě ne tak obvyklou spolupráci se sdělovacími prostředky. O případu se tak nejprve zcela otevřeně a obsáhle psalo v Zemědělských novinách, potom se objevila relace v televizi a jinde…

A právě to přineslo rozhodující zlom. Na zveřejněných snímcích totiž svou nedávnou podnájemnici poznal osamělý muž z malé obce na Přerovsku. Ten dal vyšetřovatelům k dispozici kromě dalších cenných údajů i pohlednici, na které se mu Bublová omlouvala za náhlý odjezd z jejího domu. A teď pozor! Písmoznalecká expertiza neomylně potvrdila, že vzkaz jménem Bublové psala jistá žena z jejího příbuzenstva, čímž se konečně potvrdily už dlouho existující domněnky, že s úzkým kruhem rodiny stíhaná celou dobu udržovala styk…

584

Bylo na kapitánu Daňkovi a jeho pracovním týmu, aby konečně solidní stopy patřičně zúročil. Nám zbývá dodat, že paní Marta byla zatčena ve FrýdkuMístku pět let a jedenáct měsíců poté, co v její spořitelně na Domažlicku začala běžná kontrola účtů.

“Beru to jako vysvobození. To nebyl život, to byla štvanice. Zestárla jsem ne o šest, ale o dvacet let. Stále jsem za sebou slyšela něčí kroky, pořád jsem se bála. Už se to nedalo vydržet,” svěřila se Daňkovi bezprostředně po zadržení. A ochotně potom do protokolů diktovala i to, co se jí při skartovaných úředních dokladech nedalo jinak dokázat: kradla dlouhých dvanáct let, aby sama bohatě utrá

cela a dávala dětem.

Jak rozsáhlé vyšetřování potvrdilo lidé té ženě na dlouhém útěku pomáhali, aniž většinou tušili pravý důvod její schovávané. Nicméně pár informovaných zainteresovaných bylo vyslýcháno dů

kladněji, došlo i na trestní stání… Samotné Martě Bublové, která na svém působišti ve spořitelně nakradla nejméně plně prokázaných třičtvrtě miliónu korun, vyměřil krajský soud v Plzni trest. odnětí svobody na dvanáct roků. Ani se neodvolala. Neměla už k tomu sílu? Nebo všechno pochopila?

585

114 případ

KOŠÍK

Byla studená podzimní noc. Ostrý vítr a déšť zahnaly lidi do teplých domovů a Plzeň vypadala jako po vymření. Dokonce už potemněla i okna všech restaurací a hospůdek v této jinak poměrně živé čtvrti města. Jen v jednom z nich svítilo slabé světlo. A právě pod ním zazněly čtyři záhadné výstřely.

Nečekané a jakoby neskutečné, nebol’ v té bouřlivé noci nevzbudily ani nejmenší pozornost. Až ráno si kdosi z kolemjdoucích povšiml dokořán otevřeného okna od výčepu. “V takovém nečase, už brzy ráno a tak poctivě větrají?” pomyslel ten náhodný chodec. Zvědavě nahlédl dovnitř, aby vzápětí pádil k nejbližšímu telefonnímu automatu otřesen obrazem, který se mu naskytl. “Na podlaze hospody U

Balcarů leží nehybný muž v tratolišti krve,” řval do sluchátka zprávu pro linku 158…

Kompletní výjezdová skupina plzeňské kriminální služby posílená o další specialisty a lékaře byla na místě v několika minutách.

Jenže pohotovostní doktor po chvíli musel konstatovat, že život vedoucímu pohostinství Zdeňku Silkovskému už nikdo nevrátí. To ‘ ostatně policisté, kteří se nad tělem skláněli, předpokládali. Že ho někdo zastřelil, bylo evidentní, třebaže se střelná zbraň nenašla. “Smrt nastala krátce po půlnoci,” povídal MUDr. Petr Schejbal. “A která z ran byla smrtelná? Pánové, říkáme vám to při každé podobné příležitosti: To určí až pitva!”

Na první pohled bylo zřejmé, že se před střelbou ve výčepu odehrál zápas. Z několika stolů byly strženy ubrusy se vším, co na nich předtím stálo. V podrážce boty mrtvého kriminalisté našli také vystřelený náboj, další byl mezi střepy z rozbitých sklenic. “Jsou ze staršího, ještě válečného typu pistole,” pravil technik praporčík Jiří Janoušek. “Tohle tvrzení ale berte jenom jako můj první odhad.”

Stůl, u kterého mrtvý ležel, byl na první pohled v pořádku. Nedopitá láhev vodky a dvě skleničky jako by chtěly svědčit o přátelském posezení dvou bližších známých. Nebo měly být svědkem nějakého “obchodního” jednáni? Na zemi .vedle mrtvého muže ležela prázdná kasírtaška. Až po několika minutách našel technik Janoušek za nohou stolu, zpola zakrytou ubrusem, jednu věc, která sem jaksi nepatřila: košík na psa. Okamžitě se otočil a zvědavě vyběhl na dvůr hospody.

Velitel výjezdové skupiny nadporučík Jan Beran pozoroval práci svých podřízených. “Tady se nemůže spěchat, i když to vypadá na banální případ. Dva kamarádi se sešli, poseděli, popili, o něčem se dohadovali, až se pohádali a… Ale ne, nech toho fantazírování a drž se faktů!” okřikl se v duchu.

“Jako bych to nečekal!” vrátil se ze dvora hospody praporčík Janoušek. “Žádný pes nikde není.

Komu tedy ten košík patří?” ‘.‘No vida; hned je problém,” opáčil Beran a vzpomněl na svoje úvahy z předchozí minuty.

Podle předběžných odhadů to vypadalo, že nechybí žádné zboží, jenom denní tržba. Nikde se totiž nenašla ani koruna. “Mnohé napovídá tomu, že při počítání prachů seděl s hostinským někdo z jeho kamarádů a ten z neznámých důvodů nebo proto, aby získal tržbu? vraždil,” uvažoval nadporučík.

Na sebevraždu se pochopitelně pomyslet nedalo.

To už tu ale bylo auto z restauračního podniku. Vedoucí odboru, značně vyvedený z míry zlou noč

ní událostí, nemohl mluvit o Silkovském nic jiného, než samou chválu. “Pracovitý, lidi ho měli rádi, když sloužil, byla hospoda vždy plná. Inventury v naprostém pořádku, dodržoval zavírací dobu, v hospodě netrpěl žádné výtržnosti,” vypočítával inženýr Václav Tomášek. Podobně hovořil i Silkovského kolega Josef Krumlovský, který se na pracovišti s nešťastníkem střídal: “Zdeněk dělal víc, než musel. Ale byl sám, takže mu doma neměl kdo nadávat, když se zdržel. Prostě měl tuhle práci rád a věnoval jí všechno. Dovedl lidi pobavit a ochotně pomohl, když to někdo potřeboval. Proto nemůžu pochopit, že by proti němu mohl někdo něco mít. Vypadá to, že ho někdo zabil opravdu jen pro ty ne

šťastné prachy. I když se mi to zdá nepochopitelné pro šest nebo sedm tisícovek, protože víc tady mít nemohl. To byla tak obvyklá tržba, víte?”

“Jo, milý pane, vraždí se pro míň,” přemítal v mysli Beran. Ale nahlas na tu spršku Krumlovského názorů nereagoval.

“Takže týden nám začal pěkně,” končil poradu náčelník kriminálky. “Skupina má pohotovost do doby, než chytí pořádnou stopu vedoucí i nadále nadporučík Beran. Své úkoly znáte, jen ještě pro zajímavost: vrah na mrtvého vystřelil čtyřikrát, i když zbytečně. Už první rána byla smrtelná. Jestli to

586

byla osobní msta nebo loupežná vražda to už je na vás. A hlavně nezapomeňte na okolnost, že na místě činu byl se vší pravděpodobností pes. Jinými slovy řečeno vrahem by mohl být člověk se psem.”

Pro případ vyčlenění kriminalisté se rozešli po svém. “No to jsou nám noviny,” zašpičkoval poručík Petr Mladý s ještě čerstvým dojmem ze šéfovy poslední věty.

“To víš, šéf je šéf, ale vraha musíme najít sami,” reagoval starší kriminalista. Dobře věděl, jaká prá

ce je čeká. Neradostné úvahy přerušil telefon.

“Tak, Petře,” obrátil se Beran k Mladému, “jedeme zpátky do hospody.”

V restauraci U Balcarů, tedy na místě činu, už bylo zase jako v úle, ale kriminalisté se mnoho pozoruhodného zatím nedozvěděli. Provozovna se předchozího dne zavírala jako kdykoliv jindy předtím

ve dvaadvacet hodin. Vedoucí asi ještě za posledním zamkl… A pak už se všichni jen domnívali, co mohlo následovat: uklidil, spočítal tržbu, připravil věci na ráno a chystal se na cestu domů. Téměř jednoznačně také pravidelní hosté hospody potvrdili, že Zdeněk Silkovský byl oblíbený, kamarádský, a nechápali, kdo mohl mít zájem na jeho smrti.

“Potřebujeme vědět, kdo tu byl poslední v ten včerejší osudný večer,” přešel ke konkrétnímu nadporučík Beran. Nemusel čekat dlouho přihlásili se tři muži. “Odcházeli jsme společně, ano, právě za námi hostinský zamykal. Když jsme dopíjeli, už začínal uklízet. Ale nedá se z toho vyvozovat, že by někam spěchal. Dělával to tak vždycky. Jiný tu nezůstal, byli jsme opravdu poslední,” ujal se slova nejstarší z trojice štamgastů.

“A nikoho jste venku nepotkali?” nechtěl se vzdát nadějí policista, který byl skálopevně přesvěd

čen, že klíč k téhle záhadě musí hledat tady, v hospodě.

“Chápejte, byla tma, zima… Spěchali jsme. Ne, nikoho jsme neviděli. Jen jednu chvíli se mi zdálo, jako by támhle v parku zaštěkal pes,” dodal mluvčí trojice. A nadporučík Beran nedokázal skrýt vzru

šení.

“No nějaký chlap se psem sem občas chodil,” prohodil druhý z kumpánů, který si kriminalistova zvýšeného zájmu všiml. “Neznám ho, zůstal vždycky ‘jenom chvíli u výčepu a bavil se s hostinským.

Nikdy si k žádnému stolu nepřisedl.”

Víc z nich Beran s Mladým nedostali. Nepočítámeli nic neříkající popis, který ‘se mohl hodit na každého druhého.

Když se ti dva kriminalisté vrátili na svoje pracovitě, čekala je tam zpráva, že inventura v hostinci dopadla přesně podle odhady. Zboží nechybělo, zmizela skutečně jen tržba z jediného dne. A jejich úkol? Byl jasný: hledat muže se psem v okolí hostince, chlapíka, který by neměl bydlet daleko.

Vždyť jeho návštěvy u výčepu napovídají, že je může podnikat jako zastávky při procházkách se svým čtyřnohým kamarádem…

Laboratoř k řešení případu tentokráte moc nepomohla. Ne že by stop nebylo dost. Ale po vyhodnocení se ukázaly prakticky všechny k ničemu. “Musíme si v tom konečně udělat nějaký systém. Když vezmeme jednu ulici po druhé a každý protáhneme dům od domu, musíme přece na něco přijít,” rozhodl po dvou dnech marného hledání nadporučík Beran.

Vrhli se tedy znovu do okolí nešťastného hostince, do pochmurného a studeného počasí…

A najednou ho poručík Mladý uviděl. Muže se psem. Šli z parku. Policista se pomalu otočil a vydal se obezřetně za tou dvojicí. Člověk se zvířetem zabočil do jedné z postranních ulic. Když zmizeli v malém domku, protáhl se pronásledovatel kolem, aby si zapamatoval číslo. Proč to nepřiznat Mladý měl sto chutí toho chlápka prostě “sbalit”, ale rozum mu velel jinak. “Nemůžu ho vyplašit. A konečně

zdaleka to nemusí být zrovna ten, kterého hledáme,” přemýšlel a vycházel ze skutečnosti, že lidí se psem tudy chodí desítky. “Ale tohle vypadá na dobrý tip,” dopoval se na duši v přišlí chvíli ten, jemuž svitla naděje.

Poručík Mladý se rychle vrátil na základnu a ověřil si jméno majitele domku. “Bělík, František Bě

lík. A je čistý,” konstatoval nad kartou bez jediného záznamu. A přestože sám s určitostí nevěděl proč, nechtěl se tohoto tipu jen tak snadno vzdát.

Za několik dalších dnů Beran s Mladým po poradě s velitelem toho majitele malého domku v Jilemnické ulici předvedli. Posadil se opatrně na židli a nejistě se rozhlížel kolem sebe. Vyčkával.

“Vy žijete sám, pane Bělík?” nespěchal Beran s otázkami.

“No a co? To se nesmí’?” naježil se tázaný. “Žiju se psem,” doplnil ještě neochotně.

587

“A to vůbec nechodíte mezi lidi? Ani na pivo do hospody?” směřoval nadporučík rozhovor tam, kam potřeboval, a okamžitě zachytil Bělíkův ostražitý pohled.

“Někdy chodím,” zněla odpověď.

“A víte, co se nedávno stalo v hostinci U Balcarů?” Zakroutil hlavou.

“Někdo tam zabil hostinského. Ví už to celá čtvrť. K vám se to nedoneslo? Tu hospodu přece máte na trase svých každodenních vycházek. Pročpak se nestavíte na pivo zrovna tam?” začal být dotěrný také poručík Mladý.

Vyslýchaný pokrčil rameny. “Marodil jsem a nechodil jsem vlastně nikam,” vyhrkl po chviličce přemýšlení.

“Ale někteří hosté, pane Bělík; uvádějí, že jste za hostinským Silkovským chodil poměrně často!”

udeřil zase Beran.

“Kdo to mohl říct!” téměř vyštěkl Bělík. “S nikým se nestýkám, nikoho neznám!”

“Jak myslíte. Můžeme tam spolu zajet,” udělal Mladý další tah v dobře rozehrané partii.

“To nevím proč,” bránil se muž z Jilemnické ulice. Teď už bylo přesvědčivě vidět, že je vystrašený.

“Byl jste tam v úterý, tedy dvanáctého?” zeptal se znovu a trpělivě Beran.

“To si nepamatuji,” snažil se o klidný tón protivník. “Byla zima, pršelo…” pomáhal mu kriminalista.

“Jo, to jsem tam byl,” najednou promluvil František Bělík a zdálo se, že trošičku ožil. “Nebylo mi dobře, ven se mi do toho nečasu moc nechtělo, ale musel jsem se psem. Když jsem se vracel, bylo už v hospodě zavřeno, ale ještě se tam svítilo. Tak jsem zaklepal. Hostinský otevřel, nalil mi něco na zahřátí a já jsem zase šel. Ale někoho tam ještě určitě měl. Slyšel jsem tam hlasy,” zdůrazňoval majitel psa.

To kriminalistům stačilo. Přitvrdili s otázkami a František Bělík se po chvíli schoulil do sebe.

“A kde má ten váš pes košík? Nevšiml jsem si, že by ho měl nasazený,” odbočil najednou a zcela cíleně nadporučík Beran od hospodského tématu.

“Ztratili jsme ho… Nemám peníze, nemohl jsem mu koupit nový,’ zabručel se zrakem upřeným na podlahu muž, který už kriminalisty o své nevině přesvědčit nemohl.

“Možná, že mu padne tenhle,” vynesl konečně největší trumf Mladý a ze zásuvky psacího stolu vyndal košík, který byl nalezen v hospodě U Balcarů.

“Kde jste ho…” Větu už František Bělic nedokončil. Věděl, že prohrál. Kriminalisté ho nechali, až začal hovořit sám.

Dávno František Bělík Silkovského znal, už delší čas spolu občas trávili večery. Pomáhal mu uklí

zet, doplňovat zboží, nebo jen tak klábosili při skleničce. Oba totiž žili osamoceně…

To s tržbou Bělíka napadlo až mnohem později, když měl vrátit známému peníze, které ovšem neměl. Chtěl si opět vypůjčit, zase někde jinde, ale pak se ho začala zmocňovat docela jiná představa.

Pomohl mu k tomu úklid půdy, kde objevil starou pistoli po tátovi… “Silkovský pochopitelně nic netušil, věřil mi,” přiznal nakonec Bělík. “A tak jsem využil šeredného počasí. Věděl jsem, že nikoho na ulici nepotkám, že všichni zalezou ke kamnům. Seděli jsme sami v hospodě u stolu a povídali. On počítal peníze, já jsem držel v kapse pistoli.”

Teď se Bělík odmlčel. Kriminalisté ho dál nepobízeli, spustil po chviličce sám. “Ještě mi řekl: Co blbne..? Já jsem úplně ztratil hlavu. Prachy jsem potřeboval, ale ty výstřely mě polekaly. Zněly v tom tichu příšerně, ale přestat už jsem nemohl. Vzal jsem peníze a vyskočil i s Borkem oknem. Jen ten košík jsme v hospodě zapomněli…”

Pistole, kterou policisté v domku Františka Bělíka našli, byla jedním z rozhodujících důkazů straš

ného činu, za který byl vrah “oceněn” třináctiletým vězením..

588

115 případ

JENOM CHOMÁČ VLASŮ

Proti svým kolegyním z tanečního kroužku měla Kamila Aldová nevýhodu: nebydlela ve městě, takže po zkouškách, které se často protáhly až do noci, šlapávala samotná do pár kilometrů vzdálené vesnice. Jednalo se o slabou půlhodinku, když si cestu zkrátila polní pětinou. Pouštěla se takhle do temné noci už dva roky a nebála se. Věřila si a navíc často ve městě potkala známého, který se do vsi vracel třeba z odpolední směny a rád nadmíru hezké dívce nabídl doprovod.

Tenkrát dotančila po dvaadvacáté hodině. Ještě pár slov s kamarádkami, pak se rozloučila a zamířila k domovu. “Kdo mě asi dojde dnes?” začínala v duchu hrát svou hru, když za sebou snad dvacet minut poté, co opustila město uslyšela kroky. Už párkrát jí poslední dobou tip vyšel na kamaráda Jirku Beníčka. Předstírala přitom, že neví, že na ni tenhle tajný obdivovatel čekává schválně a neodvažuje se to vyslovit…

Kroky se blížily a Kamilu Aldovou čekalo první překvapení. To když zjistila, že mladší muž, který ji poměrně rychle předešel, není Jirka… ani jiný známý z obce či města. Takže trošičku zklamaná, leč bez špatného tušení, pokračovala svou cestou dál, aby v následující minutě byla zaskočena podruhé.

Teď už ale velmi zle.

“Půjdeš se mnou támhle, do města!” oslovil ji s alkoholickým dechem ten, který ji před chviličkou při dlouhých chlapských krocích nechal za sebou. Mladík s hrubým výrazem ve tváři, kterého neznala. Teď ukazoval z rozcestí směrem do polí.

“Nikam s vámi nepůjdu. Navíc tahle cesta do města nevede,” odvětila dívka odvážně a naznačila, že chce pokračovat dál, ke vsi, jejíž domky už byly na dohled. Jenže ten neznámý se nenechal odbýt.

Prudce Kamilu chytil za šálu a smýkl jí o zem. Teď už přestávala všechna legrace.

“Buď si dáš říct, nebo…” vyrazil ze sebe přiškrceným hlasem. Snad chtěl řvát, ale současně se toho právě s ohledem na vesnici v dohledu obával.

Sotva zavolala o pomoc, dostala první ránu do obličeje. “Pomóóóc!” přidala podruhé, potřetí. To už ji ale mlátil hlava nehlava a do ležící na zemi dokonce párkrát kopl.

“Chci tě mít! Budu tě mít! Tak neblbni a koukej se svlíkat! Když neposlechneš, hodím tě do řeky!”

chrlil muž, který se evidentně dostával do nebezpečného transu. Zdecimovaná Kamila v obraně povolila a neurvalec toho využil. Odtáhl ji k nedaleké stodole, kde ji donutil k odložení šatů. Sotva ale při vědomí, že teď už bojuje jenom o holý život, stáhla dívka jako poslední kousek z těla kalhotky, už se čílil nanovo.

“Obleč se do spodního prádla!” rozkazoval ten, jehož organismus v dramatických okamžicích patrně selhal. Ale jakmile si zoufalá znovu oblékla spodní kalhotky a podprsenku, už z ní ty dva kousíčky divoce rval a trhal. Nezbylo jí, než trpělivě plnit i další, podobně nesmyslné příkazy a marně vyhlížet pěšinu, zda se přece jenom neobjeví nějaký zachránce.

Najednou se však útočník nabažil a v násilnostech ustal. Trochu se upravil a zdálo se, že se má k odchodu.

“Jestli jenom někde cekneš, co jsme tady spolu měli, tak tě zabiju!” povídal už klidněji a spěšně zamířil k městu.

Kamila Aldová se pomalu oblékla do toho, co jí po mladíkově útoku jetě zbylo. Byla v šoku, ale rozhodla se správně. Snad riskovala, ale vydala se rovněž směrem do města. S jasným úmyslem nedat neznámému šanci, aby beztrestně unikl a příště znovu uplatnil svoje zvrhlé choutky třeba na nějaké jiné ženě.

“Hodinu po půlnoci byla na místě činu kompletní policejní parta z nedalekého Sokolova. Kriminalisté, psovod i technik se snažili i za nepříznivých světelných podmínek zajistit maximum stop a jejich úsilí přineslo plody: technik podporučík Petr Nerad na trávě našel chomáček tmavých vlasů.

“Bezpochyby blondýnce nepatří. Hned se máme čeho chytit; ‘ obrátil se k nadporučíkovi Janu Žemloví, který vedl zrovna započaté pátrání. Kriminalista uznale pokýval hlavou, ovšem pak už měl myš

lenky jen pro rozhovor s přepadenou.

“Jednal se mnou hrozně surově, byl hrubý a sprostý. Proč najednou přestal, to nevím. Ale jedno vám řeknu určitě: za celou dobu, co se po mně válel, nedosáhl ničeho,” vysoukala ze sebe dívka a ce

589

lá se třásla. Nejen z čerstvých dojmů, také zimou. Žemla ji tedy posadil do vytopeného služebního auta a nechal odvézt nejprve k lékaři a potom domů. S tím, že na podrobný výslech je čas ráno.

“Asi pětadvacetiletý, snad 175 centimetrů vysoký, na hlavě čepici s kšiltem. Žokejka se jí říká,”

snažila se dívka před odjezdem pomoci kapitánovi, který chtěl znát alespoň nejzákladnější popis pachatele. “A barva vlasů? Všimla jste si v té tmě?” zněla poslední otázka krátkého rozhovoru.

“Tmavé,’ odpověděla.

Kromě vlasů, které tedy s největší pravděpodobností patřily násilníkovi, technik Nerad na místě se zválenou trávou našel jako pozůstatky nerovného boje už jen pár kousků roztrhaného spodního prádla. A jestliže zmíněné objevy, především pachatelovy vlasy, měly pro pátrače značný význam, příliš jim tentokráte nepomohl služební pes. Stopu ztratil hned na kraji městečka, které neurvalce pohltilo.

Příštího rána se všichni do případu zainteresovaní policisté sešli v Žemlově kanceláři.

“Soudím, že si pachatel Kamilu Aldovou vybral náhodně. Zkrátka nic předem tipovaného. Někde ve městě se jí asi pověsil na paty… Vlasy nám sice ohromně pomohou při usvědčení násilníka, ale k tomu nám cestu zatím neukazuje vůbec nic,” shrnul situaci šéf skupiny a dobře věděl, že svým lidem neříká nic nového. Ale bylo nutné navodit atmosféru pro rozdělování prací, které sice nejsou nejoblí

benější, ale kriminalistika se bez nich neobejde: “Ty v okresních kartotékách vytipuješ evidované ná

silníky, ty budeš šmejdit po nádražích a hospodách a hledat podezřelé typy, ty se poptáš mezi taxiká

ři…”

Následující setkání s Kamilou Aldovou nedalo kapitánovi nic nového nepočítámeli zjištění, že se dívčina pomalu pomaloučku z hrůzných událostí vzpamatovávala. “Ne, jsem si tím naprosto jista: toho člověka neznám. Nikdy jsem ho nepotkala: A to se spolehněte, že mezi místními kluky toho věku mám známých dost. Žádného nepodezírám;’ uvedla na závěr do protokolu.

Pozoruhodné zjištění do centra pátrání dál už nepřinesli ani Žemloví podřízení. Tak uběhl den, pak druhý…

“Chraň vás pánbůh, chlapi, jestli ten váš neznámý kolem města vyjede po další ženské,’ nebyl spokojen s dosavadním průběhem vyšetřování velitel kriminálky. “Neříkejte mi, že se za noc a dva celé dny nedá narazit na jedinou lepší stopu! Pochopím, že dopředu se pečlivěji připraví a stopy za sebou zamete lupič a třeba i vrah. Ale násilník? Sami přece předpokládáte, že si Aldovou vybral náhodou.

Někde přece chybu udělat musel. Musel třeba sedět v hospodě, když z něj táhl alkohol…”

Ve vyšetřování nadešel třetí den a už se zdálo, že ho Žemla uzavře zase jenom zjištěním, že další z původně podezřelých místních násilníků má neotřesitelné alibi. Až najednou poručík Václav Sokol přivedl taxikáře Františka Motyčku. Ten se zrovna vrátil z delšího rita na Slovensku.

“Ano, toho večera, který vás zajímá, jsem do městečka přivezl mladého muže. Naložil jsem ho v Sokolově u nádraží kolem devatenácté hodiny a chvíli jsem se rozmýšlel, jestli toho opilce vůbec mám do auta vzít. Ale kšeft je kšeft, takže jsem jel,” vzpomínal Motyčka. “Cestou povídal, že jede na návštěvu k rodičům a zmeškal autobus. Vysadil jsem ho u prvního rodinného domku v ulici vedoucí k náměstíčku..A jestli šel opravdu dovnitř, to už vám neřeknu.”

Nevadí. To už kriminalisté prověřili sami. V první řadě zjistili, že baráček patří Marešovým, naprosto spořádaným manželům… Pan Mareš byl Žemlovým dotazem na jejich syna nemile překvapen, ne však zaskočen.

“Copak zase provedl, ten náš klacek?” A aniž čekal na odpověď, pokračoval: “To se ví, že u nás to úterý večer byl. Zpitý pod obraz a chtěl dovnitř, ale já jsem ho vyhodil hned od vrátek. Víte snesu hodně, ovšem opilec mi domů nesmí. Ano, vyhnal jsem ho, protože už mám jeho průšvihů až nad hlavu. Ukáže se vždycky jednou za čas… Odešel odtud rovnou do místní hospody. Vydala se tam za ním moje mladší dcerka a nabízela mu, že zavolá taxík, aby ho odvezl domů. Proč to nepřiznat měli jsme s manželkou strach, aby tu zase něco nespáchal. On se však na holku zle obořil a vynadal jí, tak

že se vrátila s brekem. Víc o našem Pavlovi nevím.”

“Ale ano, Pavel Mareš tu seděl dobře dvě hodiny,” potvrdil hostinský. Opilý už přišel. Chvíli před zavírací, tedy dvaadvacátou hodinou, zaplatil tři piva a malý rum…”

Takže časové nesrovnalosti s novým podezřením neexistovaly. A nebylo problém zjistit bydliště Pavla Mareše v sousedním okrese, pozoruhodný pak byl také pohled do jeho trestního rejstříku a pří

slušných spisů. Kromě několikanásobné majetkové trestné činnosti už jako mladistvý přepadl ženu a

590

chtěl ji znásilnit, o rok později s ním měla špatnou zkušenost mladičká studentka, kterou opilý opět se stejným úmyslem brutálně zmlátil, ale nakonec svého sexuálního plánu stejně nedosáhl…

“Hleďme tu podobnost;’ glosoval řádky z vyšetřovacího spisu kapitán Žemla a se zájmem četl vyjád

ření lékaře psychiatra: “Vzrušuje ho násilí páchané na ženách, má sklony k sadismu…”

Pavla Mareše kriminalisté ze Sokolova zadrželi na pracovišti, kde se k němu kolegové bez výjimky vyjádřili velmi nechvalně. Když se podezřelý v šatně na cestu s policisty převlékal z montérek, nasadil si na hlavu čepici žokejku, ve které ho potom Kamila Aldová neomylně při rekognici z pěti mladých mužů vybrala a označila jako toho, který ji na noční cestě domů přepadl. Mareš se sice snažil zapírat, leč pozůstatky po dívčiných nehtech na jeho těle byly výmluvné. Stejně jako chomáček vlasů, který mu jako důkaz nad důkazy při nočním boji z hlavy vytrhla právě Kamila Aldová. Nakonec se přiznal a později stanul před krajským soudem v Plzni, který mu s ohledem na pestrou kriminální a násilnickou minulost “nadělil” jedenáctiletý trest odnětí svobody ve třetí nápravně výchovné skupině a s patřičným ochranným léčením. Tento verdikt po odvolacím řízení potvrdil i soud vyšší instance.

591

116 případ

OSUDNÁ STOVKA

Ačkoliv byl profesí železničář, vedl Karel Tampír život poměrně pravidelný. Netýkaly se ho směny ani turnusy, podle jeho ranních odchodů do práce se daly řídit hodiny. Z domova směrem k sokolovskému nádraží vyrazil vždy tak, aby kolem mostu přes řeku Svatavku vykračoval v půl šesté. I tentokrát mimoděk šlehl pohledem přes vodní hladinu, ovšem o cosi tu proti očekávanému a letitému stereotypu jeho oko zadrhlo: jako by zrovna pod mostem říčka zlehka nadnášela lidské tělo.

“Jardo! Pojď se na něco podívat!” zavolal na stejně přesného kolegu Šlapáka, se kterým se v těchto místech pravidelně setkával.

“Nerad bych byl špatným prorokem, ale…”

“No jistě! Je tam mrtvola! Nějaký chlapík to je,” reagoval Šlapák, sotva se rychlým krokem oba přiblížili k vodě. “Leží na zádech a nic bych nedal za to, že má obličej od krve. Nebo to jsou čerstvé rány?”

Snad poprvé v životě ti dva železničáři přišli do práce se zpožděním. A pořádným. Operační dů

stojník sokolovské policie, kterému svůj objev z nejbližšího telefonu oznámili, totiž chtěl, aby na místě vydrželi do příjezdu kriminálky. Ta tu byla za pár minut a její pracovníci… Jak ti byli zvědaví!

Až si Karel Tampír v duchu posteskl, proč zrovna on musel být ten první, kdo mrtvého spatřil. “Co pořád ode mě chcete slyšet?” začínal být nevrlý z dalších a dalších otázek nadporučíka Jiřího Železného, který se vyšetřování případu ujal. “Nevím víc než to, co už jsem povídal: Jdu normálně do prá

ce, podívám se na Svatavku a vidím, že…” A potom, když na břehu s Jaroslavem Šlapákem na chviličku osaměl, zabručel ještě nelichotivou poznámku: “Sami nemají jasno ani v tom, jak se mrtvý jmenuje, a ode mě by asi chtěli slyšet, kdo je vrah.”

Ano. Že jde o vraždu, to bylo jasné i dvěma .v kriminalistice naprosto nehoněným železničářům.

Rány v obličeji i na hlavě mrtvého totiž byly víc než výmluvné. Za chvíli na břehu přibylo uniformovaných policistů i dalších kriminalistů v civilu, z uctivé vzdálenosti sledovalo zdejší hemžení několik zvědavců z nedaleké fabriky.

“Nejenže mu vrah pořádně rozbil hlavu. Toho člověka také někdo škrtil;’ konstatoval doktor z lé

kařské pohotovosti, který pochopitelně rovněž nemohl chybět a teď se skláněl nad bezvládným tělem.

“Podle mého soudu nešťastník nežije nejméně dvě a maximálně čtyři hodiny. Tím chci říct, že byl zavražděn až po půlnoci. Nemáte tedy tentokrát za vrahem zas tak velké .zpoždění.”

To byla pravda. Ovšem co o mrtvém v těch chvílích věděli? V podstatě mohli jen tipovat jeho věk: Dvacet? Pětadvacet či sedmadvacet let?

Ač tomu původně v dané záležitosti mnoho nevěřili hodně pomohl služební pes. Jeho pán, nadstrážmistr Václav Halousek, asi po hodině poctivého pátrání v širším i bližším okolí svoje zjištění shrnul: “Našli jsme na břehu načatou krabičku spart, zápalky, hřeben… A největší radost asi budete mít z téhle vkladní knížky. Zní na jméno Tomáš Kužel.”

Pohled do evidence obyvatelstva naznačil, že by kolem muže zmíněného jména mohli pátrat v nedaleké Svatavě. Ale vůbec nebylo jisté, jakou roli vkladní knížka, ze které předešlého dne kdosi vybral čtyři stovky, v případu hraje. Vztahuje se k zatím neznámému mrtvému jako jeho majetek? Nebo ji tu ztratil zloděj?

Nadporučík Železný se na snadno zjištěnou adresu vydal sám a dveře mu otevřela mladá žena:

“Ale ano, Tomáš jel včera do Sokolova. Jak ho znám, skončil v nějaké vinárně, potom s opicí někde přespal… Nebo udělal něco vážnějšího, že se o něj zajímá kriminálka?” S poslední větou poněkud zneklidněla, nicméně na žádost Železného ochotně našla manželovu fotografii. Už na první pohled kriminalista pochopil jedno: zavražděný ze Svatavky je Tomáš Kužel, třiadvacetiletý invalidní dů

chodce.

“Rád bych se ve svém podezření mýlil, paní Kuželová,” navázal po chvilce ticha nadporučík, aniž zvedl oči od fotky. “Teď vás ale musím poprosit; abyste se oblékla a…”

Na pitevně sokolovské patologie zanedlouho Emilie Kuželová skutečně mrtvého identifikovala jako svého manžela. “Ale já jsem ho varovala! Já jsem mu pořád Trkala, že ho to pití jednou bude stát život. Byl přece nemocný… Ale ten rozbitý obličej! On neumřel od nemoci, že?” vzlykala čerstvá vdo

592

va a matka dvou maličkých dětí. Odvezli ji domů a rádi uslyšeli ujištění sousedky, že se o paní Kuželovou alespoň v nejhorších chvilkách postará.

Ještě nebylo poledne a nadporučík Železný sestavoval plán prvních kroků v konkrétním pátrání po vrahovi “Zkusíme pro začátek přistoupit na jednoduší verzi; kterou nám ve výpovědi nabídla paní Kuželová. Její manžel byl jako často předtím na posezení s kamarády či známými… Raději chodil do vinárny a lepších podniků, takže jim zatím dáme přednost před nejobyčejnějšími hospodami. Fotografie Tomáše Kužela je už rozmnožená? Ano? Jednotlivé pátrací skupiny si tedy vezmou po exempláři a očekávám, že mi budete hlásit každou, třeba jen trochu zajímavou stopu.”

První parta kriminalistů se do večera ze svého rajónu vytipovaných vinárenských a restauračních podniků vrátila s nepořízenou. Muže, na kterého se ptala, podle fotky jako hosta z minulého večera nikdo nepoznal. Leckde dokonce s jistotou tvrdili, že tenhle chlapík u nich nikdy nebyl, alespoň pokud si pamatují.

V podvečer, kolem osmnácté hodiny, se však Želenému ozval jménem druhé skupiny podporučílc Josef Cimer: “Kužel prý seděl ve vinárně hotelu Ohře. Ne, podle jména ho neznají, ale zaujal je jako jeden z nejhlučnějších z velké party. Ta odcházela až se zavírací hodinou, tedy něco málo po druhé ráno. Mám dokonce i pár jmen lidí, kteří bezpochyby byli v jeho blízkostí. Personál nám pomohl. Ti hoši z mokré čtvrti údajně bývají ve vinárně poměrně často když jim to kapsa zrovna dovolí. Myslím, že se máme čeho chytit.”

Po takové zprávě nadporučík Železný za svým mladším kolegou okamžitě vyjel. Chtěl být přítomen roztáčení docela běžného kolotoče prověřování alibi, který kriminalisté tak důvěrně znají, ovšem “pasažéři” jsou pokaždé jiní. A na ty dnešní podezřelé se kriminalista těšil obzvlášt:

“Šel jsem domů s Věrou“ vysvětloval Ladislav Fuksa, vyhlášený místní opilec… a také hleďme!

rváč a násilník. Slečna Bláhová ovšem nezávisle na něm jeho výpověď do detailu potvrdila a jista si svou nevinou, ochotně přidala i další podrobnosti společné cesty z vinárny. Pro policisty ale bylo celé její vyprávění naprosto bezcenné. Jako další vypadl z kola Karel Vavřík, člověk podobného ražení jako Fuksa, podezřelá nitka se nedala najít ani na Čermákovi, Šustovi, Brouskové… Ti všichni sice přiznali, že s Tomášem Kuželem ve vinárně předchozího večera seděli, ovšem blíž ho neznali a jméno se vlastně dozvěděli od policistů.

Až Boris Horyna dal kriminalistům, kteří už z těch rozsáhlých a dosud zbytečných výslechů byli celí nesví, chuť do dalšího snažení v téhle stopě. “Já Tomáše Kužela znám. A s určitostí vám můžu říci, že do vinárny přijel s jakýmsi Béďou, který se mi ale příjmením nepředstavil. A s Béďou také odešel. Oba byli pořádně opilí. Prý se potkali po létech,” uvedl do protokolu Horyna. “Cestou z vinárny mi ti dva zmizeli z dohledu, když se dali cestičkou k mostu přes Svatavku…”

Do mozaiky, kterou v hlavě sestavoval nadporučík Železný, zvláště poslední Horynova věta zapadala perfektně. Leč Béďa zůstával nadále neznámý. Takže ještě jednou šli zkusit štěstí do vinárny, kde se drápkem chytili. A slyšeli tam omluvné: “Béďa? To může být jedině Bukovinský. Ten tu patří k inventáři, a snad proto jsme na něj zapomněli. Ale máte pravdu: zatímco jindy zpravidla sedává u baru, včera byl v té velké partě, co vás zajímá. A skutečně si připíjel už si vzpomínám s tím neznámým s fotografie na setkání. Prý jsou bývalí spolužáci ze školy…”

Bukovinský ještě v noci necelých čtyřiadvacet hodin po vraždě, ze které teď už byl podezřelý

usedl v kanceláři sokolovské kriminálky. Lidem kolem nadporučíka Železného sám vydatně pomohl.

To když při vyndávání občanského průkazu ze zadní kapsy kalhot na podlahu vypadla stovka s lícem umazaným od krve!

To se ví, že tenhle rozhodující moment policisté nepřehlédli. Bedřicha Bukovinského podrobili dů

kladnější osobní prohlídce a našli stopy krve také na jeho hodinkách. Později měly expertizy potvrdit, že krev v obou případech patří zavražděnému Kuželoví, ovšem vrah svoje šance správně zhodnotil mnohem dřív. Hned poté, co ho vyšetřovatelé s krvavou stovkou a stejně poznamenanými hodinkami v ruce požádali o vysvětlení.

“S Tomášem jsme byli kamarádi už od dětství. Viděl jsem ho naposledy před vojnou, ze které jsem se vrátil před půl rokem. A po dlouhém čase jsme se tedy setkali znovu včera u vchodu do vinárny, kam jsme oba mířili. Já jako mnohdy jindy předtím, on čirou náhodou. Pozval mě a platil i moji útratu,” spustil Bukovinský. “Všiml jsem si, že mu po vyrovnání tučného účtu v peněžence ještě zůstala stovka… Na revanš tě ještě teď zvu na lahvičku a něco k zakousnutí k sobě povídal jsme mu, když

593

zaplatil. A nevím, co mě to napadlo. Kde bych doma vzal plnou láhev! A jídlo na hostinu jakbysmet!

Snad jsem nechtěl, aby k nám došel a zjistil, že jsem si vymýšlel pohádky. Ale spíš to bylo kvůli té osudné stovce…”

Pořád ji prý při své současné nouzi viděl před očima. Nedovedl vysvětlit, co se s ním stalo, ale když došli k mostu před Svatavku, na slabšího Tomáše Kužela z ničeho nic skočil a začal ho škrtit. Když se svalili na zem a tělo napadeného znehybnělo, sáhl jsem vedle, po těžkém kameni, a několikrát ude

řil. “Bylo to pětkrát? Nebo sedmkrát? To už přesně nevím,” končil s výpovědí. Tu stovku jsem mu sebral i s peněženkou a bezvládné tělo jsem odtáhl do vody. Tam také letěl kámen, kterým jsem ho tloukl,” dodal provinile. Při domovní prohlídce u Bedřicha Bukovinského kriminalisté našli další dů

kazy Kuželovu peněženku a občanský průkaz, který se vrah pokusil zlikvidovat v kamnech. Ale lhali bychom tvrzením, že kromě této zoufalé sázky na zničující oheň se snažil důmyslněji likvidovat stopy a svůj čin popírat. “Čekal jsem vás vlastně od samého rána,” řekl současně s přiznáním kriminalistům vrah; kterého později plzeňský krajský soud poslal na dlouhých čtrnáct roků za mříže.

594

117 případ

NEČEKANÁ NÁVŠTĚVA

Marii Burešové nebylo tenkrát dobře. Hůř se jí dýchalo, asi změnou tlaku, a tak se rozhodla, že si udělá odpočinkový den. Polehávala, chvíli si četla, podřimovala… To, co ji znenadání vytrhlo z téhle letargie, nebylo zvonění zvonů, jak ji ještě v polospánku napadlo. Ani telefon. Byl to hlas domovního zvonku u jejího plzeňského bytu. Chvilku přemýšlela, kdo to může být. Vždyť návštěv stále ubývá a bývalí žáci, kteří ji častokrát potřebovali, už pomalu na starou kantorku zapomínají. Nicméně zvedla se, oblékla župan a pomalu šla ke dveřím. “Kdo je?” zeptala se. Ale to už otevřela dveře na doraz řetízku.

Za dveřmi stála mladá žena s miminkem v náručí. Paní Burešová chvilku mhouřila oči v přítmí předsíně a snažila se vybavit, kdo to může být. Zdálo se jí, že tu tvář už viděla. Ale jméno k ní připojit nedovedla.

“To jsem já, paní profesorko, no přece Milena, bývala jsem Krausová,” pomáhala její paměti mladá žena. Někdejší učitelce začalo svítat. No jistě, Milena patřívala k jejím výborným žákyním. Rodiče si přáli, aby studovala medicínu, ale ona si prosadila práva. Ovšem jak už to někdy bývá a může za to asi zákon schválnosti, před posledním ročníkem začala stonat. Říkalo se, že to všechno dohromady nezvládla psychicky. Hlavou profesorky proletěly i pověsti, které o dívce šly později. Studií nechala, vdala se, pak prý se snad zase rozvedla… A to bylo vlastně vše, víc už o ní neslyšela.

“Vítám tě, Mileno,” vrátila se do reality Marie Burešová. “Tak pojď dál, ať si popovídáme. Jestli ovšem máš čas..? A uvoliňovala dveřní řetízek…

“Já mám času,” odvětila mladá žena. V předsíni se zula a už se usazovala v obývacím pokoji. Dítě opatrně položila vedle sebe na pohovku.

“Ani jsem nevěděla, že máš děťátko,” řekla profesorka, když přinášela čerstvě uvařenou kávu. “Jak je staré? Jak se jmenuje?” zajímala se dál. Milena se zarazila. Ale vzápětí vyhrkla: “Maruška… a je jí asi rok.” Burešová zpozorněla. To “asi rok” jí znělo poněkud podivně.

Nicméně návštěvnice zabalila děcko do přikrývky a obě ženy usedly ke kávě. “Tak vyprávěj něco o sobě, co děláš? A co manžel? Ty ses znovu vdala, vid?” vyptávala se stará učitelka. Vtom začalo dítě plakat. Milena ho vzala do náruče…

“Nebude mokrá?” reagovala věcně Burešová. “To ne, spíš už půjdeme,” zněla odpověď mladé ženy, která viditelně znervózněla. “Říkala jsi přece, že máš dost času. Tak nespěchej! Podíváme se, jestli není mokrá,” navrhla hostitelka. “Přebalíme ji, a uvidíš, že bude spát dál.”

A paní profesorka už měla dítě v náručí, položila ho na stůl v kuchyni a začala rozepínat dupačky.

Najednou ji napadlo: “Proč je holčička v modrém?”

Rychle dupačky stáhla, rozbalila mokré pleny a skutečně: na stole před ní ležel kluk jako buk! Najednou si uvědomila, že mladá žena za ní ani nepřišla do kuchyně a zůstala v klidu sedět v pokoji u kávy. “Co teď budu dělat?” tázala se v duchu sama sebe Marie Burešová. “Když na ni udeřím, co a jak, nejspíš se sebere a uteče…”

Ten příběh však začal už ráno, kdy se při rychlé snídani před odchodem do práce obrátil Karel Pá

nek na svou manželku: “Ty, Mirko, není něco malému? Slyšel jsem, že jsi k němu v noci několikrát vstávala.”

“Zrovna o tom přemýšlím,” opáčila Pánková. “Také si říkám, že je neklidný… A kašle. Až se probudí, změřím mu teplotu. Asi udělám nejlíp, když s Davidem zajedu na polikliniku.”

“Zavolám z práce, jak mu je,” loučil se za chvíli Karel ve dveřích. Mladá žena se ještě na chvilku natáhla, neboť v noci si opravdu moc neodpočinula. A nyní maličký synek ještě spal…

Ale za chvíli ji probudilo Davidovo pokašlávání a kňourání. “Zrovna je čas jít na středisko,” podí

vala se matka na hodinky. Vstala, oblékla se, vypravila i Davida… U dětského lékaře byla toho dne jednou z řady matek, které přišly se svými potomky ve stejných zdravotních potících. Nic zlého, kapky a prášky to prý do týdne spraví. Vyzvedla tedy léky na předpis v lékárně v objektu jedné plzeňské polikliniky, a když se vracela ke kočárku, uvědomila si, že se sama také chtěla objednat k obvodní lé

kařce, neboť měla už delší čas zažívací potíže. A skutečně, za pár minut byla zpátky: Ovšem při pohledu ze schodiště jí ztuhla krev v žilách. Kočárek s maličkým Davidem byl pryč.

595

Schody seběhla jako ve snu. A když se ujistila, že se nemýlí, začala křičet. Seběhli se lidé, nervózně se jí snažili utěšit… Zoufalé volání o pomoc zaslechl také uniformovaný nadstrážmistr Jiří Krýsl, který kolem polikliniky kráčel v rámci své běžné služby. “Někdo mi ukradl dítě i s kočárkem, pomozte, prosím,” šeptala už téměř z posledních sil nešťastná matka Miroslava Pánková.

“Zavolám posilu, mám tu vysílačku. Ten, kdo malého odvezl nemůže být daleko. Uvidíte, že to dobře dopadne,” klidnil ženu policista. To se ví, že také pomyslel, zda. si z paní Pánkové někdo neztropil krutý žert. Ale ne, nic nenapovídalo, že by někdo s omluvou vystrčil hlavu zpoza rohu a zastavil chod dalších událostí.

Za pár minut přijela hlídka z obvodní policejní služebny a sotva se její členové pustili do práce v okolí polikliniky, už se tu hlásila také parta nadporučíka Hynka Bláhy z plzeňské kriminálky.

“Přece to někdo musel vidět!” kul železo, dokud bylo žhavé kriminalista Bláha. “Podívejte, co je tu všude lidí! Zablokovali jste ulice? Fajn! Ptejte se kolem, zda někdo nezahlédl něco podezřelého!”

zněly první rozkazy.

Ozval se nadstrážmistr Krýsl: “Jsem tu vlastně od začátku… Ale k věci všiml jsem si támhle toho chlapíka v okně naproti. Dívá se do ulice už hezkou dobu. Třeba zrovna on nám pomůže…” Bláha ten postřeh pochválil a Krýsl se k domu rozběhl, našel poschodí a zazvonil. Otevřel mu starý pán, které

mu mladík v uniformě v rychlosti vysvětlil, oč tu běží.

“Ano, máte pravdu, upoutalo mě, že se ta žena chová nějak divně. Myslím tu, která s kočárkem před chviličkou odjela. Pořád se rozhlížela kolem sebe, okolo kočárku chvíli chodila… Pak ho najednou popadla a skoro s ním utíkala pryč,” vypověděl ochotně důchodce. Popis té neznámé ale poskytl jen opravdu mlhavý.

“A víte alespoň, kterým směrem se prchající s kočárkem pustila?” nevzdával se naděje Krýsl. Muž mu ukázal opět pramálo slibně směrem do sídliště. Přesto kdo měl nohy, rozběhl se za stopou. Policisté měli projít všechny vchody a domy, čekalo je vlastně hledání jehly v kupce sena.

Milena plakala a nebyla k utišení, Burešová jí chlácholila. “No tak mi, děvče, pověz, co se stalo.

Nikdy není tak zle, aby se věci nedaly alespoň trochu napravit,” mluvila příjemným hlasem stará kantorka. A ta, která ji přišla tak nečekaně navštívit, si po chvíli přece jen otevřela srdce.

“Byla jsem vdaná, ale nějak jsem to nezvládla. Naši na mě zanevřeli už dřív, kvůli škole. A muž?

Zpočátku byl hodný a trpělivý, ale mně nic nešlo; nic se mi nevedlo. Když přišlo dítě, úplně jsem odpadla. Manžel musel dělat všechno sám, zatímco já jsem se všeho bála a nic jsem neuměla. Vydržel to dva roky, pak se dal rozvést: A vzal mi i dítě… malou Marušku… že nejsem schopna se o ni starat.

I soud mu dal za pravdu. Potom jsem se dozvěděla, že se znovu oženil a naše dítě dal do ústavu. To mě dorazilo. Byla jsem skoro půl roku na léčení na psychiatrii; vzpomínala nyní rezignovaně. A Marie Burešová už začínala chápat souvislosti.

Už před chvílí, hned když nad chlapečkem rozbaleným z plenek pojala svoje podezření, stará učitelka nepozorovaně zatelefonovala na policii. Teď jí bylo někdejší žačky líto. Co ale Mileně měla povídat? Únosem cizího děcka přece nelze své životní problémy řešit. Věděla, že ještě musí čekat a vydržet nejvýš pár minut. Ale nechtěla k ní hovořit zbytečně, nemínila plácat nic neříkající fráze c~

tom, že život není lehký…

“Musíš se sebrat,” vážila Burešová každé slovo. “Až se ti to povede a dáš se do pořádku, určitě budeš mít naději získat zpět svou vlastní holčičku. A nebudeš si,” zarazila se, “půjčovat cizí;’ snažila se zmírnit svá slova.

Konečně se ozval zvonek. Marie Burešová pomalu vstala a s děckem v náručí šla otevřít. Za dveřmi stál nadporučík Bláha. Případ, který se původně zdál komplikovaný, dospěl do finiše.

Dítě odvezlo policejní auto k jeho matce a nadporučík Bláha šel do obývacího pokoje, kde seděla plačící Milém. Vyměnili si pohledy, kriminalista usedl vedle mladé ženy a položil ruku na její. “Paní;’

a odmlčel se.

“Zlámalová Milena;’ navázala hovor už celkem klidně. “Co mi uděláte?” zeptala se.

“Nebojte se: nikdo vám ubližovat nebude… Ale se mnou jít musíte, to jistě chápete, že?” dodal.

Smutně se usmála. “Ano, půjdu,” řekla rezignovaně. V tu chvíli měl Bláha chuť zaklít, prostě si ně

jak ulevit. Vůbec ho netěšilo řešit případ nešťastné mladé ženy, které vlastní rodina či bůhvíco naru

šilo duši natolik, že ztratila soudnost a sklouzla až ke krádeži dítěte. Předem věděl, jak případ skončí.

596

Ale svoji práci udělat musel. Nadporučík Hynek Bláha se nemýlil, trestní stihání bylo v tomto případě zastaveno. Milena Zlámalová se dostala do péče psychiatrů, kteří se vyjádřili, že snad až čas…

597

118 případ

BLAMÁŽ NA DOSAH

Možná tomu po přečtení následujících řádků nebudete věřit, ale je to fakt: ten případ se mohl stát ještě v polovině osmdesátých let! Bylo to na Sokolovsku a na jedno malé místní oddělení policie při

šel takhle odpoledne pětadvacetiletý Marián Domaník; chlapík ze sousední vesnice. Službu držícího poručíka Petra Kubáta do jisté míry překvapil. Zatímco v minulosti se tu tenhle vyhlášený opilec a rváč objevoval sice často, ovšem vždy v doprovodu několika statných policistů, tentokrát ve dveřích stál střízlivý, klidný… a hlavně sám.

“Nějaké problémy?” přivítal Kubát nečekaného hosta. A rozpačitý dojem z návštěvy nedokázal dost dobře skrýt.

“Vy něco víte?” podivil se Domaník. Na odpověď nečekal a spustil: “Dneska dopoledne mi umřel osmiletý kluk.”

Poručík zpozorněl a muž, který si na strážnici ještě nestačil ani sednout, sbíral odvahu k dalšímu pokračování. Trvalo mu to jen pár sekund. “Včera večer jsem ho ztloukl. Hrozně jsem ho seřezal, protože zase zlobil. Ráno byl ještě živý, ale když jsem se teď vrátil z práce…”

Lecčeho by se v Domaníkově případě Kubát nadál, ale tohle nečekal. Ale pozor: z muže naproti

na rozdíl od minulých zkušeností alkohol nezaváněl a z výrazu jeho tváře se dalo vyčíst, že řečené myslí vážně. Poručík tedy sáhl po telefonu, aby se poradil s operačním důstojníkem policie v Sokolově. Vždyť takovýmto způsobem se o smrti člověka dozvídal poprvé.

“Pro každý případ nech všeho a jeď se tam podívat,” slyšel ve sluchátku. “Já za tebou hned posí

lám výjezdovku.”

Domaník neburcoval Kubáta zbytečně. Poručík měl už za slabou ‘půlhodinku opravdu spatřit v posteli skromně zařízené ložnice mrtvé dítě plné ošklivých podlitin, modřin a boulí, viditelných na první pohled. “Kluk strašně zkusil,” bylo první, co mu blesklo hlavou.

Jenže na takové úvahy teď nebyl čas. Musel zajistit místo činu, vykázat ze dveří první zvědavé sousedy… Ještěže do toho začínajícího zmatku pár minut po Kubátovi přijela kompletní výjezdová skupina: kriminalista, vyšetřovatel, technik…

“Říkáš, že se ti Domaník už na vaší stanici přiznal, že dítě utloukl?” obrátil se šéf příchozích, nadporučík Václav Metelka k uniformovanému kolegovi. Po souhlasném přikývnutí a pár slovech na upřesnění situace si Mariána Domaníka sám poslechl. Dojmy? Z výpovědi jednoduchého muže ho zatím kromě opětovného přiznání ve formě několika holých vět nezaujalo zhola nic.

“A svědkové?” zeptal se otce rodiny, teď netečně stojícího nad zuboženým mrtvým tělíčkem.

“Když jsem ho seřezal, nikdo tu nebyl. Jen manželka a ostatní děti ve vedlejší místnosti,” vysoukal ze sebe Domaník.

Pavlína Domaníková, žena rovněž nadmíru prostá, záhy řečené potvrdila: “Manžel Karla občas tloukl. Když zlobil… Nebo když třeba pustil do kalhot. Bylo mu přece už osm let! Včera Karel zase nedal pokoj malé Denise. Tak dostal. .Manžel ho mlátil v ložnici, já jsem jenom za dveřmi slyšela, jak to pleská. Ale kluk nebrečel. Šla jsem se tam potom podívat. Ležel na zemi a chroptěl. Dala jsem ho tedy do postele a on usnul. Ráno mi. bylo divné, že nevstává. Napadlo mě, že trucuje. Ať říkala jsem si. Ale nakonec mi to nedalo a šla jsem Karla budit. Už byl studený…” Poté se odmlčela, ale Metelka vycítil, že má ještě cosi na srdci. A skutečně, když ji vyzval, doplnila: “Víte záleží mi na tom, abyste věřili, že to manžel Karlovi neudělal schválně. On má děti rád.”

Čím v takové situaci měli policisté začít? Předně Mariána Domaníka zadrželi a požádali prokurátora, aby ho vzal do vazby. Také nařídili soudní pitvu ztýraného dítěte, naplánovali další hledání a vý

slechy svědků…

“Už Domaníka viděli psychiatři? Ještě ne? Tak to honem napravíme,” rozhodl nadporučík Metelka s tím, že dál se bude záležitosti věnovat ve své kanceláři v Sokolově.

Nadešel třetí den od tragédie dítěte a nadporučík Metelka právě dostal od plzeňských soudních lé

kařů zprávu z pitvy. “Kromě dalších poranění hlavy má dítě zlomenou spodinu lební, zemřelo v dů

sledku krvácení a otoku mozku… Našli jsme pětadvacet starších krevních podlitin a také čtrnáct čerstvých krevních výronů na jeho těle,” podtrhával kriminalista řádky, ze kterých ho jímala hrůza. A

598

stejně ho zaujala i další, v lékařském posudku uváděná okolnost: “Chlapec je s ohledem na svůj věk malé postavy a slabé výživy…”

“Karel to asi neměl u Domaníkových lehké,” uvažoval policista a napadlo ho, že si posvítí i na další děti v rodině. Dokud je ještě čas. “Kolik jich vlastně mají” položil si otázku.

“Čtyři? Ne, teď vlastně už jenom tři…”

Z tichého přemýšlení Metelku vytrhl zvonek telefonu. To mu z brány oznamoval dozorčí, že za ním přichází celá delegace lidí zrovna z obce, kde k tragédii malého Karla došlo. Za chvíli měl hosty v kanceláři a všiml si, že mluvčí skupiny drží v ruce ušmudlaný a pomačkaný výstřižek z novin.

“Dovolíte? To se nás týká?” požádal kriminalista muže a ten mu novinový článek podal. Krkavčí otec měl titulek a Metelka pomyslel, že si novináři s barvitým vylíčením případu pospíšili.

“Pravdaže,” promluvil ten, který vesnické přivedl. A přidal slova, která nadporučíkem zacloumala:

“Zavřeli jste nepravého a ještě se s tím chlubíte v novinách! Marián Domaník Karlovu smrt na svě

domí nemá. Spolehněte se, že v base sedí nevině.”

To bylo vše, co z nečekané návštěvy kriminalista pro tuto chvíli dostal. Pochopil, že jim eventuální nespravedlnost není lhostejná, ale bylo mu jasné i to, že jeden před druhým víc nepoví. “Ne, nepřišli jsme udávat,” shodli se. “Jenom vás chceme požádat, abyste jako policie odvedli svou práci. A zatkli toho, kdo malého Karla opravdu zabil.”

Nadporučík Metelka tedy odsunul spis, který ještě před chvilkou stál na nejlepší cestě k rychlému vyřízení. A se svými kolegy znovu vyjel do té vesnice Sokolovska. Mlčení se tam nakonec přece jen prolomilo a kousek po kousku se kreslil obraz celého toho nevšedního rodinného příběhu.

“Nevím, co dělali všichni ti úředníci ze školských odborů a oddělení péče o dítě. Jisté ale je, že Karel do svých osmi let věku ještě nezačal chodit do školy. Děti vůbec to u Domaníkových lehké nemě

ly, ale právě Karel trpěl nejvíc. Lidé z vesnice ho údajně vídali vybírat zbytky jídla z odpadkových košů, sousedé potvrzují, že z trestu často spával na chodbě,” zjistil podpraporčík Emil Louda.

“Karel není Domaníkův vlastní syn, a přesto ho měl jeho otčím raději než pravá matka. Pavlína Domaníková tohle dítě měla v prvním manželství a kluk po rozvodu na čas zůstal u původního otce.

Také ten ho ale krutě týral, dokonce se povídá, že Karla od malička za trest potápěl do studené vody, a dost ho tím poškodil na duši. Snad za to stál i před soudem a rozhodovalo se, cos malým dál. Nakonec se věc pro úřady vyřešila tím, že si hocha k sobě a ke svému novému manželovi znovu vzala Domaníková, tou dobou už matka dalších tří menších dětí. Lidé tvrdí, že k tragédii nemuselo dojít, kdyby Karel šel do dětského domova hned, když se to původně navrhovalo,” doplnil podporučík Jan Bouda.

“Ač se vám to asi bude zdát divné, u Domaníkových vládne paní Pavlína. Marián Domaník, kterého se jinak ve vesnici i opravdoví chlapi bojí, je na své, o pět roků starší manželce těžce závislý. A podle jejích rozkazů šlape jako hodinky,” vnesl do záležitosti světlo z dalšího úhlu uniformovaný poručík Kubát, který u případu byl jako první a teď ho kriminálka přizvala ke konkrétní spolupráci. “Určitě bychom také měli při nastoleném podezření brát se vší vážností v úvahu, že Domaníkové je až nad hlavu. Poprvé byla zavřená v šestnácti letech, potom seděla ještě dvakrát, počtvrté měla problémy zrovna v době, kdy Karlovi nebylo ani půldruhého roku. To šla zase do basy a kluka na ten čas odlo

žila do kojeneckého ústavu.”

Metelka tušil, kterým směrem vyšetřování dál povede. Znovu teď už s jednoznačným záměrem

,hovořil s lidmi v obci, a tak se komplikovanými kličkami dopracoval až ke korunní svědkyni. Ke Kateřině Balogové, sestře Mariána Domaníka, která nakonec připustila, že kritického dne v bratrově rodině byla na návštěvě právě v době, kdy se k tragédii schylovalo.

“Švagrová potřebovala cosi zařídit ve městě, a tak jsem jí hlídala děti. Když se vrátila, tak si ty dvě nejmenší holčičky stěžovaly, že je Karel zase zlobil. Domaníková ho za to zbila a odtáhla do chodby, kde musel za trest stát,” uvedla do protokolu Balogová. “Vyčítala jsem jí to, varovala jsem ji, že už celá vesnici ví, jak svoje děti, a hlavně Karla trápí. Ona vařila, přitom mi odporovala… Pak dveřmi.

uviděla, že Karel na hanbě nestojí s předpaženýma rukama, jak mu nařídila, že si ulevil. Znovu do ní vjel strašný vztek a výprask pokračoval. Nakonec kluka chytila oběma rukama, zvedla ho do výšky a uhodila jím o zem. Dopadl hlavou na podlahu chodby. Vůbec nezakřičel, jen se schoulil do klubíčka a nohy přitáhl k tělu. Ne, nebrečel, jen podivně chroptěl. Já jsem se na to nemohla dívat, prostě jsem

599

utekla. Teprve teď, když vám to povídám, si ulevuji na zvědomí. Ale já jsem přece té smrti zabránit nemohla, že?,.

S Pavlínou Domaníkovou už kriminalisté mnoho práce neměli. Přiznala se, jakmile zjistila, co všechno vědí.

“Neměla jsem ho ráda, snad jsem ho až nenáviděla… Když švagrová odešla, odnesla jsem zbitého Karla na válendu do ložnice. Ne, doktora jsem nevolala. Toho chtěl pozvat manžel, když přišel z prá

ce, ale já jsem mu to rozmluvila,” vypověděla Domaníková. “Ke Karlovi jsem vstala několikrát za noc. Teď jsem už měla strach. On dýchal, ale nemluvil, dýchal ještě ráno, když muž odcházel do šichty. Kdy mohl umřít? Myslím, že tak kolem desáté dopoledne.”

Marián Domaník tedy marně chtěl vzít vinu na sebe. Ani ho prý nenapadlo, že by si měl počínat jinak. “Věděl jsem, že za Karlovu smrt musí přijít kriminál. Chtěl jsem, aby Pavlína zůstala doma. Musí se přece starat o děti,” řekl na vysvětlenou. A kriminalisté si uvědomili, že jenom v jednom jediném Domaníková při prvním výslechu nelhala. To když tvrdila, že Marián Domaník má děti rád…

Ještě toho třetího dne po tragédii byl Marián Domaník propuštěn z vazby. Později se před soudem zodpovídal “jen” z neposkytnutí pomoci, za což mu byl vyměřen čtyřměsíční trest odnětí svobody s podmíněným odkladem na dva a půl ruku. Odpovědnost za smrt svého syna Karla plně nesla Pavlína Domaníková. Té soud zajistil sedm let ve druhé nápravně výchovné skupině. ‘

600

119 případ

VYJASNĚNÍ OD PRAHY

To jaro nezačalo pro Pavlu Mášovou zrovna šťastně po jedenáctiletém manželství se rozvedla.

“Dál už se to se žárlivým a hádavým Karlem nedalo vydržet,” povídala na vysvětlenou známým. A ti nakonec Pavlin krok po většině schvalovali. Vždyť’ jejího manžela prudinu dobře znali. Ona samozřejmě tušila, že ani bez konfliktního chlapa jednoduchý život mít nebude, neboť na dvě děti desetiletého Jirku a o rok mladší Věrku zůstala docela sama. A to ještě pracovala ,ve směnném provozu hotelu jednoho menšího města nad řekou Ohří.

Cožpak radou, tou snadno přispěje kdekdo,” říkávala si v duchu Mášová,, když se krátce po rozvodu nastěhovala i s dětmi do bytu k sestře a slýchala od ní, že by si měla najít nějaké klidnější zaměstnání. Jenže nahlas z vděčnosti neoponovala, nanejvýše se zmohla na vysvětlující: “Tolik peněz jako v hotelu jinde nevydělám. A já teď solidní výplatu potřebuji dvojnásob.” Bylo jí přitom jasné, že v sestřině rodině dlouho zůstat nemůže. Po několika týdnech marného hledání podnájmu se také’ skutečně vrátila do původního bytu. Pokorně a s vědomím, že ať se jí to líbí nebo ne, se svým bývalým partnerem bydlet prostě musí.

Karel Máša se ale najednou začal stavět do pozice dobráka. Také od něho teď slyšela, aby si našla jinou práci… “Abys byla s dětmi víc doma,” vysvětloval svoje návrhy. Matka se zodpovědností za dvě děti ale věděla svoje. Bývalý manžel přece po kratším či delším klidu bezpochyby zase spustí na starou notu. Přivítala proto možnost zaměstnání v hotelu nedalekého města na Karlovarsku a zdálo se, že jí konečně štěstí začíná přát. Tchyně, matka Karla Máši, jí v místě dokonce přenechala byt, v nové práci byla spokojená snad ještě víc než v předchozím místě… Jenže čekal další kotrmelec. Tchyně ji totiž potkala s kolegou, který se snad chtěl stát Pavliným přítelem, a rázem byl oheň na střeše. Padlo pár silnějších slov… a hlavně: “Mého syna jsi nechala před třemi měsíci a už se taháš s jiným? Chudáci děti!” křičela tchyně s jistotou zázemí svého domku, který po takové scéně Pavla Mášová spěšně a jen s tím nejnutnějším opouštěla. “Vždyť víte, jak to se mnou a s Karlem bylo. A navíc nejsem přece ještě tak stará, abych musela zůstat nadosmrti sama;’ bránila se chabě, ale starší ženu neobměk

čila. A zase jí tedy nezbylo nic jiného než návrat do původního bytu ke Karlu Mášovi. Přišla s odhodláním zatnout zuby… On však také kupodivu slevil a čas se zdálo, že po oboustranné lekci přece jen bude jejich soužití možné.

Necelý rok po rozvodu ale opět přišly spory. A jak rychle se narodily, tak ostře se vyhrotily. Zkrátka Pavla Mátová si i s dětmi už popáté v krátké době pakovala skromný majetek. Tentokráte s jistotou, že s bývalým manželem zcela určitě žít nemůže. Tohle rozhodnutí bylo tak pevné, že vzala za dobrou hned první příležitostí, která se jí nabídla: v restauraci jiného městečka, rovněž na Karlovarsku, přijala práci jenom proto, že se tam pro ni a dvě děti mohla volná. zaměstnanecká šatna proměnit v nouzové bydliště. Chápala, že to není trvalé řešení. Při tom všem ale zatím pracovala denně do noci a málo odpočívala, cítila, že všeho dohromady začíná být příliš… Ovšem, jak už se v jejím životě posledních let stalo obvyklé v nejtěžší krizi zase svitla jiskřička naděje.

Od začátku pobytu v tom koutě Karlovarska tušila, že je víc než sympatická jednomu z místních chlapíků, Mirkovi Kubicovi. Nepokrytě to dával najevo, vztah našel k i dětem. A zatímco se Pavla činila v lokálu; on získával přízeň Jirky a Věry, neboť dokázal poradit s učením a nebránil se ani dětské hře, pro kterou jejich vlastní táta zpravidla nemíval pochopení…

“Mám pro tebe podnájem,” přišel toho večera do restaurace Kubica, a Mášové tím náramně zvedl náladu. “Počkám večer na tebe a ukážu ti, kam se můžeš třeba hned zítra stěhovat. Uvidíš, že s domá

cím budeš dobře vycházet,” sliboval znalec místních poměrů i lidí. Nebylo divu, že se Pavla nemohla dočkat. “Že by to opravdu měla být jejich poslední noc v tomhle podivném doupěti? Můžu se opravdu těšit?” ptala se sama sebe, když se několikrát během večera byla podívat v šatně, zda děti spí. Ale Mirek Kubica jak ho stačila poznat přece nemá ve zvyku mluvit do větru…

“Je už pozdě. Neměli bychom to nechat na zítřek?” namítla Pavla Mášová, když konečně zamykala hospodu. To už padla třiadvacátá hodina.

“Buď klidná. Bušek o nás ví a určitě ještě nespí. Nakonec vždyť nemusíme chodit dovnitř. Jen ti ukážu, kam se ráno vydáš,” uklidňoval ženu její průvodce a vykročili do tmavé noci. Pouliční lampy

601

svítily jen chabě, Mášová se do Kubici zavěsila a snad se k němu přitulila. K rodinnému domku Františka Buška však té noci nedošli.

“On mě bodl…” vypravil ze sebe Miroslav Kubica, když se doplazil k baráčku, kde dodnes bydlí jeho bratr Evžen. Ten ze spánku krutě probuzený z nečekaného hosta víc nedostal. Rychle tedy zavolal záchranku, policii.

“Byl v hospodě. Ostatně poslední dobou tam trávil každý večer. Ne, prakticky nepil, dal si jedno, nanejvýš dvě piva, ale… Jednoduše padla mu do oka nová hostinská,” řekl Evžen Kubica poté, co jeho bratra v hlubokém bezvědomí odvezla záchranka a tým nadporučíka Milana Slavíka z okresní kriminálky začínal s vyšetřováním.

Policisté Evžena Kubicu požádali, aby je doprovodil k restauraci.“Nejdřív promluvím s vedoucí.

Zjistíme, s kým váš bratr seděl u stolu, kdo s ním odcházel. Nevíte, jestli si na hostinskou nedělal ná

rok ještě nějaký jiný nápadník?” pustil se kriminalista do práce, i když si uvědomoval, že na otřeseného Evžena Kubicu by neměl hned tak zhurta.

Ale k věci. Společně vyrazili po cestě, kterou lemovala krev, bezpochyby Miroslava Kubici: Měli za sebou asi dvě stovky metrů, když Slavík zpozorněl: u plotu jedné ze zahrad kdosi ležel. Zrychlili a dočkali se překvapení. “To je naše hostinská,” vydechl zoufale Evžen Kubica nad ženou v tratolišti krve. Už jí nebylo pomočí.

“Že by ji někdo ubodal tímhle?” zvedl Slavík přes kapesník nůž, který našel opodál. “Že by váš bratr?” obrátil se tázavě k Evženu Kubicovi. Ten až po chviličce mlčení, při upřeném pohledu na zavražděnou zakroutil hlavou. “Tomu nevěřím. Měl ji rád… a ona to snad tušila. Nebo dokonce vědě

la?” odpověděl tázaný. Ani jemu nezůstalo utajeno, že zrovna na tu noc Miroslav Kubica dojednal kvůli podnájmu pro Pavlu Mášovou a její dvě děti návštěvu u Františka Buška. U toho však jak policie hned prověřila nebyli.

Slavík si při jinak nevýrazných stopách mnoho sliboval především od nože. Bezpochyby na něm budou otisky prstů. Nepočítám, že se tu vraždilo v rukavicích. Kdyby se vrah připravoval, určitě by nůž zbrkle a bez rozvahy ještě na místě činu neodhodil,” uvažoval.

“Byla opravdu ubodaná. Má v těle pět ran tři v hrudníku a dvě v zádech,” konstatoval MUDr.

Zdeněk Toufar, který mrtvou Pavlu Mášovou ohledával.

“Zapomeňte na to, že by si Miroslav Kubica zranění mohl způsobit sám. Vím, je to lákavá verze o vrahovi, který se sám pořeže, aby nevzbudil podezření, ovšem v tomto případě… Je pobodaný a pozor, i na zádech, kam sám nedosáhne natolik, že ještě teď si jeho životem nejsem jistý. Kdyby ho k nám přivezli o pět minut později, už by asi nebyl mezi živými,” vzal Slavíkovi jednu z prvních verzí k rozuzlení případu primář chirurgického oddělení okresní nemocnice MUDr. Tomáš Souček. Přesto ho kriminalisté požádali, aby mohli vzít otisky prsty Miroslava Kubici k porovnání s těmi, které se na nalezeném noži opravdu zachovaly. leště nad ránem se tak mohlo ukázat, že Evžen Kubica i primář chirurgie věděli, co povídají. Vražedný nůž a že vražedný byl, to expertíza potvrdila Miroslav Kubica v ruce opravdu nedržel.

Slavík tušil, že za daných okolností ho čeká práce vpravdě nezáviděníhodná. Vždyť Pavla Mášová v místě zdaleka ještě neměla kontakty, ze kterých by bylo možné cokoliv odvíjet či vyvozovat. A vazby do jejího bývalého působiště byly zase široké natolik, že z jejich rozmotávání zainteresovaní kriminalisté měli až strach. Ze všeho nejdřív se tedy pustili do výslechu místních lidí. Sháněli je doma i na pracovištích v podstatě pro nic. Nejzásadnější byla výpověď Karla Berky, který od piva odcházel sám a mezi posledními zrovna kolem kritické třiadvacáté hodiny. “Kolem hospody se potloukal nějaký chlap. Moc jsem si ho neprohlížel. A navíc: měl jsem v sobě pár piv a pár rumů. Rozumí

te, co tím chci říct, že?” otáčel se ke Slavíkovi. “Jedno ale vím určitě: domorodec to nebyl.”

Otisky prstů na noži byly perfektní. Ovšem komu patří, to se zatím pochopitelně nevědělo. Potom kriminalisté ještě od psovoda zjistili, že vrah odešel opodál, odkud zřejmě odjel autem. A víc už vlastně nic.

Bylo něco málo po osmé hodině dne následujícího po zatím tajuplné vraždě a nadporučík Slavík horečně přemýšlel, co chytrého jménem svého týmu nabídne do plánu pátrání, který se měl už za chviličku sestavovat ve velitelově kanceláři. Netušil, že tam vkročí právě ve chvíli, kdy už k objasně

ní záležitosti nebude kriminalistický důvtip potřebný. Zrovna se totiž telefonicky ozvala policie z Prahy: “Máme tu Karla Mášu. Přijel sem autem, ve kterém se pokusil o sebevraždu. Spolykal prášky,

602

ale když se mu udělalo nevolno, vypotácel se ven a kolemjdoucí zavolali sanitku… Nebylo by na tom nic divného, kdyby ten chlapík ze sebe ještě ve špitálu nevysypal; že na Karlovarsku v noci zabil dva lidi. Můžete nám k tomu něco říci?” ptal se pražský kriminalista. To se ví, že Karlovarští mohli. Když si Karla Mášu z hlavního města přivezli, nezapíral.

“Nedokázal jsem bez bývalé manželky žít, vypověděl do protokolu. “Čekal jsem na ni u hospody a chtěl jsem jí nabídnout, abychom to spolu ještě jednou zkusili. Pak jsem oknem viděl, jak ji ten chlap líbá, jak se chystají spolu odejít… Bylo mi jasné, že je mezi námi konec. A ca teprve venku. Zavěsila se do něj a oba vypadali tak spokojeně… Kus jsem šel za nimi a potom jsem bodl. Toho muže dvakrát, Pavlu, která mě poznala, vícekrát…”

Dodejme, že otisky prstů z nože ztratily svou anonymitu a hrůznému vyprávění Karla Máši daly za pravdu.

Když byl pachatel zatčen, ještě nikdo nevěděl, zda Miroslav Kubica ;eho brutální a zákeřný útok přežije. Krajský soud však už měl o celkovém účtu zcela jasno. V Plzni vrah a násilník vyslechl verdikt o dvanácti a půl roce odnětí svobody, ovšem český nejvyšší soud byl přísnější. Karla Mášu poslal do věznice na čtrnáct let.

603

120 případ

DŮKAZ POD STOLEM

V karlovarském grandhotelu Pupp ten den ubíhal jako kterýkoliv jiný, naprosto všední. Tedy se spoustou zahraničních aut na parkovištích a směsicí cizích jazyků i drahých parfémů uvnitř. Ani v kuchyni by šichta nebyla ničím zvláštní, kdyby se ovšem v pozdním odpoledni nevzbouřil šéfkuchař Zdeněk Potoček.

“To snad není pravda! Kde ten dědek zase vězí?” spustil na adresu Antonína Moučky, který tu byl zaměstnán jako pomocná síla. Nezainteresovaný pozorovatel by se možná až divil, co se na vyhlášeném pracovišti sloužícím převážně špičkové klientele právě Moučkovi obecně tolerovalo. Asi i proto, že chlapská síla jeho branže tehdy ještě patřila k úzkému profilu. Ovšem kuchař, který zrovna z nespokojenosti vybuchl, patřil k výjimkám. “Nádobí je tu hromada. A jestli ten starý opilec zase někde popíjí, má vyhazov. O to se už konečně postarám, když všichni mlčíte,” ulevoval si vyznavač pořádku a poctivé práce. Kuchařka Anna Popelková se proto bez dlouhých řečí pustila do hotelového zá

zemí, aby ještě jak mínila ve své dobrotě zachránila, co se zachránit dá. Volala, ale dědek tak Moučkovi mezi kuchyňským personálem říkali se neobjevil ani neozval. Vrátila se tedy do kuchyně, kterou na chvíli zase opanovala kolegiální pohoda. Kuchař Potoček totiž jako by v tom shonu kolem ploten na Moučku pozapomněl. Ovšem hromada talířů, misek, šálků a příborů z provozu velkého hotelu neustále rostla. Nebylo divu jedna osamocená pomocná síla ten příval zvládnout nemohla.

“Tak ted’ už toho mám opravdu dost!” zaburácel opět rozzlobený kuchař, sotva si všiml, že Popelková místo toho, aby se věnovala přípravě čerstvě objednaných jídel myje s pomocnicí nádobí. “Já ho najdu, ale to váni povídám, že z podniku poletí ještě dneska,” křičel Potoček a zamířil dobře znalý místních poměrů do umývárny. Právě tam Antonín Moučka občas chodíval na rychlý a s patřič

nou náruživostí polykaný hlt kořalky, jejíž láhve tu obvykle schovával za skříní. Pravda, prázdnou placatici od rumu šéf kuchyně našel, ovšem po postrádaném pomocníkovi pořád ani potuchy.

“Dneska byl pořádně opilý už po obědě. Kdo ví, zda si nešel někam zdřímnout,” uvažoval Potoček, teď už hledáním liknavce posedlý. “Já tě ale, panáčku, najdu, a co ti povím, to si za rámeček nedáš,”

soptil cestou ke kotelně. Ano, i tam se vydal, neboť věděl, že k teplu kotlů se Moučka uchyluje, když je nejhůř,, když mu za krkem sedí těžká opice.

V úzké, spoře osvětlené uličce se však najednou zarazil. Antonína Moučku tu nakonec opravdu objevil, ovšem v poloze, která kuchařovi ventil výtek a snad i nadávek otevřít nedovolila. Starý muž tu ležel neurovnaně na zádech, ruce rozhozené nad hlavou… “Takhle by si přece neustlal,” pomyslel se zlým tušením Potoček. Opatrně postoupil ještě o pár kroků kupředu. A rázem pochopil: Jak by dědek mohl v kuchyni umývat nádobí, když tu kdovíjak dlouho leží v kaluži krve!

“Volejte doktora! A také policii!” zvolal Potoček, sotva se dopotácel na svoje pracoviště. Byl bledý; cítil, že se mu dělá slabo…

“To vás dědek tak rozčílil, že jste ho přizabil?” ještě žertovala kuchařka Popelková. Ale při pohledu na zdecimovaného šéfa pochopila, že přestřelila. A nevěděla honem, jak by tu netaktní poznámku napravila, když už ji spolknout nemohla. Chtěla tedy alespoň zmizet a naznačila, že se půjde podívat tam, odkud se Potůček vrátil.

“Nikam nechoď,” hlesl šéfkuchař, který těžce dosedl na přistrčenou židli. Všichni už věděli, že nemluví do větru. “Vsadil bych se, že je Moučka mrtvý. Není to podívaná pro ženskou.” Mladá kuchař

ka se tedy vysvobodila cestou do vrátnice, k telefonu.

“Tomu už opravdu nepomůžu. Možná, kdybychom přijeli před půlhodinou,” zvedl se od bezvládného těla pohotovostní lékař MUDr. Petr Veverka. Na místo činu v houkající sanitě dorazil prakticky nastejno s autem karlovarské policie.

“A nějaké podrobnosti?” zeptal se nedočkavě major Karel Adam, šéf výjezdové skupiny kriminalistů.

“Vy jste dobrý! Nevidím víc než vy,” přibrzdil ho lékař. Ne že by pracovníkům policie nechtěl pomoci. Jen považoval za nutné jinými slovy připomenout, že soudní pitva už jeho záležitostí není, na tu musí přijet lékaři z Plzně. “Stoprocentně teď můžu potvrdit jenom jedno: vraždilo se ostrým předmětem, pravděpodobně nožem. Všechno ostatní by byly jenom domněnky.”

604

“Krajská kriminálka už je na cestě i s vyšetřovatelem a soudním doktorem,” vstoupil do nervózního rozhovoru poručík Jan Vrba. Nikdo se pochopitelně nezlobil, že bez pokynu velitele dal volný prů

chod dalším nezbytným krokům.

“Personál? Pochybuji, že by to udělal někdo z nás. Vždyť dědek…,” přetrhl svoji odpověď na majorovu otázku o možném pachateli vedoucí provozu Petr Malý. Větu ale nedokončil, jakmile si všiml, že Adam zpozorněl. “Vždyť pan Moučka tu vlastně nepřátele neměl. Pravda, dost pil. Někomu to nevadilo, jinému jak jste už asi slyšeli ano…”

“Myslíte třeba zrovna šéfkuchaře Potočka?” odmítl hru na kličkovanou kriminalista. Pohotovou, odpověď však dřív, než se Malý vzpamatoval, dostal z druhé strany, od mladé kuchařky Popelkové:

“Ale to jste vedle! Pan Potoček sice v práci nezná bratra; ovšem jinak je to dobrák k pohledání. Navíc říkáte, že jde o smrt starou nanejvýš hodinu. Mohu dosvědčit, že šéfkuchař v té době z kuchyně neodešel. A jistě nejsem sama, že?” obrátila se k dalším zaměstnancům. Ti souhlasně pokyvovali hlavou.

První podezření, které ve vyšetřování čerstvého případu padlo, potom definitivně vyvrátil hotelový úředník Milan Kupec. Ten ve své kanceláři zaslechl hluk, který pocházel z chodby od kotelny… “Vyběhl jsem ven a vidím Moučku s klackem v ruce, jak doráží na nějakého chlapa. Ten byl ale schovaný za rohem, takže jsem mu do obličeje neviděl. Sprostě si nadávali a já jsem toho druhého ani po hlasu nepoznal. Pravda, neznám všechny hotelové zaměstnance, ovšem šéfkuchaře vylučuji naprosto spolehlivě,” vypověděl. A otevřeně přiznal, že se do líté hádky dvou opilců míchat nehodlal. Vrátil se tedy do kanceláře a záhy prý spor ustal. Kupec spolehlivě ukázal místo,.kde se měl incident odehrát.

Bylo to necelých dvacet metrů od nálezu mrtvoly a stavební situace v chodbě nenaznačovala, že by si úředník, který Moučkova protivníka údajně ani nezahlédl, vymýšlel…

“Tedy hádka, klacek v ruce, ten druhý vzal nůž,” kladl major Adam první kamínek do mozaiky pří

padu. Musel se samozřejmě podrobněji zajímat také o Kupce. Toho ale záhy z podezřelých vyřadila Věra Dobešová, žena ubytovaná v hotelu, která jako jediná z mnoha dotazovaných hostů k záležitosti měla co říci: “Otevřeným oknem jsem nejprve slyšela a potom i viděla, jak se dva starší muži zle há

dají na dvoře. Jeden z nich byl pořádně opilý. Vrávoral a opíral se o jakousi dřevěnou tyč. Potom mi oba zmizeli z dohledu tamhle za rohem,” pomohla kriminalistům, jejichž tým už spoléhal na posily z Plzně. Podle fotografie nakonec spolehlivě identifikovala Moučku jako muže s klackem, zatímco Kupce coby eventuálního soka vyloučila slovy: “Ten, který se s opilcem hádal, je mnohem starší.” .

Neúprosný kriminalistický stroj už v pátrání šlapal i mimo věhlasný hotel Pupp. Napři7clad poručík Vrba se vydal za podrobnostmi ze soukromí zavražděného. Zjistil sice nepříliš slibné, že Moučka ne

žil s rodinou, při vytrvalé žízni nezískal prakticky žádný majetek a ani okruh jeho známých není příliš široký, ovšem s prázdnou se přece jen nevrátil. Ještě do hotelu přivezl Marii Horňákovou. Ženu, která s Moučkou žila už několik let jako družka. Tu se divný patron natrápil dost a dost, ovšem starší žena při pohledu na bílé prostěradlo prosáklé krví, které halilo mrtvé tělo, slzy v očích nepotlačila.

“Pořád jsem mu říkala, aby tolik nepil,” vypravila ze sebe po chvilce. “Po alkoholu býval agresivní.

V práci snad tolik ne, ale doma mi to předvedl bezpočtukrát, zvlášť’ poslední dobou stále divočeji.

Jak říkám v hotelu se ještě krotil, ale přesto se zrovna dneska odpoledne na dvoře pohádal s Trojánkem. Tak ošklivě, že jsem je od sebe musela odtrhnout.”

“S Trojánkem?” zvedl Adam s nadějí hlavu nejprve k Horňákové a potom pohledem sjel na vedoucího provozu.

“I Dušan Trojánek je náš pracovník. Také pomocná síla v kuchyni. Střídá se ve směně právě s dědkem… Tedy s Moučkou,” vysvětloval Malý.

Víc povídat nemusel. Alespoň prozatím kriminalistům stačila strohá informace, že Trojánek, muž podobného ražení, jako byl Antonín Moučka, bydlí v nedaleké hotelové ubytovně. Adam s Vrbou ho tam také snadno našli. Spal jako dudek, ani nezamkl dveře od skromně zařízeného pokoje.

Poručík Vrba spáčem zatřásl. “Ale co se děje, pánové?” probral se Trojánek a z jeho dechu byl cítit alkohol. “Jdu brzy ráno na šichtu. Děláme snídaně, ale teď se musím vyspat…” ‘

“Chápeme. A jen neradi rušíme. Ovšem musíte nám chtě nechtě odpovědět na pár otázek;’ nemí

nil ani náhodu ustoupit Adam. Jeho pohledu pochopitelně nemohl uniknout pořádný nůž. Povaloval se na zemi pod stolem, i na tu vzdálenost bylo vidět, že je od krve. Major kývl na Vrbu, který s bílým kapesníkem v ruce ten veledůležitý předmět později jeden z hlavních důkazů vraždy zvedl… Dušan Trojánek z postele vyskočil jako gumový.

605

“Chtěl mě zabít! Musel jsem se přece bránit! Mlátil mě dřevěnou tyčí, tak jsem sáhl po noži. Musíte mi věřit! Bodl jsem jen jednou a už jsem hnal pryč. Sem, do pokoje, zalehnul jsem a usnul,” hájil se a současně přiznával Dušan Trojánek. “Opravdu jsem bodnul jenom jednou…”

“… ale zato velice přesně,” povzdechl Adam. “Tak přesně, že váš kolega ještě v chodbě ke kotelně dodýchal. Ani okamžitá lékařská pomoc by mu podle soudní pitvy život nezachránila.”

Zbývá dodat, že výmluvné a usvědčující krevní stopy byly zajištěny také na vrahových kalhotách, pohozených přes židli vedle postele…

Devětačtyřicetiletý, v minulosti už třináctkrát soudně trestaný recidivista Dušan Trojánek svůj čin nezapíral. Jen se snažil dokázat, že vraždit nechtěl. Neustále tvrdil, že svého 0 osm let staršího spolupracovníka usmrtil v sebeobraně a krajský soud v Plzni k této okolnosti nakonec přihlédl. Nicméně i tak vraha zbavil svobody na dlouhých čtrnáct let.