Krimipovídky 2 Kolektiv autorů

Před maturitou

Od časného jara do podzimu zaplavuje výpadové silnice z Prahy pravidelná vlna.

Koncem týdne je tisíce aut unášeno odlivem, v neděli k večeru se vracejí s přílivem.

Obvyklé mezi nimi nechyběl ani vůz inženýra Janaty s jeho rodinou. Tou rodinou se myslela manželka, devatenáctiletá dcera Blanka a ještě Janatova sestra paní Kopecká.

Všichni bydleli ve vile na Ořechovce, tedy ve čtvrti, která svého času měla výlučné postavení a zvučné jméno.

Rodinné zájezdy do chaty v jižních Cechách trvaly v neměnné sestavě až do konce zimy. Pak už cestovali většinou jen ve třech, Blanka zůstávala doma. Měla před maturitou, učila se, často s kamarádkami, připravovala se na důležitý krok do života.

Jaký to bude krok a kam až povede, o tom však neměla nejmenší potuchy.

O třetím květnovém víkendu se výprava do jižních Čech zmenšila o další osobu: paní Kopecká byla od úterka na návštěvě u vnoučat v Rokycanech, měla se vrátit autobusem v sobotu odpoledne. A skutečně, nějak ke třetí přijela.

Krásný májový den a kolem vily všechno jako obyčejně. Ani uvnitř nic zvláštního.

Totiž nebyla tady Blanka, která by jinak přiběhla tetě naproti. Asi se učí u kamarádky, napadlo paní Kopeckou. Bydlela v přízemí, tak hned odešla do svého pokoje, odložila si a otevřela okno dokořán.

Den obsypaný květy se schyloval k západu, zvolna nastával soumrak a stále se nic nedělo. Až najednou zazvonil telefon. Volala Blančina přítelkyně, taky studentka. Že Blanka není doma? To je mrzuté, chtěla se jí na něco zeptat k maturitním otázkám.

Kdyby paní Kopecká byla tak moc hodná a nechala jí vzkaz, aby brnkla hned, jak se vrátí.

No, samozřejmě. Teta načmárala pár slov na lístek a šla s ním do pokojíku v prvním patře. Otevřela dveře a krve by se v ní nedořezal.

Blanka je doma… ale ale !

Dívka leží na rozestlaném gauči, nedýchá. V bledých tvářích je vepsána smrt.

Celá ta hrůza dopadla na překvapenou ženu. Neví co dělat, co podniknout, není, kdo by jí poradil.

Konečně začnou nohy poslouchat a paní Kopecká se rozběhne k sousedům. Nikdo doma. Až u třetí vilky jí otvírá jakýsi mládenec a volá pro záchrannou službu. Za chvíli je na Ořechovce lékař. Muž v bílém plášti se sklání nad mrtvou ne, tohle se mu nelíbí. A ještě z vily přivolává policii.

Přijíždějí kriminalisté a tak je do případu hned od začátku zainteresován kapitán Svatopluk Rovenský.

Byl už podvečer, krátce před sedmou, té dívce na rozestlaném gauči nebylo souzeno, aby spatřila sobotní západ slunce. A neviděla toho dne ani jeho východ, protože podle lékaře přišla o život někdy z pátku na sobotu.

Ležela v košilce a župánku, polštář pod hlavou, oči upřené ke stropu, s pravou rukou mírně rozhozenou jako by zemřela ve spánku. Avšak na krku stopy po rdoušení, na temeni menší rána ve vlasech, jako po pádu. Vůbec to nevypadá, že by ji smrt překvapila tady, na rozestlaném gauči vlevo od dveří.

Ovšem ani nikde jinde není nic, co by svědčilo o zápasu nebo o násilném vniknutí do domu; všechno na svém místě, nic se neztratilo. Když se paní Kopecká vracela, branka i dveře do vily byly zamčené. Ale což je dost výmluvné zmizely Blančiny klíče od bytu. Pokud bývala sama doma, nechávala je zevnitř ve dveřích. A všechny zámky neporušené opravdu to nevypadalo na vloupání.

Ani kolem vily nic pozoruhodného. Pravda, v jednom záhonku zůstala trasologická stopa otisk podrážky pravé boty, nikde však známka, že by se sem někdo dobýval třeba oknem. Zajímavější byl objev v kuchyni.

V dřezu ležely dva neumyté šálky od kávy, vzali jsme z nich otisky. Daktylosko

1

pických stop se našlo ve vile víc, zatím jsme ovšem neměli možnost porovnat je s otisky prstů zdejších obyvatel a návštěv, které sem jistě docházely.

V pokojíku studentky zůstaly v popelníku nedopalky cigaret: jedny poznamenané rtěnkou, druhé pocházely zřejmě od jiné osoby. Tohle hovořilo pro verzi, nebo alespoň domněnku, že tady máme co dělat s pachatelem, kterého Blanka pravděpodobně dobře znala.

Přišel, dívka mu otevřela a pozvala ho dovnitř. Uvařila kávu a pak seděli v jejím pokojíku. Podle počtu nedopalků toho návštěvníka tady musel být nejméně hodinu.

Když se host zvedl k odchodu, Blanka asi současně vzala prázdné hrníčky a cestou k domovním dveřím je dala do kuchyně. Potom se však ten člověk na dívku vrhl, patrně s ní smýkl a Blanka se udeřila do hlavy. Pachatel ji zardousil a odnesl bezvládné tělo do pokojíku.

Vzal si Blančiny klíče a při odchodu zamkl domovní dveře i branku. Protože k vraždě došlo pozdě večer nebo v noci, zhasl i světlo , když se totiž vrátila paní Kopecká, nikde se nesvítilo.

Kdo sem v pátek zvečera přišel? Nikdo ze sousedů nikoho nezpozoroval. A přece tady někdo byl! Ten, kdo…

Vypadalo to, že dívka měla k tomu člověku určitý vztah. Byla jen v košilce a lehkém županu, na stolku nechala rozložené učebnice i dva otevřené sešity to zase naznačovalo, že se po odchodu návštěvy chtěla ještě učit. Krátce a dobře, vrah byl asi z okruhu nejbližších známých.

To už kolegové objíždějí Blančiny spolužáky a kamarády ale nic nového jim nepověděli. Naposledy viděli Blanku v pátek po jedné, říkala, že se bude učit, na víkend nepojede. O půl sedmé ji volala spolužačka Věra, dohadovaly se nad maturitní otázkou.

Podle toho, jak Blanka hovořila, byla v té době sama. Tedy: vrah přišel až po půl sedmé.

Zdrcení rodiče se vrátili ještě během noci na neděli ne, do vily by určitě nikoho cizího nepustila. To tedy znovu potvrzuje naši domněnku studentka vraha dobře znala.

Mezi jejími známými se musí objevit nějaké vodítko.

Máme už také předběžnou zprávu ze soudní pitvy. V podstatě potvrdila, co už ří

kal lékař, ale přece jen přinesla novinku, a dost výmluvnou: Blanka byla ve třetím měsíci těhotenství.

Janatovi o tom nic netušili, tvrdili nám, že žádnou vážnou známost dcera neměla.

Na takové tvrzení však nemůžete dát, to by se mnozí rodiče divili, co všechno už má jejich ratolest za sebou!

V pondělí ráno se pro nás konečně naskytla šance. Kamarádka Blanky ze sportovního klubu, kde obě dívky hrály volejbal, se vrátila z víkendu. Kdepak, Blanka žádnou známost neměla, tvrdí Eva. Ale to už člověk pozná na hlase, že nemluví pravdu.

Patrně nechce přítelkyni shazovat. Až když jí řeknu, že Blanka už nežije a zemřela za podivných okolností, brunetka se rozhovoří.

Ve skutečnosti se Blanka zamilovala, ale o své známosti mlčela, věděla, že rodi

če by tomu nepřáli. Je o něco starší, než byla ona, jmenuje se Mirek a jezdí jako řidič se sanitkou. Prý vyloženě sportovní typ, poznali se loni ve stejném klubu.

Tohle stačilo, abychom toho mládence našli. Už nejezdil se sanitkou, ale s ná

kladním vozem ČSAD.

Mirek Holeček nám vypravuje, že chodil s Blankou přes rok, ale pak se rozešli, našel si jinou, Blanka to těžce nesla, naposledy ji viděl asi před měsícem. No, ale dostala se z toho, teď má známost s nějakým Láďou Zachem, studuje už třetí rok na technice.

Jaké alibi mají ti dva?

Holeček byl v pátek odpoledne se svým děvčetem na Petříně, od šesti šli do kina, před osmou doprovodil dívku na metro. A pak? Vrátil se domů na televizi. ,Jenže to

2

hle mu nikdo potvrdit nemůže, rodiče byli také na víkendu. O osudu Blanky jsme mu zatím nic neřekli.

A co ten druhý Láďa Zach?

Ano, má s Blankou známost už druhý měsíc, však se také domluvili, že se v sobotu odpoledne sejdou. Ale ve čtvrtek mu telefonovala, nic z toho nebude, mám moc učení. Ještě jí volal v pátek odpoledne, že tedy odjíždí z Prahy, a to bylo naposledy, kdy s ní mluvil. A od toho pátku až do neděle má Zach skálopevné alibi.

Ne tak Holeček třeba se od osmi díval na televizi, třeba ne. Spíš ne, protože se teď ukazuje, že na těch dvou šálcích od kávy jsou dvoje otisky prstů. Jedny tam zanechala Blanka, druhé Holeček. A nám tvrdil, že ji spatřil naposledy asi před měsícem.

Proč lže? Odpověď se přímo sama nabízí.

Při novém výslechu mládenec přiznává, že to bylo jinak. Věděl už od kamaráda, co se Blance stalo, a obával se, že by podezření padlo na něho. Ano, v ten pátek večer byl za Blankou ve vile na Ořechovce.

Telefonovala mu ve čtvrtek, že s ním potřebuje nutně mluvit, dohodli se, že se staví v pátek po osmé. Přišla mu otevřít jen v županu, vzala ho do pokojíku a přinesla kávu. Chvíli tak seděli, kouřili, najednou se však rozplakala a že je s ním v jiném stavu.

Ve třetím měsíci, včera jí to řekl lékař, proto volala.

Co dělat? Co budeme dělat? Byl z toho bezradný, má přece už jinou známost, musí o tom přemýšlet. Bylo to smutné loučení, když asi před desátou odcházel slyšel, jak za ním zamyká dveře.

Holečkova výpověď podezření zesílila. Zapírá, vytáčí se, aby se z toho dostal.

Ten večer byl u Blanky a k činu měl motiv. Už jsme Mirka nepustili a vypadalo to pro něho dost špatně.

Mně však celá ta záležitost vrtala hlavou. Holeček se ani při opakovaném výslechu v žádném detailu neuchýlil od své poslední výpovědi. A všechno ukazovalo, že Blanka nebyla zavražděna na lůžku, vrah ji tam nepochybně donesl. Proč by to ale Holeček dělal?

Chceme si určité detaily ujasnit rekonstrukcí, jenže Mirek odmítá dál vypovídat.

Mlčí. A sám musí přece vidět, jak se kolem něho kruh stahuje.

Ve středu došla zpráva o vloupání do bytu lékaře Hainera rodina se právě vrátila do Prahy. Stalo se to během víkendu ve vile na Ořechovce, a zrovna o ulici dál, než bydleli Janatovi.

Tahle souvislost se nám nelíbí. Kolegové soudí, že jde zřejmě o pachatele, který už čtvrt roku v různých obvodech Prahy vykrádá o víkendech opuštěné vily. Ani se moc nesnaží měnit rukopis.

Vzpomněl jsem si na šlápotu ze zahrádky pana Janaty a dal jsem ji porovnat s ostatními trasologickými stopami. A podívejme tu vizitku v záhonku zanechal s největší pravděpodobností zloděj vysazený na opuštěné vily. Přesně takový otisk podrážky s vý

razným markantem byl nalezen v hale Hainerovy vily.

Asi po třech týdnech toho bytaře dopadli, a to krátce po vloupání v jiné pražské čtvrti, do vilky na pokraji Košíř Třicetiletý Jaroslav Korda měl tentokrát pech na podezřelého muže s naditou cestovní brašnou v noci telefonicky upozornil majitel sousední

ho domku. Ještě se zoufale snaží ujet ale zásahové vozy mu po několika stech metrech zablokovaly cestu.

Korda postupně doznal celou sérii jedenácti vil – jen k té na Ořechovce se nechce znát. Avšak u jeho překupníka se našly šperky pocházející z lékařova bytu.

Teď máme v ruce trumfy a následuje nový výslech. Korda to další den vzdal.

Vilu pana Janaty měl očíhnutou, věděl, že rodina v pátek odjíždí na víkend. Ve

čer ještě pro každý případ telefonoval, ale nikdo se neozýval, tak šel před půlnocí najisto. V přízemí bylo nedovřené okno, dovnitř se tedy dostal bez problémů.

Raději nerozsvítil, a jak stoupal po schodech do patra, neubránil se hluku. Blanka

3

nespala, asi přemítala o svém osudu, uslyšela ho, snad myslela, že se vrátila teta… V

mžiku se objevila nad schodištěm a otočila vypínačem. Vykřikla a chtěla proklouznout dolů k telefonu.

Korda však dívku uchopil, stiskl jí krk, najednou znehybněla tak ji odnesl do pokojíku a položil na lůžko. Ne, kdepak vůbec ji nechtěl zavraždit, proč taky… Zhasl na schodech, zavřel okno a koukal se ztratit.

U domovních dveří našel klíče, zamkl za sebou a šel udělat další vilu, co měl v záloze. Prý myslel, že ta žába leknutím jen omdlela. Soud si však o tom myslel něco jiného a poslal Kordu za mříže na patnáct let.

Rifle byly jeho osudem

Pokud o tom pochybujete, obraťte se na odborníky, muže zkušené a bystrých očí, jimž nic neunikne. Tito znalci v oboru teorie i praxe vám řeknou na rovinu, že na džínách a riflích něco je, ovšem za předpokladu, že v inkriminovaných částech těla dokonale přiléhají a zmíněné partie stojí za to. Za co? Za hříšnou představu přece.

Dobře vypasované rifle vyniknou na ženách zvlášť při chůzi. Svědčí o tom četné pohledy, jež na takových objektech se zalíbením spočinou. Jaký div, že kalhoty tohoto střihu jsou pořád populární.

Možno předpokládat, že navzdory některým zdravotníkům kteří právě tak kdysi zatracovali minisukně i příliš tučným matronám, rifle a džíny si své postavení udrží. I když někdy pomohou odstartovat ne zrovna růžové příhody. Rozjely i příběh, který nám nechává nahlédnout do netušených hlubin lidské duše. Do světa fantaskního, o jakém normální člověk nemá potuchy.

Tahle historka pro nás začíná okamžikem, kdy práh policejní služebny v Náchodě překročil uprostřed zimy mladý muž. Přes ruku měl přehozené džíny.

Proč, co a jak, to hned uvidíme.

Vztah mezi dvěma mladými lidmi různého pohlaví mívá dosti odlišné fáze. V první se jeden druhému dívá vroucně do očí a oba o překot šeptají o nekonečné lásce, jaká snad tady ještě nebyla. V té poslední při náhodném setkání spíš dbají, aby se jejich pohledy nesetkaly.

Majka Fabiánova z České Skalice vůbec nebyla nadšena představou, že někdy potká Láďu, svého někdejšího a ještě donedávna milého na věčné časy. Cítila se tak trošku provinilou, protože v té době už šeptala přísahy o nekonečné lásce dalšímu v po

řadí, jímž byl právě Mirek.

Ovšem osud je zlomyslný a občas hází Majkám Fabiánovým klacky pod nohy. I když ty nohy vězí v přiměřeně odřených a brilantně vypasovaných riflích.

Tak se stalo, že poslední lednovou středu ráno přijela na autobusové nádraží v Náchodě. Ne ovšem sama. Bok po boku s ní kráčel a davem promrzlých cestujících se prodíral Mirek. A jak bývá zvykem takových Mirků, každou chvíli vzal svou milou kolem ramen, občas jeho mužná pravice zabloudila k pasu, či jakoby náhodou sklouzla kolem vypasovaných částí módních kalhot. To aby každý viděl, že on, Mirek Palat, disponuje bezvýhradně tou slečnou, její láskou, její duší a vůbec.

Nicméně potměšilá náhoda hned ráno na tom autobusovém nádraží zkřížila cestu slečny v riflích s cestou bývalého milého a jejich pohledy se setkaly. Nezbyla v nich ani jiskřička lásky, jakou svět ještě neviděl.

Majce byla ironie v Láďově pohledu tím nepříjemnější, že právě v tom okamžiku ji Mirek k sobě tiskl, jako by mu ji měl odvést exekutor. Tak si to namířila k novinovému stánku s lichou záminkou, že chce Křížovku ačkoliv kdekdo ví, že ve středu už Křížovka nikde není.

Mirek si při té příležitosti koupil sparty a galantně doprovodil slečnu v riflích a krátké bundě až k vrátnici továrny. Ale nebylo to jen tak, Majka se cestou pořád víc oší

4

vala. Prosím tě, co ti je?

Ale tady, sáhla si dozadu na rifle, něco mě tam svědí je to možný, že bych v autobusu chytila blechu? To snad přece ne…

Celá nervózní se rozloučila, snad to v teple přestane, ale kdepak, svěděni se ješ

tě zhoršilo. Tak si v umývárně svlékla rifle holky! Pojďte sem!

Dívaly se, všechny trochu vyjevené. V kalhotách propálená díra a na stejném místě na zadku zarudlá kůže propána, tady zapracovala nějaká kyselina.

Ale jak? Kde se to mohlo stát? Do ničeho si nesedla, celou cestu v autobuse jako vždycky stála jak je tohle možný?

No, samozřejmě! Teď už jí to došlo: Láďa. Jeho uražená ješitnost, dětinská msta.

Udělal jí to, když stála u toho novinového stánku. A Mirek byl vedle. Ničeho si nevšiml.

Ignorant jeden… potom se spolehněte na chlapa! A jak byla v ráži, napsala Lá

ďovi rozhořčený dopis a poslala ho v balíčku s těmi riflemi.

Koukal jsem jako blázen, vykládal později na kriminálce Láďa. Ani ve snu by mě nenapadlo, abych něco takovýho prováděl, nad tou kočkou jsem stejně udělal kříž, a vůbec jsem rád, že se včas vybarvila. Ale kluci v dílně povídali, že prý podobných pří

padů se stalo v Náchodě už víc.

Já se nenechám takhle pomlouvat, mával dopisem, a ještě abych navíc platil ty pitomý kalhoty, to tak, ani mi nenapadne! Je na vás, abyste chytili toho lumpa, co to dě

lá.

Cožpak o to, my jsme to také chtěli, a už skoro čtyři neděle, připomíná kapitán Jan Slovák, a tady kolegovi Kubálkovi se už začaly dělat vrásky na čele. Všechny ty případy byly na jedno brdo.

Pokaždé hezká mladá žena, pokaždé rifle nebo jiné přiléhavé kalhoty propálené zhruba na stejném místě nějakou žíravinou, pod nimi poleptaná kůže. A pochopitelně otazník nad tím, kdo to způsobil.

Ty první dva případy mohly ještě vypadat jako nejapný žert, vždyť pachatel pou

žil jen fridex. Jenže pak ho vyměnil za kyselinu sírovou, která nejen propálila kalhoty, ale taky poleptala kůži. A to už nebyla legrace, ale zatroleně vážná věc.

Potom ten někdo přešel z kyseliny na hydroxid sodný, tedy na louh. To už bylo jasné, že nám tu řádí podivná škodná, s jakou jsme se dosud nesetkali. A že nám asi připraví horké chvíle.

Ani jedna z postižených žen nám nemohla říct, kde se jí to vlastně stalo. A marně také hádaly, kdo jim to mohl provést. Na všechno samozřejmě přišly pozdě to když ží

ravina už pronikla zničenou látkou a začala nepříjemně působit na pokožku. Motiv pachatelova jednám nebyl zpočátku jednoznačný.

Mohl to být někdo, kdo se mstí ženám, že odmítly jeho pozornost. Již jsme měli na seznamu skoro tucet napadených a zajímalo nás, zda se u nich nebo alespoň u většiny z nich vyskytoval stejný ctitel, který neuspěl.

Kdepak. Sice se ve dvou případech objevil tentýž odmítnutý nápadník takový dost nepříjemný, vtíravý, pobledlý mládeneček, jenže v době těch dvou útoků byl prokazatelně mimo město.

Hovořilo se také o jiné možnosti že jde totiž o člověka posedlého falešnou morálkou. Mstí se hezkým mladým ženám, protože nosí přiléhavé kalhoty, podle jeho zvrá

ceného hlediska nemravné. No, nemyslete si, lidé jsou všelijací vždyť ještě k tomu dojdeme. Jenže ani tady jsme nenarazili na nic, co by na takového speciálně zaměřeného misogyna ukazovalo. Podobný chlápek se v blízkosti žádné z těch dívek nevyskytoval.

Jde tedy o pomateného člověka, který ani sám dobře nechápe, co dělá a co tím sleduje?

Tomu však odporovaly dvě skutečnosti: Za prvé to byla lstivost a obezřetnost, s jakou až dosud jednal ani jedna z žen si ho nepovšimla, ani nikdo z jejího okolí. A dále

přecházel od fridexu k nebezpečnějším prostředkům. V tom je vidět záměr logicky, i

5

když pokřiveně uvažujícího mozku.

První ostřejší světlo do toho začarovaného kruhu padlo no, kdy? Jakmile jsme navzájem porovnali a vyhodnotili výpovědi všech těch mladých žen.

Především bylo nápadné místo a čas. Projevoval se zásadně v úterý nebo ve středu, vždycky ráno od půl šesté do půl sedmé. Zajímavé také bylo, že ty postižené šmahem přijely do centra města autobusem, v ojedinělých případech autobusovým ná

dražím jen procházely, třeba na někoho čekaly.

Že si vybíral ženy mladé a hezké, to jsem už říkal. Ostatní byly tabu stejně tak jako sebekrásnější dívky v sukních. Samozřejmě musel být při manipulaci’ s žíravinou velmi opatrný asi ji vystřikuje z dětské pistolky nebo injekční stříkačky. A tak se mu za

čalo říkat stříkač.

Tohle tedy bylo všechno, co jsme zatím věděli nebo předpokládali. Napohled dost k tomu, abychom stříkači sáhli na típek: Úterý nebo středa ráno mezi půl šestou a sedmou na autobusovém nádraží stačí tam hlídat. A dávat pozor na toho, kdo se ochomýtne kolem mladé ženy v riflích.

Snadno se to řekne. Jenže… Představte si, že sem ráno přijede několik tisíc lidí, další odjíždějí, navíc je hned vedle vlakové nádraží. Takový člověk, o jehož podobě a stáří vůbec nic nevíme, zapadne v tom mumraji jako příslovečná jehla v kupě sena.

Ale my tu jehlu přece musíme najít. Kromě ranního pátrání v terénu jsme vzali na pomoc i své evidence podezřelých z řad všelijakých úchylných individuí; sítem prošiti někteří muži s násilnickými sklony, už jsme začali brát i firmy ze sousedních okresů…

Ale jak říkám, pořád to nikam nevedlo.

Řádění stříkače se po městě dávno rozneslo, leckdo si k tomu ještě něco přidal, šířily se zveličené chýry a také začalo ubývat dívek v riflích a džínách. Ty, které v nich chodily dál, byly teď pozornější. A všímavější.

Mezi ty ženy patřila i slečna Tomsová, mladá štíhlá návrhářka z textilky, navíc s výborným postřehem a vidíte, nakonec absolvovala do puntíku všechno co její předchůdkyně. Jen s jedním rozdílem: Právě ona si povšimla podezřelého chlapíka. A její výpověď pro nás znamenala zlom v pátrání.

Byl to takový střihoun v červené bundě, vyprávěla klidně, tak něco málo přes dvacet, vysoký, ramenatý, světlejší, snad kudrnaté vlasy, změřil si mě dost vtíravým pohledem. V jednom okamžiku musel být těsně za mnou, jenže já jsem zrovna pomáhala z autobusu kolegyni s taškou. Mohl to být pachatel? Asi ano, napovídalo tomu hned další svědectví.

Tentokrát si onoho mladého muže povšimla i sedmnáctiletá studentka Dáša a zvlášť se jí vybavil v paměti, když najednou držela v ruce propálené džíny. Popis souhlasil včetně té červené bundy. Kromě toho si Dáša vzpomněla, že měl asi hnědou placatou čepici a v ruce nějakou světlou tašku. Už druhý den kápl kolega ve vinárně Sport na podezřelého člověka: pětadvacetiletý samotář Plaček odpovídal popisu až po tu červenou bundu a hnědou čepici. Začali jsme se o něho zajímat, ale bylo to plácnutí do prázdna. Zatímco se stříkač znovu objevil na autobusovém nádraží, byl mechanik Pla

ček v Jaroměři. Tohle nás jen utvrdilo v přesvědčení, že šanci máme u autobusů.

Stalo se to přesně na Matěje. Jako už mnohokrát předtím jsme ráno obhlíželi davy, a najednou jsem ho u autobusu na Broumov uviděl: dlouhán, sice bez čepice, ale v červené bundě, kudrnaté vlasy, v levé ruce držel bílou igelitovou tašku. Teď zrovna odchází, klidně zamíří směrem z centra, ale po chvíli zrychluje, nespouštím ho z očí. Ně

kolikrát se ohlédl a už chtěl zmizet v postranní ulici. Bylo to od něho bláhové. Chytil jsem ho za ruku a povídám, aby šel se mnou. Chvíli se zdráhal, ale co mohl dělat.

V té igelitové tašce, kterou jsme u nás před ním prohlédli, měl injekční stříkačku z umělé hmoty, bez jehly, se zbytkem jakési chemikálie. Také jsme u něho našli notý

sek se seznamem všech těch pětadvaceti případů: vždycky místo, čas, jaká to byla žena.

6

Při prohlídce bytu třiadvacetiletého ženatého údržbáře Jiřího Chadimy jsme objevili další injekční stříkačku, zředěný louh a zbytek kyseliny sírové.

V jeho šatnové skříňce v továrně se před námi objevila podivná sbírka. Tvořily ji vytrhané stránky snad z padesáti časopisů a magazínů s nejrůznějšími obrázky žen v přiléhavých kalhotách. Pokaždé byly otočeny zády k objektivu. A vždycky na pravé či levé sedací části vykousnutý otvor… Takhle se tedy bavil před tím, než šel na ženy

se žíravinou.

Teď tady před námi seděl člověk, kterého slečna Tomsová charakterizovala jako střihouna a opravdu, ten kudrnatý urostlý blonďák mohl vzbudit zájem leckteré ženy. A on zatím na ně číhal se stříkačkou…

Podle psychiatrů šlo o neronismus, tedy o sexuální úchylku, která vede k trýzně

ní osoby druhého pohlaví a může se stupňovat až k nejtěžším zločinům. Odborníci se shodli, že pachatel si byl vědom všech důsledků svého jednání, a tak dosud netrestaný střihoun stanul před soudem. Dostal sice jen pět měsíců, ale pak ho čekala povinná ochranná léčba v uzavřeném psychiatrickém ústavu.

Večírek na rozloučenou

Pravé jihočeské léto předznamenalo první den prázdnin. Kdekdo se už viděl na dovolené… v horách, u moře, v lázních, v zotavovně, v cizokrajných městech nebo na vlastní chalupě, to podle zájmu a hlavně podle peněženky.

V takové atmosféře probíhal i páteční společenský večírek učitelek osmé mateř

ské školy v Pelhřimově. Prvního července se loučily se škorním rokem, s měsíci trpělivé práce s drobotinou, radostného, ale i hodně vyčerpávajícího úsilí. A teď na ně čekalo pár týdnů volna…

Pozdě večer se rozcházely, některé ve skupinkách, jiné samy, všechny s blaženou vidinou prázdnin. Před půlnocí u křižovatky nedaleko školy daly tři učitelky sbohem své starší kolegyni.

V bílé sukni, světlé blůzce, s kabelkou přes rameno vykročila paní Pešková dolů po Pražské ulici k domovu na opačné straně města. Šla sama. Ještě jí naposled zamá

valy na cestu. A od té chvíle se čas jejího života počítal jen na minuty.

Navzdory drobnému, ale vytrvalému dešti se jako každou sobotu vydal pan Hejtmánek časně ráno na svou milou zahrádku. Krátce po šesté procházel liduprázdnou Humpoleckou ulicí podél starých domků k zahrádkářské kolonii.

Ale co to! Penzista náhle zbystřil pozornost. Někdo leží tam u cesty na okraji parčíku… Snad se mu udělalo špatně a potřebuje pomoc. Ze silnice stíněné křovím sem není vidět a kdopak tady v sobotu, v tak časnou dobu projde… Zahrádkář přidal do kroku.

Ta žena u asfaltového chodníku už žádnou pomoc nepotřebovala. Ležela naznak, se zkrvavenou hlavou v nízké trávě, halenku na prsou roztrženou, vedle odhozená kabelka, o kus dál rozevřený deštník… Penzista zapomněl na svou zahrádku a horempádem utíkal dolů k městu.

Několik minut poté obyvatele domků v Humpolecké ulici probudil neobvyklý ruch.

Pod okny muži v uniformách i v civilu. A pořád se sem sjížděly další vozy.

Co se přihodilo? Někdo tady v parčíku proti nemocniční zahradě zavraždil šestapadesátiletou paní Peškovou. Jejich sousedku. Domů jí zbývalo nějakých tři sta kroků.

Ještě než dorazila do města skupina specialistů z Českých Budějovic, pelhřimovští kriminalisté vyslechli obyvatele nejbližších domků. Především hovořili se starou paní z čísla 511 před ním došlo k surovému zločinu. Ale vůbec nic jim nemohla pově

dět, až teď se probrala ze spánku.

Podobně to dopadlo v okolí. Jen ojediněle se v pátek pozdě večer dívali na tele

7

vizi, dávno před půlnocí už spali, žádné cizí hlasy, vzrušené výkřiky nebo volání je neprobudily. A z místních do rána nikdo ven nevykročil.

To ovšem nebyl jediný handicap na začátku pátrání, říká mi podplukovník JUDr.

Jaroslav Zachariáš. Od půlnoci drobně pršelo stopy, které tu vrah nutně musel zanechat, smyl vytrvalý déšť.

Pachatel si tohle místo na periférii asi nevybral náhodou. Pozdní chodkyni zřejmě sledoval už z vnitřního města a teprve tady se odhodlal k útoku. Nebylo pravděpodobné, že by zrovna zde, kde často v noci neprojde živá duše, vrah číhal na osamělou ženu.

Paní Peškovou zběsile napadl dřív než se zmohla na sebemenší odpor. Po úderu zpředu do hlavy se zhroutila, a hned na zemi ji zasypal dalšími ranami, pěstí jí rozbil obličej k nepoznání… a už bezvědomou zardousil. Z toho, co se hned ráno na místě zjistilo a co po poledni soudní pitva potvrdila, jsme mohli celkem jednoznačně usuzovat na vraždu z vilnosti.

Mrtvá měla mnohočetná zranění, mimo jiné zlomeniny obou lícních kostí a několika žeber. Násilník se vyznačoval mimořádnou brutalitou, zuřivostí i značnou silou. Nejspíš šlo o sexuálního devianta nebo jinou úchylkou poznamenaného muže.

Loupežný motiv jsme mohli od samého začátku vyloučit, žádná věc se neztratila, v kabelce se nikdo nehrabal, chybějící zlaté náušnice se našly zapadlé v trávě.

Měli jsme tedy hrubý obraz zločinu. Znali jsme oběť, místo i přibližnou dobu a také pohnutku vraždy ale zbývalo to nejdůležitější: zakreslit do něj pachatele.

Otázkou číslo jedna jsou svědci. Ti, kteří paní Peškovou mohli spatřit na cestě k domovu. Od křižovatky ulic Ve Stínadlech a Pražské, kde se pět až deset minut před půlnocí rozloučila s kolegyněmi, je to středně rychlou chůzí k místu tragédie zhruba čtvrt hodiny. Někde na této trase se pravděpodobně musel zdržovat vrah.

Tři učitelky, s nimiž se u křižovatky rozešla, shodně uvádějí, že je od školy nikdo nesledoval, aspoň nikoho nepostřehly. Všechny odcházely opačným směrem, ještě ně

kolikrát se za Marií ohlédly. Šla po pravém chodníku dolů Pražskou ulicí, jistým krokem, nikdo nebyl v dohledu, dosud nepršelo.

A co předtím na večírku? Marie přišla o něco později, odpoledne se zdržela s pá

tečním nákupem, stěžovala si, že obchody byly plné turistů. Celý ten večer se jim zdála taková nesvá, zvlášť se nebavila, chvílemi roztržitě vyhlédla oknem. Říkaly si, že je to asi tím, že má starosti, dceru čekaly zkoušky na vysoké škole. Marně se ji snažily přivést na jiné myšlenky. Jako by Marie měla nějakou předtuchu, posteskla si její kolegyně.

Předtím se domluvily, že ji společně doprovodí, ale už před křižovatkou se rozhodla, že půjde sama. Prosím vás, vždyť byste se pak musely vracet, to je zbytečné, já už to dojdu… A rychle se rozloučila. Ted’ si vyčítaly, že ji uposlechly.

Zajímají nás noční chodci. Nepovšiml si někdo něčeho pro nás důležitého tedy především v Pražské a Humpolecké ulici? Ale hledejte svědky, zrovna o víkendu, na začátku prázdnin a dovolených, v době, kdy je město plné cizích lidí, na každém kroku výletníci, turisté, rekreanti.

Pro naše mládence to nebyl právě nejvhodnější čas k vyptávání v okolních starých domech, restauracích, hotelích, k rozhovorům s řidiči a pozdními návštěvníky hostinců. Přesto se podařilo sehnat několik svědectví.

Mladí manželé Švejdovi pospíchali kolem půlnoci z návštěvy známých. Asi uprostřed Pražské ulice je minula starší žena v bílé úzké sukni a světlé blůzce. Šla v protisměru rázným krokem. Nepochybně to byla paní Pešková. Ne, nepamatují se, že by měla někoho v patách. Ale ještě předtím zahlédli nějakého muže dole u kamenného mostu. Nerozhodně postával. Jako by ten podsaditý opilý člověk na někoho čekal. Nevěnovali mu však větší pozornost.

Právě takového muže si v noci povšimla slečna Kaiserová, vracející se s kama

8

rádkami po kamenném mostě z vinárny hotelu Rekrea. Motal se prý naproti na chodní

ku, a když ho míjely, upřel na Martu takový divný, prostě oplzlý pohled. Nedokázala by ho popsat podrobně, ale určitě už to nebyl žádný mladík, spíš vyšší a silnější chlap, v rozepnuté zelené bundě, patrně v šedivých kalhotách.

V kolik to přesně bylo… těžko říct. Když se vrátila domů, všichni se ještě dívali na televizi, opakovali totiž Hraběte Drákulu a zrovna běžela scéna s tím dítětem.

Protože se tenhle záběr jak nám potvrdila televize mihl na obrazovce pět a půl minuty po půlnoci a slečna Kaiserová zvládla podle časového snímku cestu od mostu domů za osm minut, bylo téměř jisté, že ten neznámý se tady zdržoval už před čtyřiadvacátou hodinou.

V každém případě tudy musela po půlnoci projít paní Pešková. Hned za mostem odbočila vzhůru do Humpolecké ulice a tam ji na pokraji parčíku zaskočil vrah.

Ale kdo byl ten muž? Zdejší nebo výletník, turista, který se jen mihl městem?

Mohl sem přijet kdoví odkud na víkend, na návštěvu… Jen krátce se zdržel, a hned po činu zmizel.

Stejně tak může jít o místního člověka. Zdánlivě jako poklidný občan žije třeba i s manželkou někde tady v Pelhřimově. V případě podobných pachatelů praxe nevylučuje ani tuto možnost. Nepochybně jde o pohlavně nebo duševně nenormálního muže, který dosud dokázal navenek utajit svoje zvrácené touhy.

Naléhavě jsme potřebovali co nejvíc informací. Prostřednictvím tisku jsme se obrátili na veřejnost. Kdo a také ke komu sem na víkend přijel, kdo se v kritické době z pátku na sobotu zdržoval v prostoru Pražské nebo Humpolecké ulice, kdo viděl toho neznámého v blízkosti kamenného mostu? Neobtěžoval tu už předtím nějaký muž osamělé ženy?

Násilná smrt učitelky mateřské školy, starší laskavé ženy oblíbené rodiči i dětmi, a k tomu pelhřimovské rodačky, vyvolala po městě velké pobouření. A u mnohých i obavy. Takový chlap může zvrhlý čin kdykoliv zopakovat.

Tak jsme se díky všímavým lidem dostali k návštěvníkům restaurace hotelu Rekrea, nedaleko toho tragického místa.

Ti dva svědci odcházeli ze zábavy kolem půlnoci. Naproti na křižovatce spatřili chvatně jdoucí ženu v bílé sukni. S otevřeným deštníkem sešla z mostu a zabočila vlevo do Humpolecké ulice. V tu chvíli zpozoroval pan Bejda ještě dalšího chodce. Také on měl naspěch. Ten muž se vynořil ze tmy na mostě a zamířil stejným směrem.

Paní Pešková si to patrně uvědomila, protože se u sloupku s dopravní značkou náhle otočila a hned přidala do kroku. Toho člověka měla ale pořád v patách. A pak oba zmizeli Bejdovi z očí.

Zdálo se mi to divný, vyprávěl pan Bejda, ten chlap jako by ji sledoval… Kdepak, těžko bych ho popsal, kolem se válela mlha. Byl vyšší, silnější v ramenou a bocích, po

čkejte… jistě měl kratší vlasy a snad riflový oblek. Ne, předtím jsem ho tady neviděl.

Tohle bylo zatím nejdůležitější svědectví, alespoň v této fázi. Mladý manželský pár, slečna Kaiserová, a potom i pan Bejda si povšimli nepochybně téhož muže, i když se v popisu jeho oblečení rozcházeli. Jedině Bejda však viděl, že jde od mostu za ženou s deštníkem, že ji sleduje. Kolik paní Peškové ještě zbývalo k tomu osudnému místu? Snad pět, sedm minut…

Poslední informace měla pro nás klíčový význam. Jenže pořád zůstávala stejná otázka: Kdo?

Nepřetržitě pokračovalo prověřování těch, co se v noci zdržovali na ulicích, v restauracích, na zábavách… A samozřejmě i tipování mužů, kteří svými sklony odpoví

dali představám o vrahovi. Nemá smysl dopodrobna líčit tu zdlouhavou práci, musela se dělat pečlivě a zároveň taktně. Někdy to trvalo den, někdy třeba i týden, než se takový podezřelý vyloučil.

Minuly prázdniny, přehouplo se babí léto… a vyšetřování pořád nebralo konce.

9

Naším sítem propadlo už na pět set čtyřiapadesát mužů. Většina měla alibi. Ostatními, u nichž jsme si nebyli jisti, jsme se dál zabývali, znovu se k nim vraceli.

Čím dál víc jsme se upínali k původní domněnce vrahem je někdo zdejší. Místní člověk, nenápadný . kdo se tu vyzná, kdo věděl, že se po vraždě v Humpolecké ulici snadno ztratí. Když potom viděl ten rozruch, mohl se vylekat, třeba už opustil město.

Proto jsme se teď vraceli k hrstce těch, u nichž přetrvával otazník.

Všehovšudy zbývalo osm lidí. Ani u jednoho jsme neměli jistotu. Nejvíc nás zaujal Ferdinand Zahorajko, dvaačtyřicetiletý zřízenec pelhřimovské nemocnice. Vlastně by se mělo říct bývalý, protože už od srpna žije v Rožňavě, vrátil se domů, našel si tam zaměstnání v okresní nemocnici, zase teď pracuje na patologii.

.

Poprvé jsme se zabývali jeho alibi hned v prvním pátracím kole, protože Zahorajko bydlel poblíž místa vraždy na ubytovně v areálu nemocnice. Jenže z horkých tipů tenkrát brzy vypadl. V kritické době byl u rodičů na východním Slovensku. Pelhřimov opustil se souhlasem ošetřujícího lékaře, koncem června si totiž poranil levou ruku a měl pracovní neschopenku. Do města se vrátil až třetí den po vraždě.

V ubytovně ho tehdy opravdu nikdo neviděl a také kriminálka v Rožňavě potvrzovala, že Zahorajko u rodičů skutečně byl. Avšak s výhradou, že se přesně nepodařilo zjistit, kdy k rodičům přijel.

Proto tehdy vznikl ten otazník. A proto teď následovala superprověrka jeho alibi.

Prostě se nám nezdála ta náhlá změna bydliště po dvou letech se zničehonic rozloučí s Pelhřimovem. Měsíc po vraždě. A ještě něčím naše podezření zesílilo: Kolegové totiž objevili nového svědka a ten viděl Zahorajka v pátek navečer v Pelhřimově, tedy v době, kdy už měl údajně být v Rožňavě. Popíjel prý v restauraci Beseda, svědek si ho dobře zapamatoval podle obvazu na levém zápěstí.

A co je to vůbec za člověka? Neukončil ani povinnou školní docházku, už léta pracuje jako zřízenec v nemocnicích, a co je asi zvlášť zajímavé pokaždé na patologických odděleních. Vystřídal nemocnice v Brně, Nymburku, Hradci Králové, Bratislavě, Prešově, Pelhřimově… Samotář, vždycky bez přátel, nikdy neměl ženu, člověk výrazně poznamenaný alkoholem.

Když naši přivezli Zahorajka z Rožňavy, v jednom kuse opakoval, že se do Pelhřimova vrátil až třetí den po vraždě. Všichni doma mu to mohou dosvědčit, ten svě

dek se určitě zmýlil v čase.

S tímhle tvrzením vydržel jen do rekognice. Zlomil ho nejen svědek z Besedy, ale také slečna Kaiserová s panem Bejdou v řadě jiných mužů Zahorajka s určitostí poznali.

Ovšem i potom kličkoval. Šel za tou ženou od kamenného mostu, to je pravda, ale jen proto, že se s ní chtěl seznámit. A jakmile ji oslovil, přepadl ho epileptický zá

chvat… a víc si už nepamatuje.

Až po dlouhém zapírání vrah přiznal, jak to bylo doopravdy. Hned v Humpolecké ulici se rozhodl, že tu ženu v bílé sukni dostane za každou cenu. Proto ji v tom parčíku zabil. Přelezl pak plot do nemocniční zahrady, věděl, že déšť rychle zničí všechny stopy. Hned ráno odjel do Rožňavy, pro každý případ bude mít doma alibi.

Tak tedy žádný čin šílence, žádný zločin v afektu, ale chladnokrevná vražda.

Však se také soudní znalci shodit, že Zahorajko je za své jednání plně odpovědný. A tak ho čekal čtrnáctiletý žalář.

Frank Rose mimo ring

Tak tedy Frank Rose po dlouhých letech opět v titulku! Ano. Jméno populárního sportovce a dobrodruha v tom správném smyslu slova. Ovšem už jen jako ozvěna dávno minulých dob ověnčených tehdy slávou na dvou kontinentech. Boxer těžké váhy

10

Frank Rose se vrací, aby znovu promluvil ke čtenářům, tentokrát ústy starého praž

ského detektiva.

Kdepak by mne napadlo, že se z vyprávění kriminálního inspektora Jaroslava Samka vyklube příběh, jehož hrdinou je muž, o němž psávaly tolik hltané sešity na pokračování. I tato příhoda má cosi společného s milostnými a často dramatickými historkami, které idol mladých čtenářů, a zejména dívek, prožíval v metropolích Jižní Ameriky.

Začalo to jednoho pátečního dne začátkem září v samém centru Prahy. Ale něco tomu předcházelo. Po ránu mi telefonoval na čtyřku táta pražských kriminalistů Hulík z Karlina, že k nim přišel exmistr republiky v boxu Frank Rose alias Růžička, který a to se podržte hlásí, že byl přepaden.

Tak tedy těžká váha Frank Rose, co už tolikrát rozpoutal kolotoč, po němž ti. kdo si na něho troufli, byli šťastní, že se jim podařilo aspoň utéct. A teď najednou oběť přepadení! No, to jsou věci… Hulík mi ještě říkal, že posílá Rosého ke mně, ale hned upozorňoval, že exmistr je vznětlivé povahy, tak abych byl opatrný.

Než pan Růžička přišel k nám do Bartolomějské, mě! jsem na stole jeho spisy.

Ten člověk opravdu není žádný beránek, upozornění táty Hulíka bylo na místě. Šéf karlínské kriminálky byl přece machr, dokonalý znalec pražského podsvětí, jemuž taky jaksepatří imponoval.

Já jsem boxer Růžička, pane inspektore, představil se mi asi sto pětaosmdesát čísel vysoký svalnatý elegán. Dovedl jsem si představit, že na něm nejedno dívčí oko utkví se zalíbením.

Tak si, mistře, sedněte! Mistr se uvelebil v křesle a vyprávěl. Zdánlivě nešlo o nikterak složitý případ. V noci byl Rose na špici ostrova Štvanice přepaden dvěma neznámými muži. Přepaden a zraněn. Zákeřně. Zezadu. Pochopitelně, jinak by to těm dvěma jen tak neprošlo.

Krátce a dobře, bývalá hvězda světových ringů se stala obětí loupeže. Ti dva, které Rose stačil zahlédnout, než upadl do bezvědomí, byli prý hromotluci, jeden asi v jeho výšce, druhý ještě větší, oba tak kolem třiceti, ve světlých bundách a tmavých kalhotách.

Ano. A jak se exmistr dostal v noci do těch opuštěných míst a zrovna na Štvanici?

No, jak. Když šel večer po Příkopech, zavadila o něj jakási slečna a povídá: Jéjé, my se přece známe… Frank Rose se však nemohl upamatovat, i když měl paměť dobrou, a na hezké ženy zvlášť.

Pomenší blondýnka, snad dvacetiletá, pohledný kousek, malinko na jednu nohu kulhala, na kterou, to už neví. A jak se tak srazili, slovo dalo slovo, Rose utrousil, že jde procházkou domů, bydlí na Letné. A blondýna, že to tedy mají stejnou cestu, a když dovolí, mohli by jít spolu, sama se za tmy dost bojí.

Proč ne. Přízeň hezkých žen provázela Rosého mnoho let, neviděl v tom nic zvláštního. Vzali to kolem Prašné brány, přes Poříč, Zlatnickou dolů k Petrskému ná

městí a odtud dál po nábřeží.

Vlahá měsíční noc, jako stvořená k romantické procházce městem. Slečna ho nabádala, aby nepospíchal, dívali se chvílemi na siluetu Hradčan a na Letenské sady, Rose si čím dál víc uvědomoval, že je to vlastně docela sympatická osůbka, vypadalo to skoro na začátek románku.

Jenže Frank nebyl momentálně naložen na dobývání dívčího srdce a toho ostatního kolem. Mimoděk přidal do kroku, ale krasotinka se na něho bolestně podívala. To byste mi přece neudělal, taková báječná noc, ještě se snad chvíli zdržíme.

Došli na Štvanici, až na hrot ostrova, kde stál opuštěný kiosek. V jeho stínu se pozdrželi asi tak deset minut. Zdálo se, že Rose neunikne té putifarce, už se s tím smí

řil, a řekl bych, že docela rád. Až najednou se to stalo. Ti dva lamželezové na něho ze

11

tmy vyskočili.

Jak dlouho tam ležel, to neví, snad jen pár okamžiků. Otevřel oči a spatřil hvězdy, obrys kiosku, stíny vysokých stromů, v dálce železniční viadukt, hlavou mu projela tupá bolest. Slečna byla pryč, ti dva gauneři taky a s nimi i peněženka s několika tisícovkami. Připadalo mu to jako sen, jako zlý sen, ale sen to nebyl, o tom svědčila jeho zkrvavená hlava. Exšampión se dopálil a běžel na policii.

A kdo ví, co se stalo s tou blondýnkou. Boxer zvedl mohutné pěsti a nechal je klesnout na kolena, taková jemná dívka to byla…

Ale pane Růžičko, copak by s ní bylo, ta se už dávno s těmi chmatáky rozdělila o peníze. Prostě volavka, to je jasné.

Myslíte ?! Teď zněl boxerův hlas výhružně, na spáncích mu naskočily žíly.

Vzpomněl jsem si, co říkal o jeho prchlivosti táta Hulík, a už jsem raději mlčel. Rose se uklidnil, chvíli uvažoval a nakonec s pokrčením ramen řekl: No, možné je všecko, ženské jsou nevypočitatelné.

Právě. Vy to přece musíte vědět. Rose se skromně usmál, už byl zase v dobré náladě. Honem jsem se ho ještě zeptal, co bylo před tím, než se s tou slečnou na Pří

kopech srazil.

No, nic zvláštního, zastavil se na večeři a na skleničku v Narcisu, to byl takový noční podnik předposlední třídy v Melantrichově ulici, až letos ten zapadák k velké lítosti pražské galérky zrušili. Jídlo, pití, hudba, tanec, prostředí, kde se navazovaly prchavé známosti.

Když platil, mohl kdokoliv vidět, že má u sebe dost peněz. Boxer si společnosti kolem nevšímal, nic podrobnějšího mi nemohl říct, ale případ byl jasný. Odtud ho ti dva s volavkou sledovali až na Příkopy, kde slečna sehrála roh.

Tehdy několik let po válce jsme měli v Praze evidovaných na deset tisíc povětrných děvčat, a z těch mi kolegové z mravnostního oddělení vybrali osm blondýn, které odpovídaly té volavce. Avšak Rose žádnou z nich nepoznal. Víc jsme neobjevili ani v Narcisu.

Dny utíkaly a po plavovlásce ani slechu, ani vidu. Vypadalo to, že k prokurátorovi půjde zpráva o neznámých pachatelích. Žralo mě, že s tím pořád nemůžu pohnout. V té době můj jediný nevypátrány případ.

Byl jsem přímo posedlý blondýnami, které nepatrně kulhaly, říkal jsem si, tahle vada nebo zranění nám přece jednou musí přivést tu holku do lapáku. Ale kdepak! Kolegové se mi smáli, už se na to vyrojilo i několik anekdot. Jenže kdo se směje naposled…

Stalo se to u tehdejšího Denisova nádraží, asi půl roku po tom přepadení. Vracel jsem se s kolegou Zahrádkou ze Štvanice z mezistátního utkání v odbíjené Amerika

Československo. A kus od nádraží jsme narazili na dvě mladé ženy vyptávající se kolemjdoucích, jak zapas na nedalekém stadiónu skončil.

Koukám jedna z nich je blondýna a slabě kulhá. Povídám Zahrádkoví, aby ji zjistil, ale ten se jen smál: Jardo, prosím tě, neblázni, pusť už tu pajdavou z hlavy!

Tak jsem se za ní rozběhl sám. Zírala na mne dost udiveně, jestli prý je trestné, když se člověk zeptá na výsledek zápasu.

Z její občanky bylo patrné, že je z Přeštic u Plzně a tady v Praze není hlášená.

Tvrdila, že bydlí u strýce v Břevnově, hned vysypala jeho jméno a celou adresu, tak jsem si to pro jistotu zapsal do notýsku a holku jsem nechal běžet.

Na druhý den se ukázalo, že si slečinka strýčka a ostatní kolem vybájila. Poptal jsem se na ni v Přešticích, a podívejme, ono je to pěkné kvítko, přes své mládí má za sebou už dva tresty.

Nepochyboval jsem, že je to ten diblík, co měl prsty v přepadení Franka Rosého

jenže děvenka zatím zmizela. A neobjevilo ji ani celostátní pátrání.

Tak plynuly další měsíce, až jich bylo od toho přepadení devět. Jdu po Václavá

12

ku a jen tak ze zvyku se dívám po lidech. Vtom jsem ji spatřil. Kulhavou volavku. Teď to byla tmavovláska, ale samozřejmě jsem ji poznal hned na první pohled.

V důvěrném rozhovoru, zavěšená do sebevědomého šviháka, kráčela vedle ně

ho, oblečená podle poslední módy, no člověk by řekl dáma.

Moc jí do řeči se mnou nebylo a její společník se zle rozkatil, cože si dovoluju obtěžovat jeho snoubenku. On že mi ukáže, a hned vysypal všechny potentáty z ministerstva vnitra, některé znal dokonce křestními jmény, ať koukám zmizet.

Jenže to mne nijak nerozházelo, slečna se musela legitmovat. Občanka souhlasila, a tak jsme se vydali do Bartolomějské. Švihák byl z toho celý pryč, ani jsem se nedivil; nechci ho jmenovat, byl to tenkrát dost populární zpěvák, ještě se s ním tu a tam setkáte.

Případ skončil za pár hodin. Dvaadvacetiletá Věra Pilařova shodila brzy oba své někdejší společníky. Ještě večer jsem se rozjel na Vinohrady pro Antonína Šíchu a do Bubenče pro Petra Hrudku. Taky kápli božskou.

Všechno sedělo, až na jedno. Ti dva nebyli totiž žádní hromotluci, jak je Frank Rose popisoval, sahali mu sotva po ramena. Zavolal jsem boxera ke konfrontaci.

Růžička se na mne podíval s útrpným úsměškem. To nejsou oni, kroutil hlavou na svalnatém krku, co vás vede, začal se málem rozčilovat. No dovolte, pane inspektore, takoví tajtrdlíci… ti mě přece nemohli přepadnout!

Marně jsem mu zdůrazňoval, že všichni tři se už přiznali. Kdepak, trval na svém Rose, prosím vás, já jednou spořádal v putyce v Buenos Aires čtyři kolohnáty, profesionální zabijáky, nakonec prosili o milost, a tihle cvrčkové že by si na mne troufli?

Bylo to zezadu, zákeřně, namítal jsem, ale Frank prostě nevěřil. Nezbylo než provést rekonstrukci přímo na Štvanici. Teprve potom, ač nerad, mistr těžké váhy připustil, že opravdu ti dva tajtrdlíci ho tenkrát uzemnili.

Tak i Frank Rose získal další zkušenost, já jsem měl konečně vyřešený případ se satisfakcí u kolegů, a ti z trojspolku po pěti letech vězení. Prostě každý, co si zasloužil.

Klid u kanonýra Jabůrka

U kanonýra Jabůrka panoval toho sobotního večera začátkem listopadu klid, jen hovor plynul a karty vesele pleskaly na stůl zatížený půllitry. Nikdo ze štamgastů netušil, že nedaleko odtud právě teď ale to všechno odhalilo až pošmourné nedělní ráno, lezavé, s deštěm na spadnutí.

V té době pan Tomáš, límec svrchníku zdvižený, šel rázně ke skladu, aby zkontroloval chladicí zařízení. Neměl to ze svého domku daleko, tenhle výkupní sklad královéhradecké Zeleniny leží hned na okraji obce Sadová, kdysi ty sklepy patřily někdejší

mu pivovaru.

Svědomitý vedoucí skladu otevřel branku v plotě a po několika schůdcích křepče vyběhl na rampu, z níž je vchod do kanceláře. Sahá po klíčích, chce odemknout ale najednou se ruka zastaví. Pohled utkví na dveřích: skleněná výplň je rozbitá.

V noci byl sice vítr, mohl sem ze střechy zaletět kus eternitu a způsobit tohle ne

řádstvo jenže tady to vypadá na něco jiného.

Teď si pan Tomáš povšiml, že okno kanceláře je nedovřené. Nahlédnedovnitř.

No, to je překvapení! Stoly odtažené od okna, zásuvky na podlaze, skříně zotví

rané, židle povalené, kolem rozházené papíry, všude nepořádek.

Skladník koukne do levého rohu a nevěří vlastním očím. Ne proto, že by tam ně

co zvláštního viděl, ale proto, že tam nevidí něco, co by tam mělo být. A nejde o nějakou maličkost. Ta kasa, stará wertheimka, je pryč, kousek o váze dvou centů. Zbyl po ní jen dřevěný podstavec.

13

Je to vůbec možný? Už je to tak! Skladníka napadlo, že by měl z kanceláře zavolat policii,,ale pak rozhodl jinak: Tady by mohl poškodit stopy, nechá všechno, jak to je

a jde zatelefonovat z bytu. Zmizela ohnivzdorná pokladna s devadesáti tisíci!

Jeho jednání s uznáním kvituje major Jiří Peterka. Zásluhou prozíravého vedoucího jsme se dozvěděli o celé věci nejen rychle, ale zůstaly nám i čerstvé, a hlavně neporušené stopy.

Operační důstojník mě v sedm ráno vytáhl z postele, a tak jsem jel s výjezdovou skupinou do Sadové. Obec leží při hlavní silnici na Jičín, asi tak patnáct kilometrů od Hradce. Někde tady prý legendární kanonýr Jabůrek obětoval život pro císaře pána a jeho rodinu…

S obavou jsem hleděl k obloze těžké olověné mraky věštily déšť. Naštěstí je vě

trno, snad liják ještě počká, jinak by smyl stopy. Nějaké tam zůstat musely. Odvléct dvoumetrákovou kasu není jenom tak. Však to je případ, s nímž jsem se v praxi ještě nesetkal a patrně jen málokterý z mých kolegů.

Před skladem už čekají mládenci z obvodního oddělení i pan Tomáš, který všechno stručně opakuje. K vloupání muselo dojít až v noci na dnešek, ještě včera ve

čer byla pokladna na svém místě.

Psovod pobídne Astora a ten nás vede zadní brankou na polní cestu směřující oklikou k hlavní silnici. Asi po osmdesáti metrech zastavuje u křoví, vedle je opuštěný manipulační vozík. Na něm i okolo leží prázdné jutové pytle.

Blízko vozíku ukradeného ze skladu se rýsují zřetelné stopy automobilových pneumatik. Astor táhne psovoda dál, až k silnici. Tady zastaví a pohlédne na svého pá

na, jeho oči jako by říkaly: Víc udělat nemůžu.

Víc však mohou udělat lidé.

Dveře do chodby mají dvě skleněné výplně, levá je rozbitá. Pachatel přelepil sklo papírovou páskou, tabulku vyrazil a protáhl se do chodby. Na střepinách uvízlo několik šedivých vlněných vláken.

V chodbě vetřelec nezahálel. Pilně se snažil odlištovat skleněnou výplň ve dve

řích do kanceláře, ale nakonec ji také vyrazil. Musel se pořezat, protože na skle, a zvlášť v kanceláři, jsme našli kapky krve. A úplnou spoušť.

Všechny zásuvky jsou prohrabané, vnitřní dvoukřídlové okno vysazené a opřené o protější stěnu, dřevěný okenní parapet odřený, rýhy ukazují, že tudy pachatelé vystrčili pokladnu na rampu, kde zřejmě měli připravený vozík. Říkám pachatelé, protože sám by nikdo tak těžkou kasu nevynesl. I pro dva to musela být pořádná dřina.

Ještě bych měl dodat, že jsme uvnitř našli dost daktylů, ale ukázalo se, že je tam zanechali zaměstnanci. Další obrázek nám přineslo okolí skladu. Náznaků a trasologických stop habaděj.

Zloději přijeli autem, vůz nechali na polní cestě. Přelezli plot kolem skladu, na rampě shodili z vozíku těžkou váhu a odtlačili ho pod okno kanceláře.

Pak je čekal perný kus práce, ale nakonec dostali pokladnu přece jen na vozík.

Popojeli s ním na konec rampy, wertheimku stáhli ze schodů, znovu ji naložili na vozík pokrytý pytli a nejhorší měli za sebou. U křoví přendali kasu do auta a odjeli.

Co to bylo za vůz?

Technici nám řekli, že otisky zanechaly pneumatiky, jaké se používají u osobních aut Tatra 603 a Volha 21. Těm dvěma typům odpovídal i rozchod kol. Ještě zjistili, že auto přijelo od Hradce a zase tím směrem odjelo.

Vyšetřovací pokus potvrdil, že do obou těch vozů lze wertheimku naložit na zadní sedadlo bez poškození dvířek. Tak tedy buď tatra nebo volha. A co její posádka?

Autem přijeli tři muži, jeden zůstal u vozu, snad aby hlídal, dva se vypravili ke skladu. Z otisků podrážek jsme usoudili, že měli asi sto pětasedmdesát centimetrů jeden z nich musel být štíhlý a ne moc těžký, když se dokázal protáhnout úzkým otvorem po výplni ve dveřích. Zevnitř otevřel okno a tak se dostal do kanceláře jeho společník,

14

muž těžké váhy.

Navíc jsme ještě věděli, že ten štíhlý byl v šedém svetru a má krevní skupinu A.

Oba fyzicky zdatní, zřejmě mladší lidé. A to bylo všechno. Vlastně ještě něco: Zůstaly nám také dobré otisky jejich obuvi.

Počítali jsme, že je někdo zahlédl nebo aspoň odjíždějící vůz. Nedaleko je hostinec U kanonýra Jabůrka, v sobotu večer,se tady jistě trousili hosté, postávali před hospodou a tak. Ale kdepak, byl tam klid, lidé u piva si hleděli svého, nikdo nic zvláštní

ho nezpozoroval.

Trojlístek měl vůbec z pekla štěstí. V půlnočních hodinách se vraceli mladí z taneční zábavy, šli právě po té silnici a nijak nespěchali ale nikdo nikoho nespatřil. Museli jsme se tedy spokojit s tím, co jsme vyčetli na místě. Bylo jasné, že povedené trio šlo najisto, dobře tady všechno znali. Věděli, že v pokladně najdou dost, protože se tady denně vyplácely peníze za vykoupené ovoce. Zřejmě také okoukli, že vedoucí skladu má klíče od trezoru ve stole ale to už je nenapadlo, že si je bere na noc domů.

Tahle opatrnost pana Tomáše nabourala jejich plány. Kasu museli odvézt, aby ji někde v klidu, třeba za pomoci fachmana, otevřeli. Přijeli od Hradce a také tím směrem odjeli. Tohle ovšem mohl být jen zastírací manévr, aby nás svedli jinam.

Z toho také vycházelo pátrání. Musíme se podívat na všechny, co to tady znají.

Jsou mezi nimi řidiči a závozníci, kteří sem přivážejí a odvážejí odtud ovoce, i další zaměstnanci královéhradeckého podniku. Vedle nich však v sezóně i posádky aut jiných závodů. Pak je tu i několik set soukromých pěstitelů, jimž se vyplácejí peníze přímo v kanceláři. V úvahu také přicházejí řemeslníci. Vystřídalo se jich tady v poslední době dost.

Nemůžeme opomenout ani naše staré zákazníky, některý mohl dostat tip od ká

moše. A ještě jsme měli pod palcem další nadějnou šanci: řidiče a majitele tater a volh z nepříliš dalekého okruhu.

Nechci ani hovořit o té sisyfovské práci, která nás čekala. Ono se snadno řekne

ověřit alibi ale co to dá někdy piplačky jen u jednotlivce. A tady šlo o stovky lidí!

Dali jsme se do toho s heslem, že vytrvalost je matka úspěchu, a už po třech perných dnech se na nás usmálo štěstí: V noci na středu jsme se dozvěděli, že nějaký Bartík z Hradce, flink bez peněz, si najednou začal vyhazovat z kopýtka. A v nákupech mu vydatně pomáhá i jeho příbuzný, Jirka Foltýn, donedávna závozník Východočeských elektráren, z nichž ho pro lajdáctví vypoklonkovali.

Mrkli jsme se i na toho Foltýna, a hleďme v září jezdil s řidičem Bouzkem do skladu v Sadové, vypomáhali tehdy při svozu ovoce. Bartík, Foltýn, Bouzek rovněž trojlístek. A také něco napovídá fakt, že Bartík ve svých dvaadvaceti letech má už pest

ře vyplněnou kartičku v našich evidencích.

Podívali jsme se blíže na Káju Bartíka a srdce až poskočilo. Štíhlý, sto pětasedmdesát centimetrů vysoký mládenec, má krevní skupinu A, donedávna nosil šedý svetr. A když se nám podařilo získat otisk jeho boty, byli jsme už na pevném ledu: vzorek souhlasil se sádrovým odlitkem u křoví v Sadové.

Teď už to šlo rychle. Začínáme mužem číslo jedna, povalečem Bartíkem. Jakmile ve čtvrtek ráno vyjde na ulici, ocitne se mezi dvěma našimi lidmi. Nikdo si ničeho ani nevšimne a za chvíli ho máme u nás.

Bartíkovi parťáci ještě nic netuší, překvapený Bartík si chvíli hraje na hrdinu, ale už před polednem popisuje, jak to všechno v tom skladu udělali.

A ti jeho společníci? Prý lidé, které ani kloudně nezná, jeden z nich dal ten tip…

To však už máme také pětadvacetiletého řidiče Jana Bouzka. Když mu naznačí

me, jak to všechno v té Sadové bylo, uzná, že spadla klec. Navečer jsme si přivezli i bývalého závozníka Foltýna trojlístek byl opět pohromadě. Ale na místě, kde se jim ani trochu nelíbilo.

Zbývá dodat, že měli k dispozici Tatru 603, kterou podnikový řidič Bouzek doma

15

opravoval. Vyměnil pak na ní všechny pneumatiky ale ani to nepomohlo. A tu starou wertheimku odvezli do jedné prázdné stodoly a tam ji teprve za dva dny s pomocí ochotného člověka otevřeli. Ten přeochotný člověk byl Bouzkův soused Evžen Labík; dostal pěkný honorář, deset tisíc. O ostatní se ti tři kámošové měli rozdělit. Peníze jsme našli v šesti úkrytech. A pokladna zůstala trčet nedaleko Smiřic na srázu u Labe, kam ji chtěli shodit.

Takhle tedy pro nás skončil příběh s ukradenou kasou. A jak pro povedený trojlístek? Každý utržil šest let. Na své si přišel i soused Labík.

Docela fajn kluk

Paní Marčanové to už bylo divné. Prosím tě, ani na oběd se Anežka neukázala

a jen se podívej, kolik už je… Penzistka starostlivě pohlédla na hodiny a potom znovu na manžela. Skoro čtvrt na sedm…, a to včera říkala, že se od syna vrátí hned dopoledne.

Prokrista, aby se tak Anežce něco stalo! Ale možná, že už mezitím přišla, třeba se jí udělalo špatně, sama doma a v jejím věku, proč by se tady jinak nestavila… a proč ten její pes nezaštěká? Paní Marčanová snad podvacáté upřela oči k rohovému baráč

ku s čerstvě nalíčenými stěnami.

Víš co, Láďo nechme radši řečí. Zastav se u mladého Velíška, ať jde s tebou a přeleze plot k Fromkům na dvůr. Vždyť to má pár kroků. Třeba nechala zadní dveře otevřené. Nebo ať se koukne oknem dovnitř, rozhodla rezolutní paní. A pak se uvidí.

A také se brzy uvidělo. Jenže něco, co by nikoho ze známých třiasedmdesátileté vdovy Fromkové ani v horečnatém snu nenapadlo.

Sotva přistavili rozviklaný žebřík k verandě a mladý Velíšek otevřel přibouchnuté okno, rozkašlal se kouřem. Paní Fromková! Paní Fromková…! Nikdo se neozýval. V

domku jako po vymření, jen štiplavý dým se valil po verandě. Nebylo pochyb uvnitř ho

ří!

Hasiči přijeli do Mokré Hory na severním předměstí Brna v několika minutách.

Oknem z dřevěné verandy vnikli do kuchyně zamořené kouřem a také svítiplynem. Se sykotem unikal ze čtyř otevřených hořáků skoro nového sporáku. Dveře z kuchyně do vedlejšího pokoje dokořán.

A tam… na ještě doutnající manželské posteli proti oknu ohořelé tělo. Proto se tedy paní Marčanová Anežky nedočkala. A proto ani pes neštěkal. Ležel nehybně u dveří do pokoje, s hlavou podivně nataženou.

Nešťastná náhoda? Těžko. Nikdo přece neotevře naplno všechny hořáky. A pak ten požár. Možná sebevražda. Jeden z několika desítek případů, které rok cořrok černá kronika velkoměsta zaznamenává.

Těmito úvahami se muži z hlídkového vozu dál nezabývají, to už spadá do kompetence jejich kolegů, co taková neobvyklá úmrtí vyšetřují.

Zrovna jsem se to úterý po velikonocích vracel od případu ve Vyškově, když mi večer telefonovali: Okamžitě odjed’ do Mokré Hory v pátém brněnském obvodu… Tady o tom mám záznam, major Vlastimil Boček sahá po vyšetřovacím spisu.

Výjezdovka už byla v plné práci, také naši specialisté se činili. Co se zatím zjistilo? Především, že požár byl úmyslně založen. Nasvědčovaly tomu zbytky hořlavin navr

šených v blízkosti těla. Předběžně se dalo vyloučit, že by oheň vyvolala sama oběť, dejme tomu v náhlém pomatení smyslů. Musel to být někdo jiný.

Záměr žháře však nevyšel. Plameny se dál nerozšířily, oheň nezahladil stopy zlého činu. Zasáhl jenom postel s ležící ženou a pro nedostatek kyslíku zanikl. Proto nedošlo k explozi plynu, k zdemolování vnitřku stavení.

Bylo jasné, že pachatel tady něco hledal. Na podlaze se povalovaly věci z pří

borníku a také šatstvo vyházené ze skříní. Naproti tomu v kuchyni naprostý pořádek,

16

umyté a uklizené nádobí, všechno na svém místě. Tohle bylo pro paní Fromkovou pří

značné, nikdy neulehla, dokud neměla kuchyň jako klícku.

Zmizelo něco z bytu? Peníze, šperky, jiné cennosti…

Při podrobné prohlídce domku jsme objevili vypáčenou příruční pokladničku, zela prázdnotou. Vdova v ní prý měla něco přes dvacet tisíc a vkladní knížku. Tohle všechno a fakt, že domovní zámky zůstaly neporušené a klíč trčel zevnitř hlavních dveří, už cosi napovídá ale současně přináší další otázky.

Jak se sem vrah dostal? Otevřela mu snad sama paní Fromková a po jeho pří

chodu hned zase uzamkla? Nebo návštěvníka překvapila při rabování v ložnici a to se jí stalo osudné. ….

Osaměle žijící paní prý byla opatrná. Jakmile někdo zazvonil, nejdřív vyhlédla z okna. Známému šla otevřít, cizího dovnitř nepustila. Taky se vědělo, že má z dřívějška úspory.

Vetřel se sem vrah pod nějakou záminkou, nebo u dveří paní Fromkovou zasko

čil? Jeho únikovou cestu známe: domek opustil oknem z verandy na dvůr. Asi záměrně ponechal klíč ve dveřích, potřeboval přece, aby to vypadalo na nešťastnou náhodu.

To jsou tedy základní fakta. A ráno jsme znali další především zásluhou soudních lékařů.

V krvi oběti nezjistili kysličník uhelnatý. V dýchacích cestách, v průduškách a plicích nezůstaly mikroskopické částečky sazí nebo jiných kouřových zplodin; jistě by se sem musely dostat… pokud by ovšem paní Fromková v době požáru žila.

Oheň v pokoji vypukl až po její smrti. Plameny ani svítiplyn jí život nezmařily. Ten ukončila ruka vraha. Vdovu v domku zardousil lékaři objevili podlitiny na pravé straně krku. A tomu odpovídal i závěr pitvy.

S tím se v praxi občas setkáváme pachatel se snaží více či méně obratně zakrýt zločin předstíráním nešťastné náhody, nebo dokonce sebevraždy. Teď jsme stáli právě před takovým případem. Ale kdo a proč? Co ho sem přivedlo byla to jen touha po penězích staré ženy? A kdy k tomu došlo?

Paní Fromková tady žila léta, s nikým neměla konflikty a také neměla nepřátele.

Dosud čiperná, o nějakém nebezpečí nikdy nemluvila. Kdy ji lidé naposledy viděli?

Víme už, že v úterý ráno syna nenavštívila marně ji tam až do večera čekali.

Přitom si den předtím vyjednala se sousedkou, že za ni vyrovná účet, jestli dopoledne přivezou uhlí. Během velikonočního pondělí zahlédlo vdovu víc lidí, někteří s ní také hovořili. Ne, nic zvláštního na paní Fromkové nepozorovali, prosím vás, koho by napadlo, že ji vidí naposled!

Samozřejmě jsme se zajímali, kdo se s ní setkal poslední, pořád se totiž vychá

zelo z toho, že vrahem je nejspíš někdo, kdo domek i vdovu dobře znal.

Vzpomínáte, jak jsem se zmínil o usmrceném psu u dveří do pokoje. Pitva potvrdila, že Astu otrávil svítiplyn rozhodně však později, kdy paní už nežila. Pes měl pod pravou lopatkou několik čerstvých krevních výronů. Kdo ho prudkými kopanci zranil, je nasnadě.

Ale proč pes předtím nereagoval, proč vetřelce nevyštěkal? Nu, protože nešlo o cizího člověka. Vycítil, že jeho panička považuje toho příchozího za svého přítele a že mu důvěřuje.

Jak to obvykle bývá a v tomto případě zvlášť kolegové vrhli ostřejší světlo na sousedy a vůbec na všechny známé paní Fromkové. A tak se dostali až k její dávné pří

telkyni, zřejmě poslednímu z pondělních návštěvníků.

Kdepak, to by mi Anežka nikdy neodpustila, velikonoce a nezastavit se u ní na mazanec, vyprávěla paní Dvořáčková. Ještě přede mnou přišel Mirek, totiž mladý Má

lek, manžel její vnučky, taky přinesl z domova pár dobrot, chvíli jsme poseděli nad kafíčkem. A my hlavně vzpomínaly, to víte, starý ženský…

Paní Dvořáčková se nějak po šesté zvedla, Mirek zůstal vedle v pokoji u televize,

17

říkal, že si ještě počká na hokej; asi nepočítal, že se tu tak dlouho zdrží.

Tak to nebyla paní Dvořáčková, kdo o velikonočním pondělí opustil domek jako poslední. Nezbývalo než se vypravit pro další informace za mladým Málkem a zeptat se ho, dokdy u babičky zůstal.

Hned zkraje však nehrály dvě věci: Miroslav Málek tvrdí, že se vrátil do Líšně ješ

tě před půlnocí, ale ve skutečnosti se doma objevil až k ránu. Chceme, aby nám tuhle záhadu vysvětlil. U koho ještě byl, kdy odešel a kdo mu to může dosvědčit. A ještě ně

co: Co ty škrábance na rukou, jak k nim přišel?

Mladý Málek vydržel zapírat ani ne půl hodiny.

Večer se díval s paní Fromkovou na hokej a při fandění se uklidňoval rumem. Ke konci zápasu usnul. Když se probral, stará paní se už chystala ke spaní. Co teď, kruci, tolik hodin.. Jakpak se dostanu domů! Mohl bych tady zůstat? Ráno to vezmu rovnou do práce…

Vysvlékl se, a jak měl ještě v hlavě, napadlo ho, že se s tou babkou vedle v pokoji pomiluje. Prosím tě co blázníš, doma máš mladou… Koukej, ať jsi venku! Probuzená paní se energicky bránila. A jestli hned nepřestaneš…

Co bylo dál to už ani sám neví ale když mu pohrozila, že zítra všechno poví jeho manželce, dostal strach… a tak ji uškrtil. Byl prý jako omámený.

Omámený… Vzápětí však jednal s rozmyslem a chladnokrevně ostatně svědčilo o tom i jeho další doznání.

V pokoji prohledal prádelník a skříně, až konečně objevil pokladničku, věděl, že tam najde peníze i vkladní knížku. A pak už jen zahlazoval stopy.

Mrtvé tělo obložil papíry a starými hadry, všechno polil lihem a ještě počkal, až se plameny rozhoří. Při odchodu vtáhl psa z verandy do kuchyně a otevřel plynové ho

řáky. Ložnice bude za chvíli v plamenech a pak to řádně bouchne. Řekne se nešťastná náhoda… S těmito myšlenkami opustil oknem stavení a zadem přes pole se v noci vykradl z obce…

Takové bylo doznám sedmadvacetiletého vraha. Traktoristy Mirka Málka, který měl mezi kamarády ve strojírenském podniku pověst veselého a obětavého člověka, ale taky spiťara. Prý docela fajn kluk. Nikdo tomu nechtěl uvěřit.

Otazník za větou Kdo je vrahem zmizel, vypadalo to, že případ uzavřeme. Ale…

Najednou se u mne objevil kolega z kriminálky s objemným fasciklem v ruce. Tvářil se dost tajemně.

Poslyš, něco se nám nelíbí… Nediv se, tenhle Málek už kdysi figuroval v jednom našem případu, taky to byla vražda a taky v tom obvodě. To jsi tu, myslím, ještě nebyl.

Tenkrát dva dny před koncem července se nějaký pan Stránský vypravil na houby do Řečkovic a pod keřem ve svahu lesa u Kostelní Zmole objevil usmrceného c lapce, tělo bylo zasypané listím.

Ten hoch měl kamenem rozbitou hlavu a na krku strangulační rýhu po skrčení.

Šlo o osmiletého Pavla Roučka, pohřešovaného školáka z Brna. Chlapec odešel den předtím z domova k příbuzným, jen o několik ulic dál…

Babička se chvíli dívala z okna za vnukem, Pavel jí zmizel mezi chodci v Palackého ulici… A víc ho nikdo nespatřil živého.

Úmorné dlouhotrvající pátrání po vrahovi nakonec uvízlo v bludném kruhu. Ani motiv se nepodařilo zjistit: Proč a kvůli čemu musel malý Pavel zemřít? Tahle brutální vražda osmiletého dítěte po léta jako můra doléhala na všechny, co ji vyšetřovali. Zůstal z toho nevyřešený případ.

Na patnáct set lidí prošlo tehdy sítem a jak teď připomněl kolega mezi podezřelými se ocitl i Miroslav Málek. Ještě jako učeň měl uznávané místo v partě, ve které byl i Pavlův bratr. Mladšího brášku sem Zdeněk Roučka občas přivedl jak by se to takovému kloučkovi nelíbilo! A malý Pavel měl ze všech kluků nejraději právě Mirka, prý ho poslechl na slovo. Tak proto se tenkrát celá parta včetně Málka dostala na ta

18

petu. Ale jaký důvod by mohl mít šestnáctiletý Mirek k vraždě malého chlapce?

Náhle se nám všechno jeví v jiném světle. A když jsme oba případy podrobně porovnali, vyšlo i několik nápadně shodných prvků. Všechny ukazují na jednoho pachatele.

Moment překvapení zapůsobil. Při novém výslechu doznal Miroslav Málek i tuhle vraždu. Ano, téměř po jedenácti letech. Rekonstrukce i vyšetřovací pokus potvrdily, co on sám popsal. Jedině vrah mohl znát všechny detaily a věrně vylíčit i místo zločinu.

Jenže proč? Motiv takřka neuvěřitelný.

Tehdy uprostřed července vzal Mirek malého Pavla na motocykl, na neštěstí potají vypůjčený a bylo zle. Na hrbolaté cestě havarovali, chlapec si popálil od výfuku nohu a musel do nemocnice. Ale i potom doma tvrdil, co mu Mirek nakázal: Zranil jsem se na motorce s cizím klukem.

Ovšem, co když Pavel později něco prokecne, třeba se nechtěně podřekne, nebo mě začne vydírat, co pak… kouká z toho malér, strachoval se zbabělý Málek. Předepí

šou mi škodu na motocyklu a ještě hrozí další patálie, možná i soud. Musím se toho cvrčka nějak zbavit, musím… A co nejdřív! Zbavil se malého Pavla ani ne po dvou týdnech. Potkal ho náhodně na ulici: Pojď se mnou, ukážu ti v lese ukryté staré mince…

Tak poprvé Málek umlčel nepohodlného svědka. A po jedenácti letech dalšího

starou ženu, protože mu ve chvíli úzkosti a strachu pohrozila, že si ráno postěžuje man

želce. Člověka přitom mimoděk napadne: Koho by asi ještě umlčel, kdyby mu znovu hrozila podobná nebezpečí?

Dvojnásobný vrah pozbyl na třiadvacet let .příležitost k odstraňování nepohodlných svědků, kteří by souhrou nešťastných náhod mohli zase zkřížit jeho klikatou cestu.

Hledání ztraceného pokladu

Mdlý lesk drahokamů střídá třpyt zlata na stěnách relikviáře, bohatě zdobeného tepanými reliéfy, drobnými plastikami, křehkým filigránem, antickými gemami… Zatím jen hrstce současníků se podařilo na vlastní oči uzřít toto mistrovské dílo, vytvořené asi před osmi sty lety. V rozlehlém podzemním trezoru státní banky v samém centru Prahy pociťuji silnější vzrušení než kdysi v káhirském muzeu nad zlatým pokladem faraóna Tutanchamóna.

Románský skvost si v tuto chvíli prohlíží skupina odborníků. Mezi nimi i ředitelka Uměleckoprůmyslového muzea dr. Dagmar Hejdová, která objev relikviáře svatého Maura označila za československý nález století.

Tuhle památku světového významu zachránili pro pokladnici národa naši kriminalisté. Vlevo je první z nich: podplukovník JUDr. František Maryška, pod jehož vedením nebývalé rozsáhlé pátrání probíhalo. V jeho tváři se chvílemi objeví spokojený úsměv tenkrát na začátku případu Antikvita mu ovšem do smíchu nebylo.

Před novodobými hledači pokladu se totiž rýsovaly jen samé otazníky. Vraťme se ale nazpět do prvních lednových dnů čtyřiaosmdesátého roku, kdy nikdo z policistů netušil, jak spletitý uzel začnou rozmotávat.

Federální kriminální ústředna tehdy obdržela dopis inženýra Otruby z Prahy. Psal v něm, že se právě vrátil ze Stuttgartu, kde má provdanou dceru. Během návštěvy se dozvěděl něco tak zajímavého, že si to nemůže nechat jen pro sebe.

Rodina jeho zetě se dlouhá léta přátelila s panem Kurtem

Kaufmannem, vysídlencem, který žil do šestačtyřicátého roku kdesi v západních Čechách. Jako invalida nemusel na frontu, pracoval prý během války na panství nějakého šlechtice, příslušníka bohatého aristokratického rodu, rozvětveného skoro po celé Evropě.

Kaufmann se jim několikrát zmínil o jakési velice vzácné starožitnosti, pocházejí

19

cí snad ze dvanáctého století. Majitel sídla ji už nestačil odvézt do Německa a koncem války památku ukryl. Prý měla obrovskou cenu. On věřil, že se pro ten skvost jednou vrátí. Jenže do Čech se už nikdy nedostal. Zemřel v cizině a poklad, o němž vědělo jen několik lidí, je zřejmě v úkrytu dodnes. Ani pan Kaufmann už nežije tajemství unikátní starožitnosti si před pěti lety vzal do hrobu…

Tak tohle byl v kostce obsah dopisu inženýra Otruby. Jemu se ta historie nezdá nepravděpodobná, Kaufmann prý nebyl žádný mluvka, který by takovou věc vykládal pro pobavení společnosti. Smůla je, že si příbuzní ze Stuttgartu nepamatují, o jakém šlechtickém sídle jim vyprávěl, ani jméno jeho majitele. Pouze to, že se jedná o západní Čechy.

Inženýrovo psaní se četlo tak trochu jako pohádka. Ale nakonec proč by se to nemohlo přihodit? Podobných případů se udalo na sklonku války víc, a některé ještě po osvobození.

Ostatně, nebyla to v tomto směru jediná informace, kterou kriminalisté dostali.

Další zprávy, byť stejně mlhavé, přišly v poslední době i z jiných stran.

Například francouzský starožitník Molard se při jedné ze svých návštěv Prahy vyptával pracovníků Artie na jakousi výjimečnou pozdně románskou pamětihodnost.

Ještě během války měla být v majetku význačného rodu v Čechách. Zajímal se o její osud, ale nikdo nepochopil, oč se vlastně jedná.

A do třetice. Podobné zvěsti z různých pramenů přivezl ze studijní cesty po několika západoevropských zemích dr. Hurych z Bratislavy. Ve známém londýnském muzeu Victoria and Albert mu jedna britská kunsthistorička položila otázku, zda neví o nějaké bohatě zdobené truhle.

Prý je to dílo mimořádného uměleckého i historického významu, práce evropské

ho, ale nikoliv českého původu. Údajně měla patřit šlechtici, který žil u nás, ale zemřel snad v Americe. Není jí známo, že by se ta věc objevila na Západě, a tak se domnívá, že zůstala v Čechách.

Přibližně totéž slyšel doktor Hurych v kuloárech na mezinárodním sympoziu v Antverpách. Starožitnost se prý dostala do Čech ze západní Evropy někdy v minulém století a do pětačtyřicátého roku ji měl na svém panství kdysi bohatý kosmopolitní rod.

Ovšem ani ten Belgičan, co se o tom zmínil, nic konkrétního nevěděl.

Tím tedy začal zájem specialistů Federální kriminální ústředny o neznámou antikvifu. Ze všech těch kusých a skromných informací měli o ní jen velice matnou představu. Neupřesnily ji ani seznamy kulturních památek nezvěstných od konce války.

Žádné z těch stále pohřešovaných děl neodpovídalo zmiňované starožitnosti ať už pů

vodem, posledním výskytem či předpokládanou velikostí.

Se stejně hubeným výsledkem dopadl i průzkum v západních Čechách. A přece právě tady, na některém hradě nebo zámku, měla končit stopa stará zhruba čtyřicet let.

Nikdo z památkářů o takové antikvitě nevěděl, ani o ní neměl tušení. A co víc: nikde ji nepostrádali. Vypadalo to dosti fantaskně.

Takový byl začátek a jak pátrání probíhalo dál, o tom nám už podrobně vypráví doktor Maryška.*

Pořád se tápalo. Bylo to víc než paradoxní neznali jsme hledanou starožitnost, ani jsme neměli její věrohodnou charakteristiku. Kdyby se alespoň přibližně podařilo tu památku vytipovat, byla by větší naděje, že se dostaneme k jejímu někdejšímu majiteli a od něho možná dál. Anebo naopak. Ale takhle? Rovnice o dvou neznámých.

Jakou nit vytáhnout z pověstného Ariadnina klubka? Jen považte naprosto nic, než ty povrchní zprávy. Navzájem nikoliv rozporuplné, ale přece jen příliš obecné, přitom o jejich autentičnosti mohly být samozřejmě pochyby. A dosavadní šetření tuto nejistotu nerozptýlilo.

Ovšem pro nás představovaly ty údaje pracovní hypotézu. Jedině z ní mohlo vycházet další pátrám. Nevím, jakou cestu byste zvolili vy, možná byste našli jiné řešení

20

ale my jsme se rozhodli, že se napřed pokusíme zodpovědět dvě základní otázky.

Tak především. Kdo k nám asi tu pozdně románskou starožitnost v minulém století přivezl? A kde na kterém sídle v západních Čechách ji jeho potomek či jiný příbuzný mohl ukrýt?

Jen pro ilustraci: Podle archívních pramenů přicházelo v úvahu na šestnáct šlechtických rodů a několik desítek jejich panství v sedmi západočeských okresech.

Vyjdemeli však z předpokladu, že jde o rody kosmopolitní se vztahem k západní Evropě, a přihlédneme k situaci jejich sídel na konci války, zužuje se náš seznam na čtyři.

Podívejme se, co nám o nich prozrazuje historie.

Tak nejprve BEAUFORTSPONTINOVÉ, majitelé zámku v Bečově nad Teplou, který zakoupil roku 1813 vévoda Bedřich. Později k němu připojil ještě panství Toužim, také na Karlovarsku, vzdálené asi dvanáct kilometrů od Bečova.

Rozsáhlý majetek s uměleckými sbírkami spravoval v Bečově až do konce války poslední vévoda Jindřich BeaufortSpontin,, někdejší důvěrník následníka trůnu arcivé

vody Františka Ferdinanda ďEste.

Starému rodu MENSDORFFPOUILLYŮ, pocházejícímu z Francie, náležely od roku 1839 Nečtiny u Plzně. Mensdorffové se těšili přízni některých evropských panovníků, měli příbuzenstvo po celé Evropě a pěstovali styky s předními politickými i kulturními osobnostmi devatenáctého století.

Jméno METTERNICHŮ je u nás spojováno s osobou habsburského státního kancléře, který nechvalně proslul národnostním útiskem a Svatou aliancí. Letní sídlo knížete Klemense Metternicha, známý zámek Kynžvart u Mariánských Lázní, bylo vý

znamným místem v diplomatických dějinách Evropy minulého století.

Bohaté umělecké sbírky, do nichž Metternichové ukládali majetek, vždycky lákaly nenechavé ruce. Ani nová doba na tom nic nezměnila. V devětašedesátém roce záhadně zmizel z kynžvartského zámku goblén z roku 1470, odhadnutý na více než milión korun. S největší pravděpodobností šlo o krádež na objednávku z ciziny.

Také prastarý šlechtický rod WINDISCHGRÁTZŮ nemá u nás dobrou pověst.

Jako vojenský velitel v Čechách se o to postaral Alfred von Windischgrátz. Rakouský polní maršál krvavě potlačil lidové bouře roku 1844 a o čtyři roky později červnové povstání v Praze. Z četných nemovitostí Windischgrátzů budeme věnovat pozornost pouze zámku Kladruby u Stříbra.

Tak který ten aristokratický rod a jeho sídlo by nejspíš připadaly v úvahu pokud jsme se ovšem vydali po správné cestě?

Nejnadějněji se zatím jevili BeaufortSpontinové, MensdorffPouillyové a Metternichové. A jejich tři panství: Bečov na Karlovarsku, Nečtiny u Plzně a Kynžvart u Mari

ánských Lázní.

Ale ještě dřív než padlo definitivní rozhodnutí, na kterém zámku či hradě pátrat, dostali jsme informaci mající cenu zlata. Zčistajasna se znovu ozval inženýr Otruba: Předevčírem k nám přijeli příbuzní ze Stuttgartu. Nechtěli byste si s Fuchsovými pohovořit sami?

Jak by ne! Už navečer jsme se v inženýrově bytě na Vinohradech setkali s roz

šafným manželským párem z Německa. Oba manželé žili dosud vzpomínkami na svého starého přítele Kaufmanna. Ach, kdyby vám tak Kurt sám mohl vyprávět…

Pro nás to byl sice zajímavý rozhovor, ale zdánlivě bez konkrétních fakt. O tom pokladu, který koncem války invalida Kaufmann pomáhal ukrývat svému pánovi na ně

kterém zámku v západních Čechách, příbuzní inženýra Otruby opravdu víc nevěděli.

Přesto z té návštěvy odjížděli kriminalisté s rozjasněnými tvářemi. Fuchsovi jim poskytli řadu vodítek k identifikaci tajemstvím obestřeného šlechtického sídla. Zvlášť paní Hilda si vybavila několik důležitých detailů.

Vášnivý houslista Kaufmann prý nejednou hovořil o městečku v podhradí, široko

21

daleko proslulém znamenitými hudebníky. Dokonce měl odtud pocházet i nějaký populární skladatel, tvrdila paní Fuchsová. Z toho místa prý Kurtova bytná denně dojížděla vlakem za prací do nepříliš vzdálené porcelánky, snad někde u Karlových Varů.

Tyhle informace s konečnou platností rozhodly, kde začne pátrání.

Nejblíže Karlovým Varům zhruba patnáct kilometrů na jih leží Bečov. A právě toto městečko s barokním zámkem a gotickým hradem na skalním ostrohu v údolí říčky Teplé se kdysi chlubilo vynikajícími hudebníky. Odtud pocházel i populární skladatel a kapelník Josef Labický.

Začínalo to vypadat slibně. Tedy Bečov ve Slavkovském lese… Jak už víme, od roku osmnáct set třináct ho vlastnili BeaufortSpontinové. Bečovské panství tehdy zakoupili od Kouniců, ale žili převážně ve Vídni. Natrvalo se tu usadili až po přestavbě sídla, někdy v osmdesátých letech. Jejich rozsáhlý majetek, zahrnující i nedaleké panství Toužim, spravoval až do konce války poslední vévoda Jindřich. Beaufortům patřily ještě dva zámky. V Javorné, do pozemkové reformy ve dvacátých letech, a v Poutnově do pětačtyřicátého roku. Není pochyb, že náleželi k vlivným a kdysi bohatým rodům.

Důvěrné styky BeaufortSpontinů se šlechtou německou, rakouskou, italskou a belgickou nepřerušila ani druhá světová válka. Pětašedesátiletého vévodu Jindřicha se dvěma dcerami a zetěm von Croyem zastihl její konec už v přípravách k odjezdu z Čech.

Kdo ale ví, o jaký předmět z bohatých uměleckých sbírek nashromážděných předky vévody Jindřicha se jedná? Proč by mezi nimi nemohla být nějaká pozdně románská pamětihodnost. V takovém rozsáhlém hradním areálu by ji mohli snadno ukrýt.

Podplukovník Maryška se znovu vrací ke spisu s lakonickým názvem ANTIKVITA. Chvíli listuje v přílohách s podrobnou fotodokumentací.

Než jsme se rozjeli do Bečova, spojili jsme se s Uměleckoprůmyslovým muzeem v Praze. Otázka zněla: Jaké starožitnosti měli BeaufortSpontinové ve svém bečovském sídle? Zajímala nás samozřejmě díla zvláštního významu.

Ještě téhož dne odpoledne volala doktorka Hejdová: Myslím, že už víme, co hledáte… Pokud chcete přesnou informaci, zastavte se u nás!

Sotva se kriminalisté posadili v její pracovně, zamířila k věci.

Tady máte Topografii kulturně historických památek v Čechách, posunula před ně knihu německého historika Antona Gnirse. Tenhle díl z dvaatřicátého roku pojedná

vá o památkách v oblasti Teplé a Mariánských Lázní. V části věnované Bečovu…, ostatně podívejte se sami. Řekla bych, že je to jediný předmět, který přichází v úvahu.

Doktorka Hejdová Otevřela svazek na založené stránce, přejela očimapo křídovém papíře a přečetla začátek předposledního odstavce: „Im Schlosse. Der romanische Reliquienschrein des Maurus aus der Abtei zu Florennes bei Namur…”

Vy tedy myslíte?

Ten relikviář odpovídá všem hlediskům, která jste uvedli. Podle Gnirse byly ostatky svatého Maura v roce tisíc dvanáct převezeny z francouzské Remeše do benediktinského opatství ve Florennes v dnešní Belgii. Tam je později uložili do speciálně zhotoveného relikviáře.

Tyhle zdobené schránky na ostatky významných osobností se ve dvanáctém a třináctém století dělaly hlavně v Porýní a v moselské oblasti. Relikviář svatého Maura, jak je tu popsán, plně odpovídá vašim údajům o době vzniku, románském charakteru a zahraničním původu.

A jak vlastně k relikviáři Beaufortové přišli?

O tom se Gnirs zvlášť nezmiňuje, píše jen, že při zániku opatství ve Florennes byl relikviář poškozen a dostal se do držení vévodů z Beaufortu. Ti dali dílo restaurovat a někdy v minulém století je převezli do Bečova.

A jeho umělecká nebo historická hodnota?

Nemám tušení, v jakém je stavu, ředitelka muzea pokrčila rameny. Z Gnirsova

22

popisu vyplývá, že je to zlatotepecká práce, relikviář je bohatě zdoben reliéfy, filigrá

nem, plastikami, drahokamy a antickými gemami. Podle Gnirse to bylo výjimečně krásné dílo.

Kunsthistorička ještě zalistovala v Topografii.

Celkem je tu pět fotografií. Jak vidíte, relikviář má tvar kvádru, opatřeného sedlovou stříškou. V textu jsou i přesné rozměry. Dá se z nich soudit, že patří k poměrně velkým schránkám. Nepochybně jde o vrcholnou práci umělců románského zlatnictví, srovnatelnou se známou relikviářovou tumbou Karla Velikého v chrámové pokladnici v Cáchách. Rozhodně památka světového významu…

Ještě poslední otázku, paní doktorko. Nenarazila jste na nějaké pozdější informace o jejím osudu?

Ne, pokud vím, Gnirs je poslední, kdo se o ní zmiňuje. Prošla jsem řadu dalších prací, ale o relikviáři svatého Maura tam není ani slovo.

S vypůjčenou knihou německého historika, který sám za první republiky pořádal sbírky BeaufortSpontinů, se naši vrátili do kriminální ústředny. Už víme, co hledáme!

Otevřeli na stole Gnirsovu Topografii. Podívejte se…

Konečně! Konečně jsme věděli, po čem pátráme. A také kde to hledat, na kterém panském sídle.

Ze všeho nejvíc nás momentálně zajímala velikost relikviáře. Tak tedy kvádr se sedlovou stříškou, čtyřiašedesát centimetrů na výšku, dvaačtyřicet centimetrů široký a skoro sto čtyřicet dlouhý.

Doktor Gnirs tvrdí, že relikviář byl v minulém století restaurován, snad tehdy vyměnili celé dřevěné jádro. Ale v jakém stavu je dnes, po tolika letech a v kdoví jaké skrýši. A kde tu památku v rozlehlém areálu středověkého hradu hledat?

Muselo se spěchat, začala druhá polovina října, v posledních dnech se citelně ochladilo, nikdo neví, jak dlouho vydrží počasí ve Slavkovském lese. A jakmile uhodí mráz a napadne sníh…

Na druhý den odjeli do Bečova zmapovat terén dva naši lidé: majoři Čmolík a Dvorský. Byli jsme zvědaví na jeviště nadcházejícího pátrání. Měli se důkladně porozhlédnout po gotickém hradě i dolním barokním zámku a odhadnout nejpravděpodobněj

ší místa možného úkrytu.

A samozřejmě se také podívat po případných pamětnících, pokud tu nějací zů

stali. Jak to tenkrát v pětačtyřicátém a krátce po válce na Bečově vypadalo, kde Beaufortové žili a kdy opustili svoje sídlo, kdo byl později správcem hradu…

Tak aspoň stručně, co ten předběžný průzkum v Bečově naznačil.

Gotický hrad na skalnatém ostrohu nad řekou Teplou, kdysi nazývaný perlou zá

padních Čech, je už několik let nepřístupný veřejnosti. Zub času na něm vydatně zapracoval, rekonstrukční práce jsou pro nedostatek peněz zastaveny. Zůstalo tady jen pár lidí z Geoindustrie, starají se o statické zabezpečení budov.

Kastelán Macek tu správcuje třináct, vlastně už čtrnáct let, ale o takovém vzácném klenotu BeaufortSpontinů nikdy neslyšel, ani žádný z návštěvníků se na podobnou starožitnost nevyptával.

Jediný soupis památek z doby, kdy na Bečově žili Beaufortové, je však u kastelána k dispozici. Vyhotovil jej před válkou doktor Gnirs, který ve službách posledního vévody Jindřicha pořádal na Bečově archív. Jenže v seznamu sbírek není o relikviáři svatého Maura ani zmínka.

To je přinejmenším podivné vždyť právě Anton Gnirs relikviář podrobně popisuje jinde ve své Topografii kulturně historických památek, v partii věnované Bečovu má o něm šest stránek. A jeho kniha vyšla rovněž ve třicátých letech.

Znamená to, že Beaufortové už před válkou tu románskou schránku z nějakého neznámého důvodu tajili. Ale asi nemohli zabránit tomu, aby se popis tak vzácného díla nedostal do Topografie určené odborníkům… Také bečovský kastelán nevylučoval, že

23

by taková utajovaná starožitnost mohla v pětačtyřicátém roce zmizet. Podobných případů přece tehdy bylo!

Pamětníci kastelánovu předchůdci vyprávěli, že po osvobození přijela na hrad dvě nákladní auta americké armády a plně naložená zase odjela. Prý je doprovázel vé

vodův zeť von Croy. Někteří lidé si myslí, že mohl naložit část uměleckých sbírek, ale stejně tak je možné, že odvážel do amerického okupačního pásma jen věci své rodiny.

Nebyl to problém. Demarkační čára mezi sovětskými a americkými vojsky vedla právě Bečovem.

Dostal se na jedno z těch aut i největší poklad Beaufort Spontinů? Mohli jsme se domnívat, že nikoliv.

Vévoda musel počítat s určitou eventualitou. Že se zpráva o vzácné starožitnosti, kterou tak dlouho utajoval, přece jen po válce roznese. Nejen u nás, ale ani v západních zemích nebývá zvykem, aby takový unikát měl v rukou soukromník.

Relikviář patřil původně opatství ve Florennes, odkud jej Beaufortové během Francouzské revoluce odvezli. Vévoda nemohl mít zájem, aby na něm někdo tu drahocennou schránku vymáhal. Chtěl si ji podržet. Odcházel do nejistoty, ještě neměl určitou představu, kde se po válce usadí. Kdepak riskantní transport do americké okupační zó

ny. Vojenská policie mohla klidně auto zastavit a zkontrolovat jeho náklad. Zadržet vůz i s posádkou. Nebo jenom také sepsat zprávu, co zjistila. Ne, takhle by asi Beaufort nehazardoval.

Z pohledu vévody bylo přijatelnější ponechat starožitnost ve spolehlivém úkrytu na Bečově. Pokud by po relikviáři nastala sháňka, mohl klidně tvrdit, že zůstal na hradě a on že o jeho dalším osudu neví. Možná předpokládal, že až se poměry po válce uklidní a revoluční vlna opadne, znovu se na svoje sídlo vrátí. Anebo nějakým způsobem získá relikviář nazpět.

To všechno jsou jen dohady. Žádnou jistotu jsme neměli. Ani tušení, co se koncem války na Bečově dělo. O tom by asi věděla víc bývalá sekretářka vévody Jindřicha, bečovská rodačka paní Pfitznerová, jediný autentický pamětník událostí na hradě.

Margareta Pfitznerová léta pracovala u Beaufortů a těšila se jejich naprosté dů

věře. Po odchodu aristokratické rodiny žila dál v městečku pod starobylým hradem. Ale máme smůlu paní Pfitznerová před dvěma roky zemřela. A z dřívějších zaměstnanců nezůstal už nikdo.

Vévoda Jindřich BeaufortSpontin měl v šestašedesátém roce pohřeb ve Štýrském Hradci v Rakousku. Jediným pojítkem rodiny s Bečovem je princ Alexis Croy, manžel vévodovy starší dcery Alžběty. Žije v Bavorsku, ale občas do Bečova jezdí, hlavně na Dušičky, Beaufortové zde mají rodinnou hrobku. Onehdy se pan Croy stavil na zámku, zajímal se, jak pokračují rekonstrukční práce, a kdy hrad bude otevřen pro veřejnost.

To jsou všechny informace, které kolegové z Bečova přivezli. A samozřejmě i plány hradního areálu s barokním zámkem čekal nás členitý terén o rozloze zhruba dva a půl hektaru.

Kdybychom chtěli opravdu prohledat každý metr a dělali od svítání do tmy, tak se do vánoc nedostaneme domů. Ještě v Praze jsme se rozhodli eliminovat místa, která pro ukrytí památky nepřipadají v úvahu. Ta bychom si nechali až na konec.

Především jsme vyloučili dolní barokní zámek s kaplí, prý byl za války zabraný pro hitlerjugend. To znamená, že tam bydlelo několik desítek mladíků nebo děvčat. Ve sklepě musel být protiletecký kryt. Těžko si lze představit, že by tady za takových podmínek někdo po nocích zdil, kopal, nebo něco maskoval.

Právě tak jsme se rozhodli prozatím vynechat takzvaný malý palác, kde byla správa panství. Kromě správce tu pracovalo několik adjunktů, účetních a písařek. Určitě sem docházeli šafářové, poklasní, fořti a kdoví kdo ještě. Zde by se dalo těžko něco tajně podnikat.

24

A co dolní nádvoří, zámecké terasy a zahrady? Přece by tak vzácnou starožitnost nezakopali pod širým nebem! Prosakující voda by ji mohla zničit. Nehledě na to, že takovou manipulaci by těžko utajili. Ne, terasy kolem zámku necháme leda na závěr.

Půjdeme na to z druhého konce. Na severním okraji skalního ostrohu je gotická část hradu, na ni navazuje renesanční křídlo. A právě v něm Beaufortové za války bydleli. Nejjednodušší a také nejbezpečnější by pro ně bylo ukrýt památku přímo tady. Zajímala nás zejména rozsáhlá sklepení.

To by byl logický začátek pátrání. Pak teprve budeme hledat v gotické části hradu, kam z Pluhovských domů měli Beaufortové přímý vstup do západní i východní hranolovité věže zrovna tak jako do paláce, který je spojuje.

Uprostřed týdne začala akce v Bečově naplno. Jak už jsem řekl, průzkum teras se nám sice nezdál nadějný, ale kvůli počasí… zhoršovalo se každým dnem, citelně se ochladilo, nad Slavkovským lesem se převalovaly těžké mraky. Nemohli jsme čekat, až napadne sníh nebo až se muži s detektory začnou brodit blátem. Tak jsme to vzali sou

časně. Jedna skupina prohledávala terasy, další se vydala do renesančního paláce.

V napětí plynul den po dni. Průzkum techniků s detektory a mezitím sondy na vytipovaných místech. Na zámeckých terasách jsme byli hotovi, a tím práce ve volném terénu končila. Teď se naplno vrhneme dovnitř. V Sluhovských domech zbývalo dodělat přízemí. Na další den jsme si nechali sklepy.

Byla neděle, končil první týden nepřetržitého pátrání. Zatím jsme neměli důvod k dobré náladě ani ke zklamání. Pokud tady ta jedinečná památka zůstala, dříve či později bychom ji měli objevit. V pondělí čtvrtého listopadu večer jsem si zapsal do pracovního deníku: Ukončili jsme prohledávám Pluhovských domů. Zítra pokračujeme v nejstarší části středověkého hradu. Čeká nás průzkum obou věžovitých objektů ze 14. století. Ve východní věži je v přízemí kaple Navštívení Panny Marie. Kdysi tam bývala krypta…

To ještě nikdo z nás netušil, že ten další den… Mládenci od rána prohledávali západní trakt hradu a menší skupina s detektorem přešla do přízemí východní věže.

V kapli pod křížovou klenbou se znakem pánů z Rýzmburku, nejstarších majitelů hradu, nás čekaly jen holé zdi se zašlými nástěnnými freskami a podlaha z bytelných fošen. Odhadli jsme ji na padesát čtverečních metrů. Podle plánů tu kdysi byl vchod do krypty, ale ten jsme neobjevili.

Když jsem se asi po deváté hodině vrátil ze západní věže, technik měl na uších sluchátka a s pohledem upřeným na číselnou stupnici pomalu posouval detektor nad podlahou. Malý reproduktor na jeho prsou zesiloval bzučení, takže ho mohli slyšet všichni kolem. V nepravidelných intervalech signalizoval hřebíky. Fošny byly přitlučeny k opěrným trámům, rozdělujícím prostor kaple na tři obdélníky.

Podívejte! kývl na mne mládenec nad detektorem. Některá prkna jsou připevně

na dřevěnými kolíky, jiná hřebíky! Postoupil o několik kroků a povídá: Jestli tu něco narychlo zakopávali, tak určitě prkna nepřitloukali kolíčky.

Po chvíli se ozvalo silnější zabzučení. Hromotluckého Bartáka mezitím vystřídal jiný technik a teď se s přístrojem zastavil nad prkny nejvzdálenějšího obdélníku. Vrátil se o pár kroků zpět a znovu začal ohmatávat prostor pod podlahou. Tohle není zapomenutá kramle jako na terasách, utrousil přes rameno. Bude to něco většího. Jen poslouchejte!

Barták si mezitím připravil křídu a klekl si na podlahu. Ještě jednou, pobídl mlá

dence u detektoru: Pokusím se to teď zakreslit…

Přístroj znovu silně zabzučel a ručička na stupnici prudce poskočila. Barták nakreslil na podlaze několik čar, vstal a s odstupem šije prohlédl. Asi něco podlouhlého.

Počkejte chvíli! Skočím pro ten nový aparát. Je mnohem citlivější.

Za okamžik se vrátil s jiným přístrojem a podal ho nadporučíkovi. Začni až tady u zdi! Technik si nasadil sluchátka a znovu zakroužil detektorem nad dřevěnou podlahou.

25

Po několika minutách poznamenal: Tohle vypadá nadějně!

Obdélník. Délka zhruba půldruhého metru, šířka kolem padesáti centimetrů, odhadl Barták. Hrome! Zavolejte někoho, ať přijde nakreslit plánek a přinese videokameru.

A teď si dáme pauzu!

Vyšel jsem na nádvoří a neklidně jsem si zapálil. Měl jsem dojem, že mi stoupl krevní tlak. Za tu dobu, co jsme na Bečově, se detektory takhle rozezvučely už mnohokrát. Ale ještě nikdy přístroj nesignalizoval rozměry, které by odpovídaly velikosti relikvi

áře. Jen aby to zase nebyl planý poplach! Uděláme sondu, ne? Co říkáte? křikl po chvíli Barták. Pak uvidíme, jak dál. Nejdřív se musel vytrhat kus podlahy. Jakmile mládenci odstranili zhruba metrový pás fošen a odházeli vrchní vrstvu slehlé, místy provlhlé suti s notnou příměsí kamení, ani ne půl metru pod povrchem se v sondě objevilo několik skleněných střepů. Lopatkou pomalu začali odstraňovat směs zeminy a skla. Pak narazili na hranu nějakého železného rámu. Když ho poněkud uvolnili, dva větší kameny se propadly do hloubky a otevřely úzkou štěrbinu.

Kdosi zvětšil otvor, posvítil baterkou dovnitř a udiveně řekl: Jako by tam byla ně

jaká mléčně bílá koule! Teď už hlínu vybírali jenom rukama. Volný prostor kolem koule se minutu od minuty rozšiřoval a najednou se v sondě zaleskl hřeben stříšky, zdobený zlatem. Nám povědomý hřeben. Jeho podobu jsme znali z Gnirsovy knihy.

Všude kolem střepy a část zdeformované konstrukce skleněné vitríny, se kterou Beaufortové relikviář zakopali do země. Představoval jsem si, že takovou drahocennost uložili alespoň do pořádné zinkové bedny. Neuvěřitelné…

Takový skvost! A oni ho klidně zahrabou ve skleněné skříňce a zaházejí kubíkem hlíny, lamentoval Barták. Museli přece vědět, že pod tíhou toho sajrajtu sklo praskne…

Vypadá to, že relikviář ukrývali ve spěchu a na poslední chvíli. Jako kdyby zrovna slyšeli z rádia, že padl Berlín nebo že v Praze vypuklo povstání, a propadli panice. Jinak si to neumím vysvětlit…

Zamračená obloha se na chvilku protrhla a listopadové slunce nahlédlo oknem do kaple. Na výkop sice nedosáhlo, ale přesto se zdálo, jako by zlatý hřeben zazářil.

Nic naplat, rozhodl jsem přerušit odkrývání. Sebemenší neopatrnost mohla po

škodit jemnou zlatnickou práci. Především musíme vytrhat další prkna a rozšířit mezeru v podlaze. Potom vyhloubíme dostatečně širokou jámu, abychom uvolnili truhlu ze všech stran. Při kopání se hoši budou střídat. Do kaple natáhnou kabely a zařídí pořádné osvětlení, kdoví kdy skončíme. Technici se zatím postarají o dokumentaci a já teď zajdu za kastelánem. K závěrečné fázi ho musíme přizvat.

Pospíchal jsem po ztichlém nádvoří pro správce Macka. Cestou k dolnímu zámku jsem se ohlédl na středověkou věž, v tu chvíli ještě ozářenou slunečními paprsky.

Hlavou mi táhly vzpomínky. Vybavil jsem si naši první poradu. Už je to devět měsíců, co jsem vytáhl ze stolu nové desky a černým fixem na ně napsal ANTIKVITA. Před očima mi defilovaly desítky ochotných lidí, kteří nám přímo i nepřímo nezištně pomáhali.

Správce Macka jsem zastihl ve svrchníku. Zrovna zavřel aktovku a měl se k odchodu. To jsem rád, že jsem vás ještě chytil, zarazil jsem ho. Chci upozornit, že jsme ve východní věži odstranili část podlahy. U zdi proti vchodu.

Máte přece povolení. Když to zase dáte do pořádku…, kastelán neměl námitek.

Ale teď už musím běžet, ve Varech mám komisi. Tak se mějte! Ve dveřích se zastavil a nerozhodně, trochu zaraženě, se ke mně otočil: Část podlahy? Snad jste na něco nepřišli?

Přišli. V kapli pod podlahou. Ani ne moc hluboko. Kastelán na mne nevěřícně pohlédl. Víte co na vašem místě bych do Varů zatelefonoval, že na tu komisi dneska nepojedete. Řekl bych jim, že se vyskytl nějaký neodkladný úkol. Jako správce hradu a znalec zdejší historie byste měl být při tom, až tu starožitnost vyzvedneme z úkrytu.

Ještě dneska večer nebo v noci ten románský relikviář uvidíte!

V kapli Navštívení Panny Marie se za svitu reflektorů začala psát poslední kapi

26

tola operace ANTIKVITA.

Kriminalisté si po kratičké pauze znovu navlékli rukavice. Nejprve museli vytrhat další část podlahy a kolem relikviáře vyhloubit půltřetího metru dlouhou a přiměřeně širokou jámu. To už snad bude stačit.Malými lopatkami, košťátky, plochými štětkami, škrabkami a dalšími fidlátky vyprošťovali truhlici ze zajetí suti, kamení a skleněných střepů. Připomínalo to práci archeologů. Kriminalistická praxe opravdu využívá při odkrývání podezřelých nálezů v zemi jejich metod.

Za chvíli se potvrdilo, že Beaufortové zahrabali památku ve skleněné vitríně. Její rám se pevně zaklínil do slehlé hlíny. Nezbylo než železnou konstrukci rozřezat na kusy.

Navečer vítr zesílil, kamenné zdivo gotické věže co chvíli skropil studený déšť.

Vlhko prostupovalo nejen vzduch a zdi, pronikalo i pod šaty.

Naši zvolna odstraňovali zbytky suti. Postupně se vynořil celý hřeben relikviáře, pak jeho sedlová stříška a posléze čelní a boční stěny. Schránka byla zhotovena z pozlaceného plechu a vyzdobena tepanými reliéfy. I pod nánosem prachu oslňovala svými plastikami, křehkým filigránem, matným leskem nebroušených kamenů a polodrahokamů s miniaturními rytinami. Na emailech převládaly zelenomodré odstíny.

Mladý kriminalista jako specialistu na památky jsme ho přibrali do zvláštní skupiny netrpělivě slezl do jámy, aby si zblízka prohlédl čelní stěnu relikviáře. V ruce držel reprodukce fotografií z Gnirsovy Topografie.

Jestli se nemýlím, ta postava s mečem je svatý Maur. A tohle ukázal na okrouhlé reliéfy na stříšce je dvanáct výjevů z jeho života. A tady jsou sloupkové arkády a figurky apoštolů, sklonil se nad boční stěnu.

Takže je to opravdu relikviář svatého Maura? ujišťovali jsme se teď už zbytečně.

Podle Gnirse docela určitě, potvrdil kolega a roztáhl kovový metr. Přesně odpovídá popisu. Také rozměry souhlasí. Někdejší historik umění se nemohl odtrhnout od bohatě zdobené schránky a znovu se sklonil k reliéfům. Mám dojem…

Tak už prosím tě vylez, nebo tady zmrznem! pobídl ho technik. Ať to můžu nato

čit na video.

Závan větru vnesl rozbitým oknem několik žlutých listů. Průvan je odvál na hromadu z výkopu. Jenže jak to dostaneme ven? zajímal se jeden z kriminalistů. Dole u zámeckých teras jsem viděl kozy a vrátek…

Dva muži přivlekli podstavce a postavili je u protilehlých okrajů široké jámy. Na ocelovou trubku zavěsili kladku. Další dva podvlekli pod relikviář popruhy.

Můžeme začít?

Ještě ne, chlapci. Zaběhněte někdo pro kastelána! Čeká dole v kanceláři. Slíbil jsem mu, že bude u toho.

Kastelán se objevil v mžiku. Ohromeně zíral na jámu v podlaze. Přikročil k jejímu okraji a beze slova si prohlížel zlatě se lesknoucí schránku. Teprve po chvíli se zmohl na otázku. To je…

Románský relikviář svatého Maura z konce dvanáctého nebo počátku třináctého století. Ten, který jsme hledali… Beaufortovi ho získali z opatství ve Florennes a v minulém století přivezli sem na Bečov. Původně byl v kapli dolního zámku. Patrně koncem války nebo těsně po osvobození schránku ukryli tady pod podlahou.

Ani ve snu by mě nenapadlo… něco tak jedinečného… kastelán rozechvěle hledal slova.

Hodinu před půlnocí se dva technici postavili k čelům truhly a další se ujal obsluhy vrátku. Relikviář centimetr po centimetru stoupal z výkopu a fotograf celou operaci natáčel. Opatrně uložili truhlu na podlahu. Jeden vzal plochou štětku a očistil dolní část od posledních zbytků hlíny.

Zkuste lehce nadzvednout víko, požádal jsem. Několik párů očí se napjatě upřelo do útrob relikviáře. Na dně ležela podložka, na ní hrstka kostí s kovovou destičkou.

27

Je tu nějaký nápis, technik prohlédl štítek pod reflektorem. Ale nemohu ho pře

číst…

Podívejte se na dno! mračil se muž s videokamerou. Dřevěné jádro schránky je úplně ztrouchnivělé. Zavrtěl hlavou. Toť se ví čtyřicet nebo kolik let ve vlhké zemi!

Muži podstrčili pod relikviář nosítka a zakryli ho neprůhlednou fólií.

A co teď? zeptal se kastelán. Co bude s relikviářem?

Ráno ho odvezeme do Prahy na kriminální ústřednu. A to je všechno. Víc nevím, odpověděl jsem. Patrně ho zatím převezme Uměleckoprůmyslové muzeum a památka se bude restaurovat.

Myslíte, že se ještě někdy vrátí na Bečov? To se mne moc ptáte, pane Macku.

Snad ano. Opravdu nevím. Světla v hradní kapli pohasla a na skalnatém ostrohu se opět rozhostilo ticho, přerušované jen kroky noční hlídky. Ke tmě a vlhku se přidala mlha stoupající z řeky.

K ránu zabrzdilo pod bečovským hradem několik vozů, které nám v noci poslali z Prahy. A to je vlastně konec případu ANTIKVITA, na jehož začátku bylo jen několik kusých informací z ciziny.

Možná, že vás teď napadne totéž co mne: Jaké má to monumentální dílo románského zlatnictví, vytvořené před osmi sty lety, asi cenu?

Jeho uměleckou a kulturní hodnotu nelze vyjádřit penězi. Když jsem však nedávno položil stejnou otázku zástupci jedné americké firmy obchodující se starožitnými díly, jenom se pobaveně usmál.

Proč by se nedala cena takové antikvity vyčíslit penězi? Představte si, pochopitelně čistě teoreticky, že by někdo tu schránku nabídl v londýnské aukční síni Sotheby

‘s. Jaká by asi mohla být vyvolávací cena? Tak sedm miliónů dolarů… Přesto si myslím, že by některá světová muzea šla až na nějakých patnáct, snad i dvacet miliónů dolarů.

A bohatí soukromí sběratelé by asi nabídli ještě víc. Vždyť takových románských relikviářů se ve světě zachovalo snad osm či deset a ve střední Evropě vůbec žádný. Sta

čí vám to?

Jenže tahle jedinečná památka nikdy na žádnou aukci nepůjde.

Věřme však, že za pár let až bude relikviář svatého Maura restaurován a zpří

stupněn veřejnosti najdeme v jeho novodobé historii i jména několika kriminalistů, kteří ten skvost pro kulturní pokladnici národa zachránili.

V třešňovce pod tratí

V tuhle dobu se vůz jen ztěžka prokousává Prahou. Muž vedle mne se obrací na řidiče. Dobře ví, kde ho upozornit na zkratku ve spleti starých ulic, zná tady v tom labyrintu na rozhraní Libně a Vysočan kdejaký kout, k nejednomu místu se vinou ne právě povzbuzující vzpomínky zkušeného kriminalisty.

Před vysočanským nádražím auto zahne vlevo, na úzkou vozovku, užívanou jen místními. Nad námi trať, naproti lemují kostrbatou cestu vystěhované domy odsouzené k demolici, chátrající garáže, zpustlé sklady, skládky, rozpadající se ohrady… eldorádo zdejších kluků.

S ponurým prostředím kousek od Rokytky nic nesvede ani polední slunce. Zastavujeme v ulici Podvinný mlýn. Spíš by se asi měla jmenovat Opuštěná, teď tu nepotkáš chodce a jen výjimečně tudy projede auto.

Tak tady se to stalo, major Petr Novotný ukazuje vzhůru do stráně zarostlé křovím a stromy. Patnáct let jsme neměli v Praze podobný případ…

Zrály třešně. Také ve starých Vysočanech, kde pražské děti ještě nemusí urputně hledat plácek na hraní. Školákům zbývaly do začátku prázdnin jen tři týdny. A počasí

28

jim přálo vrchovatě. Kdo mohl, byl do podvečera venku.

Paní Šebková, v ruce tašku s nákupem, přišla ve středu odpoledne z práce.

Dcerku doma nezastihla. No, asi je ještě s dětmi. Však ona ví, kdy se vrátit… Jenže blí

žil se večer, začínal soumrak a malá Hanka nikde. Paní Šebková už kdoví pokolikáté pohlédla na hodiny. Tak tohle se ještě nestalo, aby Hana nebyla doma včas.

Zneklidněná maminka oběhla všechny Hančiny kamarádky. Ne, žádná o ní nevěděla, kdepak, okem ji dneska nezahlédly. A lidé z domu taky jen krčili rameny. Mladá paní, jen žádný strachy, utěšoval paní Šebkovou soused. Někde se asi zdržela s dětmi, to známe…

Holčička se však nevrátila. Venku už tma a po děvčátku ani vidu, ani slechu.

Matčino srdce sevřela úzkost. Snad by něco věděli na policii… Co když Haničku někde srazilo auto?

Telefonovali na všechny strany, ale nikde nic. Žádná nehoda se zraněním dítěte, žádný pouliční úraz, ani jiná událost nabízející souvislost se zmizením jedenáctileté Hany. Co se s tou školačkou stalo…

Muži ze stálé služby se ten případ nelíbí. Tohle není přece žádná tulačka. Svě

domitá a přesná dívenka, k cizím nedůvěřivá, navíc po operaci, jen nalehko oblečená…

kdepak nějaké obavy z vysvědčení. Jaký by měla důvod k útěku? Snad opravdu někde zabloudila.

Okamžitě letí pokyn motorizovaným hlídkám. Popis pohřešované školačky s naléhavou výzvou k pátrání obdrží ještě před půlnocí všechny pražské policejní služebny.

Ani svítání nic nového nepřineslo. Jenom jedna z hlídek našla na ulici v Libni třináctiletou Petru. Hledala ve tmě zatoulanou kočičku.

Od rána jsou už v terénu specialisté kriminálky. Jejich pozornost se nyní upírá na pravý břeh Rokytky. Ve starých Vysočanech zachytili stopu nezvěstné Hany. Pár školá

ků se upamatovalo, že včera odpoledne kolem půl třetí viděli Hanku na hřišti u Rokytky.

Poskakovala na plácku s ostatními dětmi, pak jim zmizela z očí.

Ne, k žádné hádce mezi nimi nedošlo, nikdo z dospělých nebyl v té době nablízku. Děti si vybavily její oblečení: bílý svetřík, tmavomodré tepláky, červené plátěnky.

Chlubila se, že má brýle s růžovou obroučkou…

Celý den pročesávali policisté rozhraní Vysočan a Libně. Ve spirále od sportovního hřiště, ten rozlehlý a značně nepřehledný terén. Prohledávaly se sklepy starých činžáků, vystěhované baráky, ohrady, zbořeniště, rozestavěné domy … nezapomnělo se ani na okolí vysočanského nádraží s odstavenými vagóny.

Nikdo nemá potuchu, co se mohlo stát. Zbývají jenom dohady, chmurné domněnky. A čas strašlivě letí.

Ani únos nelze vyloučit, kolik podobných případů už bylo, a nejvíc se osvědčila pohotově informovaná veřejnost na výzvu v televizi se skoro pokaždé přihlásil některý z náhodných svědků, lidé nám byli vždy ochotni pomoci.

Zkusilo se to i tentokrát. Mimořádnou pátrací relací s fotografií pohřešované Hany reagovala kriminální ústředna i v této situaci, někteří si na ten večerní televizní pořad možná vzpomenou. Podplukovník Kučera tehdy naléhavě žádal o pomoc.. i Hned jak relace skončila, nějak po půl sedmé večer, telefonovalo několik diváků.

Dva z nich údajně viděli Haničku ještě ve čtvrtek dopoledne. Jeden u ruzyňského letiště na opačném konci Prahy, druhý dokonce v Kolíně. Plačící dívenku s brýlemi prý spatřil na nádraží, za ruku ji držela starší, dobře oblečená paní, bylo to nějak před desátou dopoledne.

Skoro současně přišla další informace přímo z Vysočan, kde holčička ve středu odpoledne zmizela. Volala paní Klánská: Jen považte, co mi syn právě řekl. Jak utíkal domů na večeři, zahlédl ve staré třešňovce pod tratí nějaké ležící dítě, vlastně viděl pod keřem jen nohy toho děcka… Možná tam na chvíli usnulo, možná se chlapec zmýlil, kdo ví, Luboš dobíhal kamarády ale teď po té výzvě v televizi…

29

Paní Klánská souhlasila, aby Luboš ještě večer to místo policistům ukázal, hocha pak hned zase odvezou domů. Krátce nato vyrazil zásahový vůz k vysočanskému ná

draží.

A tam, nedaleko, v třešňovém sadu nad opuštěnou ulicí… desetiletý Luboš se nemýlil. Posádka nás vyrozuměla vysílačkou. Oddělení vražd mělo poplach.

Tak tady to bylo, opakuje major Novotný, právě tady na svahu, pod keřem už dávno odkvetlého šípku. Nepochybovali jsme, že jde o pohřešovanou Hanu. Dívka ležela naznak v trávě, hluboká řezná rána v krku a nad ní ještě patrné známky po rdoušení.

Lékař to nemusel ani konstatovat, školačka se stala obětí úchylného zločince. Ta zavražděná dívenka byla znásilněna.

Vrah napadl dítě pár kroků odtud, támhle u toho starého stromu. Našli jsme tam Hančinu bílou tašku s natrhanými třešněmi, asi zpoloviny rozházenými kolem. Nablízku byly ještě dětské brýle s růžovou obroučkou a kus od plané růže jsme objevili levou botku. Vražedný nástroj podle všeho nůž se širší čepelí chyběl. Nenašel se ani ráno při podrobné prohlídce okolí.

A co se tu na stráni pod tratí ještě dalo vyčíst? Jedině snad, že holčička předtím trhala třešně. Několik vláken z bílého svetříku uvízlo na větvích starého stromu. V jeho blízkosti se ničema vrhl na dítě.

Nevědělo se o něm zhola nic snad kromě toho, že jde o pedofilně založeného muže, mimořádně surového a otrlého. Sledoval ten úchylný člověk školačku už od dětského hřiště? Asi sotva. To by nečekal, až si Hana natrhá třešně, napadl by děvčátko mnohem dřív.

Nejspíš se tu znenadání objevil, možná sem přišel taky jen na třešně a pak… Ze silnice není do sadu ve stráni vidět, dítě mohl zahlédnout z pěšiny u trati. Tedy nejpravděpodobněji někdo místní, snad znedaleka, třeba si krátil cestu pěšinou podél kolejí.

Tahle úvaha se nám brzy potvrdila.

Několik školáků si vzpomnělo jen si povšimněte, v tomto případu byly děti na

šimi největšími spojenci tak ti školáci si vybavili dva cizí muže, a taky je dokázali obstojně popsat.

Kolikrát odpoledne některý z těch neznámých chlápků okouněl tady u jejich plácků a schovávaček. Někdy se snažili všelijak navázat hovor, ale děti se tomu vyhýbaly, včetně malé Hany. Naposledy je viděly snad nějak ke konci minulého týdne.

Nu, co když… V každém případě musíme ty dva rychle sehnat, promluvit s nimi, přesvědčit se, kde ve středu odpoledne a navečer skutečně byli, prostě důkladně oklepnout jejich alibi.

Mladšího plavovlasého muže se podařilo vypátrat celkem snadno spolehlivě ho poznal jeden železničář. Čtyřiadvacetiletý Oldřich Křenek měl už dva záznamy v rejstří

ku, pokaždé za pohlavní zneužití. V tu středu odpoledne bloumal mezi starými domy a ohradami a civěl na skotačící děti.

Křenek se to ani nesnažil popírat, snadno si spočítal, kolik uhodilo.

O vraždě malé Hany se prý dozvěděl až z televize a novin. Proto se víc v těch místech neukázal, věděl, že bychom na něj kápli. Jednoznačné alibi ovšem neměl. Těž

ko si však představit, že by se hodinu po surové vraždě dokázal klidně procházet kolem těch školáků. Takový otrlý typ to rozhodně nebyl.

A ten druhý podezřelý, podle našich svědků podstatně starší, tmavovlasý člověk… Také rád vyhledával děti, nějak od časného jara sem občas zabrousil, nikdo ho ale nezná, marně jsme se po něm v terénu pídili odpověď budeme muset hledat jinde a jinak.

Kolegové v těch dvou sousedících obvodech vytipovali na sto čtyřicet osm trestaných výtečníků, kteří by mohli jako pachatelé připadat v úvahu. Pořád se počítalo, že vrah z třešňovky tady někde poblíž bydlí, nebo sem alespoň dochází do zaměstnání.

Přibližně třetina těch mužů už propadla sítem, když vyvstal otazník u Zdeňka Me

30

ringla. Do svých čtyřicátých narozenin si’ tenhle cikánský pachatel vykoledoval již čtrnáct soudních trestů. Z posledního vězení se vrátil ani ne před šesti měsíci.

Ano, to je on, je to Meringl teď už spolehlivě víme, kdo sem od jara přicházel za dětmi, kdo okouněl kolem jejich plácků… Několik školaček ho na fotografii docela jistě poznalo.

Meringl bydlí ve Vysočanech, nedaleko odtud. Ale naproti tomu: všechny tresty měl za vyložené zlodějny, nikdy žádný mravnostní ani násilný delikt. Mohl by být on tím brutálním vrahem z třešňovky?

Tenhle pomocný dělník však není nikde k sehnání. V zaměstnání si vzal ve čtvrtek náhradní volno. Snad odjel k příbuzným do Děčína. Proč ale tak najednou? Hned druhý den po vraždě malé Hany!

V úterý dopoledne jsme Meringla zadrželi. V tom sadě pod tratí jsem opravdu byl, vykládá docela klidně, ale jen na skok, cestou z práce. Sel jsem si natrhat třešně, na tom přece není nic špatného. Ale žádné děti tam nebyly. A se všemi detaily pak popisuje, s kým se předtím i potom setkal, co mu kdo řekl, koho potkal, když se vracel odpoledne domů.

Všechny ty přehnané podrobnosti byly už samy o sobě podezřelé, je jasné, že si Meringl výpověď důkladně připravil. Alespoň si to naivně myslel. Falešné alibi mu naši rychle rozbili. V časovém snímku objevili vážné trhliny, nehrály ani některé podrobnosti, odvolával se bláhově na lidi, kteří se s ním setkali v docela jinou dobu.

Po delším vytáčení, kdy už nevěděl kudy kam, vraždu malé holčičky doznal.

Tehdy odpoledne sem přišel na třešně, ale ne náhodou dobře věděl, že tady najde děti.

Najednou vlevo od pěšiny uviděl tmavovlasou Hanku. Trhala do tašky třešně. Schoval se za křoví, chvíli čekal, až sleze ze stromu, a pak po ní skočil. Stačila ještě vykřiknout a už vlekl rdoušené dítě stranou… A potom Ukázal nám i místo u břehu Rokytky, kde hned odhodil do vody vražedný nástroj ten sadařský nůž jsme tam skutečně objevili.

Znásilněnou jedenáctiletou školačku v třešňovce surově zbavil života jen proto, aby ho nemohla prozradit a usvědčit. Otrlý zločinec nakonec uslyšel soudní verdikt: pětadvacet let vězení. Zdálo se mu to hodně, ale odvolací soud trest potvrdil.

Pistolník s červenou kuklou

Každá benzínová pumpa je vlastně křižovatkou dálek. Jednou tu zastaví auto z nejbližší vesnice či třeba z Prahy, podruhé z Varšavy, Frankfurtu, Atén nebo Paříže. Ně

kdy sedí za volantem osamělý řidič, jindy je vůz přeplněný pasažéry, mezi nimiž navíc trůní pes, a zase tankuje dálkový autobus se štěbetajícími cizinci, nebo tirák, snad ze Švédska, snad od Azurového pobřeží.

Různá jsou vozidla, různí jsou i řidiči. Osmnáctiletí hazardéři i sedmdesátiletí vašnostové, kteří se na každé křižovatce šestkrát rozhlídnou a jen díky tomu se mohou těšit z vnoučat. Jsou frajeři, co dají tuzér dvacet babek nebo dva dolary, ale dost je i těch, kteří to se zabláceným číslem odpíchnou bez zaplacení. Čas od času se také objeví řidič, jemuž vůbec nejde o benzín. Nechce se zeptat na cestu či vypůjčit si klíč na matku, ba ani vzduch zdarma. A to je potom pro čerpadláře pěkné povyražení.

Bylo to v pátek čtvrtého února. Takový nevlídný podmračený večer. Ze zatažené oblohy poletovaly sněhové vločky, rtuť se usadila na jedenáctém dílku pod nulou.

Jeviště našeho příběhu: benzínová pumpa v Dušníkách na Litoměřicku, pár kilometrů od Roudnice nad Labem. Kolem běží široká stuha dálkové silniční trasy E 15.

Elektrická kamínka v maličké kanceláři slabě září. Budík na stolku odkrajuje čas. Jsou právě tři čtvrti na deset.

Pojednou se prudce rozevřou dveře. Čerpadlář zvedne hlavu od hromádky ben

31

zínových poukázek. Vidí muže s červenou kuklou na hlavě, na rukou má kožené rukavice, pravice výhružně napřahuje pistoli.

Pan Souček strne. Už má nějaký ten pátek za sebou ale i kdyby byl mladík v plné síle, co zmůže neozbrojený člověk proti pistoli?

Tak pohyb, šéfe! zazní z kukly tlumený hlas. Navalte všechny prachy! Ale fofrem!

Čerpadlář zahlédne otevřenými dveřmi autobus. Páni! Tak on lupič přijel autobusem! To tady snad ještě nebylo. Je to podivné, ale právě tahle myšlenka bleskla panu Součkovi hlavou ve chvíli, kdy pistole s černým otvůrkem v hlavni zacílila na srdce.

No tak! Než napočítám do tří! Jedna

Člověk od benzínové pumpy otvírá zásuvku a podává zakuklenci celou tržbu.

Osmnáct a půl tisíce. Ale ani s tím se pistolník nespokojil. Vynutil si ještě neorazítkované bloky na benzín a naftu. Všechno levou rukou nacpal halabala do kapsy, vytrhl šňůru od telefonu a zamkl čerpadláře do vedlejšího skladu s policemi při stěnách.

Ať se mi půl hodiny ani nehneš, to ti povídám! Jinak se ještě jednou vrátím a budeš litovat, že ses narodil!

Pan Souček na tyhle hrozby nic nedal. Uvědomil si, že tady ve skladišti je také telefon. Vytáčel číslo roudnické policie v okamžiku, kdy maskovaný lupič s autobusem odjížděl. Zamířil na Prahu.

Naši neztratili ani minutu, konstatuje věcně major Jaroslav Kadeřábek. Muž ze stálé služby v Roudnici obratem uvědomil operačního důstojníka v Litoměřicích a vzá

pětí už letěly rádiové výzvy všem autohlídkám. Měly pátrat po unikajícím gangsterovi v autobusu. Zároveň informoval kolegy ve středních Čechách a do Dušníků vyslal výjezdovku. Akce se rozjela naplno. Vlastně dvě akce, které se spojily v jednu.

Přepadení benzínové stanice na trase E 15 totiž nebylo ten páteční večer ojedinělou událostí. Před tím ve čtvrt na devět měli navlas podobný případ v Kladně

Rozdělově.

Chlap s kuklou a pistolí si vynutil na zaskočeném čerpadláři tašku s penězi. Bě

da, jestli do půl hodiny něco uděláš! Čtyřiapadesátiletý pan Toman však na pohrůžku nic nedal a uvědomil policii. Musel kus pěšky. Darebák mu probodal pneumatiky na voze.

Měl ,červenou kuklu a hnědé kožené rukavice, víc nemohl čerpadlář uvést.

Dobře si však povšiml autobusu, náležel městským linkám v Kladně. Navečer ho někdo ukradl.

Očekávalo se, že hlídky najdou vozidlo odstavené někde u Kladna ale lupič s ním zatím jel až k Roudnici. A teď unikal. Ujížděl dál ku Praze, to se jedna z autohlídek dozvěděla od náhodných svědků kdesi u Veltrus. Pálil to na plný plyn, říkali. Naši ho nedohonili a také v Praze na autobus s kladenskou poznávací značkou marně čekali.

Až kolem půlnoci ho objevili: opuštěný na postranní cestě u Kobylis.

Muž s kuklou zmizel. Věděli jsme o něm žalostně málo. Červená kukla s prostři

ženými otvory pro oči dokonale zakrývala obličej, černá kožená bunda a šedivé kalhoty nic nenapovídaly. Jak souhlasně tvrdili oba čerpadláři, byl to menší, spíš hubenější člověk, podle hlasu mladý. Z toho, jak zručně řídil, se dalo soudit, že za volantem autobusu nesedí poprvé. Ale najděte mi podle takového popisu pachatele! Ze nezanechal v autobusu žádné otisky, nemusím snad ani zdůrazňovat.

Tajemný muž s červenou kuklou se však neobjevil ten páteční večer poprvé. Měl už za sebou návštěvu Kleopatry, exkluzivní prodejny dámského prádla přímo v samém centru Prahy. Doslova několik kroků od Václavského náměstí v Krakovské ulici. K loupeži si vybral poslední lednový den.

Jen pár minut zbývalo do sedmé, když na prahu té prodejny stanul zakuklenec s pistolí v ruce: Navalte prachy! Rychle!

Vedoucí paní Nováková se nejistě usmála. V tom okamžiku ji napadlo, že jde o nejapný žert prosím vás, ozbrojený lupič tady, uprostřed Prahy, kde je vpodvečer všu

32

de plno lidí! Maskovaný zákazník ji však brzy vyvedl z omylu, a tak vedoucí nezbylo než otevřít pokladnu. Nebylo to za tou kuklou vidět, ale lupič jistě protáhl tvář. Kasa zela prázdnotou, tržbu už měli na poště.

Tak alespoň prohrabal kabelky vedoucí i prodavačky a odškodnil se několika stovkami. To se ví, zdálo se mu to málo, a proto si ještě vzal různé zboží za pěkných pár tisícovek. Vytrhl šňůru od telefonu, ženy v obchodě zamkl a byl tentam.

Ani z této jeho návštěvy jsme neměli nic, co by nám aspoň trochu pomohlo. Co bude dál? Ozve se zakuklenec ještě někdy? Ozval se a zrovna tam, kde byste to nejmíň čekali.

Pan Souček, čerpadlář z Dušníků, nevěřil vlastním očím. V noci na pětadvacáté

ho dubna se objevil ve dveřích znovu muž s červenou kuklou. Pohrával si s pistolí. Tak jsem zase tady, vašnosto, to koukáš co? Tak naval prachy!

Tentokrát to bylo sedmadvacet tisíc v hotovosti a šest tisíc v poukázkách na benzín.

Tím však jeho produkce neskončila. S namířenou pistolí vyvedl čerpadláře ven, donutil ho nastoupit do modrého žigulíku a spoutal zajatce na zadním sedadle. V panu Součkovi byla malá dušička. Ježíšikriste, kam mě ten lotr veze? Nechce se mi pomstít, že jsem tehdy hned přivolal pomoc? To nejspíš.

Zatímco se pan Souček obíral neveselými myšlenkami a připravoval se na nejhorší, uháněl modrý žigulík ku Praze. Projel okrajem hlavního města a pokračoval až do Horních Počernic. Zastavil pár kroků od benzínové pumpy. Kolem ticho, nikdo nablízku.

Neopovaž se ceknout! pohrozil řidič spoutanému spolujezdci a zamířil ke kiosku stanice. Sebevědomě otevřel dveře a z podpažního pouzdra bleskurychle vytáhl pistoli

jenže v tom okamžiku ho štěstí opustilo. S čerpadlářem byl ještě další muž, taxikář, který měl pro strach uděláno. Mrštil po chlapovi s kuklou těžítkem a ani čerpadlář Havelka nemínil jen tak kapitulovat. Vetřelec se dal na ústup ale s hrozbou pistolí to mínil váž

ně.

Dvě rány prásknou nocí, čerpadlář zasažený do nohy padá k zemi a gangster odjíždí. I s panem Součkem na zadním sedadle. Ten očekává to nejhorší, už ví nabeton, že s tím lotrem nejsou žádné žerty. Auto se žene plným plynem na Prahu a zastavuje v setmělé ulici u parku ve Vysočanech.

Teď to přijde, šeptá si pan Souček. Řidič mu však jen uvolňuje pouta a vyhazuje ho z vozu. Běda, jestli fízlům něco kecneš, tak si tě najdu a pak z toho se zdravou kůží nevyjdeš! Žigulík odjíždí a pan Souček křičí na nočního hlídače v nedalekém podniku, ať hned volá policii.

V té době jsou už desítky policistů v akci, v Horních Počernicích pátrají kriminalisté. Avšak svědectví čerpadláře a taxikáře nepomohlo. Po banditovi zde zbyly jen vystřelené nábojnice z pistole ráže sedmpětašedesát.

Ani zátahy a kontroly na silnicích nikam nevedou. Muž s červenou kuklou zmizel.

K ránu našli v Praze poblíž výpadovky na Teplice opuštěný žigulík s ústeckou poznávací značkou. Někdo ho včera odpoledne ukradl inženýru Šímovi z Ústí nad Labem.

Z toho, co dosud víme, se dá usuzovat, že zločinec má bezprostřední vztah k středním a severním Čechám. Když si totiž nakreslíme trasy jeho pohybů, všechno ukazuje na tuto oblast. Tohle je vodítko, které nám usnadňuje výběr ze dvou skupin, z nichž by se mohl pachatel rekrutovat. Jednak jsou tu lidé z našich evidencí, a pak řidiči, kteří byli po přepadení v Počernicích kontrolováni na trase mezi Prahou a Ústím nad Labem. Jejich podrobný seznam už máme k dispozici nedá se vyloučit, že je mezi nimi i tajemný muž s červenou kuklou.

Zajímáme se například o to, kdo z nich umí řídit autobus, vyřazují se starší, silnější a vyšší muži, u zbylých se zkoumá jejich alibi atakdále. Poměrně brzy jsme mohli většinu vyškrtnout, až zůstal jen tucet jmen. Pracná vylučovací metoda skončila.

Mezi tuctem zbylých jmen nás zvlášť upoutal třicetiletý Antonín Andrejs, řidič

33

ČSAD v Ústí nad Labem. Toho časného rána po přepadení v Horních Počernicích se vracel se svým bílým fiatem z Prahy do Ústí.

Tenhle chlapík, žhavý na slečny, si staví domek člověk potřebný peněz, nenechavý, už trestaný pro ublížení na zdraví a nedovolené ozbrojování. A ještě takový detail: Andrejs je typ hazardéra. Ten bývalý výsadkář dokázal třeba jen tak pro nic za nic přejít po střechách vagónů celý jedoucí vlak.

Pořád se jím zabýváme, když posledního srpna přijde zpráva z Prahy, že tam Andrejse lapli na sídlišti v Bohnicích: dobýval se v noci do zaparkovaného auta poblíž samoobsluhy. Měl u sebe šroubovák a kleště, prostě zloděj chycený při činu.

Teď jde do tuhého. Andrejs samozřejmě zapírá nos mezi očima. Jo tehdy, jak se vracel s tím fiatem, to byl za svou slečnou v Čáslavi. Ale povídali, že mu hráli, slečna ho ten den vůbec neviděla.

Tečku za společným pátráním kriminalistů tří krajů udělala domovní prohlídka.

Našlo se nejen prádlo pocházející z Kleopatry, ale i množství součástek a nářadí, které nakradl na svém pracovišti. To už stačilo k tomu, aby velectěný pan Asdrejs putoval do vazby.

Téměř dva měsíce tvrdošíjně vzdoroval, ale čas teď hrál pro kriminalisty, ne pro pachatele. Až při opakované prohlídce objevili pod cirkulárkou na dvoře za jeho domkem zakopaný igelitový pytlík s pozoruhodnými věcičkami.

Byla tam červená kukla s otvory pro oči, pistole ráže sedmpětašedesát s dvěma zásobníky, hnědé kožené rukavice, podpažní pouzdro na pistoli a parádní dýka.

Tak co, pane Andrejs? No, co teď by i slepý viděl, že prohrál.

Byl to tvrdý protihráč. S tak zarputilým pachatelem jsem se setkal jen výjimečně.

Nikdo z nás nepochyboval, že by ve svých drzých výpravách Andrejs pokračoval, a kdoví kde by až skončil. Prostě typ člověka, který se nezastaví před ničím. Však ho soud poslal do kriminálu na jedenáct let. Zvlášť mu přitížily ty výstřely.

Zločin v lipové aleji

Podle pánů profesorů Váši a Trávnička, kteří kdysi sepsali Slovník jazyka české

ho, je slovo grázl odvozeno ze jména Jana Jiřího Grasela, bezohledného lotra a násilní

ka, řádícího v době napoleonských válek. Z historie víme, že Jan Grasel ze Syrovic na Moravě byl už jako chlapec pěkné kvítko.

Kluk z rozvrácené rodiny otec zloděj, matka alkoholická již jako desetiletý poprvé okusil s rodiči arest, ve čtrnácti se po otcově boku účastnil loupežných výprav a v sedmnácti měl vlastní dobře zorganizovanou tlupu.

Téměř osm let řádila Graselova banda v Dolních Rakousích, na Moravě a v již

ních Čechách, než se jejího vůdce lstí podařilo dopadnout a vsadit do vězení. Za více než dvě stovky zločinů oběťmi byli převážně bezmocní lidé dostal Grasel roku 1818

ve Vídni oprátku.

Odtud tedy pojmenování grázl nenapravitelný lump, hnusný darebák, bezohledný padouch… Označení dodnes užívané pro toho, kdo si troufne na bezbranného člověka. S takovým prototypem grázla měli také co dělat kriminalisté v Písku.

Od řeky táhl lezavý opar. Zakaboněná obloha věštila nevlídný den s přeháňkami.

Co byste taky chtěli: začínala druhá polovina října.

Lipovou alejí podél Otavy spěchají ranní chodci. Lidé z píseckých textilek. Většinou ve skupinkách, alespoň ve dvojicích, někteří, jako třeba pan Barták, docela sami.

Elektrikář si přitáhl límec a navzdory bolavé noze přidal do kroku. No, nejvyšší čas, jestli chce chytit Jardu, ráno odjíždí do Prahy, slíbil mu přece… Za spěchajícím mužem se ozvalo zasténám. A teď zase. Barták zastavil.

34

Opravdu. Tam vlevo od cesty mezi stromy… A jak popošel blíž, vidí těsně u křoví kousek od pěšiny někdo leží. Nějaká žena ve světlém flaušovém plášti. Hlavu má šikmo ke kmenu lípy, obličej zabořený do orosené trávy, pravou ruku pod sebou, na noze jí chybí střevíc.

Pana Bartáka napadlo, co asi už několik chodců před ním. Ta ženská v noci po

řádně přebrala. Jenže nebyl tak lhostejný jako oni vždyť tady zatraceně prochladne, mohla by z toho mít pěknou polízanici! Udělal ještě krok, dva, zastavil se u ležící ženy a houkl: Tak co? Už je ráno!

Ale ta pod pláštěm pořád nic, ani se nepohne, jen znovu sténá. To je nějaké divné, Barták ji opatrně převrátil na bok. Jezuskote! Elektrikář strnul. Kterej grázl ji takhle zřídil…!

Zkrvavený obličej má oteklý k nepoznání, zamazaný plášť rozhrnutý, od pasu dolů vysvlečená, prádlo potrhané… kdoví jak dlouho tak leží. Tady v tom chladu, ani ne sto metrů od nejbližšího stavení.

Sanitka tu byla v mžiku a po ní i kriminálka. Skutečně. Pan Barták nepřeháněl.

Zraněná ležela jinde, než kde došlo k útoku. Hovořily o tom kapky krve i stopy ve slehlé trávě. Násilník tu starší paní napadl poblíž lavičky, omráčenou nebo už bezvědomou odtáhl ke křoví, sotva deset metrů od řeky. A tady ničemný čin dokonal.

Jak vlekl bezvládné tělo, zanechal otisky obuvi. Napovídaly, že jde o člověka vyšší postavy, podrážky měly výrazné markanty. Na místě, ani v širším okolí se nenašla část šatstva, chyběla také kabelka. Nebylo pochyb pachatel věci odnesl, kabelku s doklady nejspíš proto, aby znesnadnil ztotožnění té ženy. Počítal asi, že se už neprobere k životu.

Moc nechybělo a jeho záměr vyšel. Podle zprávy z nemocnice přijali pacientku před sedmou ráno v kritickém stavu, ještě nenabyla vědomí. Má zhmoždění mozku, četné krevní výrony v obličeji, podlitiny na krku a rukou. Všechno svědčí o neobyčejně surovém útoku.

Kromě toho ta paní značně prochladla. V bezvědomí ležela venku jistě delší dobu. A ještě něco: jedna z ošetřujících sester ji poznala čtyřiasedmdesátiletá paní Maš

ková je odtud z Písku.

Paní Mašková bydlí sama v domku sotva čtvrt kilometru od osudného místa. Ve městě má provdanou dceru a bratra na penzi, vzájemně se navštěvují, není snad dne, aby někoho z nich neviděla.

Ti byli také první, s nimiž kriminalisté hovořili. Paní Jiřina přišla za maminkou včera o půl třetí, ale doma nikoho nezastihla. Napadlo ji, že zřejmě odešla za bratrem nebo se asi zdržela u přítelkyně, to nejspíš, střídavě se vždycky ve středu navštěvují.

Kdepak, na nikoho si předtím nestěžovala, to je záhada, kdo jí to udělal!

Nejpřesnější informace mohl podat bratr paní Maškové. Ovšem, Květa tu včera byla… Trochu se zdržela s úklidem, odcházela no, pravda pár minut po šesté. Určitě šla sama. Měla namířeno rovnou domů, je to odtud slabých dvacet minut chůze. Kromě hnědé kabelky nesla ještě šedivou tašku s košilemi k vyprání.

Tenhle časový údaj nám spolu s dalším svědectvím pomohl upřesnit dobu přepadení, major ing. Adolf Podhrázský listuje ve vyšetřovacím spisu. Podle časového snímku došlo k násilí v lipové aleji u Otavy ve středu ještě před půl sedmou večer.

Neprocházel někdo v kritické době těmito místy? Nepovšiml si někoho nebo snad něčeho podezřelého? Tady se nabízí určitá šance.

Kolegové měli štěstí. Sotva začali shánět případné svědky, narazili na paní Pešatovou. Vracela se ve středu po šesté s dcerou z procházky v lipové aleji. Na cestě blízko jedné z laviček potkaly nějakého staršího muže, vypadal trochu jako vandrák. Šel zvolna v protisměru tedy v ústrety paní Maškové. Rozhodně vyšší a silnější, s delšími prošedivělými vlasy. Snad měl světlý rolák, tmavší sako, hnědé nebo černé kalhoty. Kolik mu bylo? Jistě tak přes padesát. Už napohled nepříjemný člověk.

35

Mohl to být pachatel? Vyšetřovací pokus ukázal, že to bylo ani ne šedesát metrů od místa, kde našli paní Maškovou. Těžce zraněná tu ležela takřka dvanáct hodin bez pomoci. Násilník tady na ni mohl čekat, nebo jen odpočíval na lavičce, vdova byla zřejmě náhodnou obětí. Patrně by tu na pokraji města stejný osud stihl kteroukoliv jinou osaměle jdoucí ženu, jež by mu přišla do cesty.

Výpověď paní Pešatové potvrzovala strohá informace z nemocnice. Pacientka se před polednem na chvíli probrala k vědomí. Lékařům řekla, že ji včera v aleji přepadl nějaký vysoký chlap v tmavých šatech, po ráně do hlavy upadla, víc si nepamatuje.

Mládenci z kriminálky se s popisem zločince rozběhli po městě. Nepřijel sem ten člověk za někým? Neviděli tady včera takového cizího mužského, který už od pohledu vzbuzoval nedůvěru? Přece se musel v Písku s někým setkat …

Současně se probíraly všechny místní firmy odpovídajícího popisu, nové přírůstky v podnikových ubytovnách… Avšak hned zpočátku se předpokládalo, že nepůjde o zdejšího člověka, takový by si na prstech spočítal, jak dopadne. Těžko by něco takové

ho riskoval.

Tyhle úvahy se ještě během dne potvrdily.

Dvě mladé prodavačky ve stánku na náměstí se dobře upamatovaly na podobného zákazníka to bylo ale nějaké číslo, říkaly. A také hned zpřesnily jeho popis.

Ve středu před polednem si u nich poručil občerstvení a chvíli se s nimi bavil. No, bavil… dělal jim obhroublé nabídky. Chtěl si pak nechat ve stánku tašku, prý odjíždí až navečer, ale upozornily ho, že stánek už bude zavřený. Měl nápadně pronikavý hlas, špatně artikuloval, takový vulgární člověk. Oddechly si, když ten obtížný chlap bez rozloučení odešel.

Nepříjemné vzpomínky zanechal také v nádražní restauraci. Odpoledne si v loká

lu poručil guláš, udělal čtyři piva a bez zaplacení se odporoučel. Číšník za ním vyběhl, ale kde už byl tomu výtečníkovi konec.

Stalo se to kolem třetí, krátce předtím přijel vlak, kterým odjížděly ty studentky, co s nimi seděl u stolu. Číšník dvě od vidění znal a tak je kolegové hned vyhledali.

Nebyly to marné rozhovory.

Choval se jako vyložený hulvát, stěžovaly si obě dívky. Jakmile přišly, přisedl beze slova ke stolu a pak jim nabízel jídlo a pití. Začal vykládat primitivní dvojsmyslné vtipy, vytahoval se, že má snad někde u brdských lesů velký barák a žije tam jen sám…

Potom se vytasil s nabídkou, jestli by si některá nechtěla s ním zašpásovat neomaleně přitom položil na stůl tři stovky. Jen se mu smály, viděly na něm, že moc rozumu nepobral. Ještě se vyptával železničáře vedle u stolu na spojení do Příbrami a na Beroun. Ale mezitím zaplatily a docela rády odešly k vlaku. Ruce měl prý jako lopaty a takový vřískavý nepříjemný hlas.

Žena za okénkem jízdenkové pokladny se však na podobného cestujícího neupamatovala. Jistě bych si ho povšimla, tvrdila přesvědčivě. U mne si rozhodně lístek nekupoval.

Víc jsme se o něm v Písku nedozvěděli. Bylo evidentní, že je to pachatel z lipové aleje, a s největší pravděpodobností město už opustil. Těžko říct, za kým sem vlastně přijel. A hlavně odkud.

Pro jistotu se naši okamžitě spojili s kolegy ze středočeské kriminálky. Ať se nám po takovém člověku pokud možno rychle porozhlédnou, zvlášť na Příbramsku a Berounsku, ten chlap má jistě už něco za sebou…

Mezitím se dál pátralo v Písku. Přece sem jen tak nazdařbůh nepřijel, někoho třeba navštívil, něco potřeboval vyjednat nebo podepsat, s někým se tady musel jistě setkat. Nejspíš s nějakým kumpánem.

Ale nikdo o něm pořád nevěděl. Anebo věděl a nechtěl se k němu znát. A čas ubíhal. Nečekaný zlom přinesla poslední říjnová středa. Ozval se Beroun: ve Zdicích zadrželi vlakového zloděje. Spícímu cestujícímu v rychlíku z Rokycan odcizil odpoledne

36

peněženku s pěti stovkami. Ten chmaták se navlas podobá násilníkovi z Písku! V Lochovicích na Berounsku má domek a z dřívějška vroubky v trestním rejstříku, kromě jiného také za znásilnění. Souhlasí věk i popis. Samosebou tvrdí, že v Písku v životě nebyl.

Padesátiletý Josef Duchoň svoje tvrzení záhy změnil. Hned,, jak ho přivezli do Písku. To když se dozvěděl, že už na něho čekají svědkové.

Tak dobrá, lhal jsem. Ale jen proto, aby na mne nepadlo podezření. To mi zase chcete něco přišít! Ty holky na nádraží si všechno vymyslely, samy se nabízely, protože nutně potřebovaly prachy. Taková hanebnost, to aby se jeden bál dát s někým do řeči…

Kdepak já a nějaký světský radovánky, natož znásilnění. Jen se podívejte, sotva stojím na nohou, každým dnem čekám invalidní důchod, to je mi pěkná spravedlnost, vykládal drze. A hned také podal stížnost.

Prostě Duchoň popřel kdeco. Dokonce i to, že si už odpykal skoro deset let za kriminální případy, včetně dvou surových znásilnění a ublížení na zdraví. To ještě pracoval jako řidič.

Začalo tedy důkladné usvědčování. Vyvraceli jsme mu jednu lež za druhou. Arogantního a drzého recidivistu nakonec zlomilo až setkání s paní Maškovou. Myslel totiž, že jeho oběť už nežije.

Doprovázena ošetřujícím lékařem označila v řadě mužů Duchoně jako pachatele z lipové aleje. Ale ani teď nemínil kapitulovat. Hned v následujících dnech začal simulovat duševní poruchu jenže podcenil soudní lékaře. Shodli se, že je za své jednání plně odpovědný, a jeho pobyt na svobodě označili za krajně nebezpečný, podobnou agresi vůči ženám může kdykoliv opakovat.

Tak ten grázl z lipové aleje odešel od soudu s kontem třinácti let. Tentokrát ve vězení pro nejtěžší zločince.

Na začátku byl žert

Za okny byl večer plný lezavého chladu, ale v lokálu restaurace Na poště v Čakovicích panovalo veselí. Pivo rozvázalo hostům jazyk, u stolů se vzpomínalo i spřádaly se odvážné plány na zítřek, na příští rok. Lidé hlaholili, sklenky cinkaly, do kontrabasu chlapských hlasů se mísil lichotivý ženský smích.

U stolu při čelní stěně seděl muž, jehož tvář zbrázdilo aspoň šest křížků, rozšafně vykládal a vyhlížel náramně spokojeně. Jo, mám se, žiju si, chodí mi peníze a tady při kampani si taky na něco přijdu, zdravíčko slouží, tak co! Ale jeden musí věděl, kdy má dost. Pane vrchní!

Host zaplatil a ještě naposledy pohlédl na parádní náramkové hodinky. Pak trochu vratce vykročil do listopadové tmy, okořeněné pachem cukrovaru na okraji Prahy.

Nevěděl, že právě končí poslední kapitola jeho života.

Našinec obvykle případ dostane, je mu přidělen, kdypak se stane, aby člověku spadl přímo do klína. Když tohle tvrdí starý kriminalista major Jaroslav Zahrádka, bude to jistě pravda.

Něco takového se mi přihodilo abych byl přesný, zrovna na Mikuláše. To pondělí jsem hned ráno odjel s kolegou na prosekturu soudního lékařství. Potřebovali jsme se přeptat, co přinesla pitva paní Kalábové, usmrcené při hádce bývalým manželem.

V prostředí ne moc veselém se ke mně přitočil jeden z lékařů, všichni nás tam samozřejmě znali: Tak jak se máte, pane majore? Vy jste přišel za tím Pavelkou, viďte!

No opravdu, je to násilná smrt…

Jaký Pavelka? My jsme tady za jinou záležitostí. Říkáte Pavelka?

Doktor povídá, že ho přivezli k pitvě z nemocnice v Měšicích. Má poranění v týlu

37

hlavy, zlomeninu lebeční kosti, pohmoždění mozku.

Ale jděte! Tohle mě skutečně zajímá. Kdopak je ten Pavelka? Lékař si došel pro papíry. Tak se podívejte… Alois Pavelka, bylo mu dvaašedesát, z Bruntálu, teď pracoval jako brigádník v čakovickém cukrovaru.

Takhle jsem tedy přišel k tomu případu. O panu Pavelkovi, který v té malé nemocnici u Prahy vydechl naposledy v sobotu, nebyla v našich hlášeních ani čárka. Vrtalo mi to hlavou, a tak jsem si ještě dopoledne zajel ke kolegům v Čakovicích.

Jo, ten Pavelka… Šestadvacátého listopadu odpoledne to oznámil vrátný z ubytovny cukrovaru. Nějak po půlnoci tam toho Pavelku přivedli, na dálku z něho čpěl alkohol, sotva se motal, kloudného slova neřekl. Na hlavě krvácel, ale ne moc, asi sebou po cestě někde praštil.

Protože se brigádník neprobral ani dopoledne, vrátný zavolal na středisko. Lékař dal toho člověka odvézt sanitkou do nemocnice v Měšicích. A druhého prosince z nemocnice volali, že Pavelka ten den ráno zemřel. Za celou dobu nepromluvil, smrt zřejmě nastala krvácením do mozku, nebožtíka odvážejí na pitvu.

Brigádník Pavelka byl veselá kopa, rád si přihnul a večer se vracíval na ubytovnu v povznesené náladě. Asi někde po cestě zakopl, zranil se no, a takhle to dopadlo.

Patrně nešťastná náhoda.

Jenže s tím, že asi, a že patrně, se kriminalista nesmí spokojit. Co když jde například o následek rvačky? Dokud nebude jasno, co se vlastně přihodilo, nemůže se případ uzavřít.

Tak tedy od začátku: Jak se vůbec dostal do ubytovny a kdo ho tam přivedl?

Vrátný pan Durdík mi opakuje, co už řekl kolegům. Po půlnoci přišel s Pavelkou nějaký mladík, tady máte nocležníka, válel se na zemi kus odtud.

Muž z vrátnice kouká, no opravdu, Pavelka, ten se zase zřídil, sotva se drží na nohou. A vida, praštil se do hlavy, teče mu krev. S pomocí několika brigádníků odvedl zmoženého Pavelku do pokoje, ošetřili ho a uložili do postele. Durdík se byl na něj ně

kolikrát podívat, nelíbilo se mu to, tak zavolal lékaře. Pak přijela sanitka a to je všechno.

Jak se pan Pavelka zranil? Kdepak, to vrátný neví, snad to nevěděl ani ten chlapík, co ho přivedl. No, určitě to nevěděl, protože říkal, že Pavelku našel ležet na zemi.

Toho mladíka vrátný nezná, po jménu se ho neptal, proč taky.

Ještě jsme prohlédli osobní věci mrtvého. Žádné peníze ani peněženka tam nebyly. Divné. Tím podivnější, že ten den, kdy brigádník s pomocí neznámého mládence přivrávoral, byla výplata a Pavelka dostal na ruku zálohu třináct stovek.

Kromě toho mu před několika dny přinesla listonoška důchod. Z toho všeho mu zůstalo pár drobných po kapsách. A co hodinky? Ten člověk nenosil hodinky? Jakpak ne. A byl na ně hrdý, vyprávěl, že je dostal od syna. Ale když ho spolubydlící ukládali do postele, tak je neměl, dobře si toho všimli.

Tohle bylo podezřelé. Copak Pavelka dělal před tím, než se ve zbědovaném stavu ocitl na ubytovně?

V pátek měl dopolední šichtu, tedy od šesti do dvou. Po práci trochu odpočíval a potom vyrazil do ulic. Popíjel v nádražní hospodě a večer zakotvil v restauraci Na poště.

Vystřídal několik stolů, platil taky za kamarády, ale ta útrata zdaleka nemohla dělat tolik, aby mu nic nezbylo.

Teď šlo o to, kdy a s kým odcházel. Tohle se muselo, i když už s časovým odstupem, podrobně zjistit. Po několika dnech jsme dali dohromady seznam všech, kteří ten páteční večer seděli v hostinci Na poště. Důchodce měl nějakou výdrž, a tak není divu, že odcházel až mezi posledními, i když tvrdil, že jeden musí vědět, kdy má dost.

Kdo se však v té době kolem Pavelky ochomýtal? Kdo byl ještě v restauraci nebo v její blízkosti? Kdo mohl vidět, zda ho někdo doprovázel?

Tak jsme se dostali až ke třem slečnám, které opustily restauraci před půlnocí a

38

vyhlížely autobus do Vysočan. Na pana Pavelku si vzpomněly, jak by ne, vždyť je kavalírsky pohostil vínem a nešetřil ani slovem. Když potom čekaly na zastávce, určitě vidě

ly, že odchází směrem k ubytovně, trochu cestu šněroval.

Ne, nikdo s ním nebyl, dívaly se za ním dlouho, to aby daly najevo, že nemají zá

jem o nějakého Jindru, taky brigádníka z cukrovaru, ale o moc mladšího.

Tenhle Jindra se choval zvlášť vlezle k Líbě. Vedl dvojsmyslné řečičky, kočičko sem, kočičko tam, pojď se trochu povyrazit, vsadím se, že nebudeš litovat… Měly z toho pitomečka legraci. Věděly, že nemá ani vindru, a tak si z něj Líba malinko vystřelila.

Ale jdi, prosím tě, to by tě něco stálo, já nejsem z laciného kraje, na mě by ti nestačila ani celá výplata! Slečny se chichotaly, jenže on to vzal vážně, cosi zahučel a rychle odcházel.

Ty tři ještě čekaly na zastávce, ale pak jim kdosi řekl, že mají smůlu, autobus dlouho nepojede, tak zkoušely stopnout nějaké auto. Nakonec je vzal kropicí vůz. Ale ještě předtím se ten neodbytný nápadník objevil znovu, a zase hurá k Líbě, pořád se vnucoval, jenže teď už mával zelenými.

Mám prachů jako smetí, vychloubal se, tak co, kočko, půjdeme? Zavolám taxíka, uvidíš, jak to roztočíme…

Co tady furt meleš, smála se Líba. Vždyť to byla legrace, mám svýho kluka, copak vážně myslíš, že bych s tebou šla? Dej už pokoj! V tu chvíli zastavil kropičák a všechny tři stopařky naložil.

Ten Jindra, jak jsme se brzy dozvěděli, se jmenuje Bakeš. V restauraci za sebe opravdu nechal platit, neměl korunu. A pak najednou mává stokorunami. Kde k nim při

šel?

Znovu hovoříme s těmi dívkami. Svorně říkají, že Jindra tehdy odcházel stejným směrem jako předtím vrávorající Pavelka. A Jindra ho musel vidět.

Bližší pohled na Bakeše ukazuje, že s financemi byl na tom opravdu bledě, ale kdo by se divil, ručičky mu šly dozadu, a podle toho pak vypadala i jeho mzda.

Kolegové z Čakovic se mezitím dověděli, že Bakeš prodal jednomu číšníkovi hodinky, prý si koupil digitálky, tak co by s těmi starými dělal. Transakce se ale uskutečnila až poté, co odvezli Pavelku do nemocnice.

Lojza měl zrovna tyhlety, řekl nám Pavelkův spolubydlící. Docela nedávno si dal u nich vyměnit pásek a pak si stěžoval, že mu dře ruku. Jen se podívejte!

Rozjeli jsme se pro sedmadvacetiletého brigádníka Bakeše, který právě brigádničil nikoliv v cukrovaru, ale u jedné vdovy v Hloubětíně. Zajímalo nás, co ten kritický večer dělal. Co by dělal. Seděl v hospodě Na poště, a když už zavírali, šel domů, tedy do domku, kde má u kamaráda podnájem.

Jenže ten domek leží opačným směrem, než kudy odcházel. Jo, málem bych zapomněl, Bakeš při těch slovech svraštil čelo, já se musel nejdřív trochu provětrat, to ví

te, toho kouře… No, a cestou našel Pavelku, ležel opilý, tak mu pomohl na nohy.

To jsou věci to jsou věci. Byl čas připomenout Bakešovi ty hodinky. Co mohl dě

lat, krádež přiznat musel, ale jinak nic, kdepak, Pavelka tam už ležel, jak cestou upadl.

Holt se asi nějak praštil do hlavy.

Zapomněl však na pomocníky kriminalistů, na soudní lékaře. Pitva totiž nezvratně prokázala, že zranění nevzniklo pádem, ale opakovaným úderem tupým předmětem, asi kamenem, zezadu do hlavy. Navíc ještě zlomeniny dvou žeber, to jak pachatel kle

čel na ležícím muži a raboval mu kapsy.

A tím pachatelem byl samozřejmě Bakeš. Za surovou loupež a ublížení na zdraví se smrtelným následkem zaplatil třinácti lety svobody.

39

Dvacet tichých svědků

Byli jsme tam v několika minutách. Malá pošta při silnici uprostřed obce Hutá, přibližně sedm kilometrů od Spišské Nové Vsi. Ráno volala vedoucí, že měli návštěvu.

Kdosi jim v noci otevřel pokladnu a odnesl sedmadvacet tisíc. Kudy se zloději dostali dovnitř, bylo patrné na první pohled. Výmluvně o tom vypovídala vypáčená železná mříž a rozbité okno.

V nevelké místnosti nás uvítal obraz, jaký jsem už nejednou viděl: Na podlaze povalený trezor, přepilované panty, dveře pokladny vypáčené. A jinak nic, co by víc prozradilo o nočních vetřelcích. Kdepak nějaké otisky! Všechno pečlivě otřené jako vždy… To jsou slova majora Ladislava Hyroše, jemuž pokračování téhle série vloupaček pořádně hnulo žlučí.

Také tady během té červencové noci zloději odvedli čistou práci. Jen venku pod rozbitým oknem zůstalo několik trasologických stop, které potvrzovaly, že tu zaúřadovali naši známíneznámí.

Stejným způsobem se předtím podepsali v Agrostavu, v kanceláři Pozemních staveb a v účtárně družstva Nový domov. Svou pozorností poctili také prodejnu Zeleniny, kancelář traťové distance ČSD, ředitelství Potravin… Všechny tyto objekty jsou ve Spišské Nové Vsi, tentokrát poprvé opustili okresní město a zavítali na venkov.

Specialisté na trezory se činili s řemeslnou zručností, ale i tak jim to pokaždé trvalo tři až čtyři hodiny, než pokladnu důkladně vybílili. Bezpochyby jsou ještě mladí, rozhodně fyzicky zdatní, podle toho, jak vnikali do kanceláří.

Necouvli ani před krkolomnou cestou, například ta jejich jarní výprava do traťové distance. Tehdy i s lupičským nářadím vyšplhali po hromosvodu na střechu, světlíkem se spustili na půdu a pak vypáčili několikerý dveře, než stanuli před trezorem. Tak tedy dva silní, hbití mladí muži, zřejmě střední postavy.

Tohle je ovšem moc málo k tomu, abychom se jim mohli podívat na zoubek. Nikdo je totiž nezahlédl, neměli jsme ani ponětí, jak vypadají.

Také jejich návštěva v obci Hutá nám nic nového nepřinesla, ale přece jen znamenala určitý zlom v jejich činnosti. Od toho případu už se zaměřila tahle anonymní parta jen a jen na pošty.

Koncem listopadu se vypravili do Harichovců, jenže zdejší poštmistr je asi moc nepotěšil: noční námaha jim vynesla sotva sedmnáct stovek. Ale konečně se našel ně

kdo, kdo noční ptáčky spatřil. Dvě dívky se vracely z taneční zábavy a poblíž pošty zahlédly tři mládence, ano, tři tak ve věku od dvaceti do pětadvaceti. Víc říct nemohou, rozhodně žádného nepoznaly.

Naše akcie o zlomeček stouply věděli jsme teď, že nejsou jen dva, ale nejméně tři. A to. je stará vesta, že čím víc pachatelů, tím menší naději mají na to, aby zůstali po

řád v neznámu. Zatím jim ovšem štěstí přálo…

Zima minula klidně. Fachmani na trezory se neozvali až druhý aprílový den.

Tentokrát se za neúspěch v Harichovcích bohatě odškodnili na poště v Nálepkově. Zinkasovali tam sedmašedesát tisíc.

Skoro dva měsíce odpočívali a pak se v noci koncem května vypravili do Hru

šová. Zdejší pošta jim dala zabrat. Museli na střechu, světlíkem na půdu, probourat strop a pak před nimi byly troje dveře jenže jim to časově nevyšlo, právě začalo sví

tat. Odtáhli s nepořízenou. Podařilo se však objevit nového svědka.

Paní Gajdošová šla časně ráno do práce. Sotva se trochu rozhlédla, vidí mladší

ho muže jede na kole a rychle šlape. Zřejmě spěchal a to se mu stalo osudným. V zatáčce vjel do bláta a upadl. Cyklista namáhavě vstal, zvedl kolo a narovnal řídítka. V

tom okamžiku spatřil paní Gajdošovou, honem nasedl a zběsile uháněl.

Mohl to být jeden z těch nočních zlodějů? Mohl, směr cesty tomu odpovídal. Co víc jsme si mohli přát. Potlučený mládenec jistě nejel až někam na kraj světa. Ale stejně

40

to trvalo dva dny, než padla jeho anonymita. A než jsme se přesvědčili o jeho alibi.

Milan Matucha z obce vzdálené šest kilometrů se nejdříve všelijak vykrucoval

teprve když viděl, že je zle, šel docela nekavalírsky s pravdou ven.

Tu noc neprožil v blízkosti chladného trezoru, ale v náručí mladé ženy, jejíž man

žel byl právě daleko za Košicemi. Chtěl jsem se vytratit ještě za tmy, ale zaspal jsem, nedivte se, říkal… A pak to hnal, jen aby ho nikdo neviděl. Záletná paní jeho alibi s uzarděním potvrdila.

Vyloupených trezorů přibývalo už tu bylo rovných dvacet tichých, docela nic ne

říkajících svědků nočních výprav. Až na tom posledním jsme našli podpis! Tedy podpis

daktyloskopickou stopu na okně, kterým se chtěli dostat na poštu v Kluknavě. Vnikli tam pak jinudy, a na to postranní okno docela zapomněli.

S napětím očekáváme, co nyní řeknou kolegové z daktyloskopie. Dali si opravdu záležet. Po dvou dnech hlásili výsledek: Otisk palce je shodný s daktylem už trestaného Dušana Petráka odtud ze Spišské Nové Vsi. Tak tedy konečně!

Dušanovi je dneska dvacet, ale už v šestnácti letech se s námi tenhle snědý ku

čeravý mládenec dostal do konfliktu tehdy se starším kámošem vykrádal sklepy. Ten jeho kamarád jako společník nepřipadá v úvahu, druhý rok si odpykává další trest s kýmpak se to dal tentokrát mladý Petrák do party?

Pohled na Dušana nám nic neříká. V továrně o něm slyšíme jen chválu, stará se o družku a dítě, nerozhazuje, nevysedává po hospodách. V zaměstnání ani v bydlišti nemá důvěrné kamarády a přece zanechal v Kluknavě otisk palce! .

Další ráno, když pospíchal do fabriky, jsme si na Dušana počkali a pak moc nerad musel nasednout do našeho vozu. Já nevím, co proti mně máte, říkal. Vždyť já žiju jen pro rodinu, já se z toho trestu poučil.

S tím vydržel až do odpoledne. Teprve když jsme mu dokázali, že vždycky nebyl opatrný, jak si asi myslí, několik případů přiznal. Ale všechno jen on sám, kdepak, nikoho do spolku nebral.

To už isme tušili, jak to asi bylo. Dušanův tatík, třiačtyřicetiletý Stefan Petrák, je pěkné kvítko. Tenhle invalidní důchodce má za sebou dva tresty, poslední za pokus vraždy. Zajímá nás, co podnikne, jakmile se dozví, kde Dušan je.

Co by podnikal… Jak se to večer dozvěděl, sedl s nejmladším potomkem Mariá

nem na motocykl, odjeli za město k lesu a něco tam dlouho kutili.

Druhý den se jich u nás ptáme, co tak pozdě v lese dělali? Vytáčejí se, potom Marián přiznává, že tam zakopali nějaké Dušanovy věci, to když slyšeli, že brácha je na kriminálce.

Našli jsme ve smrčině čtyři pistole, náboje, vkladní knížky na osmdesát tisíc a dvakrát tolik v hotovosti. A tenhle poklad Dušanovi rozvázal jazyk. Podrobně popisoval jednotlivé výpravy. Na některých byl s taťkou nebo s Mariánem, vícekrát i s Františkem, však toho jsme si přivezli až z Ostravy.

Nakonec bratři řekli, co a jak bylo, jen otec Petrák pořád zarputile mlčel, inu stará škola se nezapře. Ale i tak se podařilo příběh té sehrané rodinné bandy objasnit do poslední tečky.

Všechno byl nápad hlavy rodiny. V leopoldovské věznici Štefan Petrák uzavřel přátelství se starým zlodějem a ten ho náležitě vyučil. Co tam Štefan pochytil, to si nenechal jen pro sebe, ale proškolil i své synky. A pak se do toho dali. Jezdili na motocyklu, obezřetně vždycky nechávali stroj na pokraji obce. Proto tedy ta zimní přestávka.

Podařený tatík vládl synům železnou rukou. Z lupu a už toho bylo za čtyřikrát sto tisíc jim nedal ani šesták, to by se utrácením jen prozradili. Všechno ukládal, protože měl vysněný cíl: Až budou mít dost, odjedou někam na opačný konec republiky mezi neznámé lidi, tam koupí domek a teprve začnou žít.

Moc se jim však potom nežilo, soud odměnil mužské členy cikánské rodiny přiměřenými tresty. Štefan získal deset let, František osm, Dušan šest a nejmladší Marián

41

také s nejmenším podílem na nočních výpravách čtyři roky. A od té doby tady ve Spiši na trezory nikdo nechodí.

Ten den za nic nestál

Kdyby tak telefon na tísňové lince mohl vyprávět… Nejsou to pouze oznámení a zprávy, při nichž tuhne krev, ale většina z nich má přece jen vzrušující, tragické či dramatické zabarvení. Když muž ze stálé služby sahá po sluchátku, nikdy neví, co uslyší

ale vždycky zapojí magnetofon a bere tužku do ruky.

Právě tak tomu bylo poslední listopadový pátek. Krátce před desátou večer na kladenské policii vtíravě zazvonil telefon. Ozval se vzrušený hlas.

To je Bezpečnost, jo? Tady je Ženíšek, volám vás od sebe z bytu v Masově, zrovna sem přišel mladej Kouba moc mu nerozumím… ale podle toho, co vykládá, tak měl někdo zabít jeho matku a založit v jejich domku požár. Prý tam leží s rozbitou hlavou v kuchyni. Bydlí kousek odtud, ani se to jednomu věřit nechce.

Věřit se nechce… a přece to byla do puntíku pravda. Za chvíli se o tom přesvěd

čili kriminalisté z Kladna a nedlouho po nich i jejich kolegové z Prahy, provázení soudním lékařem.

Tohle se přihodí ve vesničce, kde se nikdy nic mimořádného nestalo jednou tu někomu ukradli králíky a mluvilo se o tom měsíce… A teď. Taková hrůza!

Lidé hovoří tiše. Nevědí proč, ale skoro jen šeptají. Tíseň padla do chalup a rodinných domků se zahrádkami, posetými spadlým listím.

Ten den od časného rána za nic nestál. Mlha, lezavo, nejlíp je u kamen, s obrázkovým časopisem, pěknou knížkou nebo před obrazovkou, prostě každý podle svého gusta. Zítra sobota, pak neděle, čas odpočinku, sladkého nicnedělání. A do toho najednou taková zvěst.

Vražda. Bestiální vražda sousedky, s kterou ještě před několika hodinami hovořili. Místem činu byl starší domek hned zkraje obce. Okna k silnici, vzadu zahrádka a dvorek pokrytý betonem. Prostě baráček, jakých jsou desetitisíce. Také zařízení je obvyklé: starší, jednoduchý, ale bytelný nábytek, po stěnách tři čtyři barvotisky, v pokoji koberec, v kuchyni linoleum. Kousek od okna postel na ní mrtvá žena, pětašedesátiletá vdova Anežka Koubová.

Leží tu jen tak v noční košili, hlavu rozbitou kilovým závažím, které vrah ponechal na kuchyňském stole. V krku a na prsou má několik bodných ran, kolem krku prádelní šňůru, strženou z věšáku nad kamny. Na nízké lavici u dveří je kupa ohořelého šatstva, jeho pach naplňuje celý domek.

Takové je dějiště té skoro strašidelné události v malé tiché vsi na Kladensku. Jeden že dvou synů zavražděné vdovy, pětatřicetiletý valcíř Miroslav Kouba, přerývaně a dost nesouvisle líčí, co se udalo.

Odpoledne si šel lehnout a sám od sebe, jak už si za ta léta zvykl, se vzbudil

měl totiž jít na noční směnu. Kolik přesně bylo, to neví, ani se na hodiny nepodíval, protože mu bylo něco divného ucítil v pokoji kouř. A jak otevřel do předsíně, tak se div nezačal dusit. Ježíš, blesklo mu hlavou, snad v kuchyni u matky nehoří?

Taky že hořelo. Rozsvítil, ale sotva bylo vidět, na lavici u dveří doutnalo ohořelé šatstvo a prádlo. Tak je polil vodou a hned běžel k domovním dveřím, aby vyvětral. Ale co to? Jsou zamčené! To je divné… u nich a taky skoro nikde v Masově nebylo zvykem dveře na noc zamykat to leda když se šlo na delší dobu pryč.

Zašmátral po futře, nahmatal rezervní klíč a otevřel. A honem zpátky do kuchyně, co jestli se matka kouřem přiotrávila? Jenže to, co spatřil, bylo mnohem horší…

Maminka je mrtvá. Někdo ji zabil. O tom se nedalo pochybovat. Hodil na sebe

42

plášť a utíkal k sousedům, co mají telefon. To to je všechno víc neví… Chudák má

ma, my s bráchou měli jen ji a ona nás žila jen pro nás, starala se, kluci, najděte si konečně nevěsty, ať se dočkám vnoučat a teď tohle… Ten chlap jako hora se rozplakal.

Neměl se zač stydět. Máma je máma. A takováhle nečekaná smrt… Mladý Kouba mluvil naposledy s matkou, když před polednem přijel autobusem, trochu se mu ješ

tě motala hlava, v Kladně něco vypil. Udělala mu polívku a měla řeči, že se z noční nevrátil hned ráno. Stěžovala si, že jí zase není dobře, to bude asi tím počasím, je špatný tlak. Potom v kuchyni ulehla a Mirek se šel prospat do pokoje. Najednou se vzbudil do toho kouře a do té hrůzy.

Kdo to mohl mamince udělat? A proč? Proč?! Tytéž otázky jsme si od začátku kladli i my, připomíná major Josef Šelemberk. Vypadalo to na loupežný motiv ale takový dost podivný… hned povím proč. Nejdřív musím říct, že vrah nezanechal žádné otisky. Vdovu snad ve spánku napadl závažím a nožem, a ještě ji škrtil prádelní šňůrou.

To ukazovalo na jeho zavilost, posedlost, nebo na nenormální stav. Musel jednat rychle, aby neprobudil mladého Koubu ve vedlejším pokoji.

A teď k tomu motivu. Nezjistili jsme, že by pachatel prohledával domek, natož aby raboval. A přece něco odnesl: ze staré krémově bílé kredence, jak prozrazovaly krevní šmouhy na jejích dveřích. Cosi tam hledal a také našel peníze. Svědčila o tom žlutá obálka, také se stopami krve. V jejím rohu bylo napsáno 3 000 Kčs, ale uvnitř nic.

Jak říká mladý Kouba, matka měla v té obálce tři tisíce, ví to docela určitě.

Tak tedy loupežná vražda. Ale… hned vedle, že to přímo praští do očí, leží hně

dá, kožená, už obnošená pánská náprsní taška, a v ní deset pětistovek. Pět tisíc korun.

A ty tady vrah nechal bez povšimnutí. Mohl tu tašku s bankovkami přehlédnout? Zdá se to skoro nemožné. Proč si tedy nevzal také tyto peníze?

Neměla krádež těch tří tisíc jen zakrýt jinou, skutečnou pohnutku? Nebo byl pachatel tak rozrušený, že si peněženky opravdu nepovšiml?

Podle lékaře přišla paní Koubová o život nějak kolem osmé. To je prozatím jediný opěrný bod. Ostatek jsou jen dohady. A jejich počet roste.

Zavraždil ji zloděj proto, že ho viděla, když bral ty peníze? V tom případě musel jednat rychle, aby křikem neprobudila syna. Ale jak se mohl tak pohotově orientovat

vždyť v kuchyni byla tma? Aby našel závaží a strhl tu prádelní šňůru, musel napřed rozsvítit… na to všechno potřeboval přece jen pár vteřin a žena na lůžku by zatím ztropila poplach asi by také vstala.

Znamená to tedy, že ji nejdříve usmrtil a pak teprve odcizil peníze? Ale proč jen ty tři tisíce – a zase se nám kruh uzavírá a nic v něm není.

Pachatel nevyšel z domku na ulici, ale utekl zadem, přes drátěný plot. Pes sledoval oklikou jeho stopu až k silnici, kde ji ^tratil. Takže se nepodařilo zjistit, zda ze vsi odešel nebo je zdejší?

Ano, přespolní nebo zdejší. Tak zněla jedna ze základních otázek. Pokud jde o člověka z Masová, vypadá to pro nás dost nadějně. V šestadevadesáti staveních tady žije lidí, jako je dnů v roce, z toho necelá polovina mužského pohlaví a z nich dvě třetiny nepřicházejí pro svůj věk v úvahu. Můžeme ho hledat mezi takovými šedesáti muži.

Ale co když je to někdo kdoví odkud?

Ještě dopoledne jsme místním rozhlasem požádali obyvatele obce o pomoc. Neviděli včera odpoledne nebo večer ve vsi někoho cizího? Nesvěřila se jim paní Koubová s něčím, co by mohlo souviset s vraždou?

V té době se už vrátil z Kladna domů Bohouš, druhý syn paní Koubové. Lpěl na mámě právě tak jako jeho bratr, o ničem neměl potuchy co vám budu dál vykládat.

To už jsme ověřovali alibi všech, o kterých byse dalo uvažovat a byli mezi nimi i někteří muži z okolí, pokud měli k místním lidem nebo vůbec k Masovu nějaký vztah.

Vrah si rozhodně nevybral ten domek náhodou, musel jeho obyvatele znát. A vě

děl, že když narazí na některého ze synů, bude mít po ruce přijatelnou výmluvu, proč

43

vlastně přišel. Z toho tedy vyplývá, že alespoň jednoho zná., A když někomu z těch lidí bude chybět alibi… Opravdu, ještě před polednem jsme na takového člověka narazili. Dušoval se, že Bohouše už celý čas neviděl a zatím s.ním ještě ve čtvrtek večer seděl v hospodě. Předtím o něm mezi kamarády mluvil jako o hamounovi, který šporuje každou korunu.

Sám Ludvík Krejza koruny nešporuje a ani nemůže, už dva měsíce o kloudnou práci nezavadil. Osmadvacetiletý pořízek agresivní povahy je teď pořád bez peněz… a bydlí v nedaleké obci. Stačilo, aby po soumraku sedl na kolo a za chvíli by přijel do Masová právě z té sírany, kde stojí domek nebožky Koubové.

A co bylo doopravdy zajímavé: Od šesti do devíti neměl alibi, ale hned po desáté to roztáčel v místní hospodě, štědře platil za kamarády. Kdepak tak najednou přišel k penězům? Už to začínalo vypadat nadějně. Krejza kupil lež na lež, a teprve když poznal, do čeho by se dostal, přiznal barvu: S jedním kámošem ukradl rozjařenému hostu v Kladně šrajtofli a o její obsah se šábli.

Měli jsme zlodějíčka, ale o toho teď nešlo. Znovu jsme se vraceli k těm penězům v kredenci kdo vlastně o nich věděl. Ty tři tisícovky představovaly poslední splátku dluhu, peníze půjčila vdova svým dobrým známým, nějakým Šolcům odtud ze vsi, kupovali ojeté auto.

Jak tvrdili synové, matka jim už dříve půjčovala, to když přestavovali domek, a paní Šolcova nebo Karel tedy její manžel peníze vždycky řádně vrátili. K matce se chovali dobře a Karel několikrát vypomohl s opravami i u nich. Jezdí jako šofér nákla

ďáku, ale dovede i barák nahodit.

Bohouš si ještě vzpomněl, že když paní Šolcova přinesla ve středu matce ty tři tisícovky, tak vyšlo najevo, že Karel si bez manželčina vědomí vydlužil dalších patnáct set. Marie z toho byla celá zaražená, na co jen ty peníze potřeboval…, a požádala Bohoušovu matku, ať mu příště nic nedává.

Tak tedy Šolc si tajně půjčuje to znamená, že i tajně utrácí. Podívali jsme se na něho zblízka a vida: V pátek k večeru se z něho jen sypaly koruny. V kladenské hospodě roztočil pár stovek, vesele hostil kamarády i štamgasty. Ten den bral výplatu, ale asi mu z ní moc nezůstalo. Možná nic.

Doma však manželce výplatu odevzdal. Kde vzal peníze?

Z Kladna přijel večer autobusem, od zastávky musel jít kolem Koubů, vrátil se nějak před devátou a tohle už něco naznačuje. A tak jsme si Karla Šolce přivezli.

Roztěkané oči, mne si ruce, až klouby bělají nechce se k ničemu znát, no jako normálně přivezl výplatu… Pak klopí hlavu, to je začátek přiznání dosud netrestaného pětačtyřicetiletého otce dvou dětí. Až donedávna proti němu nikdo neměl ani, jak se ří

ká, co by se za nehet vešlo.

To až v poslední době. Chytil se špatné party a začal pít nebo snad začal pít a chytil se špatné party tak jako tak, najednou to s ním jelo z kopce. Pár prcků do několika piv, to si snad může dopřát…

V pátek večer se vracel domů bez peněz, celá výplata v trapu. Jak to vysvětlí Marii? Z téhle šlamastyky mě může dostat jen stará Koubová, napadlo ho. Pochopí, že nemůžu přijít domů bez výplaty, půjčí mi, jako půjčila jindy, však já to vrátím.

V domku už byla tma, ale jako vždycky odemčeno a Šolc se doštrachal do kuchyně. Probuzená paní rozsvítila lampičku u postele.

Kdepak, můj milej, řekla mu nevrle, když chtěl od ní dva a půl tisíce. Ještě mi dlužíš patnáct stovek a Mařka mi nařídila, abych ti nedávala už ani korunu. Nesmíš tolik rozhazovat! Co koukáš? Tak jdi, nebo zavolám Mirka!

Zalomcovala s ním zlost a jak měl v hlavě, skočil ke stolu, na němž leželo staré závaží. Rozmáchl se… pak sebral ze stolu kuchyňský nůž… a když viděl, že ještě žije, uřízl nad kamny prádelní šňůru a omotal ji chroptící ženě kolem krku.

Teď skočil ke kredenci, tam bývají peníze. Hned poznal tu obálku s třemi tisíci.

44

Tak, tohle mi stačí. A ještě po sobě zahladit stopy. Shrnul nějaké šatstvo a prádlo na hromadu, škrtl zápalkou. Pak pro jistotu zamkl a vytratil se zadem přes plot k silnici. Ví

tězoslavně nesl domů výplatu. Podařilo se to…

A nám se podařilo dostat vraha i s doznáním do osmačtyřiceti hodin. Zlý čin, který začal prohýřením výplaty, přišel dosud bezúhonného Karla Šolce na patnáct let.

Hazardér ze severní trasy

„Ježíšmarjá, to je malér” hořekoval inženýr Chvalina z pražských Vinohrad, když v polovině října přiběhl na policii. Takové neštěstí, co si počnu, ukradli mi auťák!

Ale jděte, utěšovali ho, to se může stát horší věc. Auto se jistě objeví. Co by měli říkat jiní, třeba takový člověk, který najednou přijde o vůz při nezaviněné bouračce a kdyby jenom o vůz.

No jo, povídal truchlivě inženýr, kdyby šlo jen o ten auťák, ale když ono je to strašně komplikované! Policista nasadil služební tvář: Tak pěkně popořádku o co vlastně jde? Posaďte se a klidně nám všechno řekněte.

Pan inženýr Chvalina se tedy posadil a vypověděl svůj malér i s tou hroznou komplikací. Byl večer na návštěvě u jedné své přítelkyně v Libni a vůz nechal u Palmovky. Ráno si jde pro škodovku a marně si protírá oči. Auto nikde. Zánovní zelený vůz s poznávací značkou AS 8455 nechal řádně uzamčený, na dovoleném parkovišti a je pryč. Zlodějna, to je jasné.

A co víc… Jak sebou muž na židli vrtěl a soukal ze sebe druhý díl své pohromy, tak se ukázalo, že majitel vozu AS 8455 je věru pěkný filuta.

V podniku i doma se domnívají, že je ještě na služební cestě kdesi na Moravě.

Jenže pan inženýr to vzal hezky fofrem, jen aby se dostal do Prahy o den dřív. Proč?

Inu, aby se potěšil s tou libeňskou známou. Snad si chtěli zahrát v noci šachy nebo co, to už neříkal.

Fakt je, že svůj úmysl uskutečnil a takhle na to doplatil, on, který má pověst svě

domitého zaměstnance, pozorného manžela a starostlivého otce dvou roztomilých dcerušek. Ten lotr mi nadrobil pěknou věc, lamentoval. Teď to asi vyjde všechno najevo, jak já to jenom manželce vysvětlím…

V aktech kriminální služby se nic nepraví o tom, jak donchuán doma záležitost vysvětlil, ale osudy odcizeného vozu AS 8455 tam zachyceny jsou.

Zelená škodovka inženýra Chvaliny se po pěti dnech nalezla. Ale v jakém stavu!

Havarovaná na Litoměřicku, škoda šestadvacet tisíc.

Byla to havárie plná dramatických zvratů. Dočasný řidič škodovky předjížděl před Velemínem velkou rychlostí autobus, na vlhké vozovce dostal smyk a srazil se s protijedoucí nákladní Tatrou 138. Nákladní vůz skončil v příkopu, osobní s rozbitým předkem zůstal na silnici. Sám a opuštěný, protože zakrvácený mladík vyrazil z auta a dal se na zběsilý útěk.

Asi má, chudák, šok, říkali si řidič a závozník v tatře. Ale kdepak! Ten člověk zastavil projíždějícího renaulta, nasedl a odjel. Do nemocnice? Co vás vede! Prostě zmizel. Jakpak by ne, když to byl zloděj.

V ukradeném a havarovaném automobilu se našla krev, ale žádné otisky, zato řada všelijakých věcí: přehrávač, elektrický holicí strojek, hnědá cestovní kabela s doklady jednoho řidiče a semišová bunda s průkazy jiného muže, prostě co kde ten výteč

ník posbíral.

To dokazovalo, že se škodovkou inženýra Chvaliny neodjel nějaký mládenec poblouzněný touhou po voze, ale zloděj z profese.

Posádka tatry si ho dobře povšimla: asi dvacetiletý, štíhlý, kolem sto osmdesáti

45

čísel, kaštanové delší vlasy, protáhlý obličej, na čele krvácející tržná rána. Uháněl v modrých riflích a hnědé kožené bundě.

Kdo mohl být tenhle chlapík? klade si otázku kapitán Václav Nenadal. A hned ji sám zodpovídá: Pravděpodobně zloděj aut, který řádil na severní trase a už řadu týdnů nám působil nemalé starosti. Ne a ne se mu dostat na kobylku, ten člověk dokázal riskovat a zatím mu to vždycky vyšlo.

Od září kradl osobní vozy, pokaždé v noci, téměř vždy z pátku na sobotu, až na pár výjimek zásadně škodovky. Na té severní trase Most, Teplice, Lovosice, Děčín, Ústí nad Labem, Litoměřice, Česká Lípa, Liberec měl už na svědomí přes tři desítky aut a nyní se zabydluje i v Praze.

Případ zeleného vozu AS 8455 z poloviny října tomu nasvědčoval.

Že šlo o téhož pachatele, o tom se nedalo vůbec pochybovat, na škodovce byl jeho rukopis. Ani tentokrát, i když měl u Velemína namále, ho štěstí neopustilo. Týdny už mu bylo věrné, jezdil s ukradenými vozidly sem a tam a fortunu měl stále na své straně. Někdy z pátku na sobotu udělal i několik aut jednou dokonce pět navzdory tomu, že právě tu noc byly na silnicích severní trasy zesílené kontroly. Jako by o nich předem dobře věděl.

S vozem se potuloval několik dnů nebo pár hodin, obyčejně, než mu došel benzín, či se zadřel motor, riskér jezdil zásadně na, plný plyn. Pak auto, často rozbité, dů

kladně vykradl a byl tentam.

Říkám „on”, protože zpočátku to skutečně vypadalo na jednoho pachatele, ale pak stopy v tomto případě doslovné, otisky obuvi v autě ukázaly, že jde o ptáčky dva.

Alespoň v některých případech. Jindy byl ve voze nepochybně sám.

Jednou při nočním zátahu unikl jen o vlas autohlídce, která včas zaregistrovala číslo ukradené škodovky a začala posádku pronásledovat. Ale kdepak, hazardér ji zbě

silou, v pravém slova smyslu šílenou jízdou setřásl.

Jinou noc u Žitenic na Litoměřicku si mládenci z hlídkového vozu povšimli zaparkované škodovky. Avšak dřív, než k autu dorazili, řidič nastartoval, projel příkopem, vzal to přes pole na hlavní silnici, ztlumil světla a stovkou pryč. A naši za ním. Bohužel měl velký náskok a tak avizovali vysílačkou kolegy na nejbližší křižovatce a ti tam přehradili prchajícímu cestu.

Řidič na výstražné signály skutečně přibrzdil, zdálo se, že zastavuje, ale pojednou vyrazil na plný plyn a už koncová světla ukradeného vozu mizela v dálce. To ještě hlídka zahlédla vedle něho seděla jakási žena.

Také teď skončila honička bez úspěchu auto se pak našlo poškozené u Roudnice. A hned tam zmizela jiná škodovka, zřejmě vůz, s nímž zloděj pokračoval v útěku.

Už to bylo všechno k zoufání. Konečně nastala noc na čtyřiadvacátého října. Stá

lé službě v České Lípě telefonoval automobilista, že u Kravař je havarovaná škodovka, šofér nikde, je to nějaké divné.

Skutečně. Z vozu odcizeného večer v Liberci zbyla jen hromádka plechu, uvnitř krev, ale po řidiči ani vidu. Co se s ním stalo? Už to, že se z trosek vyhrabal, byl malý zázrak. Ten člověk je jistě vážně zraněn, musí vyhledat lékařskou pomoc. Upozornili jsme proto zdravotnická střediska a nemocnice ale nic.

Ovšem hned odpoledne se u nás v České Lípě objevili dva muži ten starší podpíral všelijak zafačovaného chlapce. To je brácha, povídá, ukrad v Liberci z nerozumu auto a havaroval s ním tady u Kravař, pěkně se zřídil, udělal to z hlouposti, viď?

Osmnáctiletý učeň automechanik Vlastimil Tvrzník přikývl. Udělal jsem volovinu, povídá. Snad ti to přičtou k dobru, utěšuje ho bratr, přiznání je přece polehčující okolnost…

Jenže tohle přiznání bylo jaksi z musu ukazuje se, že mládenec zapomněl ve voze aktovku s osobními věcmi a doklady stejně byste poznali, o koho jde, tak co.

Když se trochu zotavil, vylíčil nám celou tu událost podrobněji. Vůz při velké rych

46

losti nezvládl, havaroval, z demolovaného auta doslova vypadl a odplazil se do polí. S

tím zraněním ušel za tmy celou cestu domů, asi tak patnáct kilometrů… Pak teprve zjistil, že nemá aktovku, se vším se doma přiznal a tak ho bratr přivedl k nám.

Nu dobře jenže něco tady nehraje. Za prvé ta aktovka: v rozbitém voze nebyla.

Někdo už s autem zřejmě manipuloval a kompromitující doklady odnesl. Kdo? Nemohl to být Vlastimilův společník? A není tenhle Tvrzník jedním z těch dvou riskérů ze severní trasy? Způsob, jakým byl vůz otevřen, tomu napovídá, co na tom, že podle Vlastíka je to jeho první krádež.

Potom se podařilo sehnat svědky, kteří tu noc viděli u Kravař dvě škodovky, vozy jely šílenou rychlostí, jako by závodily. Neseděl v tom druhém autě společník tady toho mládence? A nebyl to on, kdo se pak k havarované škodovce vrátil a vzal tu aktovku?

Případ se posunul o krok dál po domovní prohlídce u Tvrzníků. Objevili jsme tam řadu věcí pocházejících z vykradených aut tady na severu. Teď už nás Vlastík nemohl krmit povídačkou, že šlo o jeho první zlodějnu.

Přiznal se s pláčem naplno. A ano měl společníka, jméno však z něho lezlo pomalu, až jsme mu napověděli jméno jeho nejdůvěrnějšího kamaráda. No jo, byl to on, Franta Tošner, my jezdili spolu…

Tak tedy o rok starší závozník ústecké Mototechny František Tošner byl hlavním mužem podařené dvojice. Vlastík mu zpočátku dělal zeď,ale pak se do toho dal také na ostro.

Jenže po Tošnerovi jako by se země slehla. Do zaměstnání už nepřišel, doma se neukázal a rodiče prý o něm nemají potuchy. Třeba neměli, třeba měli, kdo by mohl vě

řit tatíkovi Tošnerovi, který absolvoval jedenáct trestů, maminka už také dvakrát poznala státní zaopatření. V úkrytech na nejrůznějších místech stavení jsme objevili spoustu vě

cí, všechny z vykradených aut. Prostě taková prima rodinka.

Tošner mladší však řádil na severní trase dál. Jako osamělý vlk se projížděl po silnicích a přespával ve vyloupených chatách, celkem dvacet jich navštívil, než spadla klec.

Řekli jsme si, že synáček se přece jen půjde podívat za tatíčkem, tak jsme samotu, kde Tošnerovi bydleli, nenápadně střežili. A liška se po měsíci chytila.

Teď stál před námi. Dvakrát už trestaný pro krádeže. Takový docela hezký urostlý kluk, snad ani v jádru nebyl špatný, ale rodinná výchova udělala své. Nerad se loučil se svobodou, ještě v průběhu vyšetřování se při eskortě z věznice pokusil pláchnout.

Riskoval doposledka a vzdal to až před soudem, kde ho za čtyřiapadesát aut odměnili šestiletým vězením. Tvrzník zinkasoval dva roky. A ještě na někoho soud pamatoval: na Tošnerovu milou, dívku ze spořádané rodiny, která sice nic neukradla, ale o Tošnerových spádech věděla a tu a tam se s ním i projela. Tahle známost ji přišla na šest měsíců podmíněně.

Tak tedy každý po zásluze nejvíc Tošner, který říkával: Risk je zisk. Jenže takhle si to asi nepředstavoval.

Proměny dědečka Váni

Pohřešuje se… Stručná, zlověstná věta. Může se pohřešovat cokoliv a kdokoliv.

Třeba nějaký předmět. Je to nemilé, někdy víc než nepříjemné, ale prosím. Když však jde o člověka objevuje se úzkost a zlá předtucha, někdy všechno dobře dopadne, jindy je na konci hoře, slzy, které často ani čas nešetře. Jsou také tu a tam případy s otevřeným koncem.

Člověk zmizí a už se nikdy neobjeví, nikdo neví, co se s ním stalo. Jednou dítě, podruhé stařec, ztratí se a už se nenajde muž či žena v rozkvětu sil a zůstávají pouhé

47

dohady. Domněnky víceméně opodstatněné, to když se ví, jak a také proč ten člověk zmizel. Vedle toho ojediněle existují případy nejen bez konce, ale i bez začátku.

Jsou to historie jako stvořené pro lidskou fantazii. Napohled absurdní, neskuteč

né, málem mystické, třebaže každá z nich má reálný podklad a lze ji ztvárnit do strohé

ho úředního hlášení nebo dokonce do románu.

Kdoví co je v pozadí těch podivných příběhů… třeba něco, co by člověk vůbec nečekal. Jako tomu bylo v případě, jehož aktérem byl pan Váňa z Prahy. Vyprávěl mi o něm podplukovník Miroslav Kučera.

Tehdy třiašedesátiletý vdovec Ladislav Váňa žil v I^raze tak jako tisíce jiných dů

chodců. Bydlel s mladými. Narodil se za první republiky, prožil okupaci, dočkal se svobody a nakonec penze, jaká přísluší samostatnému ekonomovi. Nic moc, ale ne zase úplně málo.

Nedlouho před tím, než mu dali balíček z Domu potravin a poslali ho do důchodu, zemřela panu Váňovi manželka. Zůstala mu jenom provdaná dcera, jedináček, a dvoupokojový byt s několika kaktusy a líným kocourem.

Tati, víš co? navrhla dcera. Tvůj a náš byt vyměníme za jeden velký. Budeme žít pohromadě a bude nám všem dobře. Dobře a veseleji. Z penze nám dáš něco na domácnost a ještě ti dost zbude, nudit se nebudeš, když tu jsou Alenka s Jarouškem.

I stalo se. Tatínek a dědeček Váňa měl pro sebe samostatný pokoj, ale smutno mu tam nebylo, věčně u něho skotačili Alenka s Jarouškem, dědeček s nimi chodil do školy a vodil je nazpátek, na procházky, a pokud mladí nejeli novým vozem o víkendu na chalupu, tak i v neděli do kina.

Ani když rodiče s dětmi odjeli, neměl čas se nudit. V bytě bylo pořád co opravovat, takoví neposední rošťáčkové toho rozbijí, o jé! Parkety napastovat, nábytek vyleštit, knihovnu přerovnat, plech za oknem natřít, prostě nemohl zahálet. Věděl, kolik by bylo řečí, kdyby něco nezařídil nebo udělal špatně, v tomhle byla dcera po matce, hodiny by o tom vykládala.

Jen tu a tam si vyšetřil chvíli volna a zašel si sám na svá oblíbená místa v Prokopském údolí, s kloboukem v ruce procházel tím klikatým kaňonem a myslel bůhví nač. Jindy si zajel do Bráníka, usedl ha navigaci a pozoroval hladinu líné řeky.

Inu, starší usedlý člověk. Cifršpión v penzi. Dědeček. Muž bez fantazie, bez ambicí.

V polovině září odjeli mladí s dětmi zase na víkend, a když se vrátili z chaty dě

deček nikde. A nevrátil se ani do pondělního rána.

Tohle tatínek ještě nikdy neudělal! hartusila mladá paní. To abych šla s dětmi sama do školy. Že on ho zlákal nějaký kamarád do hospody a teď někde vyspává opič

ku! Já mu to ale řeknu! Od plic!

Prozatím mu jen napsala lísteček, co má koupit, aby šel pro děti a že by mohl vytřít kuchyň a předsíň. Avšak nic z toho dědeček Váňa neudělal. On se totiž nevrátil. Ani v úterý. Ve středu ráno to mladí ohlásili: Dědeček se nám ztratil.

Ladislav Váňa se dostal do seznamu pohřešovaných osob, a tak se rozběhl dobře naolejovaný pátrací stroj.

Ukázalo se, že pan Váňa odešel jen tak nalehko, nic zvláštního si nevzal, jen jako by šel na procházku. Nikdo však nemohl říct kdy a kam, sousedé ho ani neregistrovali, to víte, takový obyčejný člověk.

Na policii se vyptávali na kdeco, i kam pan Váňa chodíval, a tak pátrači prohledali Prokopské údolí a zajeli i do Braníku. Nic se nezjistilo, už tu byl další víkend a nezvěstný dědeček nikde. Vyhlásilo se tedy celostátní pátrání. A po třech týdnech se ocitla Váňova podobenka na obrazovce. Tak se k tomu případu dostal podplukovník Kučera.

Ta záležitost mne zaujala hned od začátku. Víte, nechci tvrdit, že každý člověk má napsáno na čele, co je zač, ale přece jen snímek pana Váni ledacos napovídal.

Byl to zřejmě vyrovnaný, klidný člověk, uvážlivý, žádný fanfarón. A totéž potvrzo

48

valy informace. Neměl s nikým nepříjemnosti, zdravý tichý muž, ale ne zase nějaký nabručený nemluva, sousedé potvrzovali, jak hezky se choval k vnoučatům. No, a najednou zničehonic zmizel.

Jako v podobných případech, i tady se jevilo několik možností: sebevražda, ne

šťastná náhoda anebo vražda.

K sebevraždě neměl nejmenší důvod. A nešťastná náhoda? Jaká? Že by ho naši nenašli? Stal se tedy obětí trestného činu a pachatel jeho tělo ukryl? Co by k tomu vraha vedlo? Pan Váňa u sebe nic cenného neměl. Leda že by se stal svědkem nějaké lumpárny, a proto ho někdo odstranil.

Všechny ty verze zněly krajně nepravděpodobně. Mohl pan Váňa odejít od mladých dobrovolně? Jistě. Jenže se zjistilo, že neudal, kam za ním mají posílat důchod. Z

čeho by žil? A proč by se vůbec vzdával penze? Koneckonců nikde jinde se k pobytu nepřihlásil.

Všelijaké podobné úvahy mě napadaly pokaždé, když jsme se k Váňovi vraceli

několikrát ho diváci znovu viděli na obrazovce. Všechno marné. Neobjevila se jediná stopa. Ani žádný kosterní nález Váňovi neodpovídal.

Tatínek není mezi živými, prohlásila dcera a ve výroční den jeho zmizení dala sloužit zádušní mši. Ať jen lidé vidí, jak si dědečka vážili a jak ho ctili!

Minul další rok, a když jsme na jeho sklonku probírali v kriminální ústředně některé nevyřešené případy, rozhodli jsme se připomenout dědečka Váňu ještě jednou na obrazovce.

A co se nestalo. Druhý den po té relaci volali hned dopoledne kolegové z Michalovců, že tam Ladislava Váňu nalezli. Je v pořádku, dokonce ve výborném stavu, na žádnou trestnou záležitost to nevypadá.

Právě jsem měl letět do Košic, tak jsem si řekl, že se v Michalovcích zastavím a sám si s dědečkem Váňou promluvím.

Konečně seděl proti mně, už ne tak vážný jako na fotografii, kdepak, v očích šibalský úsměv, hezky ustrojený, no na mou duši, pan Váňa omládl. Tohle tedy bude fakt divný případ!

A taky že byl. To už jsem věděl, že na Váňu upozornila v Michalovcích paní Budzáková, která viděla jeho fotografii v televizi. Ale to je přece ten milej pán, u něhož jsem odpoledne ve stánku na výročním trhu koupila Olince loupežníka Rumcajse.

Ráno cestou do práce to řekla policistům. Opravdu. Stánek stál ještě na náměstí, u něho dva prodavači, už postarší pánové, jeden až nápadně připomínal pohřešované

ho muže. Nadstrážmistr si vyžádal jeho průkaz. Na mou duši! Ladislav Váňa, data souhlasí. Něco však chybí potvrzení o novém bydlišti, stále je tam ještě stará adresa z Prahy.

No, a teď mi pan Váňa vypráví svou historii.

Nebožka Alžběta, dej jí pánbůh věčnou slávu, byla pěkná semetrika, manžela nepouštěla mezi kamarády, natož do hospody, ani do kina sám nesměl. To nebyl život, jaký si Váňa zamlada, když jako dorostenec hrál za Meteor, představoval. Ale neměl dost sil, aby se z toho vymanil.

Pak Alžběta zemřela a dědeček Váňa se dostal z deště pod okap. Mladým dělal služku pro všechno a dcera měla pusu proříznutou jako její máma.

Moc zábavy si penzista neužil k těm z mála patřilo sázení do sportky. Avšak za patnáct let vyhrál tu a tam čtvrtou, dvakrát pár stovek na třetí. A najednou ani tomu nechtěl uvěřit utrhl první pořadí. Dvakrát sto tisíc. Považte! Dvakrát sto tisíc!

Nikomu neřekl ani slůvko, výhru dal na vkladní knížku s heslem a koumal, co udělá.

A tehdy jako z udělání potkal Jardu Voráčka, dávného kamaráda z vojny. Jo, tomu se panečku vedlo! Jezdil po poutích, jarmarcích a všelijakých slavnostech a prodá

val suvenýry. Dost si vydělal, jak by ne, a ten život!

49

Voráček byl pořád někde jinde, legrace, rozruch, tu a tam ve svých třiašedesáti i nějakou vdovičku utrhl. Všude známí, všude ho s radostí vítají, co ti mám, Láďo, vyklá

dat, mám se jako v ráji!

Víš co? povídá najednou Jarda. Měl jsem parťáka, dobrej chlap, jenže vyženil na Slovácku domek a mne nechal. Mohl bys se mnou do party. Copak je to nějakej život, jakej ty tady v Praze vedeš… to je živoření. Pojeď se mnou!

Váňa uvažoval jen chvilku. Hergot, to by bylo něco, aspoň na starý kolena si ješ

tě trochu užít! A nejen doma leštit kliky, vláčet tašky ze samoobsluhy a vodit dětičky do školy. A kdyby to moc neneslo, mohli bychom si oba přilepšit z té výhry já to beru, Jardo! Plácl si s Voráčkem.

Aby někdo známý pana Váňu nezahlédl, rozhodli se, že budou jezdit po Moravě, a hlavně na Slovensku. Zapomněli na televizi ale tehdy náhodou uviděli v restauraci tu relaci na obrazovce, jak jsme ztraceného dědečka hledali.

Sakra, Láďo, aby tě tak někdo poznal… to by byl malér! Musíme něco udělat. A udělali jednoduchou věc: Váňa nosil pár dní tmavé brýle. Byl v tom i kus romantiky a hodně radosti z cest do nejrozmanitějších míst.

Pan Váňa se usmívá. Ne, ničeho nelituje, tohle je právej život, cítí se jako mladík

pravda, někdy se mu zasteskne po dceři a po vnoučatech, bože, vždyť je to jeho krev, ale vědět o sobě nedal. Měl strach, že by ho zase zotročili.

Takové to tedy bylo. Ani sebevražda, ani neštěstí, ani mord, ale odchod do jiné

ho života, do světa jarmarečního vzruchu a jiných kouzel.

Ničeho trestného se pan Váňa nedopustil, až na to, že měl být řádně hlášen, tohle se musí napravit. A co kdyby se přece jen na mladé zajel podívat? Násilím ho tam držet nemohou uviděl by vnoučata.

Panu Váňovi zjihly oči. A jel do Prahy. Jako lord první třídou rychlíkem. Nakoupil dárků, že si na to musel vzít taxík. Koncem týdne se objevil u mladých.

Úžas. Divení. Radost. Dědečku! Už u nás zůstaň!

Ale kdepak. Už žádný dědeček Váňa, ale pan Váňa, bodrý obchodník se suvený

ry, po několika dnech zase odjel. Tam, do světa, kde se pořád něco děje, tam, kde je svým vlastním pánem.

Kanón na háčky

Modré nápisy, prapory a emblémy hudebního života připomínaly v ulicích hlavní

ho města, že Pražské jaro právě vrcholí. Bylo téměř vyloučené sehnat lístek na jaký

koliv koncert, natož pak na vystoupení Berlínské filharmonie, kterou dirigoval sám Karajan. Také ho mezinárodní hudební festival zlákal, právě včera přiletěl vlastním letadlem do Prahy to už Smetanova síň Obecního domu byla dávno vyprodaná do posledního místečka.

Mezi šťastlivce se vstupenkami se mohl počítat i doktor Mojmír Valouch se svou mladou manželkou. To budu mít dneska krásný večer, těšil se uznávaný internista. Mrkl na hodinky a se špatně tajenou netrpělivostí pohlédl na manželku. No tak sláva, Věra už je oblečená, ještě nějakou tu maličkost krásně to stihnem. Jenomže lékař neměl po ruce Sibylu, aby mu předpověděla, co ho čeká.

Paní Valouchová se na okamžik ztratila z manželova zorného pole ale vzápětí ji slyšel. Její hlas přeskakoval rozčilením.

Kde mám perlový náhrdelník? Šperky! Kde jsou moje šperky? Pojď sem někdo to tady vybrakoval!

Ne, nešlo o omyl. Zásuvka v komodě pod oknem je prázdná. A ještě ráno tam určitě byly. Jak je to možný?

50

Doktor Valouch, řádně vyvedený z míry, spěchá do pracovny. Neblahá předtucha se vyplňuje: Zmizel i příruční trezorek s penězi, vkladními knížkami a zlatými dukáty, pryč je i sbírka starých mincí. Škoda jistě přes sto osmdesát tisíc a nikde ani náznak nějakého vloupání.

Tak se stalo, že toho večera zůstala na vyprodaném koncertě berlínských filharmoniků dvě místa volná. V době, kdy dirigent pozvedl taktovku, otvíral doktor Valouch dveře bytu ve vinohradském činžáku u Riegrových sadů kriminalistům.

To je pro mne záhada, muž, který se těšil na Karajana, upřel pronikavý pohled na technika. Vysvětlete mi laskavě, jak se dostal zloděj do bytu, když zámek je v naprostém pořádku. Nebo jste snad něco našli? pravil tím svým suchým hlasem, tolik obávaným studenty při rigorózních zkouškách.

Kriminalisté záhadu zamčených a nepoškozených dveří docentova bytu snadno vysvětlili. Pracoval tady háčkař. Tedy chlápek, který po způsobu starých zlodějů vyháč

koval dvoukřídlové dveře. Obě rozevřená křídla zase dovedně přirazil, lékaře při odemykání ani nenapadlo, že měl doma škodnou.

Těžko odhadnout, kdy nevítaná návštěva přišla, od rána nebyl doma. Manželé odcházeli společně, lékař jel na kliniku, žena ke kadeřnici a potom k rodičům, kde si ji kvečeru muž vyzvedl.

A marně se kriminalisté vyptávali nájemníků v domě, jehož schody prošlapaly už tři generace Pražanů. Nikdo v činžáku žádného podezřelého, a vůbec nikoho cizího, nespatřil. Po zloději i po špercích a dukátech ani stopa.

Takhle řádil už skoro půl roku, připomíná podplukovník Vladimír Gúrlich. Hovořily o tom hlášky, které nám téměř s týdenní pravidelností docházely na kriminální centrálu.

A nebyly jenom z Prahy jako zpočátku.

Háčkař se postupně přihlásil v Litoměřicích, Liberci, Ústí nad Labem, Děčíně.

Pak se objevil v Karlových Varech a několikrát se tam vrátil. Oblažil svou přítomností Mariánské Lázně, Plzeň, Rokycany… vždycky živá rušná města, kde se člověk snadno ztratí.

Jednal pořád stejně, měl už svůj zajetý mustr. Specializoval se na nájemníky s akademickým titulem a vykrádal výhradně byty s dvoukřídlovými dveřmi. Do zamčeného příbytku vnikal tak, že zapáčil v místech, kde se nacházely zástrče, a vzniklou mezerou je pomocí háčku odjistil. Bylo jasné, že je v tomto oboru specialistou se značnou praxí.

Dveře nechával čisté, napohled nepoškozené, vždy je zase pečlivě přirazil, aby se na jeho návštěvu hned nekáplo. Proto také úzkostlivě dbal, aby uvnitř nezanechal nepořádek. Není divu, že postižení zjistili krádež obyčejně pozdě, až když něco cenné

ho hledali.

Vůbec bych řekl, že opatrnost považoval za matku moudrosti. Svědčilo o tom i to, jak si předem oklepával terén. Mnozí z okradených si vzpomněli, že několik dní, ba až tři týdny předtím, jim někdo třeba víckrát telefonoval ale jak se ozvali, vždycky zavěsil.

Bytař zřejmě vyčkával, až nikdo nebude doma.

Taky se nepřihodilo, že by někdy navštívil byt, kde chovali psa jen jednou došlo k takové trochu humorné příhodě. Mladí manželé v Plzni měli různice se sousedy, nazlobenými věčným štěkáním opuštěného Azora v bytě. Tak tedy dali milého hafana na výcvik známému kynologovi a ten ho štěkat odnaučil.

Jednoho dne k večeru se mladý pár vracel a co to? Dvoukřídlové dveře u bytu pootevřené. V předsíni tiše, jen vrtěním ohonu, vítal svého pána boxer Azor, zřejmě se dožadoval pochvaly. Za co, o tom svědčil kus utržených cizích kalhot na koberci.

Zatím jediná stopa po nepolapitelném háčkaři napověděla, že měl kalhoty, jaké nosí spíš starší usedlý člověk, tedy žádné džínsy nebo tak. Tohle jen posilovalo domněnku, že by mohlo jít o protřelého borce. Háčkařům totiž kvetla pšenice ještě nějaký čas po válce, pak se pořád víc a víc stavěly byty jen s jednokřídlovými dveřmi. Zloději místo háčku začali užívat rozlamovák na zámky a planžetu, háčkařina žalně upadala,

51

až skoro zanikla. Její slávu se snažil ve starých domech vzkřísit náš známýneznámý.

Jářku kdopak to asi je?

Možná nějaký adept, kterého vyučil starý praktik. Nebo spíš zkušený háčkař, snad si chce na stará kolena přilepšit a nové metody mu nevoní. Tomu by taky odpoví

dal kus utržené nohavice z běžné konfekční látky střízlivé barvy.

Pochopitelně se v našem zorném úhlu ocitli všichni evidovaní háčkaři, většinou už tatíci na odpočinku. Zkoumalo se u nich alibi, a to nejen v jednom, ale vždycky v ně

kolika případech té zvláštní série. Ale na nikoho to neštymovalo.

Zároveň jsme po něm šli i z jiné strany. Už měl za sebou přes šedesát vloupaček a odnesl toho za statisíce. Klenoty, elektroniku, starožitnosti a další cennosti, jež lze snadno zpeněžit. Určitě to nebral proto, aby si doma zřídil privátní muzeum. Zcela logicky by měl ty věci nějak pokoutně prodávat.

Ale kdepak, nic z našeho už bohatého seznamu se neobjevilo v jediném starožitnictví, v jediné výkupně ani mezi překupníky. Co s tím ten chlap dělá? Snad se zatím spokojuje s penězi v hotovosti také těch ukradl požehnaně a ostatní si nechává pro strýce Příhodu, čeká až uplyne delší čas.

Ještě se pořád činil. V matičce stověžaté, v severočeských i západočeských městech. Řečeno lapidárně: upíjel nám krev.

Utěšovali jsme se, že každý, byť sebeobezřetnější zločinec, udělá jednou faux pas chybný krok. S narůstající sérií podlehne sebejistotě, že právě on je nepolapitelný, celá kriminálka je na něho krátká. No a pak šlápne vedle.

A opravdu. Dočkali jsme se.

Kolegové v Praze dopadli jistého Mirka Soukupa krátce potom, co udělal třináctý byt. Že já nezůstal u dvanáctky, hořekoval ale to nebylo důležité.

V kamrlíku jeho slečny se našla dosud nezašantročená část kořisti. A teď co byste řekli: Mezi těmi věcičkami byl i perlový náhrdelník, který na jaře zmizel z vinohradského bytu docenta Valoucha. Právě toho, co mu háčkař zkazil zážitek z Karajanova koncertu.

Soukup se však zapřísahal, že s tím bytem u Riegrových sadů nemá nic, ale pranic společného a my mu věřili. Tenhle mladík z nové bytařské generace by těžko dokázal tak čistě vyháčkovat dvoukřídlové dveře, to už chce nějakou rutinu.

Odkud tedy tu věcičku má? Přece z tý rány v Ústí, jak o ní už vykládal.

No, ovšem. Potíž je ale v tom, že majitel ústeckého bytu, pan Dvořáček, krádež náhrdelníku vůbec nehlásil. V seznamu odcizených věcí uvedl kdejakou maličkost, i plynový zapalovač a tenhle klenot bratru za dvacet tisíc vynechal. Zapomněl? Prosím vás! Musel v tom být úmysl.

Rozhodli jsme se neobtěžovat pana Dvořáčka a jeho marnivou choť předčasnými dotazy. Pokusíme se té záhadě přijít na kloub sami.

Je snad tím tajemným háčkařem sám Dvořáček? Že by jeden bytař okradl druhého? To lze vyloučit. Podezřívat ústeckého mechanika nemůžeme už proto, že se přes den až do tří nehne z fabriky natož aby cestoval v pracovní době po republice.

Nabízí se ale jiná možnost: Dejme tomu, že ten náhrdelník koupil hodně levně z podezřelého pramene tak o něm raději pomlčel. Ví dobře, že by z toho měl popotahovačky. Jisté je, že čisté svědomí pan Dvořáček nemá, jinak by přece ztrátu toho klenotu nezatajil. Tak jsme si Dvořáčka a celou jeho rodinu začali důkladně oklepávat.

Zvlášť nás zaujala mechanikova matka, paní Ludmila Dvořáčková. Má už šest křížků na bedrech, kdysi dávno se rozvedla, ale teď bydlí u nějakého Břetislava Dufka v domku na okraji Nové Vsi u Prahy.

Ti dva důchodci tam žijí v klidu a pokoji, skromně, jeden pro druhého jako tisíce podobných, kteří přepustili městský byt mladým a odstěhovali se na venkov. Piplají se v zahrádce, krmí drůbež, občas zaskočí na pár slov k sousedům, večery prožívají u televize. S nikým žádné spory, nikdo o nich nemůže říct křivé slovo.

52

Všechno se zdá v pořádku až na jednu věc, ale o té sousedi nemají ponětí. Pan Dufek se totiž nechlubí svou minulostí a mohl by o ní něco vyprávět! Hodiny a hodiny…

vždyť kdysi patřil k extratřídě.

Bytař z prvních poválečných let. Nějaký čas žil v pohraničí, později zakotvil na Ostravsku, pak přesídlil do Prahy. Mezi tím byly četné pauzy ty prožil v arestech. Pokaždé pro bytové krádeže, neboť specialitou Břetislava Dufka byly dvoukřídlové dveře a háček. Naposledy vykročil z vězeňské brány před patnácti lety a od té doby o něm nebylo slyšet. Nějaký čas pracoval jako skladník, trochu marodil, no a pak se dal dohromady s paní Dvořáčkovou.

Měli jsme ho v seznamu někdejších háčkařů. Patnáct roků je však hezká řádka, člověk se na stará kolena usadí a leda občas zavzpomíná na ty bujaré časy. A hlavně: Dufek sotva vytáhne paty z domu, někdy na nákup do Jednoty, nanejvýš autobusem k lékaři. Žije střídmě, vrtá se v zahrádce, hledí si králíků, a když už někdy vyrazí do hospody, tak jen na jedno pivo. Prostě docela všední penzista.

Jenže je tady ta spojnice: perlový náhrdelník paní Valouchové mechanik Dvo

řáček Ludmila Dvořáčková vysloužilý háčkař Dufek. Tak uvidíme.

A uviděli jsme. Za týden nám přibyl v Praze další byt. A teď už to jelo. Mladá paní Dvořáčková z Ústí si při výslechu najednou vzpomněla na ten perlový náhrdelník; dostala ho od tchyně k narozeninám. Ale nikde o tom nemluv, upozornila ji, Břeťa má ještě z dřívějška kamarády…

V tom nenápadném domku v Nové Vsi jsme našli věci z poslední krádeže, jinak nic zajímavého. Až teprve teď seznal pětašedesátiletý háčkař, kdy udělal faux pas tehdy, když se nedíval Ludmile po prstech: perlový náhrdelník se jí zalíbil a tajně ho schovala jako dárek pro snachu.

Myslíte, že Dufek kapituloval? To byste neznali protřelého recidivistu. Prostě najednou ztratil paměť. Jo, ten náhrdelník? Počkejte jak to bylo, já ho koupil od jednoho neznámého v pasáži. Takže jsme ho mohli zatím usvědčit jen z jednoho vyloupeného bytu, i když jsme nepochybovali, že jich má na svědomí už osmdesát. Jenže dokázat to. Neobjevili jsme totiž nic z toho, co odtud odnesl. Ale všechno má svůj konec. Po ně

kolika prohlídkách se našly ukradené věci zakopané porůznu v lese nad domkem.

Ptáte se, jak to veterán Dufek všechno dělal? Jak udržel zdání, že se z Nové Vsi takřka nehne? No, jak: Ráno za šera odešel lesem někam na vzdálenější stanici autobusu a jel za svým kšeftíčkem. Právě tak kradmo se vracel. Tyhlety jeho přes rok trvající výlety mu vynesly cennosti za tři čtvrtě miliónu a všechno se našlo. Zakopané.

Proč to neprodával? Proč jen sysloval?

Proč… Skoro dvacet let nesáhl na háček ale najednou ho začaly svrbět prsty.

To by v tom byl čert, abych nepřetrumfl ještě dneska ty mladý! Sám sobě chtěl dokázat, že je pořád třída.

Zkusil to. Jednou dvakrát osmdesátkrát. Přesvědčil se o tom, že je ještě kanón. A to přesvědčení mu trestní senát ohodnotil na sedm let.

Výstřely ze žárlivosti

Všechno mělo běžný průběh, jaký se denně opakuje jen s docela malými obmě

nami. Sedmnáctiletý učeň Radek poprvé utkvěl očima na štíhlé a docela pěkné plavovlásce. Stalo se to jednoho červencového dne na plovárně Vítkovických železáren v Ostravě. Nesmělý a ve věcech lásky neznalý hoch si dodal odvahy, slečnu oslovil a řekli si, že se zase uvidí. Kde? No přece opět tady na plovárně.

Tomu mládenci prostě chyběly nejen zkušenosti, ale i letora legendárního Casanovy. Proto mezi Radkem a osmnáctiletou prodavačkou Jiřinou vyrostl zprvu jen kama

53

rádský vztah. Zdůvěrnili natolik, že se jeden druhému svěřovali se svými radostmi i starostmi. Nic takového, co by nemohla slyšet celá plovárna.

Jenže v pozadí číhal amórek. Jednou, když vlahý vítr odvál z Ostravska kouř a do modra vymetl oblohu, napjal ten klučina luk a vystřelil šíp. Trefil mládence přímo do srdce.

Radek si najednou uvědomil, že mu tohle kamarádství nestačí. Pocítil touhu sevřít tu blond dívku do náruče a horkým dechem jí šeptat vyznání. Jak ji miluje, co pro něho znamená, že jen ona a žádná jiná… Jiřino vypravil ze sebe konečně, ale oči raději odvrátil jinam Jiřinko… já, já tě mám rád.

Kteroupak dívku nepotěší vyznání lásky? I když je starší než ctitel, i když je v srdečních záležitostech zkušenější, i když ví, že po něm přijde ještě asi někdo další.

Není divu, že za nějaký čas dobyl Radek nejen srdce Jiřiny. Neobratným způsobem chlapce ji získal celou. Krátce a dobře přišlo to, co pozdější protokoly popisovaly jako intimní vztah. Ale; stále ještě nikdo nemohl tušit, že důvěrné přátelství těch dvou se naráz stane veřejnou záležitostí, kterou budou přetřásat vyšetřovatelé, znalci, psychiat

ři, prokurátor, soud, ale také různí amatéři.

Týdny a měsíce plynuly. Podzimní plískanice vystřídala bílá zima, až opět vysvitlo jarní slunko. Zdánlivě se nic nezměnilo. Jen takové drobnosti mohly signalizovat, že s Radkem Poštolkou se cosi děje.

Pojednou začal být jiný. Horšil se jeho prospěch v učilišti, býval roztěkaný, nervózní, vracel se pozdě večer, vstával nevyspalý. A tak to pokračovalo, až si s ním vychovatelka v internátu důkladně promluvila. Nejdřív se všelijak vytáčel, ale pak se svěřil se svou láskou. Víte, já ji mám tak strašně rád…

Později říkal, že se chce s tou dívkou rozejít, ale všechno zůstávalo při starém

dokud vychovatelka nepozvala Radkovu maminku. Teprve potom se chlapcovo jednání změnilo k lepšímu.

Ve skutečnosti se však stahovala mračna. Zamilovaný Radek měl už dávno klíče k bytu své milé ve svobodárně. Jiřina mu je sama dala. Chodil k ní, jak se mu zachtělo.

Měli se rádi. Všechno se zdálo náramně růžové. Až nastal ten osudný sedmnáctý březen, den, který předznamenal tragédii. Ale o tom nám poví major JUDr. Miroslav Krtič

ka.

Tehdy měl Radek přijít ve čtyři odpoledne. Přišel, ale milá nikde. Lehl si v pokoji na válendu a usnul. Vzbudil se až při návratu Jiřiny. Chybělo málo do desáté. Kdes byla tak dlouho?

Zdržela jsem se. Víš, oslavovali jsme svátek jednoho kolegy. Koho, kde, jak a kdo tam byl, Radkovi neřekla. Osten žárlivosti se poprvé zaryl do srdce.

Mládenec vycítil, že něco není v pořádku. Máš mne vůbec ještě ráda?

Jiřina odvrátila oči: Už tak ne… A pak mlčela. Chlapec se zachmuřil. To je konec… ale co já? Ne, nikdy se tě nevzdám. Nikdy! Rozumíš? To ať radši zemřeš. A já taky!

Teď však na něho Jiřina něžně pohlédla a zapnula magnetofon. Pokojem se nesla píseň „Drahý můj…“ Tohle Radka teprve dojalo. Snad mě má přece ještě ráda a jen tak to říká. Nebo mi chce usnadnit rozchod? Hergot, jsem přece chlap!

Vstal. Jak chceš… Tady máš klíče od bytu a tadyhle peníze za tu košili a řetízek se srdíčkem se srdíčkem! Hodil to na stůl a furiantsky odešel.

Za chvíli se však vrátil. Všechno v něm vřelo, hlava jako v ohni, sám sobě nerozuměl. Klepal na dveře. Marně. Neotevřela.

Dva dny myslel jen na Jiřinu. Co když si to rozmyslela? V internátu nemohl vydr

žet, chodil po pokoji sem a tam až do devíti. Pak vyběhl ven. Totiž vyběhl… spustil se po hromosvodu, protože už bylo po večerce.

Před desátou stanul v domě, kde prožil všechny ty krásné chvíle. Teď si však už nemohl odemknout byt vlastním klíčem. Naslouchal chvíli u dveří. Hrálo tam rádio. Kle

54

pal. Volal. Jiřina neotvírala.

Jo, má tam nějakého kluka, řekl mládenec, který šel po chodbě. Tak ty takhle!

Zabiju tě, ty zmije. Zabiju tě, zabiju, s tou myšlenkou se vracel k internátu. Zastřelím ji.

Kde ale vezmu pistoli už vím!

Tu noc měla na nula čtyřce Vítkovických železáren službu strážná paní Šimonova, už starší žena. Tlouklo jedenáct, když někdo zaklepal na vrátnici. Jakýsi mladík se železnou trubkou přes rameno, aby ho prý pustila ven.

Cože tak pozdě? A co s tou trubkou? Ze závodu se nesmí nic vynášet! Ale tohle potřebuju na zábradlí. Strážná si prohlédla trubku, stará, pokrytá rzí, zřejmě ze šmelcu, bezcenná věc. Tak už jdi otevřela branku.

A pak už o ničem nevěděla. Probrala se s bolestí v hlavě. Seděla na schůdcích, klíč od branky na zemi. Sáhla k opasku: pistole pryč, i rezervní zásobník s dalšími náboji. Dopotácela se k telefonu…

To už se Radek vrátil do internátu. Vzal si nejparádnější oblek a napsal dopis:

„Drahá moje mami! Maminko moje, neplačte pro mne. Měl jsem Jiřinu moc rád.

Nakonec jsem byl strašně oklamaný. Život už pro mne nemá cenu. Teď když mne tak hrozně zklamala, už vůbec nevím, co dělám. Jedno však vím jistě, a to je jdu Jiřinu zastřelit. Když jsem šel pro tu pistoli, praštil jsem vrátnou po hlavě. Chtěl bych, aby se z toho dostala. Ještě jednou, maminko, neplačte pro mne! Co byste měla z takového syna, který na vás zapomněl a byla mu milejší nějaká běhna. Sbohem! Na hrob mi dejte zlomený strom a pochovejte mě spolu s Jiřinou.”

V jednu po půlnoci byl opět ve svobodárně. U dveří bytu v prvním patře slyšel hlasy. Její a nějakého muže.

Otevřete! Ne? Dobrá. Mám do rána času dost.

Ve skutečnosti však vyběhl z domu, vyšplhal na římsu prvního patra a přešel po ní k otevřenému oknu. Byl v bytě s pistolí v ruce. Oba na něho hleděli strnulí překvapením. Jiřina jen v noční košili, mládenec oblečený, oba seděli na válendě, ruku v ruce.

Tak! A teď zemřeš! Ale nejdřív napíšeš dopis na rozloučenou. I já jsem to už udělal. A Jiřina dopis napsala. Diktoval jí ho Radek.

„Loučím se s Tebou, maminko, i když ne z vlastní vůle! Asi to bude pro Tebe těž

ké, ale věř mi, že umírám z nenávisti. Stejně mě to jednou čekalo! Teď si to ještě neumím představit. Tenkrát jsi měla pravdu, ale už je pozdě. Mám strach, nemůžu už psát.

Postarej se, ať máme hroby vedle sebe. Sbohem!”

Tak. Radek zapnul rádio a zvedl pistoli. Nezabíjej mne! To přece nemůžeš! Jiřina utekla do kuchyně, odkud celou tu drastickou scénu sledoval s otevřenými ústy nezná

mý mladík.

Třeba mě má přece ráda… Vyzkouším to… poznám pravdu… Přivřel dveře, jednou vystřelil, jen tak do podlahy, a padl k zemi, zbraň před sebou, zůstal bez hnutí. Zbý

vající dva z trojúhelníku vtrhli do pokoje. No, už je po něm podej mi kabát! vykřikla Jiřina.

Taková je tedy pravda! Radek vyskočil, zase pistoli v ruce. Zemřu, ano, ale nejdřív ty! Lehni si na válendu!

Čtyři rány třeskly k dívce na gauči. Jiřina stále zoufale křičela. Odhodil prázdný zásobník a zasunul druhý, přiskočil blíž a zase zběsile střílel dokud výkřiky nepřestaly.

Pak obrátil pistoli hlavní k svému spánku, stiskl ale úderník klapl naprázdno.

Udělám to tedy jinak… Vrah odhodil zbraň, sáhl po noži a řízl se do tepny na levé ruce.

Musím zemřít! Musím! Třikrát se bodl do krku, začínal ztrácet vědomí, ještě se dopotá

cel k válendě…

Takhle je tu našli policisté přivolaní nepříliš statečným Radkovým sokem. Sousedé prý nic neslyšeli.

Zranění Radka nebyla těžká, ale Jiřině Koldové život už nikdo nevrátil. Epilog napsal soud: Osm let pro Radka Poštolku s ohledem na to, že mu tehdy bylo pouze pár

55

dní přes osmnáct.

Lady Godiva na kriminálce

U nás jsme zvyklí na ledajaké návštěvy, přijdou k nám lidé různí. Někteří s kamennou tváří, jiní uplakaní, někdo naříká a druhý se přiopile směje, jeden má monokl na oku a další se zajíká a nemůže popadnout dech, prostě

pestrá přehlídka. Muži ve večerních šatech a ženy v luxusních toaletách, hned za nimi člověk v roztrhaném saku a paní jen tak se zástěrou přes župan, přiběhne vyplašený mladík v pyžamu, to už se také přihodilo.

Ale aby přišel někdo jen tak, jak ho pánbůh stvořil, a aby to byla dokonce žena a hezká k tomu, to je opravdu zjev ojedinělý.

Major JUDr. Pavel Kocourek chvíli hledá slova.

Objevila se zničehonic jako Lady Godiva, ale ne proto, aby svou nahotou vykoupila město Coventry od vysoké pokuty. A také jí přes obnažené tělo nesplývaly vlasy, ale halil je průhledný, jen trochu zašpiněný igelitový pytel.

Když tahle návštěva zavítala onoho jarního večera na policejní oddělení v prvním pražském obvodu, mládenec ze stálé služby si nejdříve několikrát protřel oči. Jakmile se ujistil, že ho smysly neklamou a není obětí šalby, kázal donést přikrývku a ptal se, cože to znamená.

Sotva nedostatečně oděná návštěvnice pronesla pár slov, zvedl telefon a zavolal nám. Měl jsem právě službu, a tak to padlo na mne.

Byli jsme tam s kolegou za okamžik.

Opravdu, jen tak v přikrývce zahalená choulí se tady vyjukaná, docela přitažlivá žena. Říká, že se jmenuje dejme tomu Soňa Málková, že je jí osmatřicet let a pracuje jako inženýrka v jedněm pražském výzkumném ústavu.

Tak to máme nacionále. Co dál?

Nu, co… dál. Stala se obětí násilníka. A vyprávěla, dost trhaně, tenhle svým koncem nevšední příběh: Cestou z ústavu se zastavila v Dlouhé třídě v čistírně, pak si ještě vyzvedla ve spořitelně pár stovek a šla přes Staroměstské náměstí na Národní. Bylo to už navečer, v zákrutech staroměstských uliček ležel stín.

V Betlémské ulici ji zastavil nějaký mladík a kolik je prý hodin. Zvedla v tom šeru ruku s hodinkami k očím, ale v tom okamžiku ji muž chopil za paži, a než se vzpamatovala, smýkl s ní do průchodu starého domu. Nikde nikdo, a dřív než se vzmohla na křik, táhl ji do sklepa. Všude tma, teď už věděla, že se pomoci nedovolá.

Zákeřník ji vlekl dolů, marně se mu snažila vysmeknout. Jen slovo, a bude zle!

výhružně zasykl a už cítila jeho ruku na hrdle.

Ve sklepě jí poručil, aby se vysvlékla, a sám z ní začal stahovat šaty. Zdráhala se, prosila, vyhrožovala, ale všechno zbytečné; tam v temné chodbě ji znásilnil. Připadala si jako v hororu. Ale byla to skutečnost, děsná skutečnost.

A najednou byl ten muž pryč. Bez jediného slova utekl.

Čas jako by se náhle zastavil. Neví, jak dlouho trvalo, než se vzpamatovala.

Pryč! Co nejrychleji pryč! Hned se oblékne ale teď se zhrozila podruhé. Není do čeho… Šaty zmizely, i nákupní taška se svetrem z čistírny pro sedmnáctiletou dceru a také kabelka s penězi a doklady. Zřejmě to udělal proto, aby nemohla vyběhnout nahoru a volat o pomoc, chce získat náskok… bože, co si teď počnu…?

Snad něco vytrousil na schodišti. Ale kdepak. Nenašla tam nic. Usedla nahá na schod a rozplakala se. Co dělat?

Konečně se zvedla a prohlížela sklepení, třeba jsou tu nějaké hadry, ale objevila jen igelitový pytel. Přehodila ho přes sebe, vplížila se do průchodu, nikdo tam nebyl, za

56

zvonila u dveří jediného bytu v přízemí. Avšak neotevřeli.

V čirém zoufalství se objevil spásný paprsek uvědomila si, že nedaleko je policejní stanice. Tam najde pomoc, tak se sem vydala v tom igelitovém pytli. Ve tmě podél domů, jakmile zaslechla kroky chodce, vklouzla do nejbližšího baráku, cesta plná úzkosti trvala věčnost.

Takový byl příběh, kterým nás počastovala tahle Lady Godiva.

Jenže já měl pořád dojem, že tu několik věcí nehraje. Probíral jsem s ní celou událost detailně ještě jednou. Tak to všechno se tedy odehrálo v tom domě v Betlémské ulici, ano? Ale jak se dostala do Betlémské ulice, když šla ze Staroměstského náměstí na Národní třídu? Prý zabloudila. Ona, rodilá Pražanka i podívejme!

Nezdálo se mi ani samotné přepadení. V ten čas není přece Betlémská ulice ješ

tě tak liduprázdná, jak nám paní inženýrka říká. A pak že by se nevzmohla ani na jediný výkřik za celou dobu, kdy ji pachatel vlekl k domu, a pak průjezdem do sklepa?

Kolega se zatím vrátil z prohlídky toho oprýskaného činžáku a mou domněnku potvrdil. Násilník by musel odvléci ženu nejen průjezdem, ale ještě na dvorek kolem oken bytů, z nichž už probleskovala světla. To by ovšem nějakou chvíli trvalo je nemyslitelné, že by přepadená ani nevykřikla. A který pachatel by tohle riskoval?

Tedy nesrovnalostí habaděj ale naproti tomu je fakt, že přišla ve zbědovaném stavu, nahá, šokovaná, jen v tom igelitovém pytli.

Tak jak to vlastně bylo? Lady Godivě se nechtělo s pravdou ven, ale nakonec nám plačky všechno řekla.

Šla odpoledne ze zaměstnání po Malostranském náměstí, domů nespěchala, bydlí společně s rozvedeným manželem. Ten mládenec ji opravdu zastavil a skutečné se ptal, kolik je hodin. Slovo dalo slovo, a pak šli společně přes Karlův most a spletí uli

ček.

Byl to příjemný a docela sympatický společník, nějak ji prý omámilo jaro, krátce a dobře, zastavili se ještě na pár skleniček v útulné vinárně U plebána na Betlémském ná

městí. Mám důvod k oslavě, říkal ten muž, asi o patnáct let mladší než ona, vyhrál jsem ve sportce žigulíka. Oslavovali, pak se k sobě tulili venku, až skončili v tom sklepení starého domu v Betlémské ulici. O nějakém násilí nemohlo být ani řeči.

Počkej chvilku, povídal ten mladík, když se nahoře ozvaly hlasy. Půjdu to omrknout. Tak to šel omrknout, ale až později zjistila, že sebral všechno, co měla předtím v tašce a na sobě. Nu a ostatní už znáte…

Vida, žádné znásilnění, ale krádež. Teď už trochu uklidněná paní Soňa zavolala přítelkyni, že měla nějakou nehodu, aby jí přivezla šaty a plášť.

Na druhý den jsme ji pozvali a dali nahlédnout do fotoalba osvědčených firem.

Ale nikoho nepoznala. Zkusili jsme to z jiné strany. Co když se s výhrou auta mládenec jen tak nevytahoval, co když nelhal?

Ukázalo se, že šťastnými majiteli nového vozu ze sportky se stali čtyři lidé, avšak na žádného se popis podařeného milence nehodil. Ještě jsme zkusili jednu možnost: Doktor Rohánek z Vinohrad už vlastní vůz, a tak vyhraného žigulíka prodal.

Komu?

Hostinskému Hášovi.

Pan Háša má dva syny, žádný mu moc radosti neudělal. Jeden zběhl ze studií, na třiadvacetiletého Svatopluka čeká dvouletý arest. Několikrát už trestaný flákač… jak

že si to nechal říkat nápadník paní inženýrky? Sváťa.

Přes Sváťovy kamarády jsme se dostali až k dívce nevalné’ pověsti, u níž se mladý Háša naposledy zdržoval. A podívejme, v jejím bytě jsme našli kabelku paní Soni.

Mládenec už mezitím nastoupil trest, tak jsme Sváťu navštívili ve věznici. Sotva se tam ohřál, šel znovu před soud. Prý to byl všechno jen žert, taková legrace, tvrdil, zatímco paní Málková před muži v talárech střídavě rudla a bledla.

57

Zaplatil za ten žertík jako recidivista osmnácti měsíci navíc a paní inženýrka dostala lekci. Nepochybně si už dál nepotrpí na známosti s cizími muži, protože poznala, že jí role Lady Godivy moc nesedí.

Když jsem byla mužem

Láskou zklamané a podvedené milenky, od lehkomyslných diblíků až po vyzrálé ženy, dokážou někdy ale co někdy, dost často udělat zrádnému partnerovi peklo na zemi… Ve starých zažloutlých novinách bychom se dočetli o lahvičkách s vitriolem v rukou rozčarovaných žen a ten už dovedl zřídit oběť pomsty! Ale nová doba chce své, tedy i na poli odvety za zhrzenou lásku.

Vedle osvědčeného kuchyňského nože a sekáčku na maso se používají i další zbraně, které našince sice nechávají naživu, ale setsakra mu zkomplikují život. Jde o zbraně pomyslné, protože nemají ostří ani náboj, neulpí na nich krev, ale přesto výtečně splní své poslání.

Někdy ovšem taková touha po pomstě poslouží i spravedlivé věci.

Tohle byl doslova a do písmene případ slečny Moniky, dispečerky bratislavského strojírenského závodu. Blondýnka se štíhlýma dlouhýma nohama, za kterou se většina mužů raději dvakrát než jednou ohlédne.

Nejdřív to vypadalo, že si spletla kriminálku s předmanželskou poradnou jenže pak se vyjevila celá pravda. A ta pravda nebyla pro snoubence Moniky Eliášové nikterak lichotivá.

O co v podstatě šlo: Asi před čtvrt rokem, zkraje dubna, se při zastávce v motorestu u Malacek seznámila s inženýrem Kamilem Petrášem. Nebyl to žádný Adónis, to ne, ale celkem sympaťák a pozorný člověk. Slovo dalo slovo, Monice se po chvíli představil a mezi řečí se zmínil, že nyní sice pracuje v Praze, ale pochází z Bratislavy a je dosud svobodný, tady má matku a skoro pravidelně ji o víkendech navštěvuje.

Monika mu asi padla do oka, protože ještě před odjezdem si vyžádal její telefonní číslo, a jestli by nic nenamítala, kdyby jí někdy zavolal.

Nu, proč ne… Na parkovišti u dálnice se přátelsky rozloučili, ona zamířila ke svojí škodovce, on nasedl do černé T613 a odfrčel směrem na Prahu.

Už ve středu telefonoval Monice do zaměstnání: Tady je inženýr Petráš, no přece ten škarohlíd z Malacek, snad si vzpomínáte, moc vám to v neděli slušelo… Chtěl bych vás pozvat v sobotu do Stupavy, udělala byste mi radost, mohli bychom jet mým vozem.

Byl to docela pěkný výlet, Petráš se ukázal jako zábavný společník, milý a galantní, prostě nic se mu nedalo vytknout. Pořád tomu nemůžu uvěřit… povzdechla si Monika. Celkem snadno si získal moje sympatie a tak jsme se scházeli dál, pokud ovšem nebyl zrovna někde v cizině.

Někdy přijel Kamil do Bratislavy jen na skok a pak zůstával u mne. Víš, matku by to mrzelo, kdybych se doma ukázal jen na pár hodin, chtěla by mne mít pořád pro sebe, znáš staré lidi.

Zmínil se časem, že jeho nevěsta, také ekonomka, se před třemi roky zabila při autonehodě u Komárna. Dlouho se z toho nemohl vzpamatovat, tak s povděkem uvítal, když mu nabídli místo v Praze. Působí od té doby na ministerstvu zahraničního obchodu, ale počítá, že ho už napřesrok pošlou do ciziny, pracoval by na obchodním zastupitelství v některé anglosaské zemi.

Řekli jsme si, že se ještě o dovolené zasnoubíme, svěřovali jsme si navzájem kdeco, těšila jsem se, že se na podzim odstěhuje z penziónu do nového bytu v Praze, slíbili mu družstevní garsoniéru někde na Jižním Městě. Pro dva je to klícka, říkal Kamil, ale jistě se časem podaří směnit ten byt za větší, i tak je to terno.

58

Asi před měsícem přijel Petráš s nadějnou novinou, ale tvářil se přitom dost ne

šťastně. S kolegou, který se rozvádí, může směnit tu garsonku za dva plus jedna, také v novostavbě na sídlišti, jenže na opačném konci Prahy, někde v Ďáblicích. Má to ale jeden háček. Musel by na ten byt doplatit čtyřicet tisíc a to ještě během týdne. A jak najednou sehnat takovou sumu?

Uvažoval už co kdyby třeba prodal ten rychlý vůz, má ho z druhé ruky, ovšem kdopak dneska koupí takové auto, přeptával se v bazarech… A přitom jedinečná příležitost, nikdo neodhadne, jak dlouho budou čekat, než se zmůžou na větší byt.

Řešení se našlo celkem snadno. Monika druhý den ráno vyzvedla ve spořitelně peníze z vkladní knížky po rodičích, a tak ještě před polednem Kamil odjel se čtyřiceti tisícovkami do Prahy. Ve středu dopoledne jí telefonoval: Tak je to tutovka, po prázdninách se můžeme stěhovat. Ale svatbu si uděláme ještě u nás, viď.

Zamilovaná šestadvacetiletá slečna jásala. Jak by ne. Najednou přišli ke dvoupokojovému bytu, na který se jinak” čeká v Praze deset, možná i patnáct let.

Hned o prvním červnovém víkendu se inženýr Petráš vytasil s další novinkou: Mám pro tebe místo v Praze, budeš se divit… Kamarád z energetické inspekce shání pár schopných dispečerů, na podzim můžeš nastoupit, s platem si rozhodně polepšíš, aspoň ti pro začátek nebude v Praze smutno. Ještě před odjezdem se zmínil, že v úterý letí na nějaké obchodní jednám do Frankfurtu, mají podepsat dohodu o dovozu elektroniky, vrátí se koncem týdne, hned potom zatelefonuje.

A od té doby Monika inženýra Petráše neviděla ani neslyšela. Už se neozval.

Protože nedal o sobě vědět ani další týden, začala ho celá zneklidněná shánět, snad se mu něco nestalo nebo tak, mohl třeba onemocnět… Teprve teď jí došlo, že vlastně ani pořádně neví, kde v Praze bydlí.

Volala i na ministerstvo, ale tam jí řekli, že inženýr Kamil Petráš u nich nepracuje a nikdy nepracoval, odkázali ji na několik podniků zahraničního obchodu, jenže nikde ho neznali. Až přes známého zjistila, že v Bratislavě ani v Praze není Petráš k pobytu přihlášen, marně se sháněla i po jeho matce v Petržalce.

Takže jsem asi naletěla… podvodníkovi. Hanbou bych se fackovala ale to přece není možné, nemohla jsem tomu pořád uvěřit. Snad je to jen nějaký zádrhel, Kamil se přihlásí, všechno se nakonec vysvětlí. Ovšem nevysvětlilo se vůbec nic, Petráš se už neozval nezbylo než vyhledat policii.

Takový byl příběh, s nímž se počátkem léta slečna Eliášová svěřila našim lidem, vzpomíná major Vladimír Rodák. Nemělo smysl jí teď vyčítat, že si o svém nastávajícím neopatřila alespoň základní informace. Láska je slepá a podobných sňatkových podvodníků bylo a bude.

Najděte však takového třicetiletého muže, když pořádně nevíte, odkud pochází, kde doopravdy žije, jaké je jeho skutečné jméno. Monika si nepamatovala ani číslo jeho vozu nejspíš šlo o podnikové auto, jenže černých šestsettřináctek po republice jezdí.

V našem fotoalbu se Monika seznámila s portréty podobných výtečníků ale tvář, která jí učarovala, nepoznala. Znamenalo to tedy, že podvodník se projevil poprvé. Asi ano. Ale jistě ne naposled. Zkušenost napovídala, že se Kamil Petráš opět někde vyno

ří.

A opravdu. Neuplynulo ani půldruhého měsíce a muž s černou Tatrou 613 byl znovu na scéně. Skoro navlas stejná historie. Jen s tím rozdílem, že tentokrát vystupoval jako lékař a také si změnil firmu. Z inženýra ekonoma Kamila Petráše se stal internista MUDr. Martin Čadský, syn univerzitního profesora a uznávaného vědce.

Krátká známost Evy s mladým lékařem přišla nezkušenou zdravotní sestru na dvaatřicet tisíc. Peníze vypůjčené od bratra svěřila budoucímu manželovi na snubní prstýnky a vybavení bytu.

Nadějný internista už požádal rodiče o její ruku. A při té jeho poslední návštěvě v Turzovce dojednali s panem doktorem i datum svatby. Kdopak by, řekněte, nebyl pyšný

59

na takovou partii, všichni mohou Evě závidět, má ženicha z nejlepších kruhů…

No, slyšet to tak Monika, ta by se, panečku, divila!

Všechno ale dopadlo stejně slibný ženich najednou zmizel. Oklamaná třiadvacetiletá Eva nevěděla o svém nastávajícím ani o zrnko víc než její předchůdkyně. Nikdy také neviděla jeho legitimaci nebo jiný doklad, natož aby se setkala s někým, kdo by mladého doktora znal. Nad sňatkovým podvodníkem, který si současně držel několik želízek v ohni, jako by se zase zavřela voda.

Uběhlo asi osm týdnů a byl tu nový případ. I když zcela opačný, dalo by se říci podvod naruby. Pan Dudáš ze Sence u Bratislavy pohřešuje snoubenku Květoslavu Hrichovou.

Obchodvedoucí pan Dudáš poznal o sedmadvacet let mladší Květu počátkem lé

ta v městě pod trenčínským hradem. On rozvedený, ona vdova a bezdětná, sympatická už napohled, žena se smyslem pro soulad spřízněných duší…

Krátce a dobře chodili spolu několik měsíců, až si při oslavě jeho sedmapadesá

tých narozenin slavnostně slíbili, že Květuška se stane paní Dudášovou.

Asi před čtrnácti dny snoubenka odjela za sestrou do Hodonína a už se nevrátila. Co se jí jen mohlo stát? Marně se po ní sháněl v Hodoníně, ani v Pozemních stavbách Květu Hrichovou neznali, pátral po ní i na sídlišti v Mlýnské dolině. Je to prostě k nevíře, posteskl si na policii pan Dudáš.

Přitom se jen tak mimochodem zmínil, že nedávno půjčil Květě padesát tisíc, potřebovala je na výplatu manželovy sestry, chudák Vládo ještě před smrtí zdědil v Nitře domek s vinohradem.

Však ti to nejpozději do svatby vrátím, nic se neboj, smála se Květuška, když šetrný snoubenec pečlivě přepočítává tisícovky. Jen jak prodám auto po Vláďovi, no řekni, k čemu by nám byl tak nákladný vůz?

Černou T613 odhadl pan Dudáš bratru na devadesát tisíc, neměl tedy důvod k nějakým obavám. A pak taková seriózní a uznalá žena, v každém ohledu na ni byle spolehnutí. A vidíte, takhle to dopadlo, povzdechl si za chmuřený šéf samoobsluhy.

Alespoň vědět, co se s ní stalo já už tu nejistotu prostě nesnesu…

Tentokrát kriminalisté brzy věděli, s kým mají tu čest. Tradiční fotoalbum s panoptikem nejrůznějších podfukářek pana Dudáše zprvu moc nenadchlo prosím vás hledat tady Květu, co vás to napadlo! ale rychle musel uznat, i když dost nerad, že je to docela užitečná věc.

Oklamaný nápadník po chvíli ukázal na jeden snímek Tady ta to asi je! Několik minut mlčky zíral na fotografii brunety a pak jen smutně pohodil hlavou: Říkal jsem j andílku…

Andílek na fotce, třicetiletá Květoslava Hušková, byla ve skutečnosti pěkné kvítko, na kartě měla záznamy o dvou podvodech, poslední trest jí vypršel sotva před třemi rok) Někdejší absolventka střední zemědělské školy vystřídal řadu povolání, nyní pracuje jako nákupčí, dosud se nestačí la provdat. Evidence motorových vozidel potvrdila, ž Hušková je od loňského roku majitelkou staršího osobního vozu, černé Tatry 613.

Teď už nebylo pochyb, alespoň pokud jde o pana Dudáše. Ovšem zůstával tu další a zatím největší otazník černá T613 spojuje všechny tři případy. To už by musel být obrovská náhoda, aby dva různí pachatelé, a přibližně v téže době, jezdili ve stejných luxusních vozech a navíc oba za sňatkovými podvody!

Tak má podfukářka společníka, ale každý pracuje na vlastní pěst. Anebo zbývá druhá možnost, i když dost nepravděpodobná že by totiž ve všech třech případech šlo o Huškovou. Před panem Dudášem vystupuje jako žena, ale na setkání se svými snoubenkami přichází převlečena za muže.

Pro druhou domněnku hovoří popis: pomenší štíhlá postava, kulatá tvář, krátké tmavohnědé vlasy i věkem by udánlivému inženýru Petrášovi či doktoru Čadskému zhruba odpovídala. Ale naproti tomu: Cožpak je možné, aby ty dvě mladé ženy a jed

60

na z nich je dokonce zdravotní sestra ani při intimním styku s náruživým milencem na nic nepřišly? Tak to už je silné i pro fantazii!

A vidíte, žádná fantazie ačkoliv se to zdá neuvěřitelné. Ta bisexuální hochštaplerka opravdu vystupovala ve dvou podobách. Někdy jako mužženich s akademickým titulem, a jindy zase v roli suverénní vdavekchtivé vdovy ochotné zamilovat se do staršího movitého nápadníka. Prostě potřebovala neustálý přísun peněz, však se ještě dozvíme proč.

Jak jsme předpokládali, Hušková při výslechu všechno kategoricky popřela. To s těmi penězi si vymysleli, nejspíš proto, že se s nimi definitivně rozešla, protože ji už

přestali bavit. A ty dvě prosím vás, to je naprostý nesmysl. Copak by ani v posteli nepoznaly, že mají vedle sebe ženskou? Tomu snad sami nevěříte! Květa se smála na celé kolo a tvářila se náramně sebevědomě.

Takže začaly konfrontace. Monika s Evou ji samozřejmě poznaly i když byla teď v přiléhavé riflové sukni a střevíčkách na vysokém podpatku.

Monika jen měnila barvy, Eva utrápeně a zahanbeně mlčela, její matka ronila nad tou pohanou slzy. Až u nás se totiž dozvěděly, s kým se to zasnoubily. A pan Dudáš jen potřásal hlavou a cosi nesrozumitelně mumlal.

Když se to tak vezme, Hušková každou z těch dívek podvedla vlastně dvakrát: nejdřív jako ženu, a pak je ještě připravila o peníze. A bez mrknutí oka dokázala oklamat i Eviny rodiče. Ani v horečnatém snu by ty starší lidi nenapadlo, že třiadvacetiletá dcera v mansardě nad nimi ztratila v noci panenství v náruči zlomyslné nápadnice.

To ještě nikdo netušil, že podvedená trojice představuje jen onu pověstnou špič

ku ledovce vyčnívající nad hladinu.

Vyšetřovací spis den ode dne narůstal. Už teď bylo jisté, že hochštaplerka má podobných féerií i s dalšími nic netušícími mladými ženami na desítky. Pouze jediná, rozvedená Soňa, časem cosi odhalila. Ale k tomu se ještě vrátíme.

Ovšem jen o některých z nich se dalo hovořit jako o poškozených. Podvodnice jedněm brala a druhým rozdávala. Jak jí asi padly do oka.

Odmalička byla svým otcem vedena a vychovávána jako chlapec. Tato pošetilost nezůstala bez následků. Květa si mužské jednání a vystupování osvojila natolik, že za

čala nosit pánské oblečení a i sexuálně ji to přitahovalo k ženám. Muži jí zůstali celkem lhostejní, ale když to bylo v jejím zájmu, dovedla je okouzlit i uspokojit.

V osidlech bezectné dobrodružky uvízly dívky z Trenčína, Trnavy, Dunajské Středy, Košic, Malacek… i bratislavské ošetřovatelky, u nichž byste samozřejmě předpokládali praktické znalosti. Ale bylo to tak a nepřál bych vám slyšet, jak na to některé reagovaly, když se dozvěděly pravdu. Pro slečny to byl doslova šok.

Květa je lovila většinou na diskotékách, v tanečních kavárnách, s jinými se seznámila jen tak na ulici nebo třeba při jízdě tramvají. Myslím, že leckterý sukničkář by mohl Květě závidět její rychlé a snadné úspěchy u žen, i u těch hezkých, přitažlivých a šviháky obletovaných stvořeních. Případných konkurentů se Hušková dokázala rutinované zbavit. Jako svůdce byla Květa nepřekonatelná, ale i nevyzpytatelná a umíněná.

Manipulátorka s lidmi vládla navíc účinnými a léty vyzkoušenými zbraněmi z podvodnického arzenálu. Při představování se vždycky přizdobila nějakým tím akademickým titulem jednou inženýr, jindy pan doktor oháněla se zámožnými rodiči, drahým vozem, mohla se pochlubit bankovním kontem i cizí měnou.

Milenky obšťastňovala nejrůznějšími dárky, drahými zahraničními parfémy, luxusním prádýlkem, svetříky a tretkami od známých firem, ale i drobnými šperky. Zvala své přítelkyně do kaváren a rychlou šestsettřináctkou je vozila na výlety po západním Slovensku.

Kterou z těch slečen, životem ještě nepříliš zkušených, by nenadchl takový velkorysý nápadník. A přitom i důvěrně znalý mnoha erotických fines.

Při očekávaném finále se Květa nechala pozvat do jejich bytu nebo pokojíku ve

61

svobodárně oddávaly se jí vzrušené a oklamané za úplné tmy, sama byla jen v tílku a slipech, rutinovaným mazlením skoro u každé dosáhla svého. Ty dívky v extázi ani nenapadlo, že jejich nápadník použil falos, náhražku, jaká se pro náročné ženy dostane v každém sexshopu. Láska je slepá, říkávala často Květa děvčatům, proto miluju tmu. A tma ji také napomáhala. Raději by byla v těch chvílích opravdu mužem, ale musela se spokojit s náhražkou.

Tak to tedy Hušková praktikovala, takhle dokázala klamat svoje milenky a po

řád jí to vycházelo. Jedině s výjimkou Soni, o které už byla řeč. Ta rozvedená osmadvacetiletá žena po jedné takové féerii překvapila v koupelně svého domnělého milence s onou sexuální pomůckou v ruce. To byl pořádný otřes pro obě strany!

Hochštaplerka zvládla prekérní situaci s dovedností profesionála. Dřív než Soně došlo, s kým se to zapletla, zkušená Květa ji předešla. Dokázala Soňu přesvědčit, že všechno, tedy téměř všechno, je vlastně docela v pořádku ona není ani muž, ani žena, to jen příroda si s ní tak nešťastně zahrála. Podrobila se už několika operacím a teď čeká na tu poslední. Po jejím absolvování se stane pro Soňu plnohodnotným partnerem a nic jim nezabrání v svatbě.

Jakkoliv se to zdá podivné, rozpolcená, ale ještě stále zamilovaná snoubenka těm žvástům uvěřila, trpělivě vyčkávala a těšila se na výsledek té zázračné operace.

Jenže pořád nic, proměna Květy se odkládala, jednou pro nedostatek zahraničních preparátů, podruhé pro nouzi o lůžko v nemocnici. Po několika měsících přece jen došla věrné Soně trpělivost a po velmi bouřlivé scéně nepodařeného milence vyhodila.

Snad pouze v jednom jediném případě Květa sama od sebe odhalila oklamané dívce plnou pravdu. A to s cynismem sobě vlastním.

Při jedné sobotní schůzce dvacetiletá Edita překvapila inženýra Mináče to bylo už kdoví kolikáté jméno Huškové zcela neočekávanou novinkou: Musíme si pospíšit se svatbou, čekám dítě, no… opravdu, včera jsem byla u lékařky. Taky se těšíš, viď?

Inženýr Mináč vytušil zradu, ale naoko začal diplomaticky kličkovat. Snad bychom měli počkat, vždyť ani nemáme byt, a pak ty starosti, raději si to ještě rozmysli…

to leda napřesrok, co tě to vůbec napadlo, miláčku!

Edita byla neoblomná. Hned o dalším víkendovém výletu se vytasila s papírem od lékařky: Tady to máš černé na bílém, minul už třetí měsíc, řekli mi, že na interrupci je pozdě… A já to dítě chci! Ale dokážu se o děcko postarat sama, ty budeš na mimino jen platit. Ani mě nenapadne, abych šla do práce, s maličkým zůstanu u rodičů stačí, když nám budeš pravidelně posílat peníze. Tak si, prosím tě, vyber! Plavovlasá servírka triumfovala.

Tohle bylo na protřelou Květu už příliš. Vždyť ji ta holka nejméně od jara musela podvádět s jiným a teď se tváří jako neviňátko. Nechala se hostit, vymýšlela si drahé dárky… No, já ti ukážu, děvenko ve zklamané Květě vzplanula zlost. Dostaneš lekci, na to nezapomeneš…

Takže ty se mnou čekáš potomka, Editko! Květa se potměšile usmála. Tak já ti něco povím, hlavně se dívej… A v tu ránu předvedla Editě ten nejpřesvědčivější striptýz.

Je mi líto raději bych byla opravdu mužem…

Postupně vyplouvaly na povrch další čachry zlomyslné ženy. Například se uká

zalo, že Hušková stačila vymámit desetitisícové částky na dalších třech mužích zase podstatně starších a méně náročných nápadnících. Suma sumárum to už dělalo přes dvakrát sto tisíc.

Ale kam všechny ty peníze za necelé dva roky zmizely? No, kam… Vesměs je pohltily nákladné avantýry s mladými ženami, převážně nezkušenými dívkami, ty úchylnou Květoslavu přitahovaly nejvíc.

Kolik jich prošlo náručí náruživé hochštaplerky, se dodnes přesně neví a patrně to už nikdo nespočítá. Všechny se bláhově domnívaly, jak skvělého a vášnivého partnera získaly. A k tomu milého společníka, dobře situovaného muže, kterého jim kdekdo

62

mohl závidět.

Proto nakonec u všech ten šok a ponižující zklamání. Teprve nyní se dovídaly, co a jak, s kým se to intimně stýkaly. Není tedy divu, že se jen těžko sháněly další svědkyně, celá ta aféra se rychle rozkřikla. Zkompromitované slečny raději mlčely. Pochopitelně. Kterápak by se chtěla svěřit s takovou zahanbující zkušeností.

To ovšem nikoho nenapadlo, že největší překvapení teprve přijde že se blíží zvrat ve vyšetřování. Zní to neuvěřitelně jako celý ten příběh.

V posledních měsících bydlela Květa Hušková ve dvoupokojovém družstevním bytě v Bratislavě. Dal ho na ni převést jistý Viktor Pertold. Zbývalo tedy zjistit, jak to bylo s tím šlechetným dobrodincem, který rozdává příbytky, a vyžádat si od něj svědectví o jeho přítelkyni.

Nejstarší z ctitelů proradné Květy nebyl však k nalezení. Podle Huškové prý dělal přes léto správce chaty ve Vysokých Tatrách. Odjel tam hned po návratu z lázní. Počí

tal, že Květa za ním o dovolené přijede. Jenže se už neozval… a nikdo o něm pořád neví.

Pana Pertolda marně sháněli na udané adrese ve Ždiaru, bezvýsledně po něm pátrali popradští kriminalisté, nedal o sobě vědět ani příbuzným. Prostě záhada.

V domě na sídlišti v Petržalce viděli Pertolda naposledy někdy začátkem června.

Sousedům tenkrát říkal, že ho čeká léčení v Rajeckých Teplicích a pak hned odjede do Tater. Totéž potvrdili i jeho známí, ale znali i některé podrobnosti.

Hotel v lázních mu prý obstarala jeho přítelkyně, sedmdesátiletý Viktor měl té lásky plnou hlavu, všude ji představoval jako svou družku a tajemně naznačoval, že je to žena velkých schopností a možností.

Panu Ďurčekovi jednou důvěrně řekl, že Květa ve skutečnosti není ekonomka, ale působí ve vysoké funkci u zpravodajské služby, zasloužila se i o řadu tajných obchodů se zbraněmi. Jde prý o zámožnou ženu, jezdí luxusním vozem, má majetek v zahraničí, vilu v Tatrách a mimořádně vlivné styky.

Jinak opatrný a šetrný důchodce Květě slepě důvěřoval, dělal, co si přála, co jí viděl na očích. Kvůli Huškové se také rozešel se synem, pana Pertolda si Květa dokonale omotala kolem prstu.

Někdejší obchodník se ani na stará kolena nemusel nikterak uskrovňovat. Z dří

vějška měl úspory, zlato, sbírku starožitných mincí, alba cenných známek a další majetek. Příležitostně prý také půjčoval nemalé finanční částky na mimořádně vysoký úrok, takže se mu peníze násobily.

Podvodnice s bujnou fantazií dokázala zmanipulovat i toho starého muže. Nedávno na ni dal přepsat skoro celý majetek včetně družstevního bytu, jedině Květa měla právo disponovat s jeho bankovním kontem a ostatními úsporami. Pan Pertold se uká

zal jako mimořádný kavalír.

Povedená družka si přitom za jeho zády užívala po svém rafinovaně lovila nové milenky i další ženichy, známost se zamilovaným Pertoldem byla jen vrcholným číslem její dobrodružné hry.

Kdepak nějaké starosti, co je s nezvěstným Viktorem. Ani jí teď nestál za to, aby šla oznámit, že ho od konce června pohřešuje. Vůbec jí nescházel, proč taky, byla zvyklá žít jen pro sebe, jeho peníze jí už prakticky spadly do klína. Sousedé v domě i Pertoldovi nejbližší známí nad tím jen krčili rameny.

Tak co se s panem Pertoldem vlastně stalo? Brouka v hlavě nás nezbavila ani návštěva Rajeckých Teplic, kde téměř do konce června pobýval.

Recepční hotelu Encián, jeden číšník a pokojská se upamatovat na pomenší ženu s krátkými tmavými vlasy, která sem Pertolda přivezla. Pobyt v hotelu byl pro něj objednán telefonicky. Volali z ministerstva zdravotnictví, že jde o zasloužilého pracovníka jejich resortu a že ho přiveze černá šestsettřináctka.

V den odjezdu pro něj ta mladá dáma opět přijela. Všichni mysleli, že je to jeho

63

dcera. Však také platila celý pobyt. Společně povečeřeli v hotelové restauraci a nějak po sedmé, ještě za světla, ministerskou tatrou odjeli.

Kolegové z Rajeckých Teplic obstarali seznam hotelových hostů z červnových týdnů. Někteří z nich si vzpomněli, jak pan Pertold při procházkách v lázeňském parku o mladé družce často hovořil a neustále ji vychvaloval. Já vím, že už je Květušce doma smutno… a tak pořád dokola, celý ty tři týdny.

Nu, někteří si o tom mysleli svoje v sedmdesátce si pověsí na krk o čtyřicet let mladší ženu ale kdopak by starému pánovi bral iluze.

Podezření proti Huškové citelně zesílilo. Zatím jsme se mohli domnívat, že povedená Květa svého druha domů nedovezla, i když pořád tvrdila opak nebyl jediný svě

dek, který by to mohl dokázat. Nikdo pana Pertolda po návratu z lázní v Bratislavě ani jinde nespatřil. Všechny výpovědi, že spravuje chatu ve Vysokých Tatrách, zněly krajně nevěrohodně.

Předpokládejme tedy, zatím čistě teoreticky, že se sňatková podvodnice Pertolda nějak zbavila. Ale proč by to dělala? Darovací smlouvou přece legálně získala všechen jeho majetek. Zůstalo mu jen právo na užívání jednoho pokoje v družstevním bytě.

Naproti tomu jsou však možné dva motivy. Květa Hušková ten byt potřebovala pro své hrátky s děvčaty. Přítomnost sedmdesátiletého spolubydlícího se jí jaksi nehodila do programu.

A docela dobře si lze také představit, že Pertold přece jen prokoukl, co je ta jeho mladá přítelkyně zač. Třeba mu někdo řekl, že po celou dobu jeho lázeňského pobytu si Květa vodila do bytu děvčata. Starému pánovi došla trpělivost. Rozhodl se vymáhat zpět svůj majetek. Například by mohl prohlásit, že byl k podepsání darovací smlouvy přinucen vyděračským nátlakem.

Ale to všechno jsou jen úvahy. Zatím není nic konkrétního, o co by vyšetřování mohlo své domněnky opřít.

Až se přišlo na takovou věc: Hušková si nedávno najala novou garáž a při prohlídce se tam našly některé Pertoldovy osobní věci, vystěhované z jeho bytu. Jako by s jistotou napřed věděla, že se její velkorysý přítel a mecenáš nikdy víc nevrátí.

Bylo víc než pravděpodobné, že nezvěstný Pertold už nežije. Ale Květě nemohl nikdo nic dokázat. Trvala pořád na svém: Viktor třetí den po návratu z lázní odjel vlakem do Popradu a zatím o sobě nedal vědět také pro ni je záhada, co se s ním stalo.

Pátrači mezitím důkladně probrali seznamy mrtvých mužů, jejichž totožnost se nepodařilo spolehlivě zjistit. Nejzajímavější byla zpráva z Trenčína: V pondělí osmadvacátého června našli ráno v přívodním kanálu hydrocentrály mezi obcemi Brunovce a Horná Středa mrtvolu asi sedmdesátiletého muže bez dokladů. Pitva nezjistila žádné stopy po násilí, ten člověk se utopil patrně den předtím. Asi nešťastná náhoda nebo sebevražda. Pochovali toho bezejmenného chudáka na místním hřbitově.

Podle fotografií mrtvého, jeho oblečení a podrobného popisu byl v oběti dodateč

ně identifikován pohřešovaný Viktor Pertold.

Jednotlivé kaménky začaly zapadat do mozaiky. Přívodní kanál k hydrocentrále u Horné Středy leží při silniční trase Rajecké TepliceBratislava. Okolí volné, v dohledu žádné obytné domy, až na hráz se dá snadno vjet osobním autem.

S odstupem času se dokonce podařilo najít svědka, který jel v tu kritickou sobotu kolem. Traktorista pan Fiš se vracel do Brunovců a asi kilometr před obcí si všiml, že na hrázi stojí černá šestsettřináctka se zhasnutými světly. Mohlo být před devátou večer.

Koho to sem čerti nosí, pomyslel si a jel dál. Další svědek viděl poblíž zaparkovaného auta přecházet nějakou menší mladou ženu.

Pod tíhou všech pracně posbíraných důkazů se Květa Hušková přiznala.

Na té hrázi skutečně stál o deváté večer její vůz. Ale už bez spolujezdce. Jeho tělo leželo dole ve vodě. Bezvládného druha vyvlekla z vozu a z prudkého svahu shodila tělo do kanálu. Ano, už bezvládného, protože ho předtím omámila chloroformem. A to

64

jen proto, aby se zmocnila zbytku jeho peněz a aby jí nepřekážel v bytě při jejích lesbických pletkách.

To všechno jí přišlo dohromady na patnáct let. Dostala se tedy mezi samé ženy, ale poněkud jinak, než si představovala. Doktor Freud by asi řekl, že to byl sex, který se stal hnacím motorem jejích činů. Ale já si myslím, že ji přivedl za mříže především mimořádně pokřivený charakter.

Šestnácterák

Nadporučík Karel Michek měl dopoledního úřadování v protáhlé kanceláři okresního ředitelství Policie ČR zrovna tak dost. Papíry, papíry, jednou na ně zajdem. Všechno důkladně sepsat, nejlíp třikrát, aby se na každého šimla dostalo, připravit, odeslat, založit, dost, dost…

v

Michek se podíval z okna přes náměstí a nápis Restaurace A. Vomáčka na kanárkově žluté fasádě mu připadal tím nejpovzbudivějším, co od rána zahlédl. Vomáčkova hospoda U pytle, jak jí štamgasti už století říkali, nebyla sice hotel Komzák, který blýskal leštěným mramorem o pár domů nalevo, ale také tam nesedali veksláci a Švábi všeho druhu.

“Jdu nakrmit tasemnici,” řekl dozorčímu u vchodu.

Vyšel ven, zamžoural očima proti slunci a nasál do nosu ne zrovna libě vonící vzduch. Zima ještě je, ale ubývá, takový den nevypadá marně.

Cimbálovské náměstí Svornosti vřelo. Tetky postávaly na chodnících, opřené o kola, bez nichž je všady daleko, do Holoubkova řeznictví a uzenářství naváželi nové zboží a hlouček Rakušáků se motal před starožitnictvím Břetislava Kulhavého, aby za chvíli svorně zasedl u Komzáků nad něčím hodně vydatným moravským.

Když si starý Břeťa Kulhavý otevřel hned na jaře devadesátého roku v Cimbálově starožitnictví, říkali všichni, že už mu kape na mozek. Že si vzal před pár lety Jiřinu, byla pitomost, ale dala se pochopit. Ohřát se ještě před smrtí na sluníčku, kdo by nechtěl, zejména jeli sluníčko se vším všudy a má k původci pěkného majetku a hromady peněz, které vyvdalo, alespoň základní úctu.

Antonín Vomáčka kriminalistů osobně uvítal a Michek zasedl ke svému stolu v rohu u obrovského okna. Sichr za zády, Cimbálov jako na dlani, tvrdil.

“Pokud mohu doporučit, pane nadporučíku,” zaševelil diskrétně restauratér, “vep

řový jazyk, omáčka, hraběcí jídlo. A než půjdete domů, zastavte se, panímáma dělá Vepřenky, zabalíme vám je do alobalu, to vydrží teplé dvě hodiny. Salámy jsou spíš jen na žaludeční vředy. I když jste sám, není dobré se na jídle odbývat, na stará kolena se všecko sčítá.”

Řečí bylo dost a Antonín Vomáčka nebyl vlezlý. Kývl na ficku a nadporučík měl prostřeno. Luskl prsty a na talíři kouřila polévka. S masem a nudlemi, tak to měl Michek rád.

Jazyk měl také úroveň, Vomáčka nikdy nelže, Michkovi by nic špatného nedoporučil ani nepředložil.

“Tak, jedna hladinka, račte, chutnalo?, to jsem rád, služebník, pane nadporučí

ku,” naservíroval šéf lokálu osobně orosené pivo v tenkém skle.

Michek zhluboka upil.Náměstí před ním se zvolna čistilo, přímo naproti zlatě zářila písmena ANTIKVA. Ze starožitnictví vyšla milostivá paní antikvářova, jen nalehko, to se nikam nechystá. I jí přibývá let, nicméně v její čtyřicítce, nebo kolik má přes, pořád klasika: přednosti, které mužskej nemůže minout. Rozhodně alespoň zajeden hřích by stála.

Jiřina Kulhavá se nerozhlížela. Udělala krok, zapotácela se a rukama si zakryla obličej. Potom šlak zemi. A vzápětí ji zdvíhaly ochotné ruce.

65

Chm chm chm, upil Michek ještě jednou. Kdyby to byl Břeťa Kulhavý, nedivil bych se, dědek má kolem sedmdesátky, ale tohle… Doktor Ryšavý z Průchozí uličky za rohem bude mít zpestření programu.

Program měnil doktor Ryšavý, ale také nadporučík Michek. Když se odporoučel od Vomáčků, zrovna šli pro něj. Že prý pan doktor vzkazuje…

Od té doby, co se před vchodem starožitnictví ozvalo cosi, co připomínalo nachlazenou opici či přidušený skřek a milostivá paní Kulhavá se poroučela k zemi, uplynula sotva čtvrthodinka.

“Tak copak se stalo?” snažil se zjistit Michek, když se octl mezi veteší, jak nazý

val starožitnický krám.

Milostivá paní antikvářova seděla na karmínové plyšové pohovce (asi empír, zhodnotil Michek, i když jistě to nevěděl). Před soškami, svícny, křesly, obrazy a všudypřítomnými zrcadly. Vedle stál jako tělesná stráž prodavač Emil, za prodejním pultem s elektronickou kasou potahovala pomocná síla Miluška.

“Tak Emile,” vybídl nadporučík sochu ve vínových kalhotách a černém roláku.

Věčně švorcového okresního donchuána, ale znalce šmejd mu nikdo jako cennost nepodstrčil, proto si ho starý pán i přes jeho “četné” chyby vážil.

“Břeťa, Břeťa,” ozvala se chraptivým šeptem kupodivu paní Kulhavá. A ukázala hlavou za brokátový závěs.

Místnost za prodejnou sloužila jako kancelář a odpočívárna starého pána. Ten seděl v křesle, které s oblibou využívali cimbálovští ochotníci coby královský trůn, a Michkovi bylo hned jasné, že Břeťa Kulhavý se nenávratně odebral do věčných antikvář

ských lovišť.

Doktor Ryšavý přenášel za kancelářským stolem svá ohledání na papír.

“Dobrý den, pane doktore,” pozdravil Michek.

“Totéž vám, pane vrchní kriminální inspektore,” odpověděl lékař se svým obvyklým sarkasmem. “Panu Kulhavému už jsem nepomohl. Vás jsem si dovolil obtěžovat…

Zkrátka pan Kulhavý byl těžký diabetik, navíc prý v poslední době přecházel chřipku, bral vitaminy a co já vím. Nicméně tenhle konec mi připadá na diabetické koma. Ale pan Kulhavý nebyl hazardér, přece jen se měl rád a inzulín si píchal svědomitě.”

“Diabetické koma znamená…” chtěl vědět Michek.

“Že tělo inzulín v posledních hodinách nedostalo. Proto jsem si vás dovolil zavolat. Případ by měl přebrat pan kolega ze soudního. Ale to vy si…” zabručel lékař a balil.

A potom slyšel Michek lékařův hlas vpředu v prodejně, mluvil k paní Kulhavé, zvonek nad dveřmi a ticho.

Mrtvý měl zkřivený obličej, ale jinak byl v celkem přirozené poloze. Obvyklé tmavé kalhoty, saténovou vestužupánek, na bílé košili u krku sametového motýlka a nezbytné rukavičky.

Jak na bále, došlo Michkovi. Kulhavého mánie všichni v krámě museli mít bílé rukavičky.

Ještě jednou pohlédl na mrtvého. Nepíchal si inzulín! A to byl na píchání zvyklý nejmíň deset let, kdoví, neli dýl. Krása!

“No nic, začneme,” zavelel si polohlasně.

Šel k brokátovému závěsu a rozhrnul ho. V obchodě uviděl stále stejný živý obraz zbývajících aktérů.

“Slyším,” řekl nadporučík Michek do telefonu ve své kanceláři. “Á zdravím vás doktore. Už něco pro nás máte?”

Doktor Weis měl. Předně potvrdil diabetické koma. A také větší přítomnost vitaminu C. “Dopoval se a přitom snad musel vědět, že diabetik by takové kroky měl konzultovat s lékařem. Buď byl tak hloupý…”

Anebo to byl něčí záměr, uvažoval Michek, když zavěsil. Navíc ty ampulky!

Když Michek vyslechl v Antikvě milostivou paní Kulhavou, Emila i Milušku,

66

usadil se v jednom z křesel apřemýšlel. Emil zavěsil na dveře cedulku ZAVŘENO a věnoval se někde uvnitř domu milostivé. Tělo už odvezli, Miluška bezmyšlenkovitě a zcela zbytečně utírala prach a leštila zrcadla.

“Poslyšte, Miluško, píchal si dneska pan Kulhavý injekce?” zeptal se.

“Píchal, pane nadporučík. Dokonce třikrát, bylo mu nějak špatně a nadával, že ten prevít nezabírá.”

“A stříkačka a ampulky?” chtěl vědět Michek.

“Ty jsou ve stole.”

“I použitý?”

“Ty ne! Než přišel pan doktor Ryšavý, musela jsem vedle trochu uklidit, aby ne

řekl.”

“Kam uklidit? Jako ty ampulky a jehly.”

“Do popelnice. Já nevěděla, že přijdete vy a že by vás to mohlo zajímat.”

V popelnici na dvoře našel Michek v papírové roušce stříkačku, tři jehly a tři ampulky. Ze stolu přibalil krabičku s ampulkami inzulínu a zbytek tablet rozpustného vitaminu C. Na jedné z použitých ampulek byla krev.

“To může být,” vysvětlil mu doktor Weis. “Pacienti jsou někdy čuňata, ale prověř

te si to.”

“Taky že jo,” odpověděl mu na to Michek.

Výsledky prověrky přinesl ucho podporučík Sypták.

“Mám laboratoř, šéfe,” hlásil už od dveří.

Recituj, recituj, pobídl ho Michek pohybem ruky na způsob mlýnku, mlýnku, toč se a vrč.

“Takže, šéfe…Otisky na stříkačce patřily mrtvýmu. Na ampulkách nic, ani na těch použitejch. Vůbec žádný! To je divný, žejo?”

“A dál?” pobízel ho nadporučík.

“Takže dál, šéfe. Ty použitý ampulky nebyly od inzulínu, ale od acidum ascorbicum.”

“To znamená, že pan Kulhavý si píchal celaskon. Další bral v tabletách…” uva

žoval Michek nahlas.

“Takže byl pěkně nadopovanej, což jako diabetik neměl, jak říká náš doktor. Při

čemž inzulín žádnej, žejo.”

“Nás musí zajímat, kdo způsobil, že pan Kulhavý neměl žádnej inzulín. Respektive kdo se postaral o tu krásně narafičenou záměnu ampulek, pane podporučíku.”

“Toje to, šéfe. Takže…”

Nedořekl Sypták, protože Michek z klidové polohy pojednou vybuchl.

“Pane podporučíku… Jestli ještě jednou řeknete takže…” vychrlil nadporučík, ale potom se ovládl. “Pokračuj, prosím.”

Kriminalistické ucho přešláplo z nohy na nohu.

“No nejzajímavější je, že na jedny z těch použitých ampulek je krev. A kluci tvrdí, že nepatří mrtvýmu.”

“No! A to říkáš teprve teď? Já se z tebe zblázním, Jiříku. Co vás učili v tý škole?”

Nadporučíka Michka polil pot. Sypták stál vyjeveně před jeho psacím stolem a nevěděl, co se s jindy klidným nadřízeným děje. Vzpamatoval ho až šéfův pohyb rukou

víš co, vypadni.

Michek se hezkou dobu po odchodu podporučíka Syptáka přistihl, že kouká z okna. Z abstrakce panoramatu očí se zcela zřetelně vyloupla písmena: Restaurace A.

Vomáčka.

Ty když nevíš kudy kam, říkávala mu žena, než se před několika lety přestěhovala tam, kde nic nebolí a je tam asi pořádek, klid a žádný noční telefonáty, tak jdeš na pivo.

Jenomže teď na pivo nemůžu, došlo Michkovi. Zatracenej antikvář! Dobře ně

67

kdo se postaral o přísun celaskonu v injekcích. I když, Kulhavý přecházel chřipku, v tomhle ještě nemusel být zaměř. Záměr byl, až vrah vyměnil ampulky. Vrah? A co jinýho?

Vrah, normální sprostej vrah. Vymění ampulky a já nic, já hraju na housličky.

Přece Kulhavý nebyl slepý! Kolik let si píchal injekce, ampulku inzulínu by snad od celaskonové poznal. Jedině, že by slepý byl.

Takže, jak praví náš pan podporučík, uzavřel své úvahy nadporučík Michek.

Poledne den zvrátilo. Jako na jaře, jako na jaře, drobně si skandoval Michek, když se zastavil na chodníku po opuštění okresního ředitelství Policie České republiky v Cimbálově. Objel očima terén a zaujaly ho věci blízké objektu zájmu.

Před starožitnictvím ANTIKVA se činila Miluška. Roztíralapo velikých plochách výloh jakousi pěnu a potom ji gumovou stěrkou ukrajovala do čistého lesku.

Michek se přesunul ke starožitnictví, ale zastavil se před sousedním domem. Po

čkal si, až ho Miluška uviděla. Na slovíčko, kývl na ni spiklenecky.

Miluška se podívala výlohou do obchodu. Zřejmě byl čistý vzduch, spíš husto, Rakušáci uvnitř se činili a Emil a milostivá paní vdova měli napilno. Miluška odložila stěrku na kbelík a vyklouzla ze zorného úhlu pozorování.

“Potřeboval jste něco, pane nadporučík?” šeptla spiklenecky a zatvářila se tajemně.

“Myslel jsem, že pan Kulhavý byl šikovnější. A najednou jsme zjistili, že se těsně před smrtí řízl o ampulku.”

“Pan Kulhavý?” podivila se Miluška. “Jo vy myslíte…To jsem byla nešikovná já.

Večer jsem si musela prát rukavičky, zevnitř jsem je měla od krve.”

“Vy jste panu Kulhavému chystala injekce?” řekl Michek pokud možno bezbarvě, ale měl co dělat, aby potlačil vzrušení.

“Dřív ne, pane nadporučík, von šéf to píchání bral jako…No neměl rád, když se někdo koukal, když si to tohle. Ani paní šéfová nesměla.”

“A vy ano?”

“Dyť vám říkám, že ne. Já mu jen upilovala ty ampulky, zlomila no a při tom jsem se řízla. Nasadila jsem jehlu a natáhla do stříkačky ten inzulín, co pan šéf bral. Ale píchat, to si píchal sám.”

Michek z toho začínal mít v hlavě guláš. Segedínský, s hodně zamotaným, nenakrájeným zelím.

“Miluško, poslyšte, vy jste přece chytrá holka. Řekněte mi proč si dřív pan Kulhavý chystal všechno sám a najednou, v poslední době, jak říkáte, o to žádal vás? On na vás bral?”

Miluška zrudla, ale hned se vzpamatovala.

“Pane nadporučík, vy si děláte šoufky. O mrtvých jen dobře, vždycky mi říká maminka. Jenže vy jste starej neznaboh a je vám to jedno. V jeho věku, tolik vím, už nestačil ani s milostivou.”

Vyslovila Miluška, ale hned se lekla, že to asi neměla.

Michek se zasmál.

“Ale pokoušet se o nemožné mohl i tak,” rýpl si nadporučík. Musel však honem honem změnit téma, protože Miluška chtěla jít pokračovat v pulírování výloh.

“Promiňte, nechtěl jsem se dotknout památky pana Kulhavého ani vás, to bych si nikdy nedovolil, Miluško. Ale vůbec mi nejde do hlavy, proč si všechny ty inzulínový pří

pravy nedělal pan Kulhavý sám?”

“Já jsem jen ze vsi, pane nadporučík. Ale když je někdo skoro slepý a nemá brejle, musí si některý věci nechat udělat.”

“Pan Kulhavý neměl na brýle?” podivil se Michek a zdálo se mu, že vede rozhovor s kbelíkem, který svou jedovatou žlutí zářil na chodníku před výlohou starožitnictví.

” Jé,” zasmála se Miluška. “Ten měl na jiný věci! Ale všecko taky nechtěl. Ty na všední den mu rozsedl Emil, když…” Miluška se zarazila a zrudla. Ale hned se snažila

68

vše zamaskovat. “No tak nosil pak parádní, nějaký ze slonoviny nebo co, starožitnost, jako celej ten krám,” ukázala hlavou k výloze.

“Jenže ty starožitný brejle asi před týdnem zmizely. A nikde o ně ne a ne zakopnout.”

Vysvětlila Miluška a začala spěchat.

Zvonek nad dveřmi obchodu klinkal a na náměstí vycházeli turisté s balíčky a balíky.

Nadporučík Michek se ještě chvíli zálibně díval na Milušku. Ve spěchu uchopila stěrku a dokrajovala zbytek zamatované plochy skla.

Docela hezká holka, zhodnotil Michek. A naznal, že čas dozrál k obědu.

Zamžoural očima proti slunci a neomylně nabral kurs napřič náměstím. Guláš, segedínský guláš, vynořilo se mu v mozku.

Nadporučík zmačkal papírový ubrousek a hodil ho do talíře. Báječné! Nebýt na světě jídlo, z čeho by se člověk těšil? Ženské nemůže pořád obtěžovat, navíc čím je starší, obtěžuje to jeho. Upil piva, bylo jako křen.

Do hostince vešel Pepa Tulák a rozhlížel se po lokále. Michek jej tentokrát předešel a kývnutím ho pozval ke stolu. Hostinský Vomáčka donesl jako vždy automaticky malýho bechera.

“Pepo, poslyš,” řekl mu Michek, když Tulák do poloviny vyprázdnil štamprlátko a uznalým pokývnutím hlavy poděkoval za projevenou přízeň. “Jsi starousedlík a za ušima máš odmlada. Nemustroval ten Emil z Antikvy tak trochu chudáka nebožtíka do parohů?”

“Víte, pane major, vy máte dycky trefný přirovnání. Já už dlouho říkal chlapům tady U pytle chlapi, ten dědek antikvárnická jednou tu hlavu neunese, protože bude brzy šestnácterák. A najednou bác klepne ho pepka!”

“To víš od koho, Pepo?”

“Ženský na trhu o tom drbou od tý doby, co se to stalo. Víte přece, že každý ráno musím zkontrolovat trh.”

“Kápne občas něco?”

“Lidi v podstatě nejsou zlý. Jen se jim někdy zatmí před očima a přestanou být hodný,” pravil Pepa Tulák bezelstně.

“To znamená, že Emil byl znalec nejen starožitností…”

“No tak vono jak se to vezme. Pro někoho je baba vykopávka ve čtyřiceti, jinej ztratí hlavu ještě se sedmdesátkou. Dyť si zajdite do domova důchodců na Maninkách a z příkladů nebudete vycházet, pane major.”

*

“Asi máš pravdu. Chudák pan Kulhavý,” zamyslel se Michek.

” Jakej chudák, pane major. Co si myslel? Že se taková protřelá čtyřicítka jako je Jiřina spokojí jen s vykládáním pohádek před spaním? Možná, že i má pohádky ráda.

Ale raděj odkládá šaty přes židli. A Emil, kdo by ho neznal. Přece žádný sukni nedá od osmnácti let pokoj!”

“Kolik je vůbec Emilovi, Pepo? Já tyhle typy neodhadnu.”

“Emilovi? Tak pětašestatřicet. Víc ne. Mladší než Jiřina je. Ale co je to pět let?

Jo u kojenců a bab, co se učí spávat v rakvi, je to jiná.”

“Emilovi se zas není co divit…” nekončil nadporučík.

“Máte recht, pane major. Já dostat takovou do postele…” zasnil se Tulák a odhalil vpředu chybějící zuby.

“Tak dopadneš jako starožitník, Pepo.”

“Dej mu Pán Bůh věčný odpočinutí. Pokoj asi má, ale mně by se do díry ještě nechtělo. Jenže být v tý situaci jako Emil, to je taky za zdrávas královno.”

“Emila to tak obtěžuje? Nemusí se teď skrývat, krásnou vdovu má pro sebe a starožitnictví mu, když bude šikovný, může za čas říkat pane.”

“No jo, pane major. Jenže co s Miluškou?”

69

“Emil obšťastňoval i Milušku?” nestačil se divit Michek.

“Jak to kdo vezme. V tomto pádě je to naopak. Miluška jede po Emilovi. A zdá se, že ji nic nezastaví. Má už svejch šestadvacet a bojí se, že bude brzo smrdět octem.”

“To je tím, že Emil žádnou sukni neodmítne. Lítá v tom pěkně po uši.”

“Život je jeden z nejtěžších, pane major,” řekl Tulák.

A nadporučík Michek naznal, zeje třeba polední intermezzo uzavřít.

Lítavá porada probíhala jako vždy. Ve věci Antikva referoval podporučík Sypták.

“Navštívil jsem pana lékárníka Hromase, no jako pacient, co nejlíp brát na chřipku. A vytáhl jsem z něho o Kulhavém. Měl jste pravdu, šéfe, ten celaskon v ampulkách byla bokovka, pan Hromas přece nemohl paní Kulhavou odmítnout. Vono prý se to dělá

ampulka se otevře a obsah se vypije. Je to rychlejší než prášky. Takže je to jasný, Šéfe! Nedočkavá panička…”

Nadporučík přerušil další Syptákovy úvahy.

“Jasný je, že starožitník Kulhavý je mrtvý a že mu k věčnému odpočívání někdo pomohl. Víc nic, Jiříku, víc nic.”

“Šéf má pravdu, Jirko. Nekřič hop, dokud nepřeskočíš,” vmísil se do debaty poručík Miler.

“Víme co?” zafuněl poručík Pirkl, kterému pivní břicho překáželo v kontaktu se stolem.

“Víme toho dost, Lojzo,” předešel zdlouhavým Pirklovým výkladům Michek. “Jenom bych ještě rád požádal pana soudce Obdržálkak povolení jedné domovní prohlídky. A mužem pokračovat vyšetřovací vazbou, to už znáte, hoši.”

Kriminalistické ucho nechápalo. Padla klec nebo ne?

Michek jeho zmatek vycítil a usmál se.

“Vraždy je třeba vyšetřovat vždycky z gruntu, pane podporučíku.”

“Takže, šéfe,” stačil říct Sypták, ale raději nepokračoval. Michek se narovnal a vypadalo to, že tlak lávy v Etně dosáhl hodnot těsně před výbuchem. A<to raději v rukavičkách a bez řečí.

Vrchní komisař nadporučík Karel Michek od soudce JUDr. Stanislava Obdržálka povolení k domovní prohlídce dostal. S Michkem jeli poručík Miler, podporučík Sypták a technik Pavel Švejda.

Prohlídka probíhala decentně a v klidu. Spíš v tichu. Napětí bylo cítit na obou stranách barikády. Až ve spíži, která pořádnou ruku hospodyně nepamatovala řadu let a budila spíš odpor než zvědavost, objevil poručík Miler hledané.

Mlčky došel k nadporučíkovi, který se právě věnoval ve velkém, bývalém parádním pokoji hloubkové prověrce prádelníku.

Michek vzal do rukou nenápadné kostěné brýle. Na první pohled spíš starý krám.

Ale když se nadporučík podíval lépe, rozeznal na obrubě jemnou rytinu i příjemnou patinu času na zažloutlém slonovinovém povrchu. A v místech, která přiléhala za ušima k hlavě, byla na trojúhelníkových ploškách patrná figurální výzdoba. Dokonce erotická, došlo Michkovi.

“Nechtěl byste nám k tomu něco říct, Emile?” zeptal se vrchní kriminální komisař nájemníka bytu a významně kostěné brýle potěžkal na dlani.

“K čemu jako?” začal Emil Vraž naprosto nevstřícně.

“Jak myslíte,” zhodnotil jeho otázku místo odpovědi Michek. “Domníval jste se, že budete neprůstřelný, že? Injekce panu Ryšavému přece chystala Miluška. To ona způsobila, že místo inzulínu si pan starožitník vpichoval celaskon! A brýle? První jste rozsedl, když jste laškoval s Miluškou v přístěnku za obchodem. A tyto se ztratily. Škoda je vyhodit. Pěkný kousek, to je fakt. Odborník, Emile, jste. Ale jenom v oboru staro

žitností. Máte pravdu, že za krádež brýlí by se vám toho moc nestalo. Nebýt dalších souvislostí, to jste ovšem nedomýšlel. Naopak jste předpokládal, že půjdemeli do hloubky, musíme narazit na osobu, která vlastně celaskon obstarala. A tou byla paní

70

Kulhavá. Na ní vám záleželo, ji jste tyto se ztratily. Škoda je vyhodit. Pěkný kousek, to je fakt. Odborník, Emile, jste. Ale jenom v oboru starožitností. Máte pravdu, že za krá

dež brýlí by se vám toho moc nestalo. Nebýt dalších souvislostí, to jste ovšem nedomýšlel. Naopak jste předpokládal, že půjdemeli do hloubky, musíme narazit na osobu, která vlastně celaskon obstarala. A tou byla paní Kulhavá. Na ní vám záleželo, ji jste chtěl dostat, ne Milušku. S tou jste se neobratně zapletl a mockrát toho litoval. Je to těžký. Milušce přibývají roky a potřebuje chlapa pro sebe. Je mladší než paní antikvářova. Ale zase nemá dům na náměstí a slušné jmění, že? Jenomže když šlo do tuhého

bližší košile než kabát. Já přece s celaskonem nic neměl, já muzikant.”

Emil Vraž mlčel. A nadporučík Michek na něj nenaléhal.

To je tak, když chlap lítá mezi dvěma ženskými. A jinému chlapovi jámu kopá a ještě z toho chce vytřískat pro sebe maximum, uvažoval vrchní kriminální komisař, když se chystali opustit byt Emila Vraže.

Bodlo by pivo. V oplácané sklenici z tenkého skla, orosené, řízné.

Kasař samouk

Drobný déšť pomalu smáčel dlažbu. Muž ve svrchníku s ohrnutým límcem se zastavil a s baterkou v ruce prohlížel štítky se jmény nájemníků. Potichu mlaskl, protože zřejmě našel, co hledal. Opatrně stoupal po starých vyšlapaných kamenných schodech, úzkým paprskem kapesní svítilny ohledával vizitky a zastavil se až ve třetím poschodí před dveřmi se jmenovkou: František Maršík. Zazvonil a vyčkával.

Po chvíli se ozvaly zevnitř šouravé kroky a škvírou pootevřených dveří se otázal stařecký hlas: “Kdo je to? A co si přejete?”

“Musím s vámi mluvit, pane Maršík. O Jerglovi.”

Sotva stařec uslyšel tato slova, snažil se pootevřené dveře přibouchnout. Neznámý byl ale rychlejší. Vsunul do škvíry nohu a tlumeným hlasem přikazoval: “Nedělejte hlouposti! Ve vlastním zájmu!” Poslední slova vyzněla téměř jako výhružka. Stařec po chvíli váhání kapituloval.

Když vešli do slušně zařízeného pokoje, šedovlasý muž, který se již mezitím vzpamatoval z překvapení, prohlásil: “Aby bylo jasno, přes dvacet let se už živím poctivě a nechci mít s Jerglem nic společného.”

Neznámý se usadil do křesla: “Nechci od vás nic jiného, než abyste mne naučil svému řemeslu a poradil, jak udělat kasu.”

“To jste na špatné adrese,” přerušil ho Maršík.

Návštěvník se ho snažil přemlouvat Když to nepomohlo, začal vyhrožovat.

Stařec ale vstal a udělal několik kroků k telefonu: “Když mi nechcete rozumět, tak nezbývá nic jiného, než abych zavolal na policii. Možná, že by je to zajímalo…”

Neznámý se prudce zvedl: “Toho budete litovat…,” hodil vztekle přes rameno a zklamaně přibouchl za sebou dveře. Nevyšlo to.

Muž v tříčtvrtečním kabátě, vyčkávající ve výklenku starého kostelíka, se ještě naposledy rozhlédl po pustém náměstí a vykročil přímo k budově místní spořitelny “rajfajzenky”, jak se tady odedávna říkalo. U domovních vrat se zastavil, připraveným klí

čem rychle odemkl a vešel. Škvírou se ještě přesvědčil, že ho nikdo neviděl a pak za sebou zamkl. Bylo zřejmé, že dům dobře zná. Rychlými kroky prošel přizemím a tiše stoupal po schodišti do prvního patra. Šel bez světla, najisto. Stejně lehce jako dole odemkl i dveře s nápisem SPOŘITELNA. Pokladna značky JERGL stála v rohu. Posvítil si úzkou štěrbinou kapesní svítilny a vsunul klíč do otvoru. Zámek jemně cvakl a dvířka pokladny se s tichým zašuměním otevřela. Blikl svítilnou dovnitř a polohlasně zaklel:

“Hergot, zase tu nic nemají…” Otevřel ještě vnitřní trezorek, ale našel tam jen několik stovek. Ponechal je na místě. Nestály mu za to. Pak opět pokladnu zamkl a stejně tiše jako přišel, opustil budovu na náměstí. Jeho noční výprava byla zase marná. Ale on vě

71

řil, že se dočká…

V neděli ráno před devátou hodinou přišel pokladník jednatelství České spořitelny ve Zlivošově Jaroslav Zedník do kanceláře, kývl na pozdrav třem čekajícím sousedům, kteří si přišli vybrat Část svých úspor, pozdravil se s účetním Vrbou, otevřel stůl, připravil si potřebná lejstra, jak formuláře sám nazýval, a přistoupil k pokladně. Zasunul dlouhý klíč do masivních dvířek, druhým klíčkem otevřel vnitřní přihrádku, sáhl dovnitř a vytáhl prázdnou ruku. Zašmátral v trezoru ještě jednou, přiklekl, aby se přesvědčil, zda ho hmat neklame, vrátil se ke svému stolu a prudce otevřel zásuvku již jen s nepatrnou nadějí, že zapomněl včera peníze uložit do kasy. Nic. A pak jen hlesl: “Vykradli nás!” …

Na nic víc se nezmohl. Třesoucí se rukou ukazoval účetnímu prázdnou pokladnu. Pak se vzpamatoval a běžel k telefonu…

O hodinu později učinila stejný objev i vedoucí pošty Vlasta Mrkvová. To už byli příslušníci pátrací skupiny okresního oddělení na místě. Odcizená částka je kolem100.000 Kč.

Už samotný fakt, že byla loupež uskutečněna naráz na dvou místech v jedné malé obci a pravděpodobně i jedním pachatelem, byl velice zvláštní. Přitom ohledání obou míst činu na první pohled ukazovalo, že pachatel nepoužil žádného hrubého násilí ani k vniknutí do místností a stejně tak do pokladen. Zda byly trezory otevřeny paklíči nebo pravými klíči, to bude věcí podrobné expertízy. Odborník z mechanoskopie, který zámky ohledával na místě, soudí, že pokladny byly otevřeny originálními klíči. Domovní prohlídky u Zedníka, Vrby a Mrkvové však nepřinesly žádné výsledky a stejně tak daktyloskopové nezjistili žádné otisky jiných osob než právě těchto tří. Z toho vycházejí dvě hlavní verze: buď to udělal pokladník, účetní a vedoucí pošty a vyloupení jen fingovali, nebo máme co činit s prohnaným chlapíkem, který pracoval v rukavicích a delší dobu se na loupež připravoval. Tak uvažoval major Zelený, když se mu dostaly do rukou první výsledky šetření.

“Samozřejmě, že jsou ještě další verze. Ale měli byste nejprve ověřit, zda do toho přece jen nejsou zapleteni ti tři. Koho navrhujete, aby převzal případ?” S touto otázkou se obrátil k šéfovi oddělení brněnské kriminálky.

“Což kdybychom to dali našemu “estriu”, chci říci kapitánu Slavíkovi, poručíku Skřivanovi a praporčíku Stehlíkovi,” opravoval se okamžitě, když viděl tázavý majorův pohled.

” Souhlasím, pošlete mi sem ten “první hlas”, chci říci kapitána Slavíka…” Komisař cítil majorovu ironii a proto mlčky souhlasně kývl.

“Tak vám, vážení páni kolegové, mám tu čest sdělit, že jsme byli právě požádáni, abychom se ujali případu, s nímž si ani největší světové detektivní kapacity nevědí rady.

Náš šéf soudí, že když my tuto záhadu neobjasníme, pak tedy už nikdo…” S těmito teatrálními slovy vstoupil kapitán Slavík do místnosti.

Poručík Skřivan vzhlédl od novin a hvízdl: “Chceš říct, že nám starej hodil na krk ty dvě kasy ve Zlivošově?”

“Přesně tak. A já být vámi, páni kolegové, nepodceňoval bych tuto velkou příležitost, neboť musíme považovat za velkou čest a důvěru…”

“… že nám náš pracující lid svěřil tento případ a musíme se vynasnažit tuto důvě

ru nezklamat. Amen.” Skočil mu do řeči poručík. Na to se obrátil k praporčíkovi: “A víš, co to pro tebe, Rosťo, znamená? Všechna rande na příštích čtrnáct dní až měsíců odří

ci. Máš na to přesně patnáct minut, což značí 30 vteřin najeden telefonický rozhovor…

Mám pravdu, šéfe?”

“Téměř. Odjíždíme za hodinu a přestože mám pochopení pro srdeční záležitosti našeho přítele Břetislava Stehlíka, obávám se, že nebude mít čas ani na jediný telefonický rozhovor a že zanechá v našem krásném městě nejméně tucet zklamaných dív

čích srdcí bez vysvětlení. Ale žerty stranou. Tady mám výsledek prvních zákroků, protokol o ohledání místa činu a další materiály. Musíme to prostudovat a domluvit se na

72

dalším postupu. Jasné?”

“Jsem sice služebně nejmladší a vím, že mi nepřísluší se plést do řečí dospě

lých, ale dovolil bych si podotknout, že by při studiu materiálu docela bodlo kafe,” navrhoval praporčík Stehlík se zřejmou snahou napodobit způsob vyjadřování nadporučíka.

“Výborně, mladíku, je vidět, že z vás něco bude. Za vaši iniciativu vám svěřujeme provedení tohoto úkolu. Vařič je tamhle v poličce,” ukázal za sebe poručík.

“Není třeba, už jsem objednal tři kávy u sekretářky našeho starého. To víte, páni kolegové, předvídavost průběhu příštích událostí je jednou z dobrých vlastností každé

ho detektiva…”

Jako na dotvrzení slov vplula sekretářka do kanceláře s třemi šálky kouřící kávy.

Po odchodu posledního vyšetřovaného se obrátil kapitán Slavík ke svým dvěma přátelům: “Tak a my si teď zrekapitulujeme výsledky prvních tří dnů našeho vyšetřování.

Vezměme to popořádku. V sobotu ráno přinesl Vrba Zedníkovi klíče od trezoru a šek na 100.000 Kč s tím, že odjíždí na pohřeb svého tchána. Zedník vzal šek, na poště vyzvedl peníze a dal je do pokladny. Klíče uložil doma do kredence, zamkl dům a odejel na mopedu také na pohřeb, protože jsou s Vrbou spřízněni. Po návratu asi kolem 18. hodiny vrátil klíče od trezoru Vrbovi. Souhlasí?”

“Ano, až na to, že Zedník klíče od domu uschoval pod práh,” dodal poručík Skřivan.

“V městečku vědělo mnoho lidí, že Zedníkovi ukládají klíče pod práh. Mockrát totiž vybídli sousedy, aby si dům odemkli a vzali z dílny opravené boty,” dodal prapor

čík.

Kapitán Slavík ho přerušil: “Pokračujeme. Na poště převzala Mrkvová ráno peněžní zásilku a brzy nato vyplatila 100.000 Kč Zedníkovi. V průběhu dne predisponovala padesát tisíc na okresní správu a v pokladně ponechala 38.000 Kč. To dosvědčuje telefonístka, která zůstala na poště do 16 hodin. Pak zamkla a klíče od pošty dala na okno bytu rodičů Mrkvové, kde si je také brali doručovatelé, kteří měli ranní službu. O

tom, že ve spořitelně budou nějaké peníze, vědělo celé městečko, protože Zedník s Vrbou nechali vyhlásit místním rozhlasem přeložení úředních hodin na neděli kvůli tomu pohřbu. Přesnou částku ale znali jen tři lidé: Zedník, Vrba, Mrkvová. Ta navíc znala i sumu, kterou nechala ve své pokladně. Usuzuji, že šlo o fingovanou loupež a že pachatelé jsou s největší pravděpodobností ti tří. Chci proto navrhnout starému, aby byli vzati do vazby. Jaký je váš názor?”

“Mně připadají příliš poctiví na to, aby mohli něco podobného udělat,” řekl zamyšleně praporčík Stehlík. “Víte, já si představuji na jejich místě své rodiče. Také žij í na takovém malém městě, a…”

73

“Na to nemůžeš dát. I ten největší lump vypadá na první pohled jako právě narozený nemluvně. Já mám pochybnosti z jiného důvodu. Mně se zdá, že všechno moc svědčí proti nim. Přitom to mohlo udělat stejně dobře nejmíň dvacet dalších lidí. Při té jejich neopatrnosti s klíči to nebyl ani tak velký problém.”

“Souhlasím s tebou. Ale v každém případě jim znemožníme, aby se dále domlouvali a nebo něco udělali s penězi. Ty s Břeťou budeš pokračovat tady v pátrání, já si vezmu na starost výslechy těch tří. Budeme dvakrát denně telefonicky ve styku.”

“Těch podezřelých máme ještě moc i když jsme už dvanáct lidí vyloučili, protože mají na celou tu dobu nesporné alibi. Kdo nám tedy zbývá?” Poručík Skřivan si mluvil spíše pro sebe než ke praporčíkovi, ale ten pochopil řečnickou otázku jako pokyn a za

čal vypočítávat: “Karel Tenký vykonával funkci účetního před Vrbou. Mohl si docela lehce opatřit duplikáty klíčů, stejně jako Konrád Zrnečko, bývalý pokladník před Zedníkem.

Josef Závrata, kovář ze Sklepínku, blízké vesnice. Je znám jako podivín, doma má podobné pokladny jako mají na poště a ve spořitelně. Alibi má jen částečné. Pak tu máme všechny tři doručovatele. Z nich je nejpodezřelejší Rudolf Žandák. Je o něm známo, že pro neshody se svou ženou několikrát přespal v noci na poště. Čestmír Pavlíček. To je takový všeuměl. Majitel zdejšího zámečnictví. Před časem na poště opravoval kliku u dvířek pokladny a pro spořitelnu zase dělal mříže. Přitom si mohl snadno zhotovit tisky klíčů. Kromě jiného také promítá ve zdejším kině…”

Přišli do kina v polovině týdeníku. Pak dávali jednu z těch “vražd v kufru”, jak poručík nazýval filmy, kde člověk už po pěti minutách ví, kdo je vrahem a jak to nakonec dopadne.

Asi v polovině se film přetrhl. Po pěti minutách začali lidé reptat. “Vždycky v tom nejlepším se to přetrhne…” “Co tam tak dlouho ten Pavlíček dělá?” “Poslední dobou se mu to stává moc často…”

“To je tady pravidelně?” obrátil se poručík s otázkou na svého souseda po levici.

“No jo, naposledy před tejdnem v sobotu. Zrovna před tou loupeží. To dávali moc pěknej kus… Cekali jsme skoro půl hodiny, než to Pavlíček opravil.,.,” odpovídal ochotně soused.

“Ale počkejte, neodcházejte, dneska to snad tak dlouho trvat nebude…”

Ale poručík, následován praporčíkem, se už prodíral k východu. V promítací kabině Pavlíček nebyl. Na cívce byla ještě čtvrtina filmu. Pavlíček přišel až po dlouhé době. Byl prý na pivě.

“Kdepak, Pavlíček tady nebyl. Ani sem moc nechodí…” Hostinsky shodil pěnu a dotočil připravené půllitry. Jeden z hostů, který měl trochu v hlavě, zavolal: “To byste se měl zeptat spíš tý fešandy Sedláčkovy, co u něj dělá ve kšefte. Vona u něj ve dne a von u ní po večerech… Bydlí hned vedle kina a tak to nemá daleko…”

Stehlík už na nic nečekal a rychle zamířil k přízemnímu domku vedle místního kina. Zabouchal na domovní dveře.

Uvnitř se ozval šramot a lehké kroky. Pak jemný ženský hlas: “To si ty?”

“Já,” ozval se praporčík a vůbec nelhal. Dveře se otevřely a za nimi se policistovi málem vrhla do náruče rozkošná blondýnka. Ihned však poznala svůj omyl a zděšeně vykřikla…

“Zpočátku zapírala, ale pak přiznala, že u ní každý večer, když promítá, Pavlíček je. Řeknu ti, že ta vdovička za hřích stojí…”

“Nech si své odborné posudky…,” přerušil ho nevrle poručík. “To, že jsme vedle, už taky vím. Vzal jsem si sem Pavlíčka. Přiznal se, že byl u té Sedláčkové. Jen mne prosil, aby se o tom nedozvěděla jeho manželka.1’

V té chvíli se ozval telefon.

“Poručík Skřivan… Cože? Závrata? Toho jsem zatím podezíral nejmíň. Dobrá, zí

tra… Jasné.”

Praporčík Stehlík se snažil pochytit z útržků smysl rozhovoru. Závrata, Závrata…

74

No ano, to je ten kovář ze Sklepínku.

“Volal šéf. Při výslechu si Zedník vzpomněl, že se ho Závrat ptal, zda bude prodávat losy. Se stejnou otázkou přišel za bývalým účetním Tenkým, ačkoliv ten už dávno ve spořitelně nepracuje. Šéf si zjistil, že Závrate byl pro nějakou krádež už trestán. Navštívíme pana Závratu ještě dříve, než budou propuštěni Vrba, Zedník, Mrkvová… Protože písemná expertiza z mechanoskopie zvrátila původní posudek. Pokladna byla otevřena velmi dokonalými paklíči. Tím podezření z fingované loupeže padá…”

“Promiňte nám, pane Závrata, že vás tak přepadáme, ale slyšeli jsme, že se dobře vyznáte v zámcích a vy zase jistě víte o té loupeži ve Zlivošově. No, pachatele už máme za mřížemi, ale přece jen by nás zajímal váš názor…” Kapitán Slavík věděl z vý

slechů, že si Závrata zakládá na své pověsti odborníka a tak mu zalichotil.

Vysoký šlachovitý padesátník, který s perlíkem v ruce zamračeně sledoval pří

chozí, po tomto úvodu opřel těžké kladivo o kovadlinu, otřel si ruce o koženou zástěru a stiskl policistovu pravici. Ten ale hned navazoval na své “ántré”:

“Ti tři loupež jen fingovali, protože na pokladně nebyly shledány žádné stopy nepravých klíčů. My jsme se ale dostali do sporu v takové spíše teoretické otázce, zda by bylo možné zhotovit podle otisku tak dokonalý paklíč, že by byl k nerozeznání od originálu. Co myslíte?”

Kovář se podezíravě zadíval na kapitána. Jeho výraz ho však uklidnil, proto rozvážlivě odpověděl: “No, já si myslím, že kdyby si s tím dal práci skutečný machr, tak by to mohl dokázat. Příkladně, já jsem si před lety koupil tamhletu pokladnu, co stojí v koutě, za pár korun, protože její majitel od ní ztratil klíč. Myslel jsem si, že ty ocelové pláty zpracuji na patky k pluhům. Když jsem pak měl pokladnu doma, bylo mi líto ji ničit, tak jsem seji rok snažil otevřít. Nakonec se mi to podařilo…”

“Vy byste mohl pro nás pracovat jako znalec, tak se v tom svém řemesle vyzná

te,” obdivně prohlásil kapitán.

Kovář se toho chytil: “Opravdu? Víte, abych se přiznal, to byla vždycky moje touha…” *

Pak všichni čtyři seděli a vykládali si o zámcích a pokladnách. Slavík vyprávěl podrobně, jak kdysi vyšetřoval jednu loupež a mezi řečí se jen tak jakoby náhodou zeptal: “A kde jste poznal Maršíka?”

Závrata, který pozbyl veškeré podezíravosti přece by s ním ti páni od policie takhle přátelsky nerozprávěli, kdyby něco tušili mávl rukou: “Ale, to bylo…” a hned se zarazil. Uvědomil si, že se podřekl a hned udělal druhou chybu. Začal tvrdit, že žádného Maršíka nezná. Ale to už byl kapitán na koni: “Nepoznal jste ho náhodou ve vězení? A nebyl jste ho předloni navštívit? Nechtěl jste, aby vás naučil “dělat kasy?”

Nato Závrata prudce vstal, převrhl těžký dubový stůl na policistu a skokem byl u dveří. To už ho ale držel za ruce poručík s praporčíkem Stehlíkem. Kapitán se zatím vysoukal zpod stolu a s pouty v rukou prohlásil: “Tak k tomuhle zámku si už klíč neudělá

te…”

Návrat po šesti letech

Jak dlouho na tenhle den Karel Horák čekal! Bezútěšné dny střídaly dny plné nesmělé naděje. Deset let vězení. Když bude “sekat latinu”, tak jen šest. “Jenom” šest?

To se snadno řekne, ale jsou to dva tisíce a sto devadesát dní. Na svobodě šest let uběhne rychle. Ale v cele za zamřížovaným oknem? Konečně je to ale za ním. Za dobré chování mu čtyři roky odpustili. No, je propuštěn na podmínku, ale to je jedno. Sem se už nevrátí.

Vyfasoval svůj civil, odevzdal vězeňský oděv, dostal pár set korun, které si bě

hem odpykávání trestu vydělal. Nějaké papíry podepsal, jiné dostal a těžká vězeňská vrata se za ním s bouchnutím zavřela. Tentokrát zůstal stát před nimi. Teprve teď měl

75

čas uvažovat, kam půjde. Kam? No přece domů, za dcerou Mílou. Kolik už jí bude?

Osmnáct? Když ji viděl naposled, chodila do šesté třídy. Pozná ho? Bude se k němu hlásit? Uvidíme, mávl rukou. A vydal se k nádraží, aby si koupil lístek do Brna.

V kupé si pohodlně natáhl nohy a rozhodl se, že si schrupne. Ale spánek nepřicházel. Místo toho se mu vracely vzpomínky. Jako montér si dobře vydělával, ale býval často i několik týdnů mimo domov. Když se vracel, slýchal, jak si sousedé za jeho zády povídají, že mu zase vyrostly další a další parohy. A že dcera dostává od mámy pěknou školu. Nedbal na ty řeči, považoval je za pomluvy. Myslel si, že to je ze závisti, protože měl hodně peněz a dobře si žili. A Jarmilu miloval. Vůbec ho ani nenapadlo, že by ho ona nemilovala. Toho osudného dne přijel z montáže dříve. Myslel, jak ji překvapí. Překvapil, ale jinak, než si představoval. Když otevřel dveře do ložnice, našel ji v posteli.

Cizí chlap se vyděsil, vyskočil nahý a snažil se posbírat prádlo. Ubalil mu ji. A pak ho, tak jak byl, vykopal ze dveří a ze schodů. Ublížení na zdraví s následnými třemi týdny pracovní neschopnosti. Manželka si mezitím stačila obléci župan a vyšla za ním do předsíně, pravé když za jejím milovníkem zavřel dveře. Dělala jako by nic, chtěla se k němu přitulit, jako vždy, když ho vítala doma. Zatmělo se mu před očima. Větu: “Jak to, že už jsi doma?” ji ani nenechal dokončit. Praštil ji tím, co mu přišlo pod ruku. Železnou pánví. A protože měl páru, jedna rána stačila. Vražda v afektu. Dobrý pracovní posudek a dosavadní bezúhonnost přiměly soudce, že mu uložil trest poněkud mírnější…

Vzpomínky pomalu přešly do snu, v němž viděl svou Jarmilu i s dcerkou Mílou.

Byly šťastné, dováděly a hrály si. Náhle se přihnal odkudsi černý mrak, udeřil hrom a…”

Probudil se, právě když vlak vjížděl do Brna.

Podíval se na hodinky. Digitální číslice sdělovaly, že je 19,15. Vystoupil z vlaku a dostal žízeň. Zajde si najedno pivo. Na stojánka v nádražní restauraci. Dopil a pomalu se vydal nádražním vestibulem. Před nádražím se zastavil a rozmýšlel. Má jet šalinou a nebo jít pěšky? Půjde pěšky. Nemá kam spěchat. Míla šla třeba do kina.

Opět ho přepadly pochyby. Pozná ho ještě? A jak ho přijme? Jako otce, nebo jako vraha své matky? Nejistota ho chvílemi poháněla do kroku a pak zase jeho chůzi zpomalovala. Než došel k domu, kde bydleli, zatím se setmělo. Alespoň ho nikdo ze sousedů neuvidí.’ Všichni budou sedět u televize. Pomalu došel k Tyršáku. Hned za brankou se k němu přitočila mladá žena. “Pane, nechcete se pobavit?”

Změřil si ji příkře a odsekl: “Nechci”. A pomyslel si, že ta holka je asi tak stará jako jeho dcera Míla. “Potvora jedna. Stejná jako ta moje…” Ještě za sebou slyšel: “Takový mám nejradši…” A pár nadávek.

Rázněji vykročil k domovu. Dům na Botanické svítil téměř všemi okny. Jen okna jeho bytu byla tmavá. Nevadí, počká. Vyšlapal do třetího poschodí. Na vizitce jeho jmé

no nebylo. Jen jméno dcery. MÍLA HORÁKOVÁ. Vytáhl z kapsy svazek klíčů a pokusil se odemknout. Klíč ale do zámku nešel. Zřejmě za. ta léta zámek vyměnili. Pro jistotu zazvonil. Nic.

Jen sousedka vykoukla. Neznal ji. Byla nová. Pátravě si ho přeměřila a pak řekla:

“Ta chodí domů až k půlnoci.”

Trochu ho to zarazilo. Ale pak se rozhodl, že si zatím dojde na pivo. A také měl trochu hlad. O pár domů dál bývala hospoda.

Byla tam. Vešel a pátravě se podíval kolem. V lokále nikoho neznal. Jeho vrstevníci asi sedí doma spořádaně před televizními obrazovkami. Tady jsou tak kluci po vojně. A nebo před.

Usedl k malému stolku. Zády ke zdi. Byl to jeho zvyk. Trochu se v duchu usmál.

To bylo z Rodokapsů. Mít krytá záda…

“Dáte si pivo?” zeptal se číšník, a aniž by počkal na odpověď, postavil půllitr na tácek.

“Jo, ataky něco jídlu.”

“Máme utopence.”

76

“Jo, dobrý.”

Pojedl a na tácku přibývaly čárky.

“V jedenáct zavíráme,” upozornil ho číšník, když mu nesl další půllitr.

Kývl a pohlédl na nástěnné hodiny. Za deset minut.

“Platím.”

Vyšel do letní noci.Trochu se mu točila hlava, ale opilý nebyl. Spíš plný. Vrátil se do Tyršáku a vyhledal keř.

Ve třetím poschodí, v bytě se jmenovkou jeho dcery, stále ještě nikdo nebyl. Sedl si na schody a čekal. Potmě.

Asi po půlhodině uslyšel klapot podpatků a V přízemí cvakl vypínač. Je to jeho dcera?

Dívčí kroky vystupovaly po schodech. První patro, druhé. Teď se na chvíli zastavily. Slyšel, jak žena šmátrá v kabelce. Tak to asi dcera nebude. Byl zklamán. Ale dívka pokračovala.

“Fuj, to jsem se lekla. Co tady…?”

“Čekám tu na tebe … ty potvoro!” Karet Horák poznal dívku, která mu nabízela v podvečer pobavení. S hořkostí si pomyslel, že dcera opravdu dostala od matky školu.

Je kurva jako její máma. Bušilo mu v hlavě. Neovládl se. Dal jí facku a hned druhou.

Spadla ze schodů tak nešťastně, že hlavou narazila na roh litinového zábradlí. To nechtěl. Seběhl za ní, přiklekl, ale z hlavy jí tekla krev. Snažil seji vzkřísit, ale to už vyhlédla ze dveří ona sousedka, která mu předtím ohlašovala pozdní příchody slečny Horákové. Teď, když viděla zakrvácenou dívku a muže, který se nad ní sklání, vykřikla:

“Pomóóóc vraždááá

Nato se začaly otevírat dveře ve všech pěti poschodích.

K dívce se protlačil jakýsi muž. Odstrčil Karla Horáka: “Pusťte mne k ní. Jsem lé

kař.”

Ustoupil. Zaslechl polohlasý hovor “To je on. Zavraždil matku a teď dceru…” Tak ho tedy poznali.

Doktor se po chvíli zvedl: “Tady už se nedá nic dělat. Zavolejte někdo policii…”

Odvezli ho do vyšetřovací vazby. Kapitán jen poznamenal: “Dlouho jste si na svobodě nepobyl. Jen dvanáct hodin…”

Vyšetřování bylo zcela jednoduché. Karel Horák nic nezapíral. “Já jsem jí chtěl jen nafackovat, že je z ní kurva po mámě. Zabít jsem ji nechtěl. To byla nešťastná ná

hoda, že spadla ze schodů na hlavu.“Soud, který se konal po několika měsících, uznal, že šlo o neúmyslné zabití. Dostal pět let. A k tomu ty čtyři roky, které mu předtím odpustili pro dobré chování. Když bude zase sekat latinu, může se znovu dostat na svobodu po pětapadesáti měsících…

Dvojitý podraz

Verdikt soudu jakoby z jeho beder odvalil ohromný balvan. I když ho čeká deset let za mřížemi, přesto se mu strašně ulevilo, bylo mu jakoby se vyzpovídal. Seděl u stolku s dlaněmi přitisklými k obličeji a před očima se mu znovu odehrával tolik známý jeho vlastní příběh.

Všechno vzniklo náhodou a nevinně. Kamila bydlela nedaleko jeho domu a tak ji několikrát vzal do auta, protože měli společnou cestu do stejného podniku. Josef Jonák u firmy pracoval jako vedoucí oddělení, ‘Kamila jako ředitelova sekretářka. Při jedné z cest jakoby neúmyslně zavadil o její nohu. Kamila se na něho usmála a Jonák v tom ucítil vyznání. Odvážil se ji po koleně pohladit a Kamila pohlazení nejen vydržela, ale zároveň podotkla: “Mám ráda starší muže”.

“Muže?” zatvářil se nechápavě.

77

“Jednoho,” dodala a svůdně se usmála.

Od té chvíle se začínal mezi nimi rozvíjet známý životní příběh. Starší muž se zamiloval do mladé dívky a vedle ní měl doma manželku. Tento trojúhelník se dal po určitou dobu vydržet. Jenže za čas Kamila na něho začala naléhat, aby se rozvedl a jejich vztah legalizoval sňatkem. Snažil se vše vyřešit dárkem. Koupil Kamile překrásný prsten, což ona pochopila tak, že se rozhodl ke svému životnímu kroku.

“Kdy se rozvedeš?” zeptala se ho tehdy přímo.

“Co nejdříve, miláčku,” zněla jeho odpověď.

“Kdy to je, co nejdříve?” opáčila.A ten večer ho v podstatě vyhodila z bytu. Marně se ji snažil opět získat pro sebe, ale vše bylo zbytečné. Kamila se mu vyhýbala a dávala mu zcela jednoznačně na srozuměnou, že se jí dočká, až se rozvede a vezme šiji. Josef Jonák prožil mnoho bezesných nocí. Přemýšlel, jak to udělat, aby se rozvedl s Jitkou bez velkých potíží. Právem se obával, že by mu manželka dokázala připravit takové problémy, že by se nakonec mohl ocitnout úplně na mizině. Disponovala totiž velkým majetkem, z čehož Josef Jonák těžil a jedině tak si mohl žít jako v bavlnce a dávat velké dárky i své milence. Bezesnými nocemi trpěla i jeho práce a není divu, že ředitel vyslovoval stále větší nespokojenost s jeho pracovními výsledky v řízení oddělení.

Jednoho dne ho napadla myšlenka: “Co kdyby Jitka zemřela?! Třeba jako ne

šťastnou náhodou….Policie by na to nemohla přijít!” A myšlenka na něho dopadala stále jako noční můra.

Při návratu domů z práce se mu jednoho dne naskytla možnost, které se rozhodl využít. Spásný nápad se vynořil tehdy, když spatřil Jitku v koupelně ve vaně. Usmála se na něho a přivítala slovy: “Dnes ses nemusel zdržet v práci?” Josef Jonák v tom okamžiku pochopil, že nyní nastal jeho čas, že svůj nápad musí uskutečnit právě teď. Vrhl se na Jitku a strčil jí hlavu pod vodu. Vůbec nevnímal její vytřeštěné oči, které na něho zíraly z vany. Křečovitě svíral ve svých pěstech její hlavu, kterou se usilovně snažil udr

žet pod vodou…

Za hodnou chvíli mu došlo, co udělal a sám sebe se zděsil. Přesto však se rozhodl jednat. Přistoupil k telefonu a vytočil číslo policie.

“Našel jsem manželku ve vaně… mrtvou…,” zašeptal téměř do telefonu tak, že se ho hlas na druhé straně musel zeptat, co chce…

“Pozoruhodné,” řekl kapitán Havel, který přijel vyšetřovat smrt Jitky Jonákové. V

jeho hlasu byla zřetelná pochybovačnost. “Co je pozoruhodné?” zeptal se tichým hlasem Josef Jonák.

“Že jste nejprve volal k nám. Nebylo by vhodnější zavolat nejprve lékaře? Na

štěstí je tady s námi náš doktor…,” odvětil kapitán.

Doktor Karas se dal do práce. Za chvíli zazněla jeho slova: “Šok”.

“Byla vaše žena nemocná?” zeptal se kapitán Havel.

“Ne…”

“Pila?”

“Ne, ani nekouřila.”

Kapitán chvíli přemýšlel a potom dal příkaz odnést mrtvolu.

“Nařídil jsem soudní pitvu. Ještě vás budeme potřebovat,” řekl tajuplně na rozloučenou kapitán Havel Josefu Jonákovi.

Dny a noci, než se dozvěděl oficiální zprávu, byly pro Josefa Jonáka kruté. Vyděsilo ho každé zazvonění a ve snech se mu zdálo, jak ho odvádějí v poutech před davem lidí…

Nejvíce se polekal, když po třech dnech po jednom zazvonění spatřil kukátkem za dveřmi policejní uniformu. Když otevíral dveře, třásl se na celém těle.

Policista mu podal obálku se slovy: “Soudní pitva prokázala, že vaší manželce selhalo srdce. Byla mrtvá dříve, než jí klesla hlava pod vodu. Buďte tak laskav a zastavte se u nás, abyste si mohl vyzvednout tělo vaší ženy a zařídit vše potřebné pro po

78

hřeb…” Zasalutoval a odešel. Jonák hleděl nedůvěřivě na úmrtní list, který mu vystavili po soudní pitvě.

“Dostala smrtelný Šok, když viděla, zeji chci zavraždit,” pomyslel si.

Za Kamilou se vydal až dva měsíce po pohřbu. Přišel s překrásným darem s prstenem s drahokamy. Nyní si to již zcela bez problémů mohl dovolit.

Krátce poté se Kamila zeptala: “Kdy budeme mít svatbu?”

“Za rok,” odpověděl lakonicky.

Kamila na tuto odpověď reagovala zcela nepředpokládané: “Co to má znamenat?! Žiješ si sám v nádherném bytě, jsi plný peněz a mě chceš nyní odhodit do kouta?

Na smetiště!? Nic pro mne neuděláš!” křičela podrážděně a prudce mrštila drahocenným prstenem.

Jonákovi vystoupily na čele krůpěje potu. Jednak ze stresu, který ho od smrti manželky ani na okamžik neopouštěl. A také z rozčilení nad tou nevděčností. Snažil se to Kamile klidně vysvětlit:

“Musíme dodržet dobu smutku. A že jsem pro tebe nic neudělal? Vždyť kvůli tobě jsem zabil manželku…”

“Co jsi to řekl?! Takže ty jsi vrah?!… Ty jsi zabil svou ženu? Vrahu, copak si myslíš, že bych s tebou mohla žít?! Ty vrahu! Vrahu!” křičela jako smyslu zbavená Kamila.

Josef Jonák nejprve téměř zkameněl, ovšem vzápětí rychle reagoval.

Uvědomil si, že křik mohou uslyšet sousedi__Zakryl jí rukou ústa, jenže Kamila se do ní zakousla, vytrhla se mu a ještě hlasitěji křičela:

“Vrahu! Vrahu…!” ‘ m Jonák zpanikařil. Zmocnil se ho strach a v hlavě mu prudce hučelo. Vrhl se na Kamilu, chytil ji za krk a pustil, až úplně ztichla…

Nebylo to ale nic platné. Sousedi zavolali policii.

Když přijeli a dostali se do bytu, spatřili Jonáka v podřepu u nehybného těla Kamily. “To byl podraz, velký podraz,” vyrážel že sebe tiše a stále dokola…

Tečka za divokou nocí

Probouzí se. Je ráno. Končí první noc po rozsudku. A začíná první den života v cele se zamřížovaným oknem. Kolik jich bude takových? Každý rok má tři sta pětašedesát dní…

“Milan R. se odsuzuje k trestu odnětí svobody na dvacet tři let nepodmíněně ve třetí nápravné skupině,” Četl včera předseda senátu krajského soudu v Brně. Tedy: ješ

tě osm tisíc tři sta devadesát pětkrát se tak bude probouzet.

Červen zavoněl v Lipové ulici květy. Vzrostlé stromy přikrývaly stožáry pouličních lamp a propouštěly na dlážděný chodník světlo jen sporadicky. Výstaviště kousek pod nimi tonulo ve tmě a jen obrysy pavilonů dávaly tušit jeho rozlohu. Dole jen občas zadrnčela tramvaj, která přijížděla na pisáreckou konečnou. Ulice byla tichá, čas od času přešel chodec, který se pomalým krokem loudal k domovu. Nač spěchat? Vždyť večer byl vlahý, krásný.

Také Milan nespěchal. Šel zavěšen do své družky. Jeho sestřenice je pozvala na návštěvu. Pohupoval se při chůzi v kolenou. Frajer každým coulem, V roláku a džínách s trochu prořídlými vlasy a bledou tváří. Jeho o hlavu menší družka vedle něj cupitala drobnými krůčky a blond vlasy jí při odrazu světla zazářily jako svatojánské mušky.

Mnohdy se zazdálo, jakoby měla kolem hlavy svatozář.

Milan se přeď necelým půl rokem vrátil z vězení. Na amnestii.Za pokus o vraždu si měl odsedět šest roků. Neodseděl. Byl propuštěn.

Společnost u sestřenice na Poříčí zastihli už rozjařenou. Jedna láhev vodky stála prázdná u židle, druhá na stole poloprázdná. Dva kluci a dvě holky seděli u konferenč

ního stolku a popíjeli. Přivítali je hurónským pokřikem.

“No, vážení, co co co?” nechal se slyšet Milan hned u dveří a ukazoval rukou na láhev. “To není ani na rozjezd a už vůbec ne na pořádnou jízdu. Posaď se,” obrátil sek

79

Věrce, “a já ještě pro něco skáknu.”

V restauraci U mostu koupil čtyři láhve vodky a nějakou colu.

“Kolik jste platil?” ptal se předseda senátu.

“Něco přes osm set,” odpověděl.

“A kde jste na to vzal, když nikde nepracujete?” zajímal se opčt muž v černém taláru.

“Měl jsem, no.”

Nálada byla báječná. Tančilo se, zpívalo, popíjelo. Milan se zvlášť rozjařil a Věrka začala být neklidná. Dobře věděla, že jak se napije, může byt i zle. Chtěla, aby šli domů.

“Kdepak. Teprve teď to začne být to pravé,” odsekl jí. “Nač pospícháš? Malá dávno spí a babička ji ohlídá, tak co?”

“A jak jste to vlastně s tou malou stihli?” popíchl kdosi.

Milan se naježil: “Že jako jsem byl v kriminále, když se narodila? Tak to neměj, hochu, péči, jo? Za takové řeči se dává přes držku. Ale že seš kamarád, tak ti to prozradím. Narodila se, když jsem byl v kriminále teprve půl roku, kapísto?”

Když Věrka znovu zaprosila, aby šli domů, ohnal se po ni rukou a zle se podíval.

Rozplakala se a utekla.

Teprve teď se Milan rozkohoutil. Tančilo se, zpívalo, vyprávěli vtipy. Milan vyřvá

val, ruce věčně nahoře jak slovácký furiant. Ale občas i dole. To když přitiskl sestřeničinu kamarádku Božku někde do kouta či se s ní ztratil v kuchyni. Prožíval noc jako o život. I na menší potyčku přišlo, když ji povalil na gauč a bez ohledu na společnost jí vyhrnoval nahoru sukně, trhal halenku a snažil se dosáhnout toho, co mu bylo několik let v kriminále odpíráno.

Oba kluci se na něj vrhli, odtáhli ho a jeden z nich mu dal facku. Milan si to nechtěl dát líbit a nebýt toho, že sestřenice trhla kobercem a on upadl, dopadlo by to asi zle.

Když všichni vstali a oprašovali se, Milan se chtěně usmál: “Volové, přece si nemyslíte, že bych…” nedokončil větu.

V červnu se rozednívá brzy. Za okny se klubal den. V továrnách už se pracovala naplno, popeláři bouchali popelnicemi, babičky se šouraly do obchodů pro čerstvé rohlí

ky a mléko. V kancelářích vařily sekretářky ředitelům první kávu.

Když vyšli z domu, bylo půl osmé. Ještě se domlouvali, že by mohli jít někam na panáka. Nakonec však oba kluci a obě holky prý půjdou raději spát Sestřenice se vrátila domů a ti tři odcházeli směrem k Mendlovu náměstí. Milan se šoural pomalu za nimi.

“Pane svědku,” ptal se předseda senátu. “Vy jste ho viděl do té elektriky na Mendlově náměstí nastupovat?”

Pětadvacetiletý David V., také už dvakrát trestaný za krádeže a rvačku: “Ano.

Tedy, my jsme šli všichni pěšky a viděli jsme ho stát na zastávce. Elektrika zrovna přijížděla.”

Předsedovi senátu odpověď nestačí: “Viděl jste ho stát na zastávce. Ale nastoupil do tramvaje skutečně? Viděl jste to?”

Svědek krčí rameny.

“Takže nastupovat jste ho neviděl, že? Děkuji vám.”

Milan do šaliny ve skutečnosti nenastoupil. Když odjela, vrátil se k řece a z mostu se díval do vody, opřen o zábradlí. Točila se mu hlava.

A potom uviděl jít tu holku. Byla krásná jako obrázek. Šla přes silnici a zamířila do vrat vysoké školy naproti. Šel za ní. Až do druhého poschodí. Dvakrát se po něm otočila a zahnula do jedněch dveří. Milan se před nimi zastavil: WC ženy.

Pak vešel dovnitř. Ona stála v chodbičce a jakmile ho zahlédla, skočila do kabiny. Zamknout už nestačila. Milan dal mezi dveře nohu.

“Počkej, neboj se,” mumlal.

80

“Ne,” zakřičela: “Pom…”

Nedořekla. Milan vytáhl nůž a bodl. Když se zhroutila na zem, bodal jako smyslů zbavený. Stěny kabinky byly postříkány krví, sám měl od krve kalhoty a z ruky mu tekla krev. Měl pořezanou i dlaň.

Utíkal ven z budovy, kolem řeky, jejíž vody nic netušily o tragédii, která se právě odehrála. Když se trochu uklidnil, ovázal si ruku kapesníkem a postranními uličkami šel pěšky domů.

“Ty ses zase někde porval,” ptala se ho zděšeně družka.

” Jo, u divadla mě napadli dva cikáni. Vyper ty kalhoty a nech mě spát.”

“Pane obžalovaný, vy nám tady předestíráte jednu verzi za druhou. Napřed jste se řízl doma o pilku, potom jste šermovali s kamarádem, teď vás zase přepadli dva Rómové, prostě, vymýšlíte si. A kde jste zahodil ten nůž? Při výsleších jste uvedl také několik verzí.”

Kde vlastně zahodil ten nůž? Ani sám nevím. A nelogicky odpoví: “Já jsem ji nezabil.”

Vraždy v Brně jsou plné noviny. Milana však nechávají klidného. Už je to týden a nepřišli si pro něho. Nemohou na to přijít. Nikdo ho neviděl. Nakonec i kdyby, nezná ho.

Jen podle nějakého popisu ho nenajdou. A tak se bezstarostně poflakuje po Brně, prochází ses družkou a malou Věrkou po pisáreckém parku za řekou, jindy dají malou na hlídání babičce a sami se zastaví v některé hospodě za kamarády.

V zahradní restauraci u jihlavské silnice se sedí báječně. Nad hlavami jim šumí mohutné stromy, vlahý večerní větřík sice dusno nepřerazí, ale je příjemný. Stoly a lavice jsou skoro všechny obsazené štamgasty, kteří sem rádi chodí, protože pivo je tu vynikající.

I tady se ještě stálé mluví o vraždě na Poříčí. Zájem o práci policie, která ještě vraha nechytila, neutuchá.

“A představte si,” říká David, “že my jsme zrovna v tom čase šli s Milanem a Božkou po Poříčí. Vždyť my jsme možná toho vraha i potkali.”

Milan sedí a netečně jen zamručí: “Hm. Možná.” Pokrčí rameny.

Věrka najednou zpozorní. Ježišmarjá, říká si v duchu a šlehne pohledem po Milanovi. Před očima se jí vybavily ty zakrvácené kalhoty, pořezaná ruka…

Policie pátrala po vrahovi už sedmnáctý den. A ten den si přišli i pro Milana. Tak jako před ním pro desítky jiných. Milan byl klidný. Nic mě nemohou dokázat, nic na mně nemají.

Jenže…

Bylo jich na něho několik. Začal se zaplétat, vysvětlovat věci pokaždé jinak. Na řadu přišli i experti. Krev, otisky prstů, vlákna ze šatů…

A konec. Domů už ho nepustili.

“Pane obžalovaný, máte poslední slovo před vynesením rozsudku. Prosím.” Milan se postavil: “Mám doma družku, dcerku a vy mě chcete odsoudit? Copak nemám právo na život?”

V soudní síni to zašumělo. Jeho matka se v lavici zhroutila, družka si přikryla oči kapesníkem, když zezadu kdosi zakřičel: “A ona neměla právo na život?”

“Prosím, klid,” ozval se předseda soudu.

Probouzí se. Je ráno. První. Až bude to osmitisící tři sta devadesáté páté, bude se psát rok dva tisíce osm. Teprve to pak bude definitivní tečka za nocí z desátého června před třiadvaceti lety.

Zločinný prokurátor

Frillet byl jeden z těch vážených vyděračů, kteří ukládají venkovanům kontribuce

81

a tvrdí, že to činí právem. Byl notářem, komisařem pozemkových knih, správcem vrchnostenských práv a výběrčím královských daní. Při svých vydíráních se kryl talárem soudního úředníka. Byl hrabivý, ukrutný a mstivý, šířil strach a hrůzu, aby mohl beztrestně uspokojovat svou touhu po majetku na úkor venkovanů.

Cihelna J. Valleta, z níž vycházely lepší cihly než odjinud, vzbudila závist ostatních majitelů cihelen a prokurátor Frillet zatoužil stát se jejím majitelem a získat ji co nejladněji. Toto přání bylo vlastní příčinou, proč začal J. Valleta pronásledovat, a vedlo i k nastrojení intrik, jež měly překonat jeho nevinnost Prokurátor podal na něho a členy jeho rodiny dvě žaloby: J. Valleta obvinil, že zavraždil A. Duplexe, a jemu i členům jeho rodiny kladl za vinu, že připravili o život jistého J. Sévose.

V neděli 15. března 1715 šel Josef Vallet z nešpor. Cestou potkal Antonína Duplexe, který byl opilý tak, že se nemohl udržet na nohou. Duplex krvácel z nosu. Do druhého dne Duplexe opilost přešla a po tři následující dny pracoval u faráře v Priay.

Když se vracel domů, zabředl do prohlubně plné bláta a vody a protože byl uhřátý, pocí

til ihned šiký chlad. Ještě téhož večera se jeho stav zhoršil, takže musel ulehnout a více z lože nevstal. Zemřel 25. března na zánět pohrudnice.

Přesto bylo zakrátko nato oznámeno prokurátorovi Ravetovi, že Duplexovu smrt přivodila nejen jeho nemoc, nýbrž i zranění, která utrpěl, a že to byli oba Blondelové a Josef Vallet, kdo ho tak zbili.

Následujícího dne se soud v Pont ď Ain odebral do domu Antonie Cachetové, vdovy po Antonínu Duplexoví, a vyzval ji, aby se vyjádřila, zda chce také učinit ozná

mení.

Vdova na to odpověděla,’ že si její manžel nikdy nestěžoval, že mu Blondelovi nebo Josef Vallet nějak ublížili, a že docela jistě zemřel na zánět pohrudnice. Přes toto prohlášení pokládal prokurátor za nutné předvolat obviněné k osobnímu výslechu, ale soud zprostil obviněné žaloby.

Frillet nastoupil po čase na místo pana Raveta. Domníval se, že se pan Ravet dal Josefem Valletem a bratry Blondelovými podplatit. Podal proto na pana Raveta žalobu a docílil toho, že spravedlnost byla znásilněna. Rozsudkem z 13. září 1716 byl pan Ravet odsouzen k doživotní práci na galejích. Odvolal se ale a soud ho úplně zprostil viny. Přesto tento proces Frillet znovu použil v obžalobě, kterou podal proti Josefu Valletovi a členům jeho rodiny.

V květnu roku 1722 přepadli Filipa, syna Josefa Valleta, na cestě bratři Pinovi .

Vzali mu peníze a šaty. Podal na ně oznámení. Josef Sévos, který byl ukryt za křovím, byl svědkem toho, jak zle s Filipem Valletem nakládal neopatrně se někde v hospodě zmínil, že kdyby byl předvolán k soudu, tak by byla jeho výpověď bratry Pinovy zničila.

Antonín Pin se proto rozhodl, že svědka odstraní.

V sobotu 19. února 1724 zastihl A. Pin Josefa Sévose v domě, který patřil Josefu Valletovi, popíjeli spolu a pitka trvala až do půlnoci. Předtím, než se uložili k spánku, zašel Antonín Pin k svému otci a vzal si tam ostrou sekyrku. Když se Sévos ubíral ke svému loži, zasadil mu Antonín Pin sekyrou prudkou ránu. Přepadený se svalil a tvářil se, jako by byl opravdu mrtev, neboť se bál, že by ho Antonín Pin mohl ještě dorazit.

Vrah mu vzal čtyřicet tolarů, které u něho našel, a když viděl, že se nehýbá, uprchl do sousedního okresu.

Když vrah odešel, vstal Josef Sévos, jehož zraněni nebylo smrtelné. Své zranění si ošetřil a zůstal ve svém domě sám po celou neděli i pondělí, neboť se bál, že kdyby vyšel ven, mohl by potkat A. Pína. Až ve čtvrtek se odebral do Varambon, aby zde u Frilleta podal žalobu. Pověděl mu všechny podrobnosti vražedného pokusu i o tom, jak ho vrah okradl.

Frillet si pomyslel, Že by snad bylo možno tento pokus vraždy svést na Josefa Valleta. Pomýšlel na něco takového již dost dlouho a nyní našel příležitost. Rozmluvil Josefu Sévosovi podání žaloby a řekl mu: “Co svedeš s takovým Pinem, je to bídník,

82

však ho znáš, a jestli ho někde potkáš, tak tě zabije. Buď rád, že jsi zůstal živ. A schovej se.” Takto popsal později Sévos rozhovor, který s ním měl, a tak to potvrdil i před soudem.

Sévos tedy zmizel a nezanechal po sobě ani nejmenší stopy, z níž by se dalo usoudit, co se s ním stalo. Následkem toho se roznesla po kraji pověst, že byl zavraž

děn. Nikdo nepochyboval o tom, že vrahem je Antonín Pin, který Sévosovi často vyhro

žoval.

Frillet mohl o osobě vraha pochybovat ještě méně než kdokoli jiný, neboť byl Sé

vosem informován. Kdyby byl již tehdy zašel do Sévosova obydlí, byl by tu našel zakrvácenou sekeru, která byla později uložena v soudní kanceláři. Ale Frilletovi důvěrníci řečmi, které rozšiřovali, dokázali na místo skutečného vraha podstrčit Valletovy.

Frillet se snažil především o to, aby sehnal svědky, jedny přiměl k tomu, aby říkali, že viděli na vlastní oči, jak Valletovi vraždu spáchali, jiné, aby tvrdili, že o tom slyšeli mluvit, další měli vypovídat, že když šli okolo Valletovy cihlářské pece, cítili zápach škvařícího se masa. Podle možností jednotlivých svědků a podle jejich schopnosti jim nadiktoval výpovědi, jak je měli při vyšetřování přednášet. Když šije takto připravil, podal konečně dne 19. srpna 1724, tedy za šest měsíců po přepadení Sévose, žalobu.

Vyložil v ní, že Sévos v sobotu dne 19. února 1724 jedl a pil v domě Josefa Valleta a pak že zmizel a více se neobjevil a jemu, prokurátorovi, že se donesla zpráva, že byl zavražděn a jeho mrtvola hozena do ohně.

A tak bylo zahájeno vyšetřování. V jeho průběhu byl slyšen jistý Vaudan, který vypověděl, že mezi třetí a čtvrtou hodinou ráno uslyšel z Valletova domu hluk a jak ně

kdo volá: “Pomoc! Smilování! Nechtě mne vyzpovídat! Smilujte se!” Zároveň prý bylo slyšet hlas Josefa Valleta: “Žádné zpovídání, pryč s tebou!” Polekal prý se a ukryl se v křoví a slyšel pak ještě, jak toho křičícího člověka bili, po nějaké chvíli prý viděl, jak Josef Vallet se ženou a dětmi vynášeli mrtvé tělo a jak je položili vedle otvoru cihlářské pece a zakryli hromadou dřeva. Další svědci vypovídali, že cítili zápach, vycházející z Valletovy cihlářské pece, který nemohl být z ničeho jiného než z pálícího se masa.

Po těchto svědeckých výpovědích bylo nařízeno, aby celá Valletova rodina byla zatčena. Frillet dal tento příkaz provést tak, aby vzbudil co největší pozornost. Poslal pro ně oddíl jízdní policie. Valletovi byli odvedeni ze svého domu, a ten byl ponechán lidem napospas.

Valletovi byli dopraveni do žaláře v zámku v Pont ď Ain a ačkoli starý Vallet byl již po několik dní sužován vysokou horečkou, bylo s ním nakládáno právě tak nelidsky, jako s ostatními. Frillet mu dal osobně spoutat nohy okovy, k nimž byla připojena železná tyč s koulemi, jež vážily přes pětatřicet liber, nařídil také, aby byl uvržen do podzemní kobky. Filip Vallet sdílel otcův osud a byl vsazen do vlhké kobky, v níž byl stižen trvalým ochrnutím celého těla. Ač není zvykem přikládat okovy ženám, dal prokurátor Valletově ženě přiložit okovy s tyčí a koulenu jen o málo lehčími. Stejně dal naložit i s Petrem Valletem, kterému nebylo ještě ani čtrnáct let. Jemu dal okovy s koulemi zvlášť zhotovit a byly tak široké a měl jimi ruce tak sevřeny, že maso pod nimi bylo celé zaní

cené. Sňali mu je teprve po čtrnácti dnech, neboť jeho neustálý nářek upozorňoval na Frilletovu ukrutnost. Proto dal Frillet ucpat okénka kobek, jimiž tam vnikalo trochu světla. Přístup do vězení odepřel i knězi, který chtěl Valletovi poskytnout duchovní útěchu.

Nejpádnějším důkazem Frilletovy krutosti bylo, že ponechal starého Valleta v kobce plné všemožného hmyzu, který ho stále sužoval. Zejména tam bylí červení mravenci, kte

ří ho neustále trýznili svými kusadly, když se živili jeho krví. Nemohl se jim bránit, neboť nemohl rukama volně pohybovat, a následkem toho byl na jeho kůži hrozný pohled byla to jediná rána, rozkládající se po celém jeho těle.

Ještě v den svého zatčení byli Valletovi vyslýcháni. Nestačili ani pochopit, co se jim klade za vinu. A Frillet měl pro ně připraveno ještě další překvapení. Vzkřísil případ domnělého zabití Duplexe, z něhož začal znovu obviňovat Josefa Valleta, a soud mu

83

povolil, aby pokračoval ve vyšetřování této věci. Velké množství dalších svědků, kteří byli v tomto vyšetřování slyšeni, vypovídali jen podle doslechu.

Frillet podplatil Maurice, kterému říkali Žabák, a navedl ho, aby na rozdíl od své předchozí výpovědi, v níž mluvil ve prospěch Valletův, při konfrontaci svou výpověď změnil. Když byl poprvé vyslýchán v roce 1715, říkal, že Duplex byl opilý, upadl a ná

sledkem toho pádu krvácel z nosu, že néměl nikým žádnou neshodu, a že neviděl, že by ho byl někdo bil. Když byl vyslýchán nyní, v roce 1724, řekl však, že asi před osmi nebo devíti lety popíjel v hospodě a uslyšel, jak nedaleko na cestě někoho bijí, vyběhl ještě s jinými lidmi a dorazil první na místo, kde zastihl Josefa Valleta, který držel ležící

ho Antonína Duplexe pod sebou, a nepřestával do Duplexe bušit. Duplex prý zemřel za několik dní následkem ran, jež mu Josef Vallet zasadil.

Srovnámeli tyto dvě výpovědi, vidíme, že se naprosto liší. A kde vzal Maurice odvahu obvinit takto sám sebe z křivého svědectví? Podle jeho první výpovědi byl Josef Vallet naprosto nevinen, podle druhé byl zločincem. Taková změna výpovědi je pro křivého svědka snadnou věcí, ale i nepříliš důvtipný soudce musí okamžitě poznat, že lže.

Maurice měl být ihned označen jako křivý svědek.

Frillet chtěl však všechnu vinu svalit na svého předchůdce pana Raveta, a navedl proto Maurice, aby tvrdil, že Josef Vallet zaplatil Duplexově vdově, aby nepodávala žalobu, a že podplatili také pana Raveta, aby celou věc urovnal, ten pak v důsledku toho nevyslýchal svědky, kteří by svědčili proti nim. I zde se bídník Maurice, nic netuše, označil sám za falešného svědka a křivopřísežníka.

Frillet, který při zatčení Josefa Valleta opomenul dát sepsat jeho majetek a postavit jej pod odpovědného správce, si na to vzpomněl až po jedenácti dnech, kdy konečně požádal, aby se soud odebral do domu obžalovaného a pořídil tam soupis jeho svršků. Šlo o sepsání toho, co tam ještě zbylo, neboť vše bylo po jedenáct dnů ponecháno napospas chtivosti venkovanů. V návrhu vyslovil Frillet domněnku, že tam snad budou nalezeny i Sévosovy šaty, jež by mohly být usvědčujícím důkazem.

Frillet si byl dobře vědom, že tak opožděně pořízený soupis majetku by ho nemohl chránit před nároky vězňů na náhradu škody, a podal proto další žalobu, v níž psal, že během těch jedenácti dnů byli Valletovi okradeni, že se někdo vloupal do velké dřevěné truhly, že jim bylo odcizeno prádlo, Stříbrné náčiní, šatstvo a že byly odneseny i listiny a že při tom byly nepochybně odneseny i Sévosovy šaty.

V trestním vyšetřování byli zatím vyslýcháni svědci a konfrontováni s Valletový

mi, kteří byli celkem pětkráte vyslechnuti. Na Antonína Pina, který uprchl a stal se vojá

kem, byl vydán zatykač. Na rozkaz samotného ministra byl u svého pluku zatčen a dopraven do vězení v Pont ďAin, kde s ním bylo vedeno řízení. Byl vyslýchán a konfrontován se svědky, kteří proti němu vypovídali. Při konfrontaci s Valletovými vypovídal hou

ževnatě v jejich neprospěch, neboť si myslel, že se tak zachrání. Přesto se však zapletl do svých lží tak, že se přivedl do záhuby.

Při konfrontaci tvrdil, že při předchozích výpovědích nemluvil pravdu, ježto prý mu Josef Vallet opětovně vyhrožoval, že s ním naloží jako se Sévosem, jestli jen cekne o jeho smrti; také prý si ho všelijak předcházel a dával mu pít, aby nic nepověděl, a podstrkoval mu dokonce i peníze. Nyní prý však poví čistou pravdu: V noci 19. února 1724 prý popíjeli, Sévos a on, u Josefa Valleta a okolo druhé hodiny v noci prý Sévos, který byl opilý, vyčetl Valletovi, že zabil Antonína Duplexe. Vallet se rozzuřil, popadl cí

novou nádobu, která stála na stole, a zasadil jí Sévosovi takovou ránu do hlavy, že tento padl na stůl a začal prosit: “Smilujte se, dám vám všechny své peníze, jen mne nezabíjejte!” Vallet prý na to řekl, že pro něho nezná žádné slitování. Nato prý Valletova žena uchopila těžkou lopatu na uhlí a začala do Sévose bušit a v tom jí začal pomáhat i Filip Vallet; pokračovali v tom tak dlouho, až Sévose zabili. Petr Vallet zatím stál na stráži u domovních dveří a dával pozor, zda nejde nikdo kolem. Když byl Sévús mrtev, chtěl prý Josef Vallet, aby také on, Antonín Pin, zasadil mrtvému ránu, aby nemohl proti

84

nim svědčit, ale on prý to odepřel učinit. Pak vzali všichni Valletovo mrtvé tělo, donesli je před ústí pece a ukryli je pod velikou hromadu dříví. Tam je nechali až do velikonoc, kdy je vytáhli a vhodili do pece.

Tato výpověď, tak podobná v základních bodech výpovědi Vaudanově, svědčí o tom, že obě výpovědi měly téhož autora, tj. jednoho původce, který k nim oba svědky navedl.

Valletovi žádali, aby byly provedeny důkazy o skutečnostech, na něž se odvolá

vali na svou obhajobu. Tvrdili především, že po Sévosově zmizení byly nalezeny stopy krve na polštářích jeho lože, na prádle i na zemi a že byl zabit Antonínem Pinem. Dále tvrdili, že jejich syn Petr Vallet, v jehož přítomnosti byl podle Pinova tvrzení Sévos zavražděn, byl dne 19. února v bytě svého učitele v Poncin, kde spal se dvěma dalšími žáky. Soud se těmito skutečnostmi neobíral a žádal toliko, aby Valletovi dokázali, že Sévose zavraždil Antonín Pin.

Tím bylo vyšetřování skončeno a Frillet přednesl soudu svůj závěrečný návrh, v němž žádal, aby Josef Vallet byl odsouzen k trestu smrti oběšením, ježto svým násilným počínáním přivodil smrt Antonína Duplexe, a aby jeho žena, jeho synové a Antonín Pin byli útrpně vyslýcháni o smrti Josefa Sévose.

Rozhodnutím z 9. května 1725 nařídil soud, že s ohledem na to, že Josef Vallet, jeho žena a jeho synové neprovedli důkazy k svému ospravedlnění, které jim soud usnesením ze 17. března téhož roku povolil, mají být před vynesením konečného rozsudku a s výhradou dalších důkazů, jež by se ještě mohly naskytnout, podrobeni řádnému i mimořádnému útrpnému výslechu, aby od nich byly získány podrobnější zprávy o tom, jak došlo k zavraždění Josefa Sévose.

Dne 18. června 1725 vyslovil parlamentní soud, že jak Valletovi, tak Antonín Pin, mají být vyslýcháni odděleně a že pak teprve mají být konfrontováni. Soud dospěl pečlivou úvahou, která Valletovy zachránila, k názoru, že skutečným pachatelem by opravdu mohl být Antonín Pin a že k zjištění pravdy je třeba se přidržet především jeho. Vychá

zeje z tohoto přesvědčení, nařídil parlamentní soud, že dříve, než bude vynesen koneč

ný rozsudek a s výhradou dalších důkazů a indicií, jež by snad ještě mohly být získány, má být podroben Antonín Pin útrpnému výslechu v přítomnosti komisařů, které soud ustanoví, aby tak byly z jeho úst získány zprávy o zavraždění Josefa Sévose a aby prozradil, kdo byli jeho spolupachatelé.

Jeden vězeň, který právě obstál při útrpném výslechu, poučil ve věznici Antonína Pina, že je třeba, aby se zachoval jako on, a vyložil mu, že budeli toho schopen a odoláli při útrpném vyslýchání, zachrání si tím život. Antonín Pin dovedl odolávat bolestem, a proto při útrpném výslechu udal, že Josef Vallet mu dal louisdor, aby mu Josefa Sé

vose přivedl, protože měl v úmyslu ho zabít.

Když však byla po skončení útrpného výslechu sňata Antonínu Pinovi pouta, ně

co se v něm zlomilo a v přítomnosti zapisovatele odvolal vše, co kdy proti Valletovýnx říkal, prohlásil, že jsou nevinní a doznal, že on sám je vinen vraždou Josefa Sévose, na které oni nebyli nijak zúčastněni. Řekl také, že onen Vaudan který svědčil proti Valletovým stejně jako on, je ničema, že svědčil křivě, že by podplacen, aby tak vypovídal a že kdyby byl vzat do vazby, prozradil by ještě< mnoho dalších lidí.

Již následujícího dne, 3. července, byl vynesen rozsudek, jímž bylo vysloveno že Antonín Pin byl obžalován a usvědčen z vraždy Josefa Sévose a že se za tento čin odsuzuje, aby mu na lešení, které bude vybudováno na předměstí, popravčí mistr zpřelá

mal a rozdrtil ruce, nohy, páteř a bedra a pak aby jeho tělo bylo pohozeno w ulici tváří k nebi a zůstalo tam ležet, až zemře. Pokud šlo o Josefa Valleta, jeho ženu Annu a jejich syny Filipa a Petra, nařídil soud, aby pokračování jejich procesu byle odloženo na dobu po popravě Antonína Pina.

Když nadešla chvíle jeho popravy, prosil A. Pin, aby mu bylo dovoleno před odchodem z vězení veřejně Valletovy odprosit. Když přišli, padl jim k nohám a prosil o od

85

puštění tak žalostně, že bylo zřejmo, jak bolestné je mu vědomí, že ublížil nevinným.

Pak byl vyveden z vězení; po celou cestu na popraviště byle z celého jeho chování vidět, jak lituje svých činů. Znovu prohlásil v přítomnosti soudního zapisovatele, že na svých prohlášeních trvá a ještě když ležel na zemi s údy zpřeráženými, vpleten v kolo a s tváří obrácenou k nebi, slyšeli lidé jeho poslední slova: “Pane, odpusť mi, že jsem křivě svědčil. Valletovi jsou nevinní.”

Hned následujícího dne, 4. července, nařídil soud, aby Petr Pin a Antonín Vaudan byli zatčeni a aby proti nim bylo zahájeno příslušné řízení. Vaudan i Petr Pin bylí vyslýcháni ještě týž den. Pin popřel jakoukoli účast na zavraždění Josefa Sévose. Vaudan přiznal konečně, že to, co dříve říkal, byla lež a že toto vypovídal proto, že k tomu byl naveden.

Soudní komisař prozkoumal spisy soudu v Jont ďAin a zjistil, že v nich bylo mnoho vymazáváno, mnohé že bylo nedovoleným způsobem měněno, že tam bylo připisováno jinou rukou než rukou soudního zapisovatele a Že tam byly i nepodepsané protokoly. Komisař zjistil i celou řadu jiných důležitých skutečností: První z nich bylo to, že Antonín Vaudan byl zloděj, který byl podplacen, aby křivě svědčil. Druhou takovou skutečností bylo zjištění, že svědci, kteří vypovídali jen podle doslechu, se buď mýlili, nebo byli až příliš ochotni uvěřit nepravdivým řečem. Třetí skutečností bylo, že to byl jen Antonín Pin, kdo sám a bez jakékoli pomoci Josefa Sévose zavraždil. Čtvrtou skutečností bylo, že po vraždě vešlo do domu Josefa Sévose mnoho lidí, kteří tam viděli krev na jeho loži i na podlaze.

Měla to být první svatba

“No, tak se ztratila jedna Němka. To je toho,” mávl rukou kapitán Radim na ranní poradě revolučního okresního velitelství policie v Mikulově. “Z toho přece nebudeme dě

lat vědu. Třeba někam utekla, třeba…kdo ví?”

Velitel mlčel, pokyvoval hlavou. Jakoby mu něco nehrálo.

Poručík Ilčík si zaoponoval: “To je sice pravda, ale když ten Rizner to popírá. Prý není možné, aby někam utekla. Proč? A mě se zdá, že je to docela seriózní chlap.”

“Tak cos tím uděláme?” zvedl od stolu oči velitel.

“Nechme to ještě uležet. Mně se nelíbí, že Rizner do toho pořád tahá předsedu Revolučního národního výboru v Drnholci Staška. Dokonce se netají podezřením proti němu. Že v tom má určitě prsty.”

A další: “Kdo ví, jestli v tom není něco osobního. Jestli spolu nemají nějaké nevy

řízené účty. Nebo závist. Jeden je lidovec, druhý velký komunista. A zrovna ten se stal předsedou.”

S tím se účastníci porady rozešli.

Po Hitlerově prohrané válce postupimská konference čtyř velmocí rozhodla o odsunu Němců z osvobozeného Československa. Nová vláda pak vyzvala obyvatele k osídlení pohraničí. Do pohraničních vesnic a vesniček se začali hrnout novoosídlenci.

Mezi nimi i zlatokopové, zvědavci ale i poctiví lidé. Obhlíželi si domy jako slováčtí šohajové nevěsty, poptávali se na Revolučním národním výboru na tu či onu chalupu a kolik k ní přísluší pozemků, jaká je tu půda a zda k usedlosti patří i vinohrad.

Když před některým z domů zastavil neznámý člověk, poodhrnovaly se záclonky, za nimiž byly většinou tváře žen. Mnohé z nich byly vdovy, jiné zase nevěděly, jestli ten jejich někde padl nebo se vrátí. Teď měly strach: co s nimi bude?

Do domu číslo sedmnáct se přišel podívat pětatřicetiletý chlap od Hodonína.

Svobodný, doma dělal na statku podruha. Hospodářství rozuměl. Vešel do dvora, kde zrovna pěkná, asi třiatřicetiletá, blondýnka, popravovala drůbež.

“Dobrý den,” pozdravil a napřáhl k ní ruku.

86

“Dobrý den,” odpověděla tiše a dívala se do země.

“Jsem Jan Rizner a chtěl bych se usadit na vašem hospodářství.”

“Gerda Mullerová,” odtušila.

Jan procházel stavením, prohlédl si hubené kravky, kůň stál ve stáji sám.

“Na patnáct hektarů jeden kůň není zrovna moc,” zakroutil hlavou.

“Měli jsme tři, ale sebrali je na frontu.”

Začal jí pomáhat s popravou a po očku se na ni díval, jak se umí otáčet, jak jí jde práce od ruky. Safra, myslel si, musí být pořádný dříč, když si poradila s takovým statkem.

“Můžete mě říct, jak jste sama dokázala obdělat patnáct hektarů?” ptal se nevě

řícně.

“Nedokázala. Něco zůstalo ladem, v něčem nám pomohli ruští zajatci, které starosta naverboval. V dědině totiž zůstaly jen samé ženské a přestárlí chlapi.”

V kuchyni jí ukázal dekret. Držela ho v ruce a po tvářích jí tekly slzy. Posadila se na židli a zástěrou si zakryla oči.

Potom je zvedla a zeptala se: “Budete tady spát?”

Přikývl.

“Rozestelu vám v ložnici a připravím něco k večeři. Chtěl byste třeba špek s vajíčky? Je čerstvý. Starý Weinhamer ho udil teprve před čtrnácti dny.”

Chutnalo mu. Rozhlížel se kuchyní a zastavil pohled na fotografii, která visela na protější stěně. Byla to ona. V mladších letech. Na klíně měla malou holčičku, za ní stál mladý fešák.

“To je manžel?”

“Byl. Padl na frontě.”

“A ta malá?”

“Dcerka. Je jí osmnáct a před pár týdny odjela do Rakouska učit se u manželova bratra cukrářkou.”

Odešla do zadní části kuchyně, kde byly úzké dveře: “Musím jít spát. Ráno brzy vstávám. Než popravím všechnu tu havěť…,” nedokončila větu a zavřela za sebou dve

ře.

Lehla si oblečená a nemohla strachem usnout. Čekala, kdy vrznou od komůrky dveře a on se v nich objeví. Vždyť sousedku znásilnil nový majitel už první noc. Mnoho jiných ženských na tom nebylo jinak. Co mohly dělat? Jejich chlapi prohráli válku.

Potom přece jen zaspala. Když se ve čtyři ráno probudila, rychle vstala a šla na dvůr.

“Tak, hospodáři, máte všechno popravené,” oznámila mu, když vešla do kuchyně.

Na talíř mu nakrájela uzené maso, chleba, okurek a postavila před něj hrnek čaje.

A tak utíkal den za dnem,..

” Sakra, chlapi, děláte s tím případem něco?” rozčiloval se Rizner na okresním velitelství. “Vždyť je to už týden, co je pryč.”

“Třeba někam odjela, třeba má něco na svědomí a utekla,” oponoval mu kapitán Radim.

“Nikam neodjela. To by mi řekla. Já totiž vyřizuji na okrese formality. Chceme se vzít. Takovou hospodyni bych žádnou jinou na statek nesehnal. Ona s tím souhlasila, byla ráda, že nebude odsunuta.”

Kapitán krčil rameny.

“Podívejte se na toho předsedu Staška. Lidi ho viděli, jak ještě s nějakým chlapem ji vtáhli do auta a odjeli s ní. Tady máte adresy těch svědků,” podával jim papír se třemi jmény.

To taky může být ze vzteku, myslel si kapitán. Svědci. Samí Němci. Chtějí se

87

předsedovi pomstít.

Rizner jel z Mikulova do Drnholce nějakým rozvrzaným autobusem. Ten Stašek v tom má určitě prsty, přemýšlel. A vzpomněl si i na příhodu, která se udala asi před třemi týdny.

Orali tenkrát na takovém úzkém políčku. Jan vodil pluh zkušenou rukou hospodáře, ona držela za uzdu koně. K polednímu koně vypráhla, dala ho na mez pást a z uzlíčku vytáhla oběd.

Ke čtvrté jeli domů. Mezi vinohrady ho vybídla, aby zastavil. Slezla z vozu: “Toto je váš vinohrad. Dává pěknou úrodu,” hladila rukama jednotlivé listy révy.

“A kde máte sklep?”

“Na horním konci. Třetí od konce. Večer se tam můžete jít podívat. Zůstala tam dokonce ještě jedna bečka plná.”

V kuchyni pod lavicí stál třílitrový demižónek. Vzal ho a vybídl ji, aby šla s ním.

Prý si zrovna trochu natáhnou.

Šla. I když ji mrazilo v zádech. Kolik ženských už muselo ve sklepech ukázat nejen soudek vína. Jan není snad takový hrubián. Ale kdo ví, když se napije? Je to přece jen chlap.

Na trámoví po obou stranách sklepa stály sudy. Přešla k poslednímu: “Tento je ještě nenačatý”.

Vzal ze skoby na stěně koštýř a natáhl do demižónku. Potom crnkl i do dvou skleniček a posadil se k pevnému dubovému stolu. Přisedla, přiťukli si:

“Ať se nám spolu dobře hospodaří,” usmíval se na ni.

V tom se v otevřených dveřích zatmělo a vešel chlap jako hora, “Pojď dál, předsedo,” vybídl Rizner Staška. “Dej si s námi pohárek.”

Sedl na lavici vedle Gerdy, mlaskl jazykem a naráz do sebe obrátil odlivku s ví

nem. Prázdnou nastavil Janovi.

“Tys ale chytil pěkný barák. A s pěknou paničku. Už se po ní delší dobu dívám,”

chtěl obejmout Gerdu kolem krku. Vyskočila a vyskočil i Jan.

“Tak to tedy ne,” zahromoval. “Tady se takové věci dělat nebudou. Vypadni.”

“Co blbneš,” bránil se předseda. “To jsi takový vůl? Vždyť je to Němka. Však se můžeme pomět oba,” a znovu se začal sápat po Gerdě.

Jan přiskočil, chytil ho vzadu za límec a vyhodil.

Gerda stála opřená o zeď a plakala. Šel pomalu k ní a hladil ji po tvářích.

“To nic, víckrát už si nic nedovolí.”

• Ten večer seděli v kuchyni, popíjeli a Gerda vyprávěla. Vdala se za hezkého kluka tady z Drnholce. Nejhezčího a z gruntu. Žili spokojeně, měli dcerku. Potom sem jednou přijel Henlein a manžel se úplně zbláznil. Přestal se starat o hospodářství, jezdil po schůzích, chodil s kumpány po sklepech a když začala válka, dal se k eses. Stal se z něho úplně jiný člověk. Surový, panovačný, bezohledný. Kde se to v něm jenom vzalo?

Ve třiačtyřicátém roce jí přišlo oznámení, že padl. A prý hrdinskou smrtí. Zůstala tady s dcerkou sama.

Díval se na ni. Měl by ji nenávidět. Vždyť jeho otce i matku umučili její soukmenovci v koncentráku. Měl by ji nenávidět. A zatím…?

Položil jí ruku kolem ramen: “Zítra pojedu na okres. Snad už to bude vyřízené.

Budeme tady hospodařit spolu. Uděláme první poválečnou svatbu v pohraničí.”

Ještě ten večer sedla a napsala dceři do Poysdorfu. Psala, jaký báječný chlap se přistěhoval na jejich hospodářství a vypadá to, že z toho bude i svatba. Bylo v těch řádcích i trochu obavy, jestli se mu to vůbec podaří zařídit. Aleje to podle jeho slov na nejlepší cestě. Po všech těch strádáních začínám být znovu šťastná, končila dopis.

Druhý den jel Jan na okres.

Okrskář z Drnholce volal na okresní oddělení Sboru národní bezpečnosti. Prý ně

jaký starý chlap, Seidler se jmenuje, Němec, viděl v močálech za dědinou něco pode

88

zřelého. Jakoby tam byly v rákosí ženské šaty.

Vyjeli. Přes Dobré Pole a Dolní Dunajovice kDrnholci. Pole kolem Dyje byla neosetá, nikdo nesázel, němečtí sedláci už měli jiné starosti než obdělávat půdu. Stejně jich tu bylo jen pár přestárlých výminkám a ženské. Dědiny byly zpustlé, fronta, která se tudy přehnala, po sobě zanechala dílo zkázy.

Drnholecký okrskář sídlil na bývalé radnici na náměstíčku. Přisedl k nim do auta a jeli polní cestou směrem k Novosedlům.

Postávali u bažiny, která byla zarostlá rákosím. Nechali mrtvolu vytáhnout, lékař ji ohledal. Rána na temeni hlavy svědčila o tom, že se žena neutopila, ale byla zavraž

děna.

Staří Němci, kteří se tu shromáždili, ji poznali.

“Je to Gerda Míillerová,” tvrdili s určitostí.

“To je ta, co se k ní nastěhoval ten Rizner, který nám hlásil, zeje nezvěstná,” obrátil se na své kolegy vedoucí skupiny.

Jeli zpět do dědiny. Stavili se na Revolučním národním výboru. Zastihli tu jen zmocněnce, který sem byl státem dosazen. Starosta prý přijde hned. Když přišel, oznámili mu, co se stalo. Už o tom věděl.

“Znal jste ji?” ptali se.

“Jo, párkrát jsem ji potkal, jak šla do konzumu, jednou jsem s ní dokonce mluvil,”

odpovídal.

“Neměla tady nějaké nepřátele z řad Němců, kteří by si s ní chtěli vyřídit účty?

Třeba z minulosti a dnes k tomu měli v těch zmatcích vhodnou příležitost?”

Pokrčil rameny.

Sepsali krátký zápis na stařičké remingtonce a odešli.

“Má někdo u sebe ta tři jména, co nám dal Rizner?” zeptal se vedoucí.

Jednoho po druhém navštívili. Měli strach z dorozumívání, ale ti tři naštěstí uměli trochu česky. Vždyť Drnholec byla smíšená dědina.

Joachim Molner vypovídal: “Stáli jsme ještě se starým Sóglem a Brazinou u konzumu, když tu zastavil gazik a v něm seděli předseda výboru a zmocněnec. Z obchodu vyšla Gerda Můllerová a oni hned k ní, aby nasedla. Nechtěla, vyptávala se proč, ale oni se s ní moc nevybavovali a jen zavrčeli, aby se moc neptala a nastoupila. Skoro ji natlačili na zadní sedadlo a odjeli.

“Kam nevíte?”

Pokrčil rameny: “Tady tím směrem nahoru na náměstí a potom zabočili k dolní

mu konci. Víc nevím.”

“Neměla tady v Drnholci nějaké nepřátele?” ptali se dál.

“Těžko. Byla hodná ženská, pracovitá, ten její kdesi padl a ona dřela jako kůň. V

životě nikomu neublížila. Nebylo na ni slyšet křivého slova,” odpovídal asi tak osmdesá

tiletý stařík.

“A viděli jste ji ještě od té doby?”

Molner j en zakroutil hlavou, že ne.

Stejně tak vypovídali i další dva. Stáli u obchodu, debatovali, když viděli, jak ji ti dva natlačili do auta. Říká se tomu gaz nebo jak. “Jezdili v tom Rusové, když k nám při

šli.”

Dva z příslušníků zůstali ve vesnici, ostatní odjeli do Mikulova.

“Musíme jít znovu za předsedou,” dohodli se.

Když přišli do budovy, na jejímž průčelí byl černý, oprýskaný nápis: Rathaus, zů

stali stát mezi dveřmi jako zkamenělí. Zpráva se rychle po dědině rozšířila a v kanceláři se rvali tři chlapi.

Jan Rizner jen supěl: “Ty grázle, ty vrahu. Tys jí to udělal…vrahu, bestie…”

“Tak dost,” zahromoval kapitán Radim. A snažil seje od sebe odtrhnout.

Rizner, poškrábaný v obličeji, napřáhl ruku na předsedu: “To on ji zabil. Sviňák.

89

Však j sou na to svědci.” Dosedl na židli, oči si zakryl rukama a plakal.

“Pane Rizner, zatím nemůžete nikoho obviňovat. Věc je ve stadiu vyšetřování.”

“Viděli ho, viděli, jak ji i tady s tím paskřivcem táhli do auta. Jen oni to mohli udě

lat.”

Příslušníci sboru ho odvedli před budovu a doporučili mu, aby šel domů.

“Domů? Kam domů? Bez Gerdy už to nebude žádný domov,” štkal. A pomalým, klátivým krokem odcházel.

Do vedlejší místnosti pak odvedli zmocněnce a v kanceláři zůstali s předsedou.

“Ani jste nám neřekl, že jste ji vezli někam autem,” začali s výslechem.

“Já?” opáčil suverénně.

“Ano, vy. Máme na to svědky.”

“Jó, nevzpomněl jsem si na to. Už je to víc jak čtrnáct dní. Potřebovali jsme tady s ní vyřídit nějaké formality,” hájil se předseda.

“Ale to jste nemuseli jet autem, obchod je tady naproti. Je na něj vidět odtud oknem.”

“Podívejte se, jestli mě chcete do něčeho namočit, tak to tedy ne.”

“Jeli jste na opačnou stranu než je radnice. Kam?”

“Ještě jsme měli nějaké vyřizování na dolním konci, tak jsme to chtěli spláchnout jedním vrzem,” mávl rukou.

Kapitán Radim se otočil k poručíkovi Ilčíkovi: “Půjdeme si popovídat se zmocněncem.”

Ve vedlejší místnosti seděl zmocněnec na židli a četl nějaký oběžník z okresu.

Otázky padaly stejné jako ve vedlejší místnosti. Až na některé maličkosti se shodovali. Předseda říkal, že potom s ní jeli sem na radnici, zatímco zmocněnec tvrdil, zeji na dolním konci vypustili z auta a ona šla domů. Prý to s ní vyřídili po cestě.

Když přijelo pro vyšetřovatele auto, naložili i oba představitele obce a odvezli na okresní oddělení do Mikulova k sepsání protokolu.

“Chlapi, to není jen tak, zabásnout předsedu a zmocněnce. Zatím nemáte žádné důkazy,” mínil náčelník. “Já jsem volal její dceři do Poysdorfu. Pozval jsem ji na zítřek k identifikaci. Říkala, že asi před deseti dny dostala od matky dopis. Přiveze ho s sebou.”

Ještě večer zajeli znovu do Drnholce. Vyslechnout Riznera. I když se nezdálo být pravděpodobné, že jí to udělal, i když ohlásil její zmizení, přece jen ho nemohli pustit ze zřetele.

Na otázky odpovídal jen neochotně. Seděl schoulený v kuchyni na židli.

“Naposled jsem ji viděl ve čtvrtek ráno, než jsem odjížděl na okres. Žádná skleslost, žádná nervozita nebo něco mimořádného v jejím chování. Ještě večer psala dceři a zdála se být šťastná.”

Potom jim ukázal osvědčení, který ten den přivezl z okresu. Stálo v něm: Vzhledem k tomu, že proti chování a jednání paní Gerdy Mullerové za protektorátu není žádných připomínek a námitek, že i když manžel byl u SS, paní Mullerová se chovala vždycky slušně, nikomu neškodila a ani postavení jejího manžela nevyužívala, není důvodu jí nepovolit sňatek s Janem Riznerem a vyčlenit ji z odsunu německých obyvatel z pohraničí.

Druhý den začaly znovu výslechy těch dvou. Mezitím mladá Mullerová identifikovala svou matku. Zhroutila se. Odvezli ji na okresní oddělení, posadili do místnosti poručíka Ilčíka, udělali čaj. Těšili ji, poručík ji dokonce pohladil po krásných světlých vlasech.

Tu najednou mladá zabodla oči do jednoho místa na stole, na kterém ležely věci obou podezřelých, jak jim je večer odebrali. Prstem ukázala:

“To…to… kde jste to vzali?”

“Co,” díval se na ni poručík nechápavě. Pak obrátil pohled k místu, kam ukazovala.

90

“Ten řetízek…,” znovu se rozplakala. “To je řetízek mé mámy. Dala jsem jí ho loni k narozeninám.

Poručík nemeškal a utíkal s novinou do vedlejší kanceláře. Uhodil na předsedu, kterého právě kapitán vyslýchal: “Kde jste vzal ten řetízek?” nastrčil před něj ruku, na které byl řetízek s přívěskem kotvy. Na druhé straně bylo vyryto: Mamce od Helgy.

Předseda znejistěl. Jsem já to ale blbec, myslel si. Když s ní byli u močálu, řetí

zek se jí utrhl. Bylo mu líto nechat ho v trávě, zvedl ho a dal do kapsy. Blbec.

Potom už dostalo vyšetřování rychlý spád.

U obchoduji vtáhli do auta, zajeli s ní k močálu u Novosedel, tam ji znásilnili a aby zakryli svůj čin, vytáhl zmocněnec z auta kladivo a praštil ji do hlavy. Mrtvou zatížili kamenem a zatlačili do bažiny.

V době, kdy mělo dojít v pohraničí k první svatbě, se konal pohřeb. Také první.

Zúčastnila se ho celá vesnice. Němci i novoosídlenci.

Vyšetřování prvního velkého případu v pohraničí skončilo. Svatba se nekonala.

VERNISÁŽ S KAMILOU

Antonínu Kalábovi se konečně po třiadvaceti letech dostalo satisfakce. Tóno, jak mu přátelé říkali, učíval v Cimbálově na základní škole výtvarnou výchovu a přitom pilně maloval. Svého času měl dokonce potíže rodiče si stěžovali, jak může jejich ratolesti vyučovat člověk, který si zve do svého ateliéru slečny a maluje je úplně nahaté.

Tyto potíže se urovnaly, tehdejší inspektor učiteli Kalábovi doporučil větší diskrétnost v pěstování uměleckých zálib, jak pravé poslání Tóna Kaláby poněkud necitlivě označil. Větší potíže nastaly, když rok 1968 vynesl učitele Kalábu do ředitelského místa a rok nato politické poměry státu nabraly kurs zase do stojatých vod. Ředitel Kalába se vzepřel a byl “odejit”. Švagr mu pomohl uchytit se v hlavním městě, kde působil jako polomanuál v univerzitní knihovně. A maloval.

Vystavovat příliš nemohl. Občas někde na provincii v závodním klubu, ve škole, kde měl známé, ale místní mocní ho neznali. Domů do Cimbálová se mohl vrátit až teď.

Očištěn od stigmatu minulosti, už jako vdovec, pán v letech, ale stále svěží a vitální.

Rodné město uspořádalo Antonínu Kalábovi retrospektivní výstavu ve všech prostorách městského kulturního domu. Z rozsáhlého výběru krajinářských akvarelů, aktů provedených uhlem i olejů seřazených do tematických cyklů. Cimbálovský kulturák měl kasu čím dál prázdnější a “kšeftů” nebylo. Tóno toužil po satisfakci doma a na peníze nehleděl. Deset tisíc na uhrazení nákladů s instalací a provozováním výstavy zaplatil bez řečí předem.

Kulturtrégři se proto snažili. Pozvali herečky z divadla, rodákabasistu z brněnské opery i místní ochotníky k vytvoření křoví. O co šlo! Účinkující to pro Mistra rádi udělali, pro organizátory výdaje žádné, Mistr skýtal bohaté naturálie. Nachystáno bylo kolik šrů

tek domácího uzeného, klobásy, kančí guláš, paprikový lalok, moře vína z poslední sklizně a naleželá slivovice. V takovém případě nemohli chybět ani místní potentáti, zdálo se, že suita těch, kteří se počítali, byla úplná.

Tóno Kalába byl napěchovaný v obleku, kravata ho škrtila, ale byl šťastný. Konečně! Ať všichni, co ho tenkrát z Cimbálová vyštípali, prasknou! Za pár týdnů mu bude pětašedesát a kdoví, kolikrát se mu ještě taková výstava podaří. Doba je zlá, akcie podnikatelů stoupají, umělců klesají. Příležitost je třeba chytit za pačesy.

A tak byly projevy, vložky kulturní i společenské, líbání a tisknutí rukou i objímá

ní, květiny a dárečky, prostě sláva. Pěkné je být ve středu pozornosti, pěkné je přihřát se někde poblíž.

Konečně skončila oficiální část vernisáže a její účastníci se mohli z hlavního sálu přesunout do sálu konferenčního. Tam stoly kolem zdí, potažené bílými ubrusy, doku

91

mentovaly pohádkový příběh o stolečku, který se sám prostíral. Do pohybu se daly číš

nice, zapůjčené kulturnímu zařízení laskavostí hotelu Komzák, pánskou obsluhu tvořilo pro podobné akce sehrané trio Tonda Strnad, Robin Fešný a Áda Toman. Pracovali sice za menší “pevnou odměnu”, spíš za kapesné, zato přísun jídla a pití zdarma byl neomezený a vždycky něco zbylo domů.

Vernisáž začala v sedmnáct hodin, v osmnáct bylo po oficialitách a kolem deváté večer se místní honorace pěkně rozšoupla. Zvědavci a běžní návštěvníci kulturních akcí spěchali ke svým obrazovkám, zůstal výkvět. Aby po desáté zbyli už jenom ti skalní.

Tóno Kalába v pětašedesátce a ve stavu vdovském věděl, co mu život ve stále více se přivírající dlani ještě nabízí. Pil s mírou, v jeho letech je třeba brzdit, jídlu také mnoho nedal, chlap, když jede z kopce, aby si utrhoval od huby. Zato dívek, ach bože, dívek nechává Pánbíček běhat po světě tolik!

Návrat do rodného města vlil do cév Tóna Kaláby novou krev. A místní nezadané dámy to vytušily. Zejména bývalá paní Fešná, později Joštová a nyní… Asi stále Joštová, protože Kamila prohlašovala, že nastálo a dokonce před oltářem si už žádnýho chlapa na krk nepověsí.

Stejný záměr jako čtyřicetiletá Kamila, pokud šlo ten večer o Mistra, měly padesátiletá vdova Anička Křížková a šestatřicetiletá svobodná “tuzexka” Růža Novotná.

“Robině, hoď sem jedno červený,” poručila si Kamila, když se na moment vytrhla z Mistrovy blízkosti, aby doplnila pohonné hmoty.

“Nepi tolik,” utrousil Robin poté, co si z tácu, na němž nabízel bílé a červené víno a slivovici, vzala Kamila další dvoudecák s karmínovým obsahem.

“Když jsme byli spolu, chlastals jako duha a nevadilo ti to. Teď mě laskavě neumravňuj trhni si nohou!” pravila s ovíněným nadhledem Kamila svému prvnímu exmanželovi.

“Seš děvka! Válíš se s kdejakým…”

“To je můj problém, milánku. Měl sis za tu dobu najít nějakou babu do postele, já ti ji tam strkat nebudu. A Tóno… Tóno není kdejakej. Je umělec, chudinko. A když to dojde tak daleko, že spolu skončíme v posteli, bude to pěkný. Tóno je pořád fešák, víme?”

“Tak daleko to zatím nedošlo,” opovržlivě se ušklíbl Robin Fešný a odešel kojit žízeň i chutě potřebnějším.

“Chudáčku!” hystericky se zasmála Kamila a vyzývavým krokem odkráčela přitulit se ke šťastnému Mistrovi.

Že ho dostanu, na to vem jed, dusila v sobě vztek, ale po začervenalých tvářích se rozléval okouzlující úsměv.

I nadporučík na té vernisáži byl, uzené, lalok a guláš jedl a trochu vína pil. Dostal pozvánku, slušelo se to. I když Mistra Kalábu neznal, přišel do Cimbálová dávno po tom, co Tóno odešel do Prahy vozit knížky studentům. A potom výtvarnému umění Michek rozuměl jako ta příslovečná koza astronomii.

Nicméně,i když laik,musel nadporučík uznat, že krajinky jsou ke koukání a akty hodné bližšího studia.

Studium, lépe sociologický rozbor, si spíš zasluhovala společenská konstelace povernisážového večírku. Ne, že by Michek všechny osoby mužského i ženského pohlaví znal. Ale značný stupeň rozjásanosti, takřka náhodné seskupování do dvojic, které určitě neodpovídalo situaci podle občanských průkazů, a záhadné vytrácení se oněch párů do odlehlejších ztemnělých prostor dávaly tušit, že v nejbližších dnech je třeba čekat v nejlepším případě nějaký ten skandálek, v horším pádě dokonce rozvod.

Michek, zvyklý za léta služby (kromě nějakého piva kolem oběda či večeře) na abstinenci, vypil dvě stopky vína a v situaci přihlížejícího diváka, který se ocitl vně stále rychleji jedoucího vlaku, vyklidil v půl deváté bitevní pole.

Ze zvyku se uchýlil do hospody U pytle, kam se s přibývajícím časem stahovali další účastníci Kalábova slavného večera.

92

Byl pátek, U pytle zavírali o půlnoci. Michek však nemínil strávit zbytek načatého večera ve Vomáčkově hostinci. V podezřele střízlivém stavu šel navštívit hochy, kteří měli ten večer a noc na ředitelství Policie službu, zodpověděl dotazy ohledně podrobností na vernisáži a naznal, že by bylo slušné odebrat se do privátu. I když co jej kromě postele čekalo? Čtyři prázdné stěny!

Strážmistr Dřímal pouštěl nadporučíka Michka na cimbálovské náměstí Svornosti vlastně brzy v sobotu, bylo něco po jedné hodině.

Michek se zastavil, rozhlédl se a v protějším rohu náměstí viděl přicházet pana Fojtíka, správce kulturního domu. Tak to zabalili, řekl si. Po vernisáži jako po Ka

čině svatbě. Nic, jde se domů, vodorovná poloha je přece jen příjemný stav těla.

“Pane nadporučíku, pane nadporučíku,” uslyšel volat přeskakujícím hlasem pana Fojtíka. “Pane nadporučíku, kdybyste mohl jít se mnou…” soukal ze sebe Fojtík neurčitě.

“Ožrali se, poprali…” napomohl mu Michek.

“To prosím jako… Někteří pánové byli opilí…”

“Ale pan starosta a vrchnost z úřadů pouze společensky unavení, že,” zažertoval Michek.

Fojtík pochopil. Přesto, jak kriminalista tušil, nebyly tyto skutečnosti tím hlavním, o co šlo. Když ze správce konečně vytáhl, co se v povernisážovém mumraji seběhlo, požádal ho, aby měl chvíli strpení.

Nadporučík se vrátil na ředitelství. A do kulturního domu během půlhodiny vyjela dvě auta s narychlo sehnaným vyšetřovacím týmem.

Cestou v autě získal Michek alespoň letmý obrázek posledních minut povernisá

žového veselí.

Po jedenácté hostů rychle ubývalo. Dá se říci, že zbyl Mistr, jeho tři dámské satelity a několik dosud záhadných dvojic, které spíš využívaly soukromí přilehlých kluboven.

Fojtík začal “zavírat” kolem půlnoci. Ovšem teprve těsně před jednou hodinou se mu podařilo všechny prostory kulturního domu vyčistit a poslední hosty vypoklonkovat.

“Kde je Kamila?” vykřikovaly Anička a Růža dvojhlasně, i když právě po Kamile se jim stýskalo nejméně. Mistr však projevoval zájem.

“Asi šla napřed,” uhadovala Růža a zkušeně zaujala uprázdněné místo těsně vedle zářícího Mistra.

“A třeba už nepříde,“huhňala přiopilá Anička. “Myti nestačíme?”

Mistr měl starosti. Kamila se mu líbila, Kamila byla to, co v tuto chvíli právě potřeboval. Ne podnapilou Andulu, ani příliš profesionální Růžu. Kamilu!

Kamila Joštová však v dosažitelných prostorách nebyla. A pan Fojtík naléhal

panstvo, je pozdě, rád bych to tady zavřel.

Nadporučík Michek našel Kamilu se svým týmem tam, kde ji krátce před jednou hodinou ranní v sobotu objevil správce Fojtík: na dámském záchodku.

Ležela zhroucená na toaletní míse, kolem zvratky. Smrt musela nastat po půlnoci, snad před půl jednou. Alespoň to byl první závěr vyšetřovatelů, který s jistou rezervou, jako vždy, potvrdil i policejní lékař MUDr. Ota Weis.

“Ostatní později, páni kolegové, nejsem Pýthia a vy dvůr lýdského krále,” pravil stoicky.

Nadporučík Michek se probíral písemnou lékařskou zprávou. To znamená, že Kamila Joštová se udusila zvratky. Měla v krvi pořádně alkoholu a co dělá, zřejmě v posledních chvílích před smrtí příliš nevnímala.

Příčinou fyziologických pochodů, k nimž na záchodku samovolně došlo, jak se doktor Weis přiléhavě a s pietou vyjádřil, však nebyl ani tak alkohol, nýbrž projímadlo.

Celková nevolnost, jídlo, alkohol, vysoce účinný a rychle působící projímací prostředek vedly mj. také ke zvracení.

93

Někdo “zažertoval”, anebo…

Právě “anebo”. A na vernisáži se pohybovalo tolik lidí!

Vyšetřování běželo na plné obrátky. Antonína Kalábu vyrušili časně ráno v útulném pokoji hotelu Komzák. Vypadal na osmdesát. Včerejší slavná vernisáž a spolehlivě

“pracující” dívka Růženka vybraly svou daň. Při výslechu v hotelovém pokoji se slečna Růža v koupelně dlouho neschovávala. Po zjištění, že přišla policie, raději byla k dispozici. Ženská nikdy neví, co jí v takové choulostivé situaci může prospět a co přitížit.

Zajímavé, dumal Michek, když opouštěli hotel Komzák. Dlouho Mistr Kamilu ne

želel. Dobrá znalost řemesla dělá divy. Nejenom v malířství, pane Kalabo.

Ovšem pro vyšetřování kde nic, tu nic.

Kamilu viděl Mistr a také slečna Růžena Novotná i paní Anna Křížková

naposledy kolem nula dvaceti. Trojice odcházela společně zhruba nula čtyřicet.

Obsluhující personál z hotelu Komzák a Antonín Strnad odešli už pojedenácté hodině, Robina Fešného a Ádu Tomana pouštěl pan Fojtík těsně kolem půl jedné. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neví. Kamila Joštová tam byla, ale… Prostě svědectví pro starou Blažkovou.

Nic se nepodařilo zjistit ani od tří “narychlo sestavených” dvojic, z nichž dva pá

nové a jedna dáma byli v choulostivém postavení mimomanželského záskoku.

Jediným, kdo paní Kamilu viděl zřejmě naposled, byl jistý pan Leopold Kučera, montér, šťastně ženatý, po dobu montáže přechodně ubytovaný v provizorních barácích V kolonii. Tam s ním také poručík Miler hovořil.

Pan Kučera se právě chystal zmizet se slečnou P. v přilehlém separé. Na chodbě zahlédl Kamilu Joštovou. Mířila na konec chodby k místnůstkám se dvěma nulami.

Nějak měla pilno, vyjádřil se pan Kučera. A kdy to bylo? Kolem půl jedné mohlo být, protože než jsem se k něčemu dostal, chápete pane poručíku, mezi námi chlapy si to můžeme přiznat, tak přišel pan správec a že zavírá. No tak jsme šli sem, usmál se spokojeně montér Kučera. Jó, slečna by vám to mohla dosvědčit, ale pochybuju, že byste se dozvěděli něco novýho. Pravil pan Kučera.

Alespoň něco, zhodnotil informaci nadporučík Michek. Kamínek ke kamínku, i když do konce daleko.

“Jenomže projímadlo…” škrábal se na razantně postupující pleši poručík Pirkl.

“Projímadlo mohl dát Kamile do skleničky kdokoliv,” tvářil se víc než kysele Michek.

“Takže i ta Růža, co byla s Mistrem Kalabou v hotelu,” zářil nadšením podporu

čík Sypták.

“I ta Růža,” zopakoval Michek.

“Právě Růža měla největší zájem, aby Kamilu vyřadila. Chtěla Kalábu dostat sama.”

“Jiříku,” usmál se Miler. “Dvakrát měř!”

“No jo, já už tichnu,” zatvářil se Sypták uraženě a stáhl se do sebe.

Poručík Pirkl se vytáhl na židli z polohy pololežícího střelce, otřel se břichem o hranu stolu a zafuněl jako medvěd probouzející se ze zimního spánku.

“Tak kdo všecko mohl mít zájem sprovodit tu Růžu ze scény?” zahuhlal.

“Nejaktuálněji asi slečna Růža, v tom má Jiřík pravdu. Možná i vdova Anička.

Třeba si na ni brousil zuby i některý z chlapů, možná žárlil ten její bývalý manžel…” vypočítával Miler.

“Robin Fešný sotva, vždyť už spolu nejsou strašně dlouho a paní Kamilka byla po něm ještě jednou vdaná,” argumentoval poručík Pirkl. “A že by Jošt?”

“No v tom má Lojza pravdu,” ozval se Michek.

V místnosti se rozhostilo ticho. Protivné dlouhé ticho.

Podrobně prověřit všechny nejvíce podezřelé, uvažoval Michek. A pak se zjistí, že je všecko jinak, protože se na vernisáži mohl náhodou objevit nám dosud neznámý

94

ctitel a jsme v rejži. Kdo v tomhle zatraceným okresním zapadákově má přehled o všech amantech za podivných okolností zesnulé paní Kamily?

“Chce to něco do žaludku, hoši,” nalezl nadporučík Michek východisko z kritické slepé uličky. “Jde se naproti.”

Oddech od vyšetřování byl nutný. Rozluštění příčin nenadálé smrti paní Kamily znal zatím jen “ten nahoře” a vyšetřovatel když tápá, nadělá nejvíc chyb.

Dali si sborově vepřoknedlozelo, podporučík Sypták samozřejmě s dvojitým knedlíkem. Opožděná puberta, říkal si kolega Pirkl a doložil Syptákovi jednu kroužalku knedlíku od sebe. Není dobré se přejídat. Bez piva se takovej oběd neobejde a pivo to jsou nejmíň čtyři knedlíky, počítal tloustnoucí poručík. Není jednoduché mít geny pro přibírání na váze.

Parta kriminalistů platila. Ve dveřích lokálu se objevil Pepek Tulák a neomylně zamířil k jejich stolu.

Člověk na nic špatnýho nemyslí a přijde si Pepek. Na útěk je pozdě, došlo Michkovi a naznačil svým podřízeným, že přijde za chvíli.

Objednal malou becherovku.

“Uctivě děkuju, pane major,” začal Pepek, aby nějak splatil kriminalistův dobro

činný počinek. “Těžký dílo, co? Taková vražda, to není jen tak. Pro vás hlavně. Ale i pro obyčejný lidi. Člověk si myslí, co tady na tom světě není, co ještě nestihá, naparuje se, nafukuje, na smetišti tyhle smradlavý planety mává peroutkama a co? K něčemu se připlete, ani se nenadá a je mirnix tirnix hnedka po smrti.”

“Kdo se narodil, ten musí umřít, Pepku,” přijal hru Michek.

“To je sice pravda a já s tím souhlasím, co by to byl za pořádek, kdybysme tady zacláněli přes čas, ale… Někdo umřít musí, jinej ještě nemusel.”

“Jako ta krásná vdova?” usmál se kriminalista.

“Třeba. Vona to Kamila přeháněla, to je fakt, vyji zas tak neznáte, pane major,”

naznačil Tulák zasvěceně.

“To je pravda, neznám. Povídej mi něco o ní,” vybídl ho.

“Kamila nebyla štětka, to byste jí křivdil, pane major. Měla to prostě ráda. Já taky

jak ucítím ze dna sklínky tu slaďoučko hořkou chuť bechera, jsem ztracenej. A Kamila, když přišel ke Komzákovi novej host, pokud to byla lepší sorta, pod jistou příčku vona nikdy nešla, tak ho utáhla na vařený nudli.”

“Kouzelnice?”

“Je to kouzlo, pane major, když má někdo talent na chlapy a dovede z toho vytřískat?” odpověděl Tulák otázkou.

“Je pravda, že bez talentu nejde nic. Ani tohle,” vzdychl Michek. Tobě je hej, Pepku! Jenže já notně spletený klubko musím teď rozmotat.

“No na jednu stranu lepší, že to tak dopadlo. Myslím pro Tóna,” pokračoval Tulák ve svých vývodech. “Růža se ráno otřepala, Mistra ošetřila, vzala obrázek a šla po svých. To Kamily by se Tóno jen tak nezbavil.”

“Tys u toho, Pepku, byl?” rýpl si nadporučík.

Ale Tuláka nemohl vyvést z míry.

“Někdo vede mordpartu, pane major a má na to svoje lidi. Já mám zas svoje styky. Seberu informace, podtrhnu, sečtu, vydělím a eště se ani jednou nestalo, že bych šáhl vedle.”

“To klobouk dolů, Pepku,” uznal Michek a příliš ironie v té větě nebylo.

“Ale proč myslíš, že by si Mistr býval s Kamilou dal?”

“Pane major!” vzdychl Tulák, jako by chtěl říct bože, to je vedení, jak může takhle vést kriminálku! “Vžijte se trochu do myšlení takový holky. Co měla? S Robinem nic moc, ten spíš seděl na mariáši než klečel u postele. A s Joštem? Dyť je to spící matička, to nebylo na Kamilinu náturu. A najednou se objeví Tóno. Malíř,někdo! To se i v Cimbálově počítá. Dva nula zajeden tah.”

95

“A nemohl, Pepku, teď fantazíruju… Nemohl tohle Mistr vycítit a sáhnout raději po Růži?”

“Uhodl jste, pane major, nemohl. Tóno už není Jánošík a za každý takový sluníč

ko říká radši předem zaplaťpánbu,” pronesl Tulák rozhodně.

“Tak proč potom…?” nedopověděl Michek.

“Pokud vím, na vraždy jste tady vy, pane major.”

Michkovi se do mozku propálila jehla pochybnosti.

“Kdes to slyšel, Pepku, že Kamilu zabili?”

“Tady,” podivil se Tulák, že se tak vůbec může ptát. “Chlapi to vykládali. Robin Fešnejch přece v kulturáku pinklo val. Povídal, že jednou tak musela, skončit, děvka.

Znáte Robina, vždycky přehání. A Tonda Strnad a Áda Toman byli s ním.”

“Ti taky říkali o vraždě?” šel nadporučík k podrobnostem.“No to zrovna ne. Ale pokyvovali hlavama, když seděli támhle u stolu na pivě,” ukázal Pepek Tulák ke dveřím lokálu.

Kriminalista najednou mlčel.”Škoda jí, Kamily,” řekl Tulák spíš pro sebe. “Přeci jen byla kus.Na ni se dalo podívat.”

Michek se obíral svými myšlenkami. Pepek Tulák odkašlal.

“Promiň, nějak jsem se… Říkals něco?”

“Ani ne, pane major. Jen jsem se chtěl zeptat a toho vraha už máte?” zamrkal Tulák očičkama.

“No vraha, víš, Pepku, tyto klasifikace jsou poněkud zavádějící a ani mně nepří

sluší… Ale na přímou otázku přímá odpověď: Kdo za tímto případem stojí , to už víme.”

Tulák polkl naprázdno. A do nosu mu neodbytně vlétla krásně slaďoučko hořká vůně likéru J. R. Bechera.

Nadporučík Michek však navzdory Tulákovým očekáváním jen významně přivřel oči, kývl hlavou a vyšel z lokálu.

U stolu zůstal sedět s otevřenou pusou Pepek Tulák.

Zvedl telefon a vytočil místní číslo.

“Slyším,” zachraptělo ve sluchátku.

“Zdravím vás, doktore, Michek.”

“Vaše přání je mi rozkazem, vrchní šéfe,” pravil ironicky MUDr. Ota Weis.

“Tentokrát bez rozkazu, mám prosbu. Potřeboval bych, doktore, kdybyste se mnou někam zajel.”

“Jsem u sebe, až to bude aktuální, brnkněte.”

“Díky,” řekl nadporučík a zároveň zvýšeným hlasem zavelel:

“No prosím, račte dál!”

Ve dveřích se objevil podporučík Sypták.

“Tak pojď, pojď, Jiříku, co to je?”

Sypták podal šéfovi listinu.

“Příkaz ke vzetí do vazby, jak jste si objednal.”

S příkazem asi za hodinu nastoupil nadporučík Michek do auta. Vedle něj seděl doktor Weis, za nimi jelo vozidlo s pruhy a houkačkou se dvěma policisty.

Když Robin Fešný na zazvonění otevřel, hrozně se divil. Šéf kriminálky s doktorem, na ulici dvě auta.

“Já myslel, že už ode mne všecko máte,” polkl Robin naprázdno.

“Ale to máme, jen nějaký doktorský odbornosti. Můžete nás pozvat dál, pane Fešný?” požádal Michek.

“Jistě, jistě…”

Ještě než si sedli, dovolil se MUDr. Weis, zda si může odskočit.

” Jó, koupelna i záchod j sou hned tady,” byl Robin uctivý.

“Poslyšte, pane Fešný,” začal Michek po doktorově odchodu. “Vy jste byl v kulturáku téměř do konce. Opravdu nemáte tušení, kdo by mohl být…”

96

“Jako vrahem myslíte? Tak to nemůžu sloužit, pane nadporučíku.”

“Počkejte proč vrahem? Kdo vám říkal, že paní Kamila Joštová byla zavraž

děna?”

“A nebyla?” divil se Fešný.

“Ne. Udusila se,” odpověděl Michek stroze.

“No po tolika pití,” ulevilo se Robinovi.

“Spíš tady po tomto. Je to přece vaše, ne, měl jste to v koupelně v lékárničce,”

řekl od dveří do pokoje MUDr. Ota Weis a jako vzácný exemplář držel dvěma prsty lahvičku.

“Co si to…” zesinal Robin Fešný. “To je přece…”

“Projímadlo, pane Fešný. Blbý žerty, co?” řekl nadporučík.

“Srandička! Přece to znáte, pánové. Občas s tím někoho vyvedem,” koktal Feš

ný.

“Třeba, aby ženská nemohla odejít s chlapem. Vy jste pořád na paní Kamilu žárlil?”

Robin na Michkovu otázku neodpověděl. Sklopil hlavu a mlčel. Když hlavu opět zdvihl, stáli ve dveřích pokoje dva uniformovaní policisté.

“Vražda to nebyla, v tom jste se mýlil, pane Fešný, když jste to v hostinci U Pytle roztrušoval,” řekl šéf kriminálky. “Bezprostřední příčinou smrti paní Joštové nebylo projímadlo, nýbrž udušení zvratky.”

“A zvracení vyvolala v kombinaci s alkoholem právě větší dávka projímadla,” dodal doktor Weis.

“Jak bude kvalifikovat váš trestný čin soud, to je jeho věc. Já jsem povinen vás zajistit. Aby snad nedošlo k maření úředního výkonu, případně k ovlivňování svědků.

Tady je příkaz k uvalení vazby, pane Fešný. Půjdem, ne?”

Nadporučík Michek vstal. Ukázal Robinu Fešnému pozdrav pana soudce a pokynul policistům.

Vyšetřování okolností smrti Kamily Joštové, dříve Fešné, pro kriminalisty skončilo.

OSUDNÝ KROK

“Žijeme jen jednou, tak ať z toho něco máme… Hej, hospodo, ještě jednou kolem…”

“Ten starej Zima pořádně rozvázal…”

“To víš, vyhrál ve Sportce, tak oslavuje.”

“A kolik vyhrál?”

“Asi třicet tisíc.”

“Tak, dědo, na zdraví!”

“Ať slouží, ať slouží…”

“Strejdo, už toho ale máte dost. Vždyť to všechno propijete a nic z toho nebudete mít…”

“Heleď, Tondo, já vím, že jsi dobrej kluk, ale ještě jsi moc mladej, abys mě pou

čoval… A radši pij!”

Hospodou se válely chuchvalce dýmu, mezi nimiž proplouval s plnými půllitry piva trochu již obtloustlý, ale stále ještě čilý hostinský. Takovou náladu už tady dlouho nezažil…

Kapitán Slavík vyslechl hlášení podpraporčíka Mareše, který dosud udržoval v patřičné vzdálenosti od místa zločinu nebo snad jen nehody? shluk vesničanů, a sledován poručíkem Skřivanem zamířil dlouhými kroky k potoku.

To místo bylo pro loupežné přepadení jako stvořené. Úzká cesta byla z obou

97

stran vroubená hustým křovím, které po pravé ruce prudce spadalo ke kamenitému dnu říčky. Srázný, asi třímetrový břeh byl poset ostrými balvany. V místech, kde tělo oběti pravděpodobně opustilo stezku, bylo křoví polámáno a na okraji byla vidět polovina šlá

poty Druhou půlku si s sebou odnesla udrolená zemina

“Tady asi sklouzl To by vypadalo na nehodu.. ” prolétlo kapitánovi hlavou “Jenže to mohlo být stejně tak dobře po útoku neznámého pachatele” Ukázal poručíkovi na stopu “Zjistěte, zda patří oběti “

Sestoupili k místu, kde byl nalezen mrtvý Jeho tělo leželo na břehu, hlavu měl ponořenou do vody, jako by pil Oděv byl umazán od hlíny a potrhán od křoví Jinak na něm nebyly patrný známky žádného násilí. Teprve když lékař pozdvihl hlavu nebožtíka z vody, ukázala se ošklivá rána na levém spánku

“Smrt nastala kolem půlnoci Přesnější dobu mohu určit až po pitvě “

“A ta rána7”

Lékař pokrčil rameny “Ta mohla být způsobena stejně dobře vražedným nástrojem, jako pádem na ostrý kámen “

“Takže se toho od vás zatím moc nedozvíme “

Když lékař znovu pokrčil rameny, kapitán se obrátil na podpraporčíka “Znáte totožnost mrtvého?”

“Ano, pane kapitáne, je to starý Zima Chci říci František Zima, důchodce, bytem Písečník číslo 13 “

“Dobrá, to zatím stačí,” přerušil Slavík podpraporčíka “Kdo ho tady objevil7”

“Hradlař Sobota, když se vracel ráno ze služby.”

“Mohu s ním mluvit? Je tady*?”

“Ano, pane kapitáne,” zajíkl se podpraporčík “Chtěl jsem jen upozornit, že Zima u sebe nic neměl”

“A co by měl mít7 Takoví staří lidé legitimaci obvykle nenosí.”

“Měl mít u sebe peníze. Listonoš mu vyplatil výhru ze Sportky 31 438 Kč. Něco sice propili v hospodě, ale…”

Kapitán si potichu hvízdl. Takže přece j en loupežná vražda’

Došli k hloučku, který se mezitím ještě rozrostl Zaslechli jen poslední část z projevu širokoboké ženy, která zřejmě vedla hlavní slovo “Já vám říkám, že to udělal ten syčák”

Na hradlaře Sobotu se kapitán Slavík nemusel ani vyptávat Nemohl to být nikdo jiný než muž ve staré železničářské uniformě, který se opíral o stejně letité jízdní kolo na jeho řídítkách visela odřena aktovka, z níž vykukovalo otlučené víčko bandasky

“V ní si jistě vozí do služby kafe,” blesklo Slavíkovi hlavou Hradlař jim ale nepověděl nic víc, než že uviděl starého Zimu, seběhl k němu, zda nepotřebuje pomoc, ale když poznal, že ten už vůbec nic nebude potřebovat, vrátil se do stanice a zavolal policii

“Ničeho podezřelého jste si u mrtvého nevšiml?”

Sobota si na nic nevzpomněl

“Tak vám tedy děkuji. A už si můžete jít odpočinout po službě “

Kapitán se obrátil ke svým společníkům “Tady se už zřejmě moc nedozvíme Vlastně pane podpraporčíku, nevíte, co je to za tu ženu, která tak rozkládá rukama?”

“To je zdejší místní rozhlas,” řekl tlumeným hlasem Mareš “Té nikdo neujde. Ří

kají jí Pajcrovka, ani nevím proč. Jmenuje se Pojerová Mám ji zavolat?”

“Ne, půjdeme k nim”

Hlouček znovu umlkl, když k němu zamířili policisté

“Vy máte na někoho podezření, paní Pajerová?” Kapitán překvapil výřečnou ženu přímou otázkou.

“Řekla jsem, že to nemohl udělat nikdo jinej než ten syčák. A za tím si stojím,”

odvětila.

98

“Koho tím myslíte?’”

“No přece toho kluka Šuleřojc”

“A proč právě on?”

“Tady jsou jinak všechno slušný lidi. Jen ten syčák. Zbouchne holku a pak jí nechá na vocet.”

“A jiné důvody pro své podezření nemáte?”

“To vám nestačí? Nojo, slušný lidi se zastání nedočkaj a syčáci si můžou . “

Podpraporčík dal kapitánovi znamení očima. Cestou do vsi pak vysvětlil, proč má Pajcrovka tak spadeno na mladého Šuléře. Tonda totiž začal chodit s její dcerou, ale pak šel na vojnu, Miluška jednou chodila s tím, pak s druhým a třetím. A najednou malér Pajcrovka uhodila na Tondu, ale ten s tím nechtěl nic mít a také neměl, jak potom vyšlo najevo. Holka nemohla ani pořádně určit tátu svého ještě nenarozeného dítěte, a tak šla na interrupci. Pajcrovka ale na tu pohanu nemůže zapomenout a neodpustí si ani jednu příležitost, aby proti Tondovi neštvala. Lidi si o tom mysli své, ale každý se Pajcrovce bojí něco říct, pro její ostrý jazyk.”

Podle výpovědi svědků, které vyslechl poručík Skřivan, odcházel František Zima z místního pohostinství kolem jedenácté Antonín Šuléř odešel hned za ním

“Nezdá se vám to podezřelé9 Jo, a proč jste nám, pane podpraporčíku, neřekl, že je Šuleř v podmínce?”

Marek polkl naprázdno, než odpověděl: “Nepředpokládal jsem tuto souvislost. A ten podmínečný trest dostal za rvačku. Bylo to něco kolem toho případu s Miluškou.”

“Ale je tady ještě jedna zajímavá okolnost. Hostinský uvádí, že starý Zima hledal svou šrajtofli, tedy náprsní tašku s penězi, ještě předtím než odešel z hostince. Dokonce tam zůstal dlužen. Asi půlhodiny předtím ji ještě měl, jak dokazují výpovědi několika svědků. Zima také odešel hledat peněženku před hospodu, protože si myslel, že ji tam vytrousil, když si šel ulehčit. Ale už se pak nevrátil ” doplnil poručík

“Tady něco nehraje. Jestliže neměl peněženku už v hospodě, pak nemohlo jít o loupežné přepadení.”

” Jedině že by pachatel o ztracené peněžence nevěděl.”

“To by ale pachatelem mohl být kdokoli z vesnice, protože o tom, že starý Zima vyhrál Sportku a že těch třicet tisíc propíjí v hospodě, věděl zásluhou Pajcrovky snad každý.”

“Tím by z okruhu podezřelých vypadli všichni ti, co seděli ten večer v hospodě a věděli, že Zima ztratil svou náprsní tašku.”

“Ledaže by j i venku našel a někdo ho přitom viděl.”

“Na druhé straně je ale rovněž pravděpodobné, že mu peněženku v hospodě ně

kdo vzal. Kolem Zimy se prý neustále točil mladý Šuléř…”

“V každém případě si s tím mladíkem promluvíme. Pracuje v továrně ve městě?”

“Ano, ale teď už bude doma.”

Leč ozvalo se krátké zaklepání a do místnosti vstoupil dlouhovlasý mladík ve sportovní bundě.

“My o vlku a Antonín Šuléř za humny…” zavtipkoval si podpraporčík.

Mladý muž trochu rozpačitě přešlápl.

“Tak co nám nesete?” přerušil ticho kapitán.

“Tadyhle tu Zímovu šrajtofli.”

“Vy sejdete přiznat? Účinná lítost, polehčující okolnost. Tak vypovídejte. Pane poručíku, dělejte záznam výslechu… Vy jste tedy vzal panu Zímovi ty peníze. A co víte o jeho smrti?”

“O jaké smrti?”

Údiv Tondy Šuléře byl tak upřímný, že nemohl být hraný. Jinak by to bylo na Oscara.

“Copak vy nevíte, že František Zima byl dnes ráno nalezen mrtvý? Vždyť o tom

99

mluví celá vesnice…”

“Já jsem se teď vrátil ze šichty. Protože jsem tady viděl stát policejní auto, myslel jsem si, že strejda Zima ohlásil ztrátu těch peněz a že jste tady kvůli tomu… Tak jsem sem šel…”

“Dobrá… Jak došlo k té krádeži?”

“K jaké krádeži? Já jsem mu peníze vzal, aby je nepropil. Pak by neměl celý mě

síc co do huby… Až se vyspí z opice, tak jsem mu je chtěl hned vrátit.”

“Takové pohádky můžete vykládat v mateřské školce, ale ne nám,” skočil mu do řeči poručík.

“Počkejte,” zarazil ho kapitán. “Dejme tomu, že je to tak, jak říkáte. Ale co vás k tomuto skutku vedlo?”

“No, já jsem se u strejdy Zimy vyučil… A on mi pomohl s tím malérem v té hospodě…”

“Zní to skoro románově. Ale jinak všechno mluví proti vám. Ledaže byste měl ně

jaké svědky, že jste skutečně chtěl tu peněženku panu Zímovi vrátit.”

“To mám. Kluci z naší dílny mi to můžou dosvědčit.”

“Vy jste s nimi o tom mluvil? To tedy máte štěstí. Řekněte nám jména a adresy.

My si to ověříme.”

“Franta Císař, Písečník, hned vedle hospody, číslo nevím. Lojza Hruška, ten bydlí u kostela.”

“Pane poručíku, vyslechněte oba jmenované. Podpraporčík Mareš vás doprovodí.”

“A vy tady zatím počkáte,” obrátil se k Antonínovi Šuléřovi, který chtěl odejít s oběma policisty.

“Tak pište, poručíku. Svědkové Hruška a Císař potvrdili výpověď Antonína Šuléře v plném rozsahu. K odcizení peněz opravuji: k odebrání peněz došlo v podstatě z ušlechtilých důvodů… Teď ještě musíme objasnit okolnosti Zimový smrti…”

Kapitán Slavík nedokončil větu, protože zazvonil telefon. Zvedl sluchátko a chvíli soustředěně naslouchal.

“Říkáte, doktore, že omyl je vyloučen? Úmrtí nastalo utonutím poté, když omrá

čený Zima padl hlavou do vody? A ta rána na spánku?… Od úderu hlavou o kámen?

Děkuji vám, doktore.”

Sotva položil sluchátko, obrátil se k poručíkovi: “Zavolejte do laboratoře. Ať porovnají vzorky z toho kamene na břehu s úlomky, které vyňal doktor při pitvě.”

“Tak to je tedy jasné, vzorky odpovídají. Takže nešťastná náhoda, žádná loupež.

Však také pan Zima měl v krvi hodně vysoký obsah alkoholu. A tam na té cestě by v noci měl i střízlivý člověk co dělat, aby si nepolámal nohy.”

Pak se zadíval upřeně na poručíka. “Zase žádný případ pro Scotland Yard. Smů

la.” Po krátké odmlce pak se znatelnou ironií v hlase dodal: “Ale ani pohádka pro mateřskou školku.”

Kuřákův konec

Celofánový obal lákavě zašustil, když si Lew Buckberg vybaloval svůj doutník.

Otevřel horní zásuvku svého psacího stolku tak, až se dotkla šedé vesty vypínající se na kulaťoučkém břichu, a nahmatal stříbrné kleštičky, které mu Stella věnovala k nějakým už dávno zapomenutým narozeninám. Nikdy kleštičky nepoužil bez toho, aby si Stellu nepřestavil takovou, jaká tenkrát byla s růžovými tvářemi a dlouhými vlasy, každý pohled zbožný, každé slovo svolné. Tenkrát ještě neměla žádné výhrady k jeho doutní

kům, dokonce je považovala za mužné.

100

Odštípnul špičku a myslel na to, jaká je Stella dnes: s bledými tvářemi a ostrým jazykem, zahořklost a zklamání života zkoncentrovány do neustálého triviálního naříká

ní. Dnes už jeho doutníky pro ni nejsou mužné, ale hrubé, špinavé, nepřirozené, necudné a urážlivé pro celý svět a především, samozřejmě, pro ni. Cítila doutníkový zápach v záclonách, kobercích, ve svém oblečení a vlasech. Aby zdramatizovala důsledky doutníkového kouře, dokonce občas zavrávorala a vyžadovala vyšetření kardiologem. Čas od času mu ve chvíli, kdy si zapaloval další doutník, vyhrožovala, že ho opustí, ale nikdy výhrůžku neuskutečnila. V poslední době si vymyslela novou zbraň: Rady rodinné

ho doktora Axelroda. Takže to zkoušela jakoby nezištně: “Ty doutníky tě přivedou do hrobu, Lew, víš přece, co říkal doktor.”

Lew si popuzeně zapálil a dlouze mohutně potáhnul. Se svraštělým hustým obo

čím si zamyšleně prohlížel doutník. Nejhorší je, že Stella má možná pravdu. Možná, že Axelrod to myslí dobře. Už třicet sedm let si Lew plnil ústa, hrdlo a plíce hustým modrým doutníkovým kouřem. Závislý na doutnících ale nebyl. Klidně mohl kdykoliv přestat. Doposud se mu to ale nějak “nehodilo”. Ale na všechno je někdy ten správný okamžik a když se Lew díval na společnou firemní fotku z roku 1931 a ujasňoval si, který ze spolupracovníků přepravní firmy je ještě naživu, rozhořčeně se ptal sám sebe, zda již ten správný okamžik nenadešel. Začal ho škrtit límeček a znepokojeně se zadíval na rozžhavený popel. Přesto ale doutník netípnul.

Odpoledne se mu tato morbidní myšlenka vrátila, když zavolal jeho pojišťovací agent kvůli nezaplacené splátce. Jeho vtipy byly skutečně nechutné. “Kdo ví”, řekl chichotaje se, “jestli už brzy sám nenatáhnete bačkory, Lew?” Lewa to tak rozhněvalo, že vždy svůj doutník uhasil. Za dalších pět minut kouřil nový.

Večer o tom vyprávěl Stelle, ale nenašel u ní ani špetku soucitu.

“Fred má úplnou pravdu!” řekla energicky. “To nejmenší, co bys mohl udělat, je brát větší ohled na mě. Tímto svým způsobem života, pochybuju, že mě přežiješ.”

” Co jsou to za řeči?” zeptal se nevrle.

” Rozumné řeči. Ty to prostě nechceš pochopit.”

Zlostně seříznul doutník.

“Někdy mám pocit, že si přeješ mou smrt. Možná chceš těch osmdesát tisíc shrábnout sama.”

“Nemluv tak hloupě. Proboha, je ti skoro šedesát, měl bys to vědět sám nejlíp.”

“Je mi teprve padesát šest. Nepřidávej mi.”

“Já ti nepřidávám. Tohleto,” Stella ukázala chvějícím se prstem na doutník v jeho ústech, “to ti přidává. Nedávej vinu mně.”

“Jako kdyby ti to vadilo… “zabrumlal Lew a prudce otevřel noviny, aby zarazil další debaty.

Myšlenka, že je k němu Stella poněkud lhostejná nebyla ani nová ani zvláště zneklidňující. Tento stav bral jako logický důsledek bezdětného a nudného manželství.

Ale přesto se o týden později ptal sám sebe, zda Stellin postoj není přece jenom závaž

nější, než předpokládal. Zdržoval se v obývacím pokoji a pokoušel se upravit obraz v televizi, který se neustále samovolně rozšiřoval. Stella byla v kuchyni a připravovala kávu, kterou oba pili pravidelně v devět hodin. S povzdechem televizi vypnul, vzpřímil se a šel do kuchyně. Pohyboval se tak tiše, že si Stella vůbec nevšimla jeho přítomnosti. Stála zády ke dveřím a byla nahnuta nad oběma šálky kávy, které stály na lince. Něco ji velmi zaměstnávalo. Jakýsi ochranný instinkt mu říkal, aby zůstal tiše stát a pozoroval svou ženu. Její pohyby byly velmi rychlé, celá procedura trvala méně než pět sekund a proto si stěží uvědomoval, co vlastně udělala. Stella do jednoho šálku s kávou něco vhodila.

Nebyla to smetana ani cukr, protože oba pili svou kávu černou a hořkou.

Opatrně vycouval z kuchyně a spěchal do svého křesla. Zapnul televizi a kupodivu byl nyní obraz jasný a úplně v pořádku. Program ho už ale nezajímal.

“Tady máš svou kávu”, řekla Stella stejným tónem, jako každý večer, když ji po

101

dávala. “Je něco dobrého v televizi?”

“Jako vždycky”, řekl potichu. “Tři kovbojky a nějaká hudební estráda.”

Přihlížel, jak Stella pokládala přeplněný šálek kávy na stolek vedle jeho křesla.

“Víš, myslím, že si dnes večer kávu nedám. Nemám na ni chuť.”

“Ale?”. Změřila ho ostrým pohledem. “Jak to, že ne? Každý večer si ji přece dá

váš.”

“No, zrovna dneska na ni nemám chuť.”

“Máš problémy se žaludkem?”

“Proč se ptáš? Přece žádné potíže se žaludkem nemívám.”

“Po tolika doutnících vypadají tvoje vnitřnosti určitě hrozivě. Vypij si kávu, budeš mít něco teplého v žaludku a to ti udělá dobře.”

“Nechci vůbec nic”, řekl Lew Buckberg. “Copak nerozumíš? Nechci žádnou ká

vu!”

Pokrčila rameny, zvedla šálek a odnesla ho do kuchyně. Tam se stalo něco nevídaného: Stella, šetrná hospodyně, která každý pytlík od čaje máčela tak dlouho až vybledl, vylila kávu do dřezu. Nyní měl Lew dostatek podnětů k přemýšlení. Jistý si ale nebyl ničím. Třeba Stella nic neudělala. Ale druhý den se zase ve stejnou dobu vplížil do kuchyně. Stella právě nalévala obě kávy a byla plně koncentrována na svoji práci.

Poté sáhla do kapsy zástěry a vytáhla malou bílou pilulku. Vhodila ji do jedné z káv. Pilulka potichu zašuměla, vystoupla na povrch a rozpustila se. Teď přijde to nejdůležitější.

Lew pozorně sledoval, jak pravou rukou uchopila šálek s rozpuštěnou pilulku. Rychle spěchal do obývacího pokoje.

“Tady je tvá káva”, řekla Stella stejným tónem jako vždy. “Předtím jsi říkal, že si dáš kávu, tak tady ji máš a teď ji musíš vypít.”

“Samozřejmě”, odpověděl, “Chci kávu.”

“Tady ji máš”, řekla Stella a položila šálek, který držela v pravé ruce, opatrně na kraj stolu.

Naštěstí nezpozorovala studený pot, který se muži vyrazil na obličeji a čele. Zamumlal něco o doutníku a donesl si ho z krabičky na kredenci. Na zpáteční cestě ke křeslu zavadil, jakoby nechtěně, pravou nohou o stolek, ze kterého se zřítil šálek s ká

vou. Lew podnikl zoufalý pokus šálek v poslední chvíli zachytit, ale bylo pozdě. Šálek se nerozbil, ale káva se okamžitě vsákla do koberce.

Stella proklínala jeho nešikovnost, ale Lew ji vůbec neposlouchal. Když mu nabídla novou kávu, řekl: “Ne, radši ne. Asi jsem v poslední době moc nervózní a neměl bych pít tolik kávy.”

Tu noc ležel v posteli a naslouchal tichému dechu své ženy. Byl to strach, který mu nedal spát. Když ale o celé situaci přemýšlel, strach ho opouštěl. Proč by Stella pomýšlela na vraždu? No dobře, nemohl jí nabídnout slibovaný život plný bohatství. V poslední době byl dokonce vulgární a hrubý. Ale dávalo to Stelle právo přimíchat mu do kávy jed? Čím víc o tom přemýšlel, tím byl víc a víc rozzloben. O to víc se utvrdil ve svém rozhodnutí.

Celý den se zaobíral scénou, kterou chtěl večer sehrát. Sotva přišel domů, naaranžoval si pečlivě jeviště. Televizor. Bačkory. Doutníky. Nevinný výraz tváře.

Když se Stella o tři čtvrtě na devět stále nezvedala z křesla, naklonil se k ní a řekl: “Jak to vypadá s kávou? Dnes večer bych jednu snesl.”

“Myslela jsem, že se chceš s pitím kávy držet zpátky?”

“Možná ano, ale dnes ještě ne.”

“No dobře”, řekla Stella a nepřipojila žádné další námitky.

Pět minut před devátou konvička zapískala a Stella se odebrala do kuchyně. Deset sekund po jejím odchodu ji Lew po špičkách následoval. Pozoroval jak nalévá kávu do obou šálků a sahá rukou do kapsy zástěry.

V té chvíli Lew Buckberg vyrazil: “Ha!” zvolal.

102

Stella vykřikla a chytla se za srdce. “Proboha Lew! Tys mě vylekal k smrti!”

“Skutečně?” zeptal se sarkasticky a přistoupil k ní. “Možná, že by to bylo fér, nemyslíš Stello?”

“Co to má znamenat? Co se s tebou děje?”

Jeho oči se zableskly. “Řeknu ti, co se se mnou děje. Tohle. To, co máš v kapse své zástěry!” Než tomu mohla zabránit, sáhl jí do kapsy. Bránila se, ale jeho hněv byl silnější než její protesty. Když vytáhl ruku, držel mezi palcem a ukazováčkem malou bí

lou pilulku. “Tohle se děje”, opakoval chvějícím se hlasem. “Pozoroval jsem tě, Stello!

Vím, co máš v úmyslu. Ale to se ti nepodaří. Slyšíš?”

“Ale Lew…”

“Nemysli si, že jsem tak hloupý. Vím, že moje pojistka je ti milejší než já. A tohle byla poslední šance mě zabít…”

“Tebe zabít?” Zírala na něho se zmateným výrazem ve tváři. Dívala se mu do očí a potom na pilulku v jeho ruce. “Zabít tě? Proboha já jsem ti chtěla jenom pomoct!” To slovo ho přivedlo k vědomí. “Mě pomoct?”

“Ano, pomoct”, řekla Stella chraptivě. “Přece víš, co řekl doktor Axelrod ohledně tvého kouření. Znáš stav svého srdce. Ale já také vím, že bez pomoci nepřestaneš kou

řit nikdy …”

“O čem to vůbec mluvíš?”

“O té pilulce. Doktor Axelrod mi ji dal. Obsahuje chemikálie, které způsobí, že tabák chutná nepříjemně. Měla tě odnaučit kouřit!” Nechápavě zíral na pilulku.

“Doktor Axelrod mě požádal, abych ti ji dala do kávy”, řekla Stella a osušila si slzy. “Vůbec ničeho by sis nevšimnul a ztratil bys postupně na doutníky chuť.” Lew vysunul židli a posadil se. “Takhle to tedy bylo”, zašeptal. “A já si myslel…”

“Oh, Lew!” řekla Stella plačtivě. “Já jsem ti přece chtěla jenom pomoct! Chtěla j sem udělat něco pro tvé zdraví.” Pohladil jí ruku.

“To je mi líto, Stello. Takový hloupý nápad! Vím, žes pro mě chtěla určitě to nejlepší.”

Rozhodně zvedl hlavu: “Máš pravdu. Bože, máš pravdu. Už nechci být otrokem těch zatracených doutníků.”

“O, Lew”, řekla tiše. “Přece víš, že s tím nemůžeš sám skoncovat.”

“To se ještě uvidí! Dej mi ten šálek kávy. Chci ti dokázat, že s tím skoncuji!” Zamrkala a podala mu šálek kávy. Vhodil do něj tabletku, přihlížel jak zašuměla a rozpustila se. Potom se kávy triumfálně napil velkým lokem. Pousmála se a pohladila mu řídké vlasy.

“Vidíš?” zeptal se. “Vidíš, Stello?”

“Ano”, řekla tiše.

Účinek kávy ho ohromil. Jeho oči se rozšířily, prsty strnuly tak, že z nich šálek vypadl a tancoval po linoleu. Stella neříkala na jeho nešikovnost nic. Pozorně sledovala, jak se pokouší vstát. Nezvládl to a spadl na dřez. Sténal, držel se za břicho a pak sklouznul na zem.

Stella chvíli počkala, než se k němu sklonila. Pak se spokojeně zvedla a šla do obývacího pokoje. Odtud vytočila soukromé číslo doktora Axelroda.

“Haló, Harolde? Je to vyřízeno. Ano, s tou poslední tabletkou, kterou jsi mi dal, se to podařilo… Nejlepší bude, když hned přijdeš a vystavíš úmrtní list.” Hlas v telefonu něco řekl a ona se zachichotala. “Samozřejmě, že to udělám.”

Když položila sluchátko, lehce se usmála a šla k sekretáři. Tam vzala krabici s doutníky a odnesla ji k odpadkovému koši v předsíni.

A chata lehla popelem

Silnice se jako stužka vine k Soběšicím. Pěkně do kopečka. Auta tudy jezdí rych

103

lostí, která by dala podnět všem dopravním policistům k řádné pokutě. Když občas žádné nejede, a motory neřvou ve vysokých obrátkách, panuje tu božský klid. Ale ještě než se úzká silnička zakousne do lesa, oblíbeného to místa kluků ze sídliště v Lesné, či vyhledávané oázy k sobotním nebo nedělním procházkám Brňanů, potkáte na levé straně hospůdku. Oficiální název: ABC. Mezi štamgasty sejí říká “ábéčko”. V zimě i v létě hojně navštěvovaná. A když sluníčko začne připalovat, pak je předzahrádka tím nejbáječ

nějším posezením. Přes den. K večeru už je doménou každodenních hostů, kteří tu svlažují životní lopotu zlatistým mokem.

Většinou tu sedám sám. Popíjím pivo, ucucávám ho a přemýšlím si o všem mož

ném.

“Máš tu volno?” slyším hlas. Zvednu oči, přikývnu. Známý. Nejen můj. Celé Lesné. Ochotný přes den obstarat zajedno pivo nákup babičkám, které už se nedobelhají do samoobsluhy, zaskočit někomu pro léky do lékárny také zajedno pivo. Všechno je ochoten, kromě jediného: chodit do práce. Asi je na suchu, protože první věta zazní jako už mnohokrát: “Poručíš mi pivo?”

Odpovím přikývnutím. Hned zvedne ruku směrem k vrchnímu.

“Tak co? Už zase doma? Dlouho jsem tě neviděl.”

“Jó, byl jsem v zahraničí,” usměje se kysele.

“Po kolikáté už? A kde? V Bohunicích?”

Přikývne. “Po osmé. Ale víckrát než zavřený jsem zavřený nebyl. Takže procento je minimální.”

“Co se divíš? Myslíš, že mě vždycky všechno dokázali? Anebo mě pokaždé na

čapali? Chacha. Jako třeba s tou chatou. Za tu bych seděl asi do smrti, protože patřila nějakému bafuňářovi od komunistů.”

“Cos v ní ukrad?”

“Nic. Já v ní ani nebyl. Lehla prostě popelem.”

Cosi se mi matně vybavilo v paměti. Chata funkcionáře KV KSČ tenkrát vyhořela.

Už si nevzpomínám přesně, ale červíček v hlavě zavrtal.

Dívám se na něho, do modrých očí pod hustým obočím, rozcuchaným jako jeho rozčepýřené vlasy nad vyzáblým obličejem. Dopíjí pivo a dívá se po vrchním. Kolem sedí samí známí štamgasti: profesor v důchodu, opravář telefonů, zelinář z obchodního střediska Dukát, hlídač z nedalekého staveniště, podnikový právník taky už v penzi a další. A sedí tu i ti, kteří mají do práce tak daleko, že do ní nikdy nedošli. Asi padesátiletý blonďák s dlouhými vlasy jako Ježíš Kristus nastavuje ruce dlaněmi vzhůru a chlubí se: “Tyhle ručičky nepřinutili dělat ani komunisti.”

Mlčím a hořím zvědavostí. On mlčí také.

Poručím tedy další pivo.

“Tak co? Jak to bylo s tou chatou?” ptám se, protože jsem si vzpomněl na tehdejší poprask.

“Za ruma,” zkouší to.

“Dobře. Ale mluv už konečně.”

“Proč ne? Komunisti už nevládnou a stejně je to dávno promlčené.”

Jeho vyhublá tvář je zarostlá prošedivělým strniskem. Je mu pětapadesát. Denně se holit je přepych. Denně pít pivo a rum je jako mateřské mléko.

“No, no,” ohradí se. “Občas si dám i nějakou polévku.”

Tohle mě zrovna nezajímá. Poposedám na židli: “Tak mluv, člověče.”

Rozpovídá se. Uběhlo třicet let. Bylo mu tenkrát pětadvacet.

A zamiloval se. Vodili se za ručičky, v parcích jí kradl polibky, hladil ji po vlasech a koukal na nijako na zjevení. Chodili na plovárnu, do Muzejky na kafe a občas si vyjeli vlakem na Vysočinu. S tornou, v níž vozil koňský salám a chleba. Na pivo se stavili vždycky někde v hospodě.

Tenkrát bylo to k večeru a pomalu šli na vlak. Lesní cestičkou vyšli do polí, kde

104

stála chata. Zastavila se kousek od ní.

“To je chata jednoho grázla. Nějakého tajemníka z krajského výboru komunistů.

Můj otec byl ředitelem výzkumáku. A ten chlap po něm tak šlapal, až ho zničil. Napřed musel odejít dělat někam k silnicím. Obyčejného dělníka. A ani tam mu nedal pokoj a otec dostal infarkt. Teď je v důchodu. Ten tajemník je největší darebák, jakého znám. A pořád je u vesla. Toho kdybych mohla…”

Petr tak se můj společník jmenoval byl do Bláži jak říkal zaláskovaný.

“Kudy jsem chodil, tudy jsem přemýšlel o pomstě. Napřed jsem si říkal, že mu tu chatu vykradu. Ale to nebylo nic moc. Vždyť musel mít spoustu peněz a co by mu zále

želo na pár konzervách. Potom jsem mu ji chtěl zdemolovat. Povyrážím okna, rozštípu dveře, poničím nábytek. Ale i to bylo pořád málo a navíc kousek odtud je rekreační středisko a rekreanti sem chodili na procházky. Takže neproveditelné. Někdo by mě mohl uvidět.”

Jen jedno měl v hlavě. K jednomu jedinému směřovala jeho pomsta k chatě. Až jednou…

“Seděl jsem na Starém Brně v hospodě, když zhaslo světlo. Vrchní rozsvítil svíč

ky, aby mu náhodou nějaký host neutekl. Vtom okamžiku mě to napadlo. Jó, to by bylo něco. Zapálit ji. Ale jak? Tenkrát jsem ještě neměl kriminální zkušenosti. Byl jsem zavřený do té doby jen jednou. A nechtěl jsem se tam dostat podruhé. Jak tedy, aby se na to nepřišlo?”

Automaticky si vzal z krabičky cigaretu. Zapálil si a upil piva.

“Můžu si dát ještě ruma?”

“Dej, ale už mluv.”

Uchechtl se a odhalil žluté, nerovné zuby, kterých už měl stejně jenom pár. Prý šije trhá sám, když začnou bolet.

“Pánbíček tenkrát stál při mně. Asi toho bafuňáře taky neměl rád. Nápad to byl jak za milión. Perfektně vymyšlený. A chata shořela jako věchýtek. Lehla popelem. A nikdo se nikdy nedověděl, jak to bylo. Teď to víš jenom ty.”

Vyšetřovací spisy, kterých prý byla pěkná kupa, jsou v archívu. Případ neobjasněný, žhář neznámý. Ale…

Na lavičce mezi červenými baráky na Lesné sedává starý muž. Chodí o hůlčičce, nohy už mu prý neslouží. Asi se v životě hodně naběhaly. Zvlášť u toho případu.

Přisednu si k němu, bývalému náčelníkovi vyšetřovačky na Lenince.

“Vím, že je to netaktní připomínat policistovi neobjasněný případ. Ale jak to tenkrát bylo s tou vyhořelou chatou?”

Bydlíme naproti, známe se řadu let.

Podívá se na mně, jako bych mu vypaloval Kainovo znamení: “To jste si vybral zrovna to nejlepší, co znám.”

Snad i dech se mu zrychlil. Hůlčičku opřel o lavičku a jen kroutil hlavou. Potom si přehodil nohu přes nohu, ruce zaklesl do sebe a začal:

“Byli jsme tenkrát všichni na mrtvici. Kdyby aspoň ti hasiči řekli, že to bylo třeba samovznícení nebo tak. Ale oni vydali zprávu, že chatu někdo zapálil, že požár byl úmyslně založen. Ohnisko prý bylo v kůlně. A bašta. Od toho okamžiku začal strašný kolotoč. Shora nás bombardovali co děláme, jestli vůbec něco děláme, napadali nás, že k případu přistupujeme laxně, dokonce nás podezřívali z naschválů a málem obvinili z vlastizrady. Všechno muselo jít stranou, protože se jednalo o jednoho z nich, jednoho z mocných. Jednoho z vysokých stranických funkcionářů. Dokonce to přišlo tak daleko, že jeden z našich kluků už se neudržel a řekl, že mu celá ta partaj začíná lézt krkem. A tím přilil ještě oleje do ohně. Samozřejmě byl okamžitě propuštěný.”

Mezi vyšetřovateli zavládl strach. Kdy a kdo bude propuštěn pro neschopnost nebo si na něho někdo vymyslí, že je schválně liknavý.

“Navíc byla svízel v tom, že jsme museli jednat utajeně. Nikdo se nesměl dově

105

dět, že se jedná o chatu krajského funkcionáře, protože by to vrhlo špatné světlo na stranický aparát. Lidé by se pošklebovali, že strana není tak milovaná jak se mluví a pí

še. Takže nám to značně zkomplikovalo život. Vyšetřujte někoho a nemůžete mu ani pořádně říct, o co jde. Na případu nás pracovalo tolik, jako nikdy na žádném jiném. Uniforma neuniforma, všechno bylo zapojeno. Ve dne jsme předváděli všechny recidivisty, všechny, kdo snad měl jen něco společného se sirkárna, všechny, kteří kdy v hospodě řekli nějaký vtip na komunisty. Tu atmosféru bych nikomu nepřál. A stejně jsme nakonec nevyšetřili nic. Pachatel zůstal neodhalený a nepotrestaný.”

Mám? Nemám? Od Petra už jsem věděl, jak se celá záležitost udala. Ale říct mu to?

“Po pachateli jakoby se slehla země,” dodává smutně. Opře se rukama o hůlčič

ku a zamyšleně hledí do asfaltového chodníku.

Petr si vzal z krabičky další cigaretu. “A můžu si dát ještě ruma?”

Bylo mě to jedno. Jen už abych se dověděl, jak to vlastně udělal. Poklidně vyfukuje kouř a s vyprávěním si dává na čas.

“Jak jsi to tedy udělal?” jsem už viditelně netrpělivý.

“Jednoduše. Tady jsem to vymakal, “poklepe si na čelo. “V této bedně. Abych tě tedy dlouho nenapínal. Ráno jsem jel na Vysočinu. U té chaty jsem byl kolem jedenácté. Měl jsem sebou plechovku od masové konzervy, v plácačce od rumu benzín a svíč

ku. Takovou delší. Vlezl jsem do boudy u chaty, no, bordel jak v tanku. Ale přece jenom jsem měl štěstí. I když jsem si to uvědomil až později. Válela se tu spousta plechovek od masa, jakou jsem měl já. V kůlně bylo ještě takové nízké patro, kde bylo seno. Do piksle jsem přilepil svíčku, nalil do ní asi centimetr nebo dva benzínu, svíčku jsem zapá

lil a postavil jí pod ten seník. Kolem plechovky jsem ještě nahrnul trochu toho sena a odkráčel jsem jako gróf. Nikdo mě neviděl. V půl jedné už jsem seděl ve vlaku na Brno.’

Svíčka mezitím dohořela k benzínu a … chata lehla popelem. Jak jsem se později dověděl, začalo to kolem páté odpoledne. Než přijeli hasiči, bylo dílo dokonáno. Už stačili postříkat jen žhavý popel.”

Podíval se na mně: “To byl fór, co? A nikdo na nic nepřišel, protože když začalo hořet, byl jsem už spařený jak Dán v pivovarské pivnici.”

U stolu zavládlo ticho. Od vedlejších k nám zaznívaly vzrušené debaty o fotbale, hádky o politice, nadávání na zdražování. Jako v každé jiné hospodě.

“To byl fór. Tady, v té bedně perfektně vymakaný,” znovu si poklepal na čelo.

“Nebojíš se, že tě shodím?”

“Chm,” ušklíbne se. “Klidně. Je to promlčené. A když mě dáš ještě jednoho ruma, můžeš o tom i napsat. Dáš?” myslel tím rum.

“Ale už posledního.”

“Dobře.”

Když mu ho vrchní přinesl, obrátil ho do sebe a odešel k vedlejšímu stolu.

Znovu náčelník tehdejší vyšetřovačky.

“Podle mnoha svědectví jsme zjistili, že plameny vyšlehly v sedmnáct nula pět.

To bylo také všechno, “pohodí rukou.

“A žhář byl mezitím už dávno v hospodě u pivovaru na Starém Brně,” řekl jsem jako mimochodem.

Prudce zvedl hlavu a obrátil ke mně oči. Pokýval jsem hlavou, že je to pravda. A řekl jsem mu všechno, co jsem věděl.

Díval se na mně nevěřícně. Potom se zadíval do korun stromů kolem: “A já jsem kvůli tomu probděl tolik nocí. Vymýšleli jsme teorie jako na běžícím pásu, zaseje opouš

těli, psychologové dodávali zprávy o pravděpodobné psychice žháře, v našich mozcích se honily ty nejfantastičtější fantasmagórie a … na takovou blbinu jsme nepřišli. To by

106

mě ani ve snu nenapadlo.”

Mávl otráveně rukou a odcházel domů. Ulevilo se jeho duši nebo jsem jí přitížil?

Nevím.

Dnes už jsou oba na pravdě boží. Úspěšný žhář zemřel v sedmapadesáti letech, jeho neúspěšný lovec ve dvaasedmdesáti. Jednomu zpívali rekviem za zvuků slavnostních řečí, druhého doprovodili v hospůdce na konci Lesné lapidárně: “Uchlastal se.”

Smrt v obrazové galerii

Před vchodem do galerie postávala starší pani. Když zřízenec. otevřel dveře, obrátila se na něho s dotazem ” Už je tady pan Jedlička9 Včera jsem s ním hovořila, že mam zájem o zakoupení obrazů a tak bych se chtěla dohodnout na konkrétních věcech Promiňte, zapomněla jsem se představit Jmenuji se Eva Svobodová “

Zřízenec se usmál “Tak pojďte dál, pan Jedlička je už ve své kanceláři. Zavedu vás za ním”

Společně vykročili směrem ke kanceláři, která byla v jiném traktu budovy Zřízenec otevřel dveře a pustil návštěvu dále Eva Svobodová náhle vykřikla

” Co se děje? Stalo se vám něco, paní Svobodová??” zeptal se zřízenec Sám však zděšeně vykřikl ” Proboha!”

Stejně jako návštěvnice i on spatřil ležet ředitele galerie Karla Jedličku na stole U

pravého spánku měl zaschlý pramínek krve a v ruce držel revolver Zřízenec k němu přistoupil, prohlédl si ho a tiše řekl ” Je mrtvý. Spáchal asi sebevraždu.”

Eva Svobodová se vzpamatovala jako první. ” Musíme okamžitě zavolat policii.

Počkejte, vezměte si kapesník, abyste nesetřel otisky,” upozornila zřízence, když sahal po telefonním sluchátku.

Komisař Vltava se dostavil s celým svým doprovodem. Vyslechl nejen Evu Svobodovou, zřízence, ale také mladou sekretářku Evu Holčíkovou. Když odborníci z daktyloskopického oddělení dokončili svou práci, nechal mrtvolu ředitele galerie odvézt.

“Dokud statní zástupce nezmění rozhodnutí, galerie bude uzavřená,” sdělil mladé sekretářce a dodal ” Nikam se nevzdalujte a buďte nám k dispozici.

Za dva dny pozval Evu Holčíkovou na policejní oddělení:” Smrt vašeho ředitele sice vypadá jako sebevražda, ale já nevěřím, že se sám zastřelil.”

Eva Holčíková se nevěřícně zeptala:” Vy si myslíte, že ho někdo zavraždil?!”

Komisař zamyšleně odpověděl: ” Je příliš mnoho indicií, které hovoří právě pro tuto verzi.”

Mladá sekretářka však odpověděla záporným pohybem hlavy ” Pane komisaři, vím, že pan Jedlička měl sebevražedné úmysly. Potvrdí vám to i doktor Hála, který ho léčil. Jednak nebyl příliš zdravý a jednak měl dosti značné finanční potíže…”

Komisař ji přerušil ” Už jsem s lékařem hovořil. Máte sice pravdu, že věděl o sebevražedných úmyslech vašeho šéfa. Měl nevyléčitelnou nemoc a tak poměrně často hovořil o tom, že to skončí. Na druhé straně však několik lidí mohlo mít eminentní zájem na tom, aby pan Jedlička nebyl mezi živými…”

Odmlčel se a pohlédl soustředěně na Evu Holčíkovou “Možná, že i vy, slečno Holčíková. Pan Jedlička totiž ve své závěti stanovil právě vás za hlavního dědice a tím i majitele galerie…”

Eva se prudce ohradila ” Snad si, pane komisaři, nemyslíte, že jsem ho zabila já?! Kromě toho, když došlo k té tragické události, byla jsem doma!”

“Máte svědky?” zeptal se chladně komisař.

107

” Nemám, bydlím sama!” odpověděla prudce Eva.

” Takže nemáte alibi! Jste si toho vědoma?” odvětil jí komisař a pak s úsměvem dodal ” Uklidněte se, slečno. Nejprve musíme dokázat, že to byla skutečně vražda. Dále pak, nejste sama, kdo mohl mít zájem na smrti ředitele. Je to i synovec Karel Roup, který má také dědit. Už jsem s ním hovořil. Na dědictví se velice těší, protože jedině tak se mu podaří vyřešit chronický nedostatek peněz, které neustále prohrává v automatech.

Ani on nemá alibi…”

” Ale pan Jedlička měl příbuznou také ve Švýcarsku,” podotkla mladá sekretářka.

Komisař přikývl: ” Ano, už jsem s paní hovořil. Právě ona mi řekla o vašem vztahu s ředitelem. Paní Schwartzová má dostat nesmírně drahé obrazy. Jenže ona má na inkriminovanou dobu stoprocentní alibi. Byla totiž ve Švýcarsku…”

Po pohřbu se setkala Eva Holčíková s Marií Schwartzovou a Karlem Roupem na smuteční hostině v elegantním prostředí hotelu International.

” Strýc Karel mi bude hodně chybět. Pomáhal mi, kde mohl… Ani to, že ze mne udělal univerzálního dědice, jak mi řekl den před svou smrtí, tuto ztrátu nemůže zmírnit,” vyznal se ze svého dojetí Karel Roup.

Marie Schwartzová se na oba překvapeně podívala.

“Myslela jsem , že strýc určil univerzální dědičkou tebe, Evo? Doufám, že nezměnil ve své závěti, že mám od něho dostat dva vzácné obrazy od Schieleho a Vermeera…” Eva Holčíková se povzbudivě usmála:

” Jsem si jistá, že dostaneš ty obrazy, stejně jako v tom, že Karel určil za univerzální dědičku mne.”

Odmlčela se a změnila téma: “Víte o tom, že na pohřbu byl i komisař Vltava? Je totiž přesvědčený, že nejde o sebevraždu. A ty, milý Karlíčku, nemáš alibi…”

Karel Roup se pohrdavě ušklíbl:” Stejně jako vy dvě. Chceš snad, drahá Evičko, říci, že ty alibi máš? Stejně jako ty, má drahá sestřičko?” řekl směrem k Marii Schwartzové.

Marie se prudce ohradila:” Já na rozdíl od tebe alibi mám. Komisař si je totiž ově

řoval a manžel mi je potvrdil!” Smířlivým hlasem pak dodala: ” Přece se nebudeme há

dat, strýc určitě spáchal sebevraždu…”

O týden později úředně otevřeli závěť. Tento okamžik byl největším zklamáním pro Evu Holčíkovou v celém jejím dosavadním životě. Univerzálním dědicem podle zá

věti byl určen Karel Roup, čímž se potvrdila jeho slova. Marie Schwartzová však svoje obrazy dostala…

V soukromých dokladech Karla Jedličky komisař Vltava našel kopii závěti, ve které byl Karel Roup uveden jako univerzální dědic. Mladé sekretářce bylo určeno jen několik průměrných obrazů z umělecké sbírky mrtvého majitele galerie.

Eva Holčíková si nedokázala vysvětlit, jak to, že Karel Jedlička tak náhle změnil závěť. Karel Roup ho zcela určitě poštval proti mně řekla si.

V žádném případě se však nechtěla jen tak lehce vzdát a tak není divu, že se velmi ochotně dostavila k dalšímu výslechu, na který ji pozval komisař Vltava…

Následující den pozvala Karla a Marii na návštěvu.

” Víš, Karle, že v galerii máme bezpečnostní zařízení proti krádeži obrazů?” řekla jen tak mimochodem Eva při kávě.

” Nemám ani potuchy. O galerii jsem se nikdy nezajímal,” odpověděl Karel Roup upřímně.

Marie se zvědavě do debaty zapojila: ” Ani já to nevím. A na jakém principu zaří

zení fungovalo?”

Sekretářka velmi ochotně celou záležitost objasnila: “Celkem jednoduše. Při nejmenším pohybu obrazu se zapne snímací kamera…”

” To je teda rafinované,” řekla s úsměvem Marie.

Karel se k ní přidal:” Je vidět, že strýc myslel na všechno…”

108

” Ano, je to opravdu důmyslné,” souhlasila Eva a pokračovala: ” A kamera se spustila i v den smrti vašeho strýce. Namísto krádeže však nafilmovala vraždu…”

” Jakou vraždu?!” zeptala se údivem Marie.

” Vraždu tvého strýce, Marie. Na filmuje totiž zachycen tvůj mrtvý strýc Karel. Za ním stojí muž, který kapesníkem utírá revolver a následně vkládá zbraň do ruky své oběti…” A pak se obrátila na Karla Roupa: “A ten muž jsi ty!”

” To je absolutní lež!” vykřikl rozhořčeně Karel.

” Uklidni se, Karle. Vždyť si můžeme všechno důkladně probrat a domluvit se.

Poplašné zařízení zapnulo kameru v okamžiku, když kulka proletěla hlavou tvého strýce a zavrtala se do rámu jednoho obrazu. Film jsem z kamery vyndala a vyměnila za jiný. Původní jsem dala vyvolat. Můžeš si jej prohlédnout. Policii jsem samozřejmě vůbec nic neřekla,” prohlásila uklidňujícím tónem Eva.

” Co to tady plácáš za nesmysly! Co se snažíš na mne nastražit?!” vyskočil Karel. “Nenechám se vydírat! Proč bych měl něco utírat, když jsem měl rukavice!…”

Nedokončil. V té chvíli se prudce otevřely dveře a do místnosti vstoupil komisař Vltava se svým asistentem…

” To stačí, pane Roupe! V galerii sice žádnou kameru nemají, ale to není podstatné… Půjdeme!”

Peklo na zemi

Když u Edity Fabiánové zastavil černý mercedes, který velice dobře znala, ulekla se. A to ještě netušila, že si za necelou půlhodinu bude přát, aby raději umřela. Z auta vystoupil snědý mladík se smolně černými vlasy, oblečený jako manekýn. Dežo, jeden ze tří osobních strážců Kolomana, ji vyzval aby okamžitě nastoupila. Když hned neuposlechla, hruběji lapí za loket a násilím donutil vlézt do automobilu. Dopadla na zadní sedadlo a když zvedla oči, zírala do poťouchle rozšklebeného obličeje dalšího Kolomanova rabijáka za volantem. Zamrazilo ji v páteři, celá se schoulila.

Proč pro ni dnes přijeli tak brzo? Povezou ji do vily, nebo na jiné místo? Letělo jí hlavou. Zeptala se, ale Dežo ani nepohnul koutky úst a řidič se tlumeně uchechtl. Co s ní mají v úmyslu? Mučila se otázkami, ale nahlas se je neodvážila vyslovit. Už sama skutečnost, že s ní nejedou ostatní Kolomanova děvčata, nic dobrého nevěstila.

Mercedes projel bránou a sadem zamířil k vile u jezírka. Nešetrně postrkována Dežem Edita prošla vstupní halou s tropickými rostlinami a po širokém schodišti stoupala ke dveřím Kolomanova přijímacího salonu, na který neměla nejlepší vzpomínky. Tam skončila její svoboda.

Kapku krve by z ní nedostal, když při Kolomanovi, který byl menšího vzrůstu a dost přitloustlý, spatřila o hlavu vyššího a atleticky ramenatého policistu se studenýma očima, kterého požádala, aby jí nějak pomohl z pekla, ve kterém se ocitla. A zeslábly jí nohy, když právě od něho slyšela:

“Lhala jsi mně, děvko. To nemám rád. Ještě jednou si něco takového zkusíš a půjdeš bručet, až se ti bude zdát o čertech.” Zvedl výhružně vztyčený prst a doprovodil svá slova výhružným gestem. Mohla si připadat jako vyplísněná školačka, kdyby neexistovaly ty věci, co mu pověděla v domnění, že jí určitě pomůže. Než si srovnala v hlavě, co pro ni z téhle situace vyplývá, strážník přátelsky stiskl Kolomanovi ruku a prošel kolem ní jako by byla vzduch. Sotva za ním zaklaply dveře, Dežo ji srazil na kolena. Koloman v červené košili z jemného hedvábí, se silným zlatým řetězem na krku a prsteny ze stejného kovu snad na každém prstu obou rukou, jí uštědřil zachmuřený pohled a obrátil se k ní zády. Postával u okna, bubnoval klouby pravačky do skla, nepochybně uvažoval, co s ní provede.

Je zle! blesklo hlavou Editě a vybídnuta prostým lidským pudem sebezáchovy,

109

přilezla po koberci ke Kolomanovým nohám. Pažemi je objala a kajícně mumlala, aby jí odpustil, že to už nikdy neudělá. Se štítivým výrazem v obličeji uskočil, otočil se k ní a prudkým švihem nohy ji kopl do prsou. Srazilo ji to na záda. Klokotavě se nadechla a přitiskla si dlaně na ňadra, aby aspoň utlumila bodavou bolest, která jako by sejí snažila zadávit. Poměrně rychle se vzpamatovala a jak to jen šlo, vymáčkla ze sebe, aby s ní měl slitování. Cosi zabručel, přiblížil se k ní z levé strany, nabral ji špičkou boty do boku.

Pak křičel, že ho právě stála až moc na to, aby s ní měl nějaký soucit. Musel dát tomu gadžovi celých deset tisíc, aby si ty její žvásty ponechal pro sebe. A že má jednou pro vždy zapomenout na peníze, které si u něho už vydělala. Chystala se namítnout, že na té vkladní knížce musí mít určitě víc než deset tisíc, ale znovu ji nakopl do žeber a vzá

pětí přidal i tvrdé rány pěstí. Musela si chránit hlavu. Popadl ji surově za vlasy, kus ji tá

hl po koberci, pak po ní šlapal. Dežo se šklebem ve snědé tváři všemu přihlížel. Koneč

ně se Koloman unavil a klesl těžce na pohovku. Bez ohledu na rány, které utržila, se k němu Edita znovu připlazila, aby prosila za odpuštění, ale Koloman ji kopl do hlavy a do očí se jí vetřela jiskřivá tma, ztratila vědomí.

Probrala se v naprosté tmě a nevěděla, jak dlouho tam už leží. Byla jí zima, celé tělo ji nesnesitelně bolelo, obtížně se jí dýchalo. Jak si její zrak zvykal na temnotu, za

čala si vybavovat předchozí události. Posléze si i uvědomila, kde se nalézá. Byla ve sklepní místnosti, ve které ji drželi první dva dny jejího pobytu ve vile, aby ji zlomili. Poté, co Editě došlo, že se nechala zlákat penězi, které ji Kolomanův náhončí nasliboval, a žádala Kolomana, aby ji pustil na svobodu, že si to rozmyslela, jízlivě prohlásil, že poslal domluvenou částku na vkladní knížku na její jméno a tím vstoupila jejich smlouva v platnost. Na celý rok je jeho majetkem, může si s ní dělat, co se mu právě chce.Měla k tomu výhrady a tak se s ní nemazlili. Ty dva dny v této kobce pro ni byly černou můrou, které se nezbavila ani po třech měsících práce pro Kolomana. Se slzami v očích vzpomínala na svůj pokoj v podnájmu u staré paní, na zákazníky, které jí opatřoval recepční hotelu. Dávala mu dvacet procent ze svého výdělku.

Místnost, ve které teď byla, nemohla mít ani třikrát tři metry, páchla plísní a močí, čerstvější vzduch do ní proudil pouze kulatým zamřížovaným otvorem v horní části pevných dveří. Stála v ní kovová postel s holými matracemi a jedinou špinavou dekou, v rohu plechový kýbl s poklicí. Dvakrát za den, snad ve stejný čas, se rozsvítila slabá žá

rovka u stropu, vešel některý z osobních strážců s jídlem, ale než se ho mohla dotknout, musela mu být po vůli, jak si zamanul.

Koloman měl pravdu, když jí tehdy s úsměvem sdělil, že se dříve či později umoudří. Nepustili ji ze sklepa, pokud neslíbila naprostou poslušnost. Pochopila, že nemá na vybranou, učinila to. Vyzvedli ji ze sklepa, mohla se vykoupat, dostala čisté spodní prádlo.Pokud se domnívala, že jí poskytnou čas, aby se po pobytu v plesnivé kobce dala dohromady, mýlila se. Ještě ten samý den se ocitla v pokojíku, kterému dominovala prostorná postel a musela přijmout prvního sexuchtivého zákazníka.

Následovali jeden za druhým. Největší nápor býval ve večerních hodinách a přes víkend. Někdy si už připadala jako pouhá matrace. Mezi staršími, na první pohled majetnými, bylo hodně takových, kteří od ní vyžadovali perverznosti, o kterých dosud pouze slýchala. Všechno se v ní bouřilo, ale dát najevo své znechucení nepřipadalo v úvahu, věděla, že je pod neustálým dohledem kamery. Že by při sebenepatrnějším náznaku odporu znovu mohla skončit ve sklepě.

Naivita, se kterou Edita přistoupila na smlouvu, kterou jí Koloman předložil, ji rychle opustila. Když občas prohodil, že po tom roce u něho nebude vědět, co s penězi, nevěřila. Pochybovala, že nějaká vkladní knížka na její jméno vůbec existuje, nikdy ji neviděla. Stále více se zabývala myšlenkou na útěk. Jenomže jak ho uskutečnit, když má na sobě pouze spodní prádlo a sotva otevře dveře pokojíku, spatří v chodbě hromotluka s pistolí v podpažním pouzdru, kterou by jistě neváhal použít, kdyby provedla ně

co, co by se mu nelíbilo? Připadala si víc a víc bezmocnější, přestala počítat dny, téměř

110

rezignovala.

Ale pak se u ní jednou ráno objevil kudrnatý Dežo, hodil jí šaty, ve kterých do vily přišla, a když si je oblékla, odvedl ji ke Kolomanovi. Ten se vyjádřil pochvalně o její prá

ci v pokojíku, utrousil, že na její vkladní knížce přibylo hezkých pár tisícovek, a pak vyslechla, že nadešel čas, aby se vydala na místa, kde nabízejí služby další jeho ovečky.

Editě znovu svitla naděje. V noci nemohla usnout, jak intenzivně myslela na brzkou zá

chranu.

Další ráno se u mercedesu poznala s blondýnkou Janou a tmavovlasou Lucií.

Byly asi v jejím věku. ale ani jednu neznala. Podle toho, jak se tvářily, když se jich zeptala, odkud jsou, se dovtípila, že mají za sebou podobnou kalvárii jako ona. Nedala se odradit jejich mlčením, snažila se navázat kontakt. Tmavovláska raději odvrátila hlavu, blondýnka špitla, aby prokrista mlčela. Když Edita znovu promluvila, Dežo se zamračil a výhružně pozvedl ruku zaťatou v pěst. Věnovala se krajině, kterou mercedes projížděl.

Po chvíli si uvědomila, že jedou silnicí k přehradě.

Blondýnka vystoupila pod nějakou chatkou s pozadím vysokého smrkového lesa, tmavovláska o pět set metů dál. Editu vyzval Dežo k opuštění auta na dohled křižovatky. Stručněji vysvětlil, co se od ní očekává, a upozornil ji, aby se vyvarovala zaječích úmyslů, že budou nedaleko. Neviděla je, ale neustále měla pocit, jako by cítila jejich krhavé oči v zádech.

K přehradě jezdili tři dny. Pak je vozili do blízkého městečka. Edita vyfasovala stanoviště při chatkovém autokempu, kde trávilo dovolenou dost cizinců, převážně Němců. Nejprve ji napadlo, aby šla prostě na policii, ale když zkusmo prošla kolem koupaliště se žlutým toboganem, naštěstí včas zaznamenala černý mercedes. Pak si řekla, že k tomu využije vhodného zákazníka. Konečně si vybrala jednoho dobrosrdeč

ně vypadajícího německého tatíka, jemuž postačil orální styk a zaplatil jí více, než od něho požadovala. Když mu vylíčila, v jakém postavení se nalézá, a jak se v něm ocitla, vyděsil se a zmizel, jako by mu za patami hořelo.

Ještě hůře dopadla s Čechem, který kolem ní dobu mlsně obcházel, než se ji odvážil oslovit. Nabídla mu, že od něho nebude požadovat peníze, když potom zajde na policii a požádá, aby přijeli k autokempu, že je hlídaná osádkou černého mercedesu.

Slíbil jí to, ale čekala na zásah marně. Po půldruhé hodině jí došlo, že se vůbec nenamáhal splnit slib, který jí dal. Náhle se v aleji kaštanů objevilo vozidlo městské policie.

Krokem projelo kolem Edity a muž v tmavé uniformě si ji upřeně prohlížel.

Že bych tomu blonďákovi přece jen křivdila? Editě zase svitla jiskřička naděje. Na konci plotu autokempu se auto zastavilo. Edita chvíli čekala a když se vůz nehýbal, vydala se k němu. Prosebně se podívala na policistu u volantu. Rozhlédl se a gestem pa

že ji vyzval, aby si nastoupila. Klesla na sedadlo vedle policisty a chystala se ho varovat před těmi v mercedesu, ale zabručel, že mluvit budou až pak, nastartoval a jel po úzké cestě, která se stočila za listnatý lesík. Odbočil na cestu do porostu, zhasl motor, zatáhl ruční brzdu a přikázal jí, aby poklekla k jeho nohám. Zvyklá poslouchat se nevzpírala.

Hlavně, když mi pak pomůže! Letělo jí při tom hlavou. Když pak zase seděla a upravovala se, vyzval ji, aby mu vypověděla, co má na srdci. Snažila se být stručná. Nezapomněla dodat, že nejde pouze o ni, že tam Koloman nepochybně drží násilím i další děv

čata. Když jí naslouchal, poškubávalo mu v koutku úst a škrábal se na prsou pod košilí.

Zeptal se, kudy se dostane do Kolomanovy vily. I tohle mu zodpověděla.

“Říkáš, že parkujou za koupalištěm?” Nadzvedl čepici a prohrábl si prsty vlasy jako hřebenem. Když horlivě kývla, zabručel: “Musím zajet pro posily. Vystup a čekej.”

Uvěřila mu. Věřila mu tak moc, že po jeho odjezdu odmítla několik zájemců o její služby. Už si v duchu dělala plány na svobodné dny. Zajede k rodičům, do sytá se nají a vyspí, popřemýšlí, co podnikne dál.

Uplynuly dvě hodiny a nic se nedělo. Namlouvala si, že vyzrát na Kolomana znamená usvědčit ho. Uklidňovala se všelijak, pokud se neobjevil černý mercedes a z

111

něho nevyskočil rozezleně vypadající Dežo, který ji dopravil do vily. Když spatřila toho policistu v přátelském rozhovoru s Kolomanem, tušila, že definitivně prohrála.

Editu Fabiánovou objevila policejní zásahová jednotka ve sklepní místnosti při razii, kterou uskutečnili po dlouhodobém sledování Kolomanových aktivit. Ve zbědovaném stavu byla převezena do nemocnice a trvalo týden, než byla schopná vypovídat.

Její příběh se podobal příběhům ostatních dívek, které byly vysvobozeny. Lišil se v jednom: Edita se zkoušela z Kolomanova jha vymanit. Strážník městské policie Hloch se ocitl u soudu spolu se šéfem Kolomanem a všemi z jeho rabijácké party.

A plamen zhasl

Když poručík Bláha vpadl do bytu Antonína Valeše, připomněl okolostojícím, aby nikdo z nich nesahal na vypínač! Předtím se ještě Václava Talpy zeptal, zda uzavřel hlavní přívod svítiplynu. Když správce domu přisvědčil, poručík prošel chodbou do kuchyně. Otevřel obě okna dokořán, nadechl se a vrhl se do obýváku, div neporazil vá

noční stromek stojící nedaleko dveří. V šeru kuchyně si stačil povšimnout, že u stolu sedí muž s hlavou položenou na desce stolu…

Teprve když s pomocí správce otevřeli všechna okna v bytě a vzduch se pročistil, Bláha stiskl vypínač. Ostré světlo dopadlo v kuchyni na muže robustní postavy s holou hlavou. Když Bláha stiskl jeho zápěstí, zjistil, že muž je mrtvý.

Vysílačkou požádal o výjezdovou skupinu a techniky.

“Valešovi už tady bydlí přes osmnáct let,” vypočítával Václav Talpa, statný pětapadesátník se silným krkem a rukama jako lopaty. “Že se tohle jednou Tondovi stane, to jsem mu předpovídal… V poslední době chodil domů nadrátovanej pod obraz… Párkrát jsem mu v noci odemykal dveře u hlavního vchodu, tak to vím. Valešová si s ním vytrpěla svý.”

“Žijí sami dva?” zajímal se poručík, když se vraceli zpět k Valešům.

“Mají dvě dcery,” odpověděl zadýchaně Talpa, kterému chůze do schodů nedělala viditelně dobře. “Jedna se provdala někam na Moravu, ta mladší, Lenka, je ještě doma.”

“Kde bych teď našel paní Valešovou?”

“To nevím…Vždycky se drží v baráku… Není doma ani Lenka, a plyn už byl cítit až na chodbu, proto jsem k vám zavolal. Nemohl jsem dýl čekat. Četl jsem, že někde vyletěl do vzduchu celej barák.”

Lenka Valešová se objevila pár minut před půlnocí. O smrti svého otce se dozvěděla dříve, než ji mohl Bláha vyslechnout, proto se proti němu usadila uslzená, s rozmázlými očními stíny na tváři.

“Slečno Valešová, když jste večer odcházela, byl už váš otec doma?” zeptal se poručík a rozevřel před sebou poznámkový blok.

Přikývla. Dlouhé vlasy se jí rozstříkly kolem hlavy.

“V kolik to bylo hodin?”

“Do klubu jsem odcházela před osmou. Otec seděl u stolu a čekal, až se mu ohřeje na plynovém sporáku mléko. Chtěl si udělat bílou kávu, do které si s oblibou lá

mal chleba. To bylo jeho nejmilejší jídlo před spaním. Chtěla jsem mu to připravit, ale rozkřikl se, že mě nepotřebuje.Tak jsem šla.”

“Věděla jste, že před tím pil alkohol?”

“U něho to nebylo nic výjimečného. Takhle chodil domů každý den,” sdělovala plačtivě Lenka. “Chudák máma, až ta se to dozví!”

“Víte, kde je teď?”

“Odjela na pár dní k sestře.”

“Tak referuj, jak to vypadá?” vybídl nadřízený poručíka Bláhu a dosedl na židli za

112

svůj pracovní stůl. Večer poslal poručíka domů o něco dříve, aby se po nočním a celodenním zápřahu konečně trochu prospal. Cestou ho služba vysílačkou poslala na adresu Valešových, protože byl v té chvíli nejblíž.

“Otrava svítiplynem. Šestapadesátiletý Antonín Valeš si chtěl po příchodu z hospody ohřát na plynovém vařiči mléko a mezitím u stolu usnul. Podnapilý nebo opilý stav

to byla u něho běžná věc, jak vypověděla jeho dcera i sousedé v domě. Mléko přeteklo a plamen hořáku uhasilo.”

“To se někdy stane…”

“Otisky prstů, které sejmul daktyloskop z knoflíku otevřeného hořáku, patří Vale

šovi, otisky na vypínači byly nepoužitelné,” informoval dále Bláha. “Jako poslední s ním mluvila jeho mladší dcera Lenka. Chtěla otci bílou kávu připravit sama, ale nechtěl ani slyšet, tak odešla.”

“Takže nešťastná náhoda…?”

“Téměř ano…, vlastně, až na jednu maličkost… ano, že jsem si to hned neuvě

domil!” Bláha se bez dalšího vysvětlování zvedl, hodil na sebe svrchník a vyrazil z kanceláře. Mezi dveřmi se otočil a jen řekl: “Jedu za mladou Valešovou.”

Když Lenka otevřela dveře a spatřila poručíka, dost se vylekala. Ustoupila do šera chodby a rozzvlykala se. “Myslela jsem, že je to maminka,” vysvětlovala. “Poslala jsem jí telegram, aby přijela.”

Poručík dosedl do křesla v obývacím pokoji, rozevřel poznámky, aby návštěva vypadala víc úředně, a spustil: “Otřete si slzy, slečno, a řekněte mi, jak to včera večer doopravdy bylo?!”

“Už jsem vám to přece řekla,” namítla nejistě Lenka a sledovala, co si poručík zapisuje. “Nešťastný alkohol, nešťastná náhoda!”

“Ale vy jste té nešťastné náhodě napomohla,” řekl poručík bez nejmenší zloby v hlase, protože chápal,jak děvčeti je. “Počkala jste, až mléko přeteklo, a když plamen nezhasí, uzavřela jste uzávěr za plynovým sporákem a opět otevřela z obavy, abyste neporušila otcovy otisky prstů. Nechala jste svítiplyn unikat a odešla z bytu.”

Chvíli se dívala na poručíka nepřítomným pohledem a potom se usedavě rozplakala. Přiznala, že otec v posledních letech matce stále více ubližoval, zvláště když se napil, což bylo vlastně každodenně. Proto se rozhodla k tomu hroznému činu.

“Denně byly u nás hádky a pláč. Kdo nemá v rodině alkoholika, těžko to pochopí.

Když maminka pohrozila otci ústavním léčením, pokaždé šel do hospody nabrat sílu a po návratu maminku mlátil. Poslala jsem ji na pár dní k sestře a čekala na příležitost…

Věděla jsem, že otec téměř pokaždé u stolu usne…Usnul i včera, tak jsem… tak jsem…”

“Tak to pojedeme sepsat, slečno Valešová,” rozhodl poručík a zvedl se ze židle.

Vražedné sny

V místnosti jsem byl sám. V tomhle malém venkovském hnízdě si mohli dovolit jen jednoho policajta. Po večerní obloze se honily temné potrhané mraky. Stromy sténaly pod náporem větru a těžká železná vrata zahrady narážela na betonovou zárubeň.

Právě jsem si říkal, že bych je měl jít zavřít, když nějaký muž prudce otevřel dveře. Těž

ce oddechoval.

“Co chcete?” vyjel jsem na návštěvníka.

“Jde o vraždu…”

“Co?” dopadl jsem ztěžka na židli. Dosud jsem tady nanejvýš urovnal sem tam nějakou rvačku. Ale vražda? “A kdo vlastně byl zavražděn?”

Muž se posadil: “Můj zaměstnavatel, šéf reklamní agentury… Nemohl jsem ho ani cítit. Sekýroval mne,” řekl muž.

Přikývl jsem s pochopením.

113

“Nemohl jsem za to. Prostě to tak bylo.”

“Tak tedy jste ho…?”

Muž přikývl: “Ano, zabil jsem ho. Nešlo to jinak.”

“Samozřejmě!” Ale měl jsem pocit, že jsem na kolotoči. Díval jsem se na mladé

ho muže, který omlouval vraždu tím, že to jinak nešlo. Úzká, vyzáblá tvář se zapadlýma očima. Jemné ruce si nervózně pohrávaly se zapalovačem.

“Tak pěkně popořádku. Vaše jméno?”

Jmenoval se Charles Smith, bylo mu osmadvacet let, svobodný. Trestán nebyl, zvláštní znamení žádné. “Jak zemřel Mr. Black?” zeptal jsem se potom.

“Byla to dopravní nehoda,” řekl Smith. “Šel z kanceláře, přecházel ulici, když…”

“To není špatně vymyšleno,” poznamenal jsem s uznáním. “Temná ulice, přidáte trochu plynu a je po všem…”

Smith sklonil hlavu: “Ne, bylo to v šest odpoledne.”

“A to jste ujel jen tak? Nikdo si nezapamatoval číslo vozu?”

“Číslo vozu? Nemám auto! Mr. Black spadl pod tramvaj.”

“A vy jste mu trochu pomohl, ne?”

“Já?” Podíval se na mne udiveně: “V té době jsem byl ještě v kanceláři.”

To už mne přestávalo bavit: “Jste blázen, nebo si děláte blázna ze mne?”

“Ne,” zamrkal zděšeně: “Jistěže ne. Opravdu spadl pod tramvaj. Můžete si to přečíst v novinách.”

“A vy jste byl v kanceláři! Tak jak je to s tou vraždou?”

“Mně… mně se o té vraždě zdálo,” řekl tiše Smith. “V noci se mi zdálo, že Black spadl pod tramvaj. Věříte mi?” V jeho očích byla prosba. Zoufalá prosba. Zamrazilo mne. Venku praskla větev a bouře tloukla železnými vraty o betonovou zárubeň. “Musí

te mi věřit,” úpěnlivě prosil Smith. Bezděčně jsem pootevřel zásuvku svého stolu. Zrovna dneska jsem musel nechat pistoli v opasku. A ten visel na opěradle židle, na které seděl Smith.

“Ano, jistě… věřím vám…,” díval jsem se bezmocně na svou pistoli, která se houpala pod Smithovým loktem.

“Zaplať pámbu,” vydechl s úlevou a opřel se pohodlněji.

“Tak povídejte, jak jste ho ve snu zabil,” řekl jsem rychle. Musím ho nechat vypovídat. Nesmí zpozorovat tu pistoli.

“Ty sny jsou hrozné. Myslím, zeje na mne posílá ďábel, když mne chce obzvlášť mučit.

“To jistě,” přisvědčil jsem. Když mi někdo sedí u pistole, přisvědčil bych i většímu nesmyslu.

Vítězně se na mne podíval: “Pozoroval jsem to už jako dítě. Bratr mne zlobil a mně se zdálo, že si zlomil levou nohu. Druhý den spadl z houpačky. Komplikovaná zlomenina. Pak to byl soused, který mě prohnal, když jsem mu byl na jabkách. Pro něj j sem měl sen o automobilové nehodě…”

“A stala se?” Smith přikývl: “Ležel tři měsíce v nemocnici. Pak mě nechal učitel v osmé třídě propadnout. Ten utrpěl frakturu páteře.”

“Vám se o tom předem zdálo?”

“Ano, zdálo se mi, že spadl ze žebříku. Zasmál se…” Bezděky jsem se přikrčil a na zádech mi naskočila husí kůže. Blázen. Pravděpodobně utekl v bouřce z ústavu. “Už jsem nechtěl mít sny,” jeho hlas zněl náhle plačtivě, jako hlas dítěte. “A opravdu jsem je po tom případu s učitelem neměl. Asi deset let. Ale Black mne tak týral, že to jinak ne

šlo.” Hlava mu klesla do dlaní a úzká ramena se zachvívala pláčem. Napadlo mne, abych vyskočil a zmocnil se pistole. Ale než bych se dostal kolem stolu…

“To je od vás hezké, že máte z těch snů výčitky svědomí,” řekl jsem otcovsky a opatrně jsem se odsunul od stolu. “Ale nemusíte si dělat starosti. Byla to určitě jen ne

šťastná náhoda. Žádný soud na světě vás nemůže odsoudit za to, že se vám zdá o něčí

114

smrti.”

“A přece,” zvýšil hlas. “Budu odsouzen a popraven.”

“Nesmysl, přece není nejmenších důkazů, že váš sen…”

“Ano vím”, řekl rezignovaně. “Právě proto jsem přišel k vám. Nevím už kudy kam.

Dnes se mi zdálo, že přijdu o hlavu.” Rty se mu zachvěly. “Viděl jsem gilotinu. Právě dopadla. Cítil j sem strašný náraz na svůj vaz…”

Odtáhl jsem židli co nejdál, abych mohl v případě potřeby vyskočit: “Podívejte se, ty sny nezabíjejí, je to jen řetěz nešťastných náhod. A v tomhle státě přece člověk nemůže přijít o hlavu. Pro vrahy máme plynové komory.”

“Skutečně?” zvedl se napolo a podíval se na mne nedůvěřivě.

“Moje čestné slovo,” prohlásil jsem. “Tak už na to nemyslete!”

“Nemáte gilotinu?” přejel si dlaní po krku. “To je neuvěřitelné…” A široce se zasmál. Skoro šťastně.

“Tak, a teď jděte pěkně domů,” domlouval jsem mu. “A když budete chtít, tak si o tom můžeme zítra promluvit.”

“Opravdu?” zazářil. “Smím zase přijít?”

“Ovšem, že smíte, ale teď už zmizte.”

“Už jdu,” řekl a vyřítil se ze dveří. Vyskočil jsem a popadl pistoli. Člověče, zachvěl jsem se, tos měl zase jednou štěstí. Vytrhl jsem pistoli z pouzdra a pádil ke dve

řím. Bouře mne skoro porazila. Železná vrata narážela v pravidelném rytmu o betonovou zárubeň. Smith k nim právě došel.

“Halo, pane” zavolal jsem. Poděšeně se otočil a uklouzl na rozmoklé cestě.

Bezmocně zamával rukama, aby udržel rovnováhu, ale nepodařilo se mu to. S výkřikem se zřítil k zemi. A železná vrata dunivě práskla o zárubeň. Byl okamžitě mrtvý. Ostrá hrana železných vrat mu srazila hlavu. Jako gilotina…

Mrtvý bachař

Sousedka si držela na očích kapesník: “Proč mu to udělali? Vždyť to byl tak hodný člověk. Pro každého měl pochopení, vlídné slovo, do hádek se nepouštěl a kde mohl, snažil se lidem pomáhat. Tak proč? Komu vadil?”

Je to už tak dávno. Víc jak půl století, co na slovácké dědině zavoněly šeříky, které rozkvétaly skoro na každé zahradě za stodolou, a růže v zahrádkách před domy se chystaly k propuku.

Byl květen 1945. A byl mír.

Důchodce Karhounek bydlel v předposledním baráku na kopci za dědinou. Podruh, jak se tenkrát říkalo těm, co pracovali u sedláků za jídlo a dva pytle brambor na zimu. Měl dva syny. Manželka mu zemřela na souchotě, když bylo klukům patnáct let.

Staral se o ně, vychovával je. Ke konci války se dostal na šachtu, vydělával peníze, va

řil, pral. Když jim bylo osmnáct, vypařili se z otcovského hnízda. Moc o nich nevěděl, žil v domku sám. Jen občas se něco doslechl.

Teď je tedy konec války. Po zádech mu přejížděl mráz. Co teď? Co bude? Už jsou z nich chlapi. Třiadvacetiletí. Vrátí se domů?

Čekal je. A čekal s obavami. První se přihrnul domů Mirek. Jak velká voda. Rozesmátý, opálený plískanicemi a nepohodou války. Málem s tátou tančil po kuchyni. Na čepici se mu červenala hvězdička. Rudoarmějec.

A potom přišel i Láďa. Spíš se přikradl. V noci, aby ho nikdo neviděl. Přišel v civilu, potřeboval být nenápadný. A někde se hlavně ukrýt. Příslušníci eses už nevzbuzovali u lidí obavy. Teď měli oni strach.

Karhounek zestárl za několik dní snad o deset let. Seděl na pelesti postele, ruce složené v klíně, pokyvoval hlavou a sám sebe se ptal: co teď? On starý komunista a

115

jeho syn…? Esesák. Aleje to přece jen jeho syn! Jeho krev. Jak se to mohlo stát? Oba měli stejnou výchovu, oba je učil slušnosti a úctě k lidem. A najednou…? Snažil sám sebe přesvědčit, že Láďa se určitě nepodílel na těch zvěrstvech, které eses páchala.

On přece není takový. Věřil, že i mezi nimi byli slušní lidé. Ale na druhé straně byl u nich. Byl jedním z nich.

Dědina jásala, lidé chodili rozesmátí, ale on raději ani nevycházel z baráku. Měl v duši chaos a v srdci to tepalo strachem. Obavami.

Z mírové euforie se dostával život na dědině do normálních kolejí. Lidé museli obdělávat pole, chodit do zaměstnání. Zdálo se, že i život Karhounka se začal uklidňovat. Mirek odešel studovat vojenskou školu do Hranic, Láďa se uchytil na Mikulovsku, odkud měli být vystěhováni Němci. Zabral si menší hospodářství. A starý Karhounek dál chodil na šachtu.

Až za ním přišel předseda revolučního národního výboru.

“Rudolfe, potřebujeme naše lidi do nové lidové bezpečnosti. Jsi komunista, správný chlap, tak j sem za tebou přišel. Děláme do sboru nábor.”

To už se psal rok 1948.

“Blázníš? Vždyť už jsem starý chlap. Tam musíte dát mladé a ne nás. To je přece nesmysl.”

“Nesmysl, nenesmysl. Tak starý zas ještě nejsi a mimo mladých tam musí přijít i zkušení, ostřílení chlapi. Komunisti. Konečně, já už jsem tě nahlásil a tady vypiš přihlášku.”

Znovu prožíval bezesné noci.

Ale šel. Na krátké školení a hned na okresní oddělení do Kyjova. Potom znovu na školení a na kraj do Brna. Odtud do bohunické věznice a nakonec do Jáchymova, kde dosloužil do důchodu.

Odešel ze vsi a lidé zapomněli. Měli svoje starosti. Brali jim půdu, zakládali zemědělská družstva, dědina se měnila a ten přerod byl moc těžký. Jen občas si někdo vzpomněl, když procházel kolem chátrajícího domku. On sám se připomněl asi dvakrát nebo třikrát, když přijel na hody.

S důchodem se vrátil do rodné vsi. Dožít tu v poklidu život, jak říkával. Trochu si Poopravil barák penzi měl slušnou a tak u něho začala hospodařit sousedka Svojková z Předního baráku ve vesnici. Také už doprovodila manžela na poslední cestě, tam na tu protější stráň, která nedělá rozdíly mezi bohatými a chudými, mezi sedláky a podruhy. Všichni jsou tu srovnáni vedle sebe, mlčenliví. Šarvátky, které mezi nimi kdysi probíhaly ať už politické či majetkové nebo sousedské, ztratily na významu.

A tak se vdova Svojková skoro usadí u vdovce Karhounka. Vypere mu, nají se u něho, popraví pár slepic a Karhounek jí občas podstrčí i nějakou tu korunu.

Vždycky k večeru si pak jde poklábosit s chlapama do hospody, vypije jedno, dvě piva, vyslechne nářky na malé výdělky v družstvu, na nepořádek, který tam vládne a jde domů.

Najednou jako blesk z čistého nebe, se rozletěla po dědině zpráva, že Karhounka někdo zavraždil. Stará Svojková ho našla ráno v kuchyni na podlaze s nožem v zádech a v kaluži krve.

Za chvilku je kolem domku celá dědina. A o něco málo později plno esenbáků.

Uniformovaných, v civilu, dokonce přijeli i z Brna a k večeru z Prahy.

Dědina je vzhůru nohama. O ničem jiném se nemluví než o mordu. Esenbáci vytlačí zvědavce kus od domu, do blízkosti nikoho nepustí. Chlapi spíše v hospodě, ženské pak postávají před baráky a všichni se ptají: proč? Proč se mu to stalo? Proč mu to kdosi udělal? Tak surově. Vždyť to byl moc hodný člověk. Kde mohl, tam lidem pomohl, občas i do družstva přišel vypomoci. Tak proč?

Celá dědina ho vyprovázela na tu protější stráň za hřbitovní zdí, kde ho uložili do hrobu k jeho ženě. Přišel i okresní tajemník, hovořil o věrnosti zesnulého k myšlence

116

pospolitosti, o předním strážci vymožeností socialistického zřízení a o tom, že jsou u nás stále agenti imperialismu, kteří nenávidí všechno a všechny, kteří budují šťastné zítřky naší země. Proto budiž čest památce člověka, který stál v přední linii.

Bezpečnost v celém kraji, v celé republice, hledá vraha. Zatknou ho hned druhý den po pohřbu. Přišel sám.

Na tehdejší Leninovu ulici v Brně se na krajské správě SNB přihlásil na vrátnici člověk štíhlejší postavy, spíše hubený, s prošedivělými vlasy: “Já jsem zabil Karhounka,” ohlásí stručně službě. “Zaveďte mě k referentovi, který to vyšetřuje.”

Nejdříve strážný a potom i všichni ostatní zůstanou jako opaření. A na okresní oddělení do celé republiky vyklepává dálnopis zprávu, oznamující ukončení pátrání po sadistickém vrahovi.

A vrah vypovídá…

Ze zažloutlých spisů krajského soudu otírá archivář prach. Vždyť je to už tak dávno…

Jáchymov byl koncentrák. Byli tu vězněni lidé všech možných profesí: kněží, in

ženýři, doktoři, lékaři, spisovatelé, profesoři a další, kteří měli jedno společné

nesouhlasili s praktikami režimu. Ale tehdejším mocným stačilo už to, že dotyčný neměl dělnický původ a byl tudíž potencionální nepřítel socialismu. A byli tu i zemědělci, kteří nebyli schopni splnit nesplnitelné dodávky potravin pro výživu národa a tím se dopustili sabotáže a vlastizrady. Ti všichni tady trpěli bezprávím, špatnou stravou, šikanováni a do krajnosti, ba přímo až za meze lidských možností, vyčerpávající dřinou v dolech. Surové zacházení pak nedovolilo mnohým, aby se vrátili do svých domovů, ke svým rodinám.

Některým se však poštěstilo. Například Ing. Josefu Zahradníkovi, který se přihlá

sil k vraždě nenáviděného bachaře.

Na záznamu o jeho výpovědi už vybledly podpisy soudců, přísedících, obhájců a zapisovatelky. Ale strojem psané řádky jsou dobře čitelné a svědčí o tehdejší době. O

motivech činů i povahách aktérů.

“Mnohokrát jsem přísahal, že tu bestii zabiji. Mnohokrát jsem se modlil, aby mně bůh dal možnost zbavit svět této nejodpornější zrůdy. Příležitost se mi naskytla, když mi vypršel trest a kupodivu jsem byl i propuštěn, což nepotkalo každého. Místo k domovu jsem hned z lágru zamířil do dědiny za Kyjovem. Věděl jsem, že Karhounek je odtud.

Sám několikrát říkal, že zatímco my budeme dřepět v jáchymovských děrách, on si bude užívat důchodu při slováckém vínečku. Ve vesnici jsem se pak vyptal jednoho chlapíka, kde bydlí Karhounek a šel jsem najisto. Seděl v kuchyni a skutečně popíjel. Dveře od domu neměl zamčené. Když jsem vešel, lekl se. Nenechal jsem ho vzpamatovat a připraveným nožem jsem začal bodat. Pak jsem odešel a nechal ho ležet na zemi. Řekl jsem si: tak a hotovo. Máš, co sis zasloužil. Za všechno a za všechny kamarády.”

“Jste si vědom, že je to surová vražda?” zaznamenala zapisovatelka slova předsedy senátu.

“Ano. Ale spravedlivá odplata. A možná ani ne tak vražda, jako odplata, jako vykonání spravedlnosti, která by nikdy nebyla vykonána, protože naopak když odcházel do důchodu, byl dokonce vyznamenaný.”

Prokurátor: “Právem. Vykonával těžkou službu na stráži vymožeností socialismu, na stráži práv dělnické třídy. Byl tedy vyznamenám po právu.”

“Po právu? Po jakém právu? Vždyť to byl sadista nejhrubšího zrna. Ani zvíře by se tak nemohlo chovat.”

Předseda senátu: “Vyhlašuji přestávku a žádám, aby byla soudní síň vyklizena.

Jednání bude probíhat s vyloučením veřejnosti.”

Po přestávce si vzal slovo prokurátor: “Pane předsedo, žádám, aby obžalované

mu nebylo dovoleno očerňovat naše socialistické zřízení, aby neházel špínu na přísluš

níky naší lidové bezpečnosti.”

117

Předseda senátu: “Pane obžalovaný, mírněte se ve svých výrocích. Vypovídejte jen k věci.”

“Ale já přece vypovídám k věci. Já musím říct, proč jsem to udělal. Vy si to nedovedete představit, protože jste tam nebyli. Ale já ano. Mukl číslo nula šest dvacet čtyři.

Tak jsem se musel hlásit, protože jméno jsem nesměl používat.”

“Dobře, dobře. Ale teď už k věci,” napomíná obžalovaného soudce. “Tak tedy k věci jeden příklad. Seděli jsme s kamarádem, tedy spoluvězněm, lékařem od Uherského Hradiště, na dvoře lágru. Bavili jsme se a on nepostřehl, že přichází Karhounek.

Postavil se do pozoru až opožděně a Karhounek si ho hned podal.

Nemá prý úctu k socialistickému zřízení, kterého On je tady představitelem. Za

čal ho mlátit pendrekem a když doktor spadl na zem, kopal do něho. Nohou mu dupal v rozkroku. To on dělal s oblibou. Vždycky řval, že nám nadělá z varlat šrot a že potom se na nás i naše ženy vytentují. On to samozřejmě říkal jinak. Naplno. Proto jsme mu za

čali říkat “Šroťák”. On si vůbec liboval ve sprosťárnách. Když jsme vězně odnesli ještě s dalšími na ošetřovnu, kopal do nás, že taková solidarita je na hovno a on ji prý tady trpět nebude. Dostali jsme také. Ten lékař pak za dva dny zemřel.”

Nevím, jak se tvářili soudci. To v protokolu není. Ale předseda senátu vyhlašuje hodinovou přestávku na oběd. Po ní bude výslech obžalovaného pokračovat. Přesně za hodinu se podle zápisu v líčení pokračuje.

“Byl s námi zavřený nějaký sedlák od Hostýna. Pro sabotáž. Neplnil dodávky.

Měl kolem padesátky. Toho si bral Šroťák, tedy dozorce Karhounek, obzvlášť na paš

kál. Tak co, kulaku, začal vždycky, když přišel na náš barák. Pěkně sis kulatil bříško a na dělnickou třídu ses vys… A víš, co z toho máš? Hov… Ty tady musíš makat a tvou starou už poskákali chlapi z celé dědiny. To víš, ženská nevydrží dlouho bez chlapa.

Ještě štěstí, že se asi vůbec nedostaneš domů, protože takové lidi my nepouštíme. Ti se nikdy nepoučí. Teda jako vy, kulaci. Až založíme bordely, tak tam strčíme všechny vaše ženy a naděláme z nich kurvy.”

Čtu zápis zjednání. Soudní síň je prázdná a přítomní soudci i prokurátor jsou asi konsternováni, protože obžalovaného vůbec nepřerušují. Ten pokračuje:

“Tenkrát jsem si poprvé slíbil, že jestli se mi někdy naskytne příležitost, zabiji ho.

A že to nebude vražda člověka, ale nepředstavitelné zrůdy. Tuto svou přísahu jsem si opakoval při různých příležitostech ještě mnohokrát. A touha zabít byla umocněna ještě v době, kdy tento netvor byl v lágru poslední den. Bylo už pozdě večer a z kanceláře bachařů se ozýval nepředstavitelný kravál. Řev, oplzlé písničky, sprostoty. Náš barák byl hned kousek od jejich kanceláře. Všechno jsme slyšeli. Karhounek totiž odcházel do důchodu. Ještě odpoledne přijel nějaký vysoký důstojník s civilem a předali mu vyznamenání. Tak se slavilo. Ke třetí hodině ráno se najednou vřítil na náš barák. Nechal si nastoupit pět chlapů z prvních paland. Tak se předveďte, který máte ještě celý varlata.

Vytáhnout, řval opile. Já vám je rozšrotuju, abyste na mně měli nějakou památku. Mlátil je nějakou palicí. Do rozkroku, po hlavě. Až popadali všichni na zem. A i tam do nich ještě kopal a chechtal se jako pominutý.”

Ing. Josef Zahradník má odoperovaná varlata. Tak to vyplývá z lékařské zprávy, kterou četl předseda senátu. A hned nato pokládá otázku: “To je také následek? Nebo kde jste přišel k úrazu?”

“K úrazu? To je cílevědomá práce toho hnusného bachaře.”

“Prosím, abyste užíval slušných slov a vyjadřoval se spisovně,” následuje replika přísedícího.

“Byl jsem marod, měl jsem horečku. Lékař se však vyslovil, že s tím se dá fárat.

Prý je to spíše simulace. Bylo mě moc zle a nesplnil jsem plán. Karhánek přišel hned po směně na světnici a rovnou k mé palandě. Sotva jsem se postavil na nohy, hned jsem zase padl na postel. “Jen lež, chlapče. Vždyť mě je tě vlastně líto. Dostal jsem zprávu, že tvá manželka si k vám nastěhovala nějakého mladého frajera a žije s ním.

118

Ženské jsou potvory, že? Ale co má dělat?” Usmíval se. A najednou vytáhl pendrek a začal mě mlátit do rozkroku. Už to nebudeš, chlapče, potřebovat. Sehnala si jiný vercajk. Omdlel jsem. A probudil jsem se až v nemocnici. Už po operaci.”

Soudní jednání trvalo tři dny. V ten poslední mluvil prokurátor, který žádal nejpřísnější trest. Nejen pro vraždu, ale i za očerňování pracovníků bezpečnosti.

Obhájce se “pochlapil”. Žádal mírný trest, protože obžalovaný je nemocný člověk a jednal v afektu.

A poslední slova obžalovaného?

“Vše, co jsem řekl, je pravda. Mohu na to přísahat. Nevyprávělo se mi lehce. Bylo to strašné. Vím, že dostanu vysoký trest. Ale ten člověk neměl opravdu žádné právo na život. Byl zrůdou. Věřím, že to, co jsem udělal, bylo spravedlivé. Za všechny mrtvé kamarády. A věřím, nebo spíše doufám, že tak surový a úchylný bachař se už vícekrát nenarodí.”

Rozsudek byl vynesen v březnu roku 1966. Ing. Josef Zahradník se podle něj odsuzuje k patnácti letům odnětí svobody.

V historii dědiny to byla jediná vražda. Nikdy před tím se nic takového nestalo. U

soudu se projednávala vždycky jen nějaká hospodská rvačka nebo z družstva občas někdo ukradl pytel pšenice. A jednou byl potrestán místní zootechnik, který připisoval ženským jednotky. Za to, že mu byly v kravíně po vůli. Patálie. Ale vražda? Nikdy. Lidé se závěr jednání soudu dozvěděli jen z místního rozhlasu, patřičně okomentovaný o imperialistické pohůnky, kteří vraždí poctivé občany. Takže dědinou se nesla dál otázka: takový hodný člověk a tak musel skončit. Proč?

Mrtvý bachař… Kdysi to byl hodný člověk. Potom dostal moc. Každému chutná jinak. Většinou je však velice, velice ošidná a svádivá. A… chutná!

Vražedná nenávist

Když přišel Tomáš Škoda do služební místnosti, vůbec se nesnažil zakrýt špatnou náladu. Vztek s ním přímo lomcoval.

„Jdu ohlásit zmizení ženy,” řekl sykavým hlasem. Tváří mu škubal podrážděný nerv, byl rudý v obličeji a potil se. Když se naklonil blíž, ucítil jsem závan alkoholu.

„Jaké ženy?” zeptal jsem se a zároveň si příchozího podrobně prohlédl. Třicetiletý, sto osmdesát centimetrů vysoký chlap s dlouhými vlasy, zamračeným pohledem a škrábanci v neholené tváři.

„Mojí,” zabručel a vytáhl cigaretu. „Mohu tady kouřit?” Zapálil si a pokračoval. „V

pátek mi řekla, že jede k rodičům, máme tam kluka, ale měli ji tam vidět. Včera jsem tam byl a řekli mi, že odjela.”

„Dnes je úterý, proč jste nepřišel včera?”

„Protože jsem si myslel, zeje u nějakýho chlapa, že se objeví. Staří se taky tvářili nějak divně, vypadá to, že jí kryjou zálety.”

„Proto jste tak rozzlobený?”

„Jo, proto. Vám by to snad bylo k smíchu?”

Nechal jsem poznámku bez komentáře. Asi svou ženu znal lépe než já.

„Už to někdy udělala?”

„Co jako?”

„Že zmizela a vy jste nevěděl, kde je.”

„Ta byla fint někde.”

„Tak ano, nebo ne?”

„No, to ne, to bych jí přece netrpěl.”

„Povězte mi všechno, já se zeptám, když nebudu něčemu rozumět.”

Zavřel oči, sklonil hlavu a chvíli si mnul oči. „Odjela v pátek, asi v deset večer.

119

Původně chtěla jet až v sobotu ráno, ale pak si to rozmyslela. Vzala si věci a třískla dveřma. Ať se prý o sebe postarám.”

„Říkáte odjela čím?”

„Naším vozem. Fiat 127, je to starej křáp, ale ještě to jezdí.”

„Jaký věci si vzala?”

„Co tím myslíte?”

„Říkal jste, že si vzala věci a třískla dveřmi. Jaký věci si vzala?”

„No svoje kabelku a tak, jo, pro kluka brala nějaký ovoce. To je důležitý?”

„Není, ale na něco se přece zeptat musím.”

„Děláte si blázny?”

„Co vás to napadlo? Vy jste se hádali?”

„Jo. Ta se hádala pořád a s každým. S ní to jinak nešlo.”

„Prali jste se?”

„Ne. Nestála mi za to.”

„Nevíte, kam mohla jít?”

„Za nějakým chlapem, to je jasný.”

„Konkrétně. Jméno byste nevěděl?”

„Měla jich hodně. Kdysi se tahala s nějakým Boháčkem, možná, že jela právě za ním.”

„Možná. Tak to sepíšeme.” Dal jsem tiskopis hlášení o pohřešovaných do stroje a začal jej vyplňovat. U popisu oblečení jsme uvízli, ale pak si přece jen vzpomněl. Dží

novou sukni a bavlněné tričko. Modré.

„Šperky?”

„Neměla.”

„Opravdu? Žena odjela na návštěvu a nevzala si žádné šperky?”

,Jaký šperky myslíte?”

„Náušnice, snubní prsten…”

„To ano. To já neberu jako šperky.”

„Co ještě?”

„Hodinky.”

„Vy jste byl celý večer doma?”

„Samo. Kde bych měl bejt?”

„Vy nemáte o ženu vůbec strach?”

„Ne,” řekl rozčileně. „Stejně stála za hovno.”

„Tak proč podáváte oznámení?”

„Abych měl přece argument k soudu, až se budeme rozvádět.”

Manželé Kovaříkovi neskrývali nervozitu, zvláště matka pohřešované Gabriely Škodové se celá rozklepala a nemohla ze sebe vypravit ani slovo. Chvíli trvalo, než jsem ji uklidnil a vysvětlil jí, proč jsem přišel.

„Určitě jí něco udělal,” byla její bezprostřední reakce. „Přijel celej rozčepejřenej, řval na nás, kde Gábina je, a potom nás obvinil, že je u nějakého šamstra a že ji kryjeme.” Třes zachvátil celé její tělo a nebyla schopna ho ovládnout.

„Přijela v pátek?” položil jsem otázku jejímu muži.

Zavrtěl hlavou. „Nepřijela vůbec. Jemu jsme to nechtěli říct, protože se pořád há

dají. Já jsem holce nedávno říkal, když spolu nemůžete být, tak jděte od sebe a neničte si navzájem život, ale nedala si povědět, že to je jejich věc. Prali se jako koně.”

„Táto, jak tohle můžeš říkat?” napomenula ho Kovaříková.

„Ale vždyť je to pravda. Jsou oba stejní. Žádná tolerance, žádná úcta. Když se brali, tak holka říkala, že bez něho nemůže žít, a za pár let jenom nadávky, křik a uráž

ky. Vždyť se to nedalo poslouchat, ani na dítě nebrali ohledy.”

„Všude je něco,” řekla stará paní. „Děda je nervózní, nesmíte to tak brát, ale s tou naší holkou mi to nejde do hlavy. To není normální, aby sejí tak něco stalo.”

120

„Podezříváte zetě?”

„Ne, to já jen tak vypleskla, člověk něco řekne a ani si neuvědomí, co plácá.”

„Já bych to úplně nevylučoval,” řekl děda. „Nafackoval jí mockrát, pro ránu nejde daleko.”

„Ale mlč a nedělej ostudu.”

„Holka je pryč a ty myslíš na ostudu. Máš vůbec rozum?” Otočil se ke mně a zavrtěl nevěřícně hlavou. „Dokážete to pochopit?”

„Nemůže být opravdu u nějakého pána? Pan Škoda vzpomínal pana Boháčka.”

„Co si to myslíte…”

„Mlč už,” zvýšil Kovařík o stupeň hlas. „Tys opravdu ještě nic nepochopila. Stát se mohlo všechno,” řekl už klidně, „ale na Boháčka nevěřím. Byla to její láska před léty, ale to je dávno pryč. Boháček bydlí u matky, neoženil se a začal pít, to Tomáš jenom žárlí.”

„Proč se vlastně mladí pořád hádají?”

„Kvůli blbostem, ale hlavně protože mají oba tvrdou a neústupnou palici. Nehodili se k sobě, já to tenkrát říkal, ale to bylo pořád řečí láska si nedá poroučet. Rozum jste neměly, ty ani holka, to bylo vono.”

Marta Bednaričová, přečetl jsem si u zvonku panelákového bytu a podíval se letmo na hodinky. Domluvili jsme se po telefonu na šestou, zbývaly ještě tři minuty.

Měla na sobě čínský domácí úbor s drakem, jehož hlavy obkličovaly naducaná prsa a chvílemi to vypadalo, že hlídají bradavky. Každá hlava tu svou.

„Před chvílí jsem přišla z práce,” řekla, pozvala mě dál a nestrkala mi do ruky vy

šlapané domácí trepky. „Kávu, čaj nebo trochu vína?”

Dívala se soustředěně na mou kravatu a chvílemi mě přejela pohledem celého.

„Jak jste na mě vůbec přišel?”

„Paní Kovaříková mi řekla, že jste přítelkyně.”

Neřekla ano ani ne, jenom pokývala hlavou. „Co chcete vědět?”

„Je od pátku nezvěstná, postrádá ji manžel i rodiče, nechodí do práce, není v nemocnici, nedala o sobě vědět. Myslím si, že mi můžete přiblížit situaci jejího manželství, jaká vlastně byla, třeba i naznačit, kde ji hledat.”

Když se pohnula, dračí hlavy se zamlely, ale netvářily se tak zle, že bych se bál na ně sáhnout.

„Gábi se musela vdávat, všechno se to vyvinulo nějak najednou a rychle. Zábava, trochu alkoholu, s Boháčkem se tenkrát pohádala a bylo to tady. Víte, ona je jediná

ček, bohatá nevěsta, zkrátka dobrá partie, ale se Škodou se k sobě nehodili. Oba jsou vznětliví, tvrdohlaví, nedokázali k sobě najít cestu a ani jejich kluk je nesblížil. Právě naopak šli si pořád jenom na nervy a ted v poslední době v nich zůstala jenom nená

vist. Oboustranná. To manželství nemohlo dobře dopadnout, ale kde Gábina je, to opravdu nevím.”

„Nemůže být u nějakého svého přítele, třeba u pana Boháčka?”

,Jistě, to bych určitě věděla.”

„Byla vždycky věrná, nebo přece jen…?”

„Asi před rokem, párkrát byla u mě s jedním známým, ale to skončilo, když se vystěhoval do zahraničí.”

„Nemohla jet za ním?”

„Do Austrálie? To pochybuju, ale přesvědčte se, jestli má doma pas.”

„Co Boháček? Říká se, že stará láska nerezaví.”

Zavrtěla hlavou. „Příliš pije, stal se z něj hospodský povaleč a pivní filozof, to nebylo nic pro Gábinu.”

„Já vím, žena opouští muže, protože jde k někomu jinému, a musí být přesvěd

čena, že to pro ni bude lepší.”

Mírně se usmála. „Tak nějak.” „Mohl by jí manžel nebo Boháček ublížit?” „Tomáš

121

určitě, je hrubý a prosazuje své názory silou. Už tady u mě párkrát přespala. Boháček

snad kdyby byl opilý a chytla ho lítostivá nálada. Víte, on se ani po letech nesmířil s tím, že si vzala Škodu.”

„Budu muset jít. Jo, nemá u vás paní Škodová uschované nějaké věci?”

Trochu se zarazila. „Vkladní knížku a šperky. Bála se, aby jí to Škoda nevzal.”

Na Jindřichu Boháčkovi bylo vidět, že nějakou tu štamprli už vypil. Pivní bříško, dva laloky pod bradou a masitý nos, který začal chytat správnou barvu ještě nedozrálé švestky. Posadil mě v kuchyni za stůl a bez řečí načal dvě desítky.

„Piju kozlíka,” řekl zasvěceně. „V tom je pravda.” Trochu si upravil přísloví, ale konečně, proč by to tak nemohlo být?

„Přišel jsem vás požádat o pomoc, pátráme po paní Škodové, před deseti dny v pátek odjela z domova a od té doby je nezvěstná.”

„Slyšel jsem,” párkrát si hlučně loknul přímo z lahve.

„Dneska mi nějak táhne. Piju čtvrtý, a to jsem si myslel, že mi nechutná.”

„Viděl jste někdy v poslední době paní Škodovou?”

„Říkejte Gábinu, víte, já s ní kdysi chodil. Pak přišel ten frajer libovej a upích jí dí

tě, tak si ho vzala, ale dneska se všechno změnilo. Víte, Gábina je ženská, která oce

ňuje lásku muže přes karáty to je její měrná jednotka. Když se ti dva brali, tak už tenkrát jsem si říkal začalo to nějak hopem, jak to asi skončí?” Přinesl další dvě lahve.

„Vy nějak nepijete, kozlík vám nešmakuje? Já jí tenkrát říkal, Gábino, neber si ho, je to surovec, bude tě mlátit, a tady to máte. Jo, život občas servíruje sousto ani polknout, ani vyplivnout.”

„Dobře, pane Boháček, tak kdy jste viděl Gábinu naposledy?”

„No asi před měsícem, před dvěma, to už přesně nevím. Vona dělala pořád dá

mu, nechtěla si připustit, že dopadla blbě. Jó, žena bez lásky, to je jako bankéř bez peněz nebo doktor bez pilulek.”

„Nevíte, kde by mohla být?”

„To je těžký. V každý životní chvíli máte vždycky něco za sebou a něco před sebou. Doma u rodičů nebo u Bednaričový, to je holt těžký.”

„Kde jste byl v pátek třináctého, pane Boháček?”

„Já jsem taky podezřelej?” reagoval se zadostiučiněním. „Vysvětlím vám všechny ty složitosti. Víte, Škoda, to je obyčejnej dobytek. Čím méně má kdo rozum, tím méně pociťuje jeho nedostatek, a to je jeho případ. Já to Gábině říkal, neber si ho, nevíš, koho si bereš, až v manželství to poznáš, a taky že jo. Škoda je vostrej hoch, ale škoda, že je tak tupěj.”

„Dobře, pane Boháček, tak mi tedy povězte, kde jste byl třináctého?”

„V hospodě.Vod čtyř vodpoledne až do zavírací. Najděte ji a jestli jí Škoda něco udělal, tak ho zabiju, hajzla zparchantělýho.”

Měsíc byl pryč a pátrání po osmadvacetileté Gabriele Škodové se rozšířilo na celou republiku. Poohlédl jsem se také po jejím pasu, abych měl jistotu, že není někde za hranicemi. Ležel v zásuvce stolku s jinými jejími věcmi, o kterých bych si právem mohl myslet, že si je při útěku vezme s sebou.

Ale ona neutekla, manžel přece tvrdil, že si vzala svoje věci, třískla dveřmi a odjela k rodičům. Na sobotu a neděli.

Mé podezření vůči Škodovi zesílilo, ale neměl jsem jediný konkrétní důkaz, který by potvrdil násilnou smrt jeho ženy. Tady už mohla pomoci jenom náhoda nebo nález jejího těla. Stalo se to druhé. Amatérští potápěči si vyrazili do zaplaveného lomu, kde před léty skončila těžba, a pod vodní hladinou, v hloubce necelých dvaceti metrů nalezli auto s mrtvolou neznámé ženy. Byla to Gabriela Škodová a v autě nebylo žádné ovoce pro syna, neměla na sobě džínovou sukni a bavlněné tričko a kabelku měla v zavazadlovém prostoru. Soudní pitva prokázala, že nezemřela udušením z utopení, ale že byla před vhozením do vody uškrcena. Manžel, nebo někdo neznámý, kterého vzala do au

122

ta? Druhá varianta byla možná, první pravděpodobná.

„Vy jste nám neřekl pravdu, pane Škoda,” řekl jsem zamračenému chlapíkovi s neholenou tváří.

Okamžitě zaútočil. „Měl jsem něco vypito, když jsem tady byl, mohl jsem se zmý

lit.”

Věděl jsem, že se bude bránit, a i když indicie byly silné, chyběl korunní důkaz, který by senát dokázal přesvědčit o vině.

„Co brala vaše žena pro chlapce?”

„Nevím už, byl jsem rozčilený, hádali jsme se.”

„Říkal jste ovoce.”

„Třeba ovoce nebo něco jiného. Nevím.”

„Popsal jste oblečení vaší ženy a také jste se netrefil.”

„Třeba se převlíkla, kterej mužskej si tohle pamatuje… A jak to můžete vůbec tvrdit?”

„Vaše žena byla nalezena. Celý večer jste byl sám doma?”

Dlouho přemýšlel, než odpověděl. „Jo. Nikam jsem nešel.”

„Ani na chvíli? Neopustil jste vůbec byt?”

„Ne. Neměl jsem důvod.”

,Jak tedy vysvětlíte, že na řadicí páce automobilu, se kterým vaše paní sjela z cesty do zatopeného lomu, jsou vaše otisky prstů a páka je v poloze neutrál?”

Vytřeštil oči. „Zůstaly tam od dřívějška, taky jsem sním jezdil.”

„I kdyby to byla pravda, otisky vaší manželky by vaše překryly. A to se nestalo.”

„Nevím. Prostě nevím. Vysvětlete si to jak chcete, ale já svou ženu nezabil a nikdy se nepřiznám.”

„Proč si myslíte, že vaše žena byla zabita?”

Mlčel.

„Když jste přišel oznámit pohřešování, měl jste poškrábanou tvář. Za nehty vaší ženy byly zjištěny částečky kůže…”

„Dobře, poškrábala mě, ale pak odjela.”

„Hledal jsem trasy, kterými jste mohl jít pěšky od zatopeného lomu.”

, Já v tom autě nebyl.”

„Vzdálenost deset až dvanáct kilometrů. Spočítal jsem čas, kdy jste se mohl vrá

tit, a hledal někoho, kdo vás mohl vidět a…”

„Nikoho jste nemohl najít.”

„Budete se divit, ale našel. Pána, který se vracel ze záletů a který vás nejspíš bude identifikovat. Zatím vás popsal přesně.”

Díval se mi upřené do očí. Šílená směsice vzteku a nenávisti. „Byl za nějakou sviní, stejnou, jako byla ta moje veřejná matrace. Ne. Byl jsem doma a ve tři hodiny rá

no jsem už dávno spal.”

„Jak víte, že to bylo ve tři ráno?”

Vyvalil oči. „Tys to říkal,” začal nepříčetně řvát. „Od tebe jsem to musel slyšet.”

„Dobře. Můžeme přehrát celý magnetofonový záznam, ale ručím vám za to, pane Škoda, že ten údaj jsem vám neřekl. Nechcete se raději přiznat?”

„Ne. Nemám k čemu.”

Postavili jsme ho do řady s dalšími čtyřmi muži. „Které chcete místo?”

Vybral si předposlední, stál rovně a nehnul brvou, ale svědek ho identifikoval.

Konečně jsem měl důkaz, který mě uklidnil. Ted jsem si byl jist, že přede mnou sedí vrah své vlastní ženy.

„Pane Škoda, na základě všech důkazů se vás znovu ptám nechcete se přiznat?”

„Ne. K ničemu se nepřiznám, a teď, když vím, že Gábina je po smrti, jsem jenom rád, protože to byla zlá a špatná ženská, která dostala jenom to, co si zasloužila. Bože,

123

jak já ji nenávidím.”

„Ano,” řekl jsem. „Myslím, že teď opravdu říkáte, co cítíte. Všechno to začíná bezprávím, podceňováním, podezříváním, pomalu a jistě vzniká nepřátelství, které vzplane ve válku, a nakonec nastupuje cit stejně silný, jako je láska.” Koukal na mě, oči vytřeštěné, krůpěje potu mu stékaly po neholené tváři. „Je to opravdu nenávist, pane Škoda, nenávist byla ta síla, která vedla vaše ruce, když jste svou ženu uškrtil a pak inscenoval sebevraždu. Chci na vás přiznání, které vám přinese úlevu, proto se ještě jednou a naposledy ptám nechcete se přiznat?”

„Ne,” zasyčel s křečí ve tváři a zběsile zaťal prsty, až mu zbělely klouby.

Tomáš Škoda byl odsouzen za vraždu své ženy ke třinácti letům odnětí svobody, přestože se k trestnému činu nikdy nepřiznal. V soudní síni seděl i Jindřich Boháček, který na mě počkal venku před soudní budovou.

„Nepůjdeme na pivko? Hned tady za rohem.

Usedli jsme ke stolu a štamgast všech hospod Jindra Boháček poručil dvě řezaná. Než jsme se napili, řekl: „Jo, nenávist mezi blízkými příbuznými bývá nejprudší. Ale že jste ho chytil, to jste mi udělal radost. To mi věřte. Dvě zelený,” zavolal na vrchního a ještě dlouho do mě cpal tu svoji pivní filozofii.

Mord u řeky

Úplně nahá mrtvola asi čtyřicetileté ženy ležela na břiše, s levou rukou nepřirozeně zkroucenou pod tělem a pravou pod temenem hlavy. Z pravé strany to vypadalo, že spí, ale z levé strany bylo vidět část obličeje s vytřeštěným okem a špičkou jazyka vykukující mezi zuby. Uválená, poškrábaná, zamazaná od hlíny a zapáchajících výkalů, pokrytá desítkami modrozelených, jako nehet malíčku velkých masařek. Na krku hluboce zaříznutá smyčka s uzlem vzadu nad posledním krčním obratlem. V okruhu pěti metrů boty, roztržená sukně, halenka, lehký letní kabát, dámská kabelka z umělé kůže s rozepnutým patentním uzávěrem a vysypanými drobnostmi hřeben, zrcátko, několik žvý

kaček, svazek klíčů, rtěnka, průkazka železničáře…

Alžběta Bajerová, manipulantka státních drah, přečetl jsem si v dokladu. Z fotografie se na mě dívala zeširoka se usmívající tvář mladé ženy s rovným nosem, vysokým čelem a do drdolu vyčesanými hustými černými vlasy.

Bylo desátého září, do oběda zbývaly dvě hodiny a před námi ležela oběť útoku vraha s nepochybným sexuálním motivem.

Bajerová bydlela asi sedm set metrů od místa nálezu. Obyčejný panelák na okraji sídliště, za kterým začínala zkratka lesoparkem. Táhl se kolem železniční trati a končil u břehu špinavé řeky. Stromy, keře, sem tam divoká skládka nebo zapomenutý stavební materiál.

Vladimír Bajer se zatvářil překvapeně, ale vzápětí se mu ve tváři usadil ironický škleb. Nevěřil a nijak se tím netajil.

„Je to určitě ona?” projevil nahlas svoji nedůvěru.

„Snad bude nejlepší, když se podíváte,” navrhl jsem. „Zatím mi povězte o své ženě něco bližšího.”

„Odešla včera po šesté, teda chci říct večer po šesté. Šla na noční a vlak jí odjížděl v 18.40. Co chcete všechno vědět?”

Netajil se tím, že jejich manželství bylo ze strany ženy chápáno jako volné. „Měla chlapů jako máku, a jestli ji opravdu někdo zabil, tak to byl určitě nějaký její nápadník.

Ani o kluka se pořádně nestarala, to jsem musel všechno sám.”

Žárlivost, nenávist, napadlo mě okamžitě. „Vám život vaší ženy nevadil?”

„Ze začátku ano, a věřte mi, že jsem vyzkoušel úplně všechno. Domluvy, prosby, jeden čas jsem ji mlátil jako žito, ale nic to nebylo platné. Je to ženská, která to musí mít

124

třikrát denně a je jí jedno, kdo jí vydělá kůži… ehm, jestli mi rozumíte.”

„Nešel jste ji doprovodit?”

„Ne,” odpověděl udiveně. „Proč bych to dělal?” Pak se na mě s úšklebkem zadí

val. „Vám jde o mé alibi, ne?” Rozhodil ruce a pleskl dlaněmi o sebe. „Tak to nemám.

Byl jsem doma se synem, ale jeho svědectví pro vás asi nebude mít žádnou cenu.”

„Proč?”

„Uvidíte sám,” odpověděl vyhýbavě a na okamžik se přestal šklebit.

V budově patologie krátce před třetí hodinou bylo nezvyklé ticho, jenom typický pach, který mi šimral žaludek, byl stále na místě a žárlivě střežil své panství smrti.

Bajer poněkud pobledl, těkal pohledem po stěnách, nasával pach, ale stále se připitoměle šklebil. Zřízenec nás dovedl na sál, znalecky zkoumal Bajera a pak na mě spiklenecky mrknul. Malý Váša, jak mu zde všichni říkali, nás vedl k pitevnímu stolu, na kterém ležela mrtvola zcela zakrytá prostěradlem. Vlevo ve volném prostoru před pitevními stoly ležely na pojízdných manipulačních vozících tři zcela nahé mrtvoly s nezbytnými ceduličkami přivázanými na palci pravé nohy. Smrt na nás koukala ze všech rohů.

Stoupl jsem si na druhou stranu pitevního stolu, abych měl Bajera na očích. Zezelenal, do očí se mu vkradla úzkost a ohryzek mu poskakoval jako o závod. Ted už se nešklebil.

Když Váša stáhl prostěradlo až do půlky nahého těla, krátce se podíval, vyvalil oči a zkolaboval. Těsně nad zemí ho Hájek zachytil.

„Ten je nějakej jemnocitnej,” řekl Váša a pomohl Bajera vytáhnout ven z pitevny na chodbu.

„Já… já…,” blekotal nesouvisle a chvíli nebyl schopen si uvědomit, co se vlastně děje. Pak mu to přece jen došlo. „Je to ona. Taje ale zřízená.”

Krátce po 18. hodině, v době, kdy jsme s Bajerem dávali dohromady seznam milenců a známých ženy, jsem dostal předběžné výsledky pitvy.

Smrt nastala uškrcením, pachatel zatáhl smyčku zezadu. Škrábance a stopy po kousnutí svědčily o sadistickém sklonu útočníka. V pochvě malé množství spermií a částečky vlastních výkalů.

„Podle mě jí nevzal nic,” řekl Bajer při prohlídce věcí zavražděné, ale vzápětí se opravil. „Tady chybějí peníze a kalhotky, ty jste mi neukázal.”

Kalhotky opravdu chyběly, ale jen do druhého dne. Ležely asi 30 metrů od místa nálezu mrtvoly, na břehu řeky. Mokré, ušpiněné…

Seznam více než třiceti mužů byl úctyhodný, ale pořád nebyl konečný a snadno se mohlo stát, že na někoho se nedostane. V této chvíli jsem musel zvažovat, které z verzí dám přednost. Náhodný sexuální vrah, nebo někdo z jejích dřívějších známých, žárlivec, který si vyléval vztek, nebo zločinec, který chtěl zmást stopy a předstíral sexu

ální motiv? Nemohl jsem nechat stranou její milence, a tak jsem začal z tohoto konce.

Samozřejmě manžel byl na seznamu podezřelých stále na prvém místě, i když mi jeho syn řekl, že táta byl doma, ale věřit jsem mu nemohl. Dvanáctiletý kluk byl silně debilní a vůbec neměl pojem o čase.

„Jeho matka ho absolutně nesnášela,” řekl mi Bajer, „a nikdy se nedokázala vyrovnat s tím, že je to debil. Jeho narození poznamenalo celý náš život.”

Vyslechnout jednotlivé muže, kteří s Bětkou Bajerovou vlezli do postele nebo to odbyli v kanceláři na pracovním stole, nebylo vůbec jednoduché. Žádný z nich se netřá

sl na přiznání, někteří se dokonce snažili zapírat, ale přesto jsme se tou džunglí pomalu prokousávali. Ještě tenhle, ten si také přisadil, ten se kvůli ní chtěl rozvést…

„Betyna byla moc nešťastná ženská,” řekl mi jeden z jejích přátel. „Neříkám, mě

la to ráda, ale ten její kluk, s tím se nedokázala smířit. I on to vycítil a dělal jí samé naschvály, a ten její chlap ho v tom ještě podporoval.”

V té době se vyskytla ve městě tři přepadení osamělých žen, které si útočník vy

číhal v parku nebo v průjezdu. Útočil s otevřeným nožem, dokonce se snažil nasadit

125

škrticí smyčku.

„Tady může být souvislost s tvým vrahem,” řekl mi kolega Werner, který se přepady zabýval a nabídl mi spolupráci, když se předtím ujistil, že si nebudu nic nechávat pro sebe.

Vražda u řeky a následné přepady žen se nedaly utajit před veřejností, natož před zvědavými novináři, kteří z nedostatku informací otiskovali různé úvahy, dohady a mnohdy přímo nesmysly. Inu každý se nějak živí, ale přirovnání s Jackem Rozparova

čem mi přece jen připadalo trochu přitažené za vlasy.

30. září v pozdních odpoledních hodinách oznámil Rudolf Janíček na místním oddělení zmizení své třicetileté ženy Pavly. Sepsali s ním protokol o pohřešování, vyhlásili pátrání a Janíčkovi slíbili, že mu dají okamžitě vědět, když bude něco nového.

Případu se ujala Jarka Vránová, kolegyně z pátrací skupiny, což mi bylo úplně jedno, protože jsem měl plnou hlavu mordu u řeky a šel jsem po své stopě. Tohle stanovisko mi vydrželo do šestého října. To byl den, kdy se úsilí Vránové a moje setkalo.

„V parku Na pecích je mrtvá ženská,” řekl mi dozorčí. „Prý to vypadá na tvého sexuálního vraha, máte na to vyjet.”

Našel ji mladý dobrman zahrabanou v trávě a listí. Když jsem přijel, poskakoval ještě kolem a vytrvale si vynucoval pozornost a dával najevo své rozhořčení, protože i ta němá tvář věděla, že člověk do hromady listí nepatří.

Bylo to v odlehlém koutu starého parku, ve svahu, blízko kamenného plotu, který ohraničoval prostor nějakého stavebního podniku. Úzká cesta lemovaná keři brslenu a hlohu, nepropustná zeď zeleně, kde se mohl pachatel snadno ukrýt a překvapit svou oběť.

Tepláková bunda odshora dolů roztržená, tepláky a kalhotky stažené, polokecky zuté. Měla prádelní šňůru utaženou kolem krku, uzel byl mírně vlevo pod bradou. Temeno hlavy proražené ošklivou ranou vedenou velkou silou nějakým tvrdým, hranatým předmětem.

„Snad kladivo nebo kámen,” řekl doktor. Na těle plno škrábanců, stopy od zubů.

Stejně jako na těle Bětky Bajerové.

Neměla u sebe žádný šperk, hodinky nebo snubní prsten, přesto jsme ji ve výjimečně krátké době identifikovali. Týden pohřešovaná Pavla Janíčková.

Mé pokusy najít manžela v práci, u známých nebo doma dlouho selhávaly. Rudolf Janíček prostě nebyl nikde k zastižení, teprve po šesti hodinách se vrátil do svého bytu, kde na něho čekal policista.

Když jsem ho informoval o smrti jeho ženy, zarosily se mu oči a tvář se stáhla bolestí.

„Ne, vy se mýlíte, nemůže to být ona.” Sklonil hlavu a sevřel ji do dlaní. Mladý chlap, ani ne pětatřicet, oblečený podle nejnovější módy.

Když ji uviděl v boxu, tvář se mu zkroutila a v očích se mihla hrůza.

„Je to ona,” vykřikl nepřirozeně vysokým hlasem. „Řekněte mi, kdo to udělal, prosím vás, kdo…”

Bylo mi ho líto, ale nemohlo to být v žádném případě na úkor mé práce. „Čeho jste se tak lekl, když jste ji uviděl?”

Nechápavě se na mě podíval a chvíli zhluboka oddechoval. „Kdyby to byla vaše žena… a pak, neměla nasazené brýle, připadala mi taková jiná.”

„Pořád něco hledáme,” řekl jsem Hájkovi. „U řeky kalhotky, tady zase brýle. Podívej se po nich, určitě tam někde musejí být, přece by je vrah neodnesl.”

Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne, říká staré české přísloví. V našem případě se to ucho utrhlo, když přepadávač žen narazil na malou subtilní dívenku. Tu by stačil porazit lehký vánek, jenže to mělo jeden háček. Ovládala judo a ovládala ho perfektně. Praštila s ním o zem, zlomila mu ruku a ranou za ucho ho uspala na pěkně dlouhou dobu.

126

Známá firma, Arnošt Priegler několikrát trestaný recidivista, v současné době hledaný pro neplnění vyživovací povinnosti vůči své bývalé invalidní manželce.

Vznětlivý, vychloubačný, pozér a rozený herec, trestaný v minulosti pro znásilně

ní a ublížení na zdraví. Psychopat.

„Určitě to bude tvůj maník,” řekl mi Werner. „Cítím to v kostech.”

Priegler si postupně prohlédl Wernera, Hájka a pak došlo i na mě. Zkušený kriminálník testoval své příští protivníky.

„Spokojen?” zeptal jsem se ho.

„Co?” odsekl útočně. ;

„Jestli jste s námi spokojen…”

„Policajt jako policajt, tady si člověk nevybere.”

„Ještě řekněte slušný a nevinný a úplně mě rozpláčete,” pokračoval jsem v seznamovačce. „Ale vy máte smysl pro humor, že?”

„Bolí mě ruka, hlava mi třeští a vy si děláte srandu.”

„Když na vás stačí malá holka…” přidal se Hájek.

„Tak to snad bude lepší, když se začnete živit prací,” navrhl jsem mu a postupně jsme začali rozebírat jedno přepadení za druhým. Za tři dny jsme mu prokázali dva útoky. V jednom případě si poškozená nebyla při identifikaci jistá, možná se také jenom bá

la případné pomsty. Nebylo to málo, ale k prokázání vraždy bylo ještě hodně daleko.

„Kterou vraždou začneme?” zeptal se Werner. „První, nebo druhou?”

„Je hledaný pro neplacení výživného, což takhle zajet za jeho bývalou ženou a zjistit, kde vlastně bydlel?”

Werner i Hájek souhlasili, tak jsme sedli do vozu a vyrazili. Hablerova 18.

Barák to byl starý, celý oprýskaný a určitě do něj fučelo a zatékalo ze všech stran. Na dveře v přízemí, kde bydlela Kateřina Prieglerová, jsme tloukli marně.

Nikdo o ní nevěděl a ani neměl o osud invalidní ženy zájem, nikdo se ani nezeptal, co je s ní. Ta lidská lhostejnost přímo mrazila.

„Kde jste bydlel, pane Priegler, než jste byl zatčen?”

„Dáte mi žváro?” domlouval se muž s odulou tváří, širokou pusou ohraničenou masitými rty, bambulovitým nosem a neklidnýma těkavýma očima, posazenýma hluboko v důlcích.

„Dáme, když nám povíte, kde je vaše bývalá žena,” navrhl Hájek.

„Co je to za podraz? Proč já mám vědět, kde je ta… ta…” Lapal po dechu, v obli

čeji rudý jako indián na válečné stezce.

„Vždyť máte klíče od jejího bytu,” vystřelil zkusmo Werner.

„Mám, dala mi je, proč taky ne, vždyť jsme si pořád blízcí.” Kličkoval, lhal, potil se a tím jenom rozdmýchával naši zvědavost. Vzali jsme ho s sebou a prohledali celý byt.

Dvě místnosti, komora, záchod. Nic. Priegler se začal tvářit uraženě.

„Asi někam vodjela,” nabízel vysvětlení. Zašli jsme do sklepa. Byla zabalená v několika igelitových pytlech, nahá, se smyčkou na krku, pod hromadou nekvalitního hnědého uhlí.

„No tak jo,” řekl Priegler a zapálil si cigaretu. „Votravovala mi život, tak co jsem měl dělat?”

Zabil ji počátkem září, nejspíš čtvrtého, den po výplatě invalidního důchodu.

Způsob provedení vraždy, to, že oběť byla uškrcena a na nahém těle byly zjevné stopy násilí, nás přesvědčilo o tom, že Priegler je skutečně náš muž. Dalo to ještě hodně prá

ce, ale vraždu Bětky

Bajerové nakonec přiznal. Chtěli jsme na něm, aby napsal jména všech žen, které v životě měl. Bylo jich dost, ale jméno Bajerové se na seznamu neobjevilo. Zjistili jsme, kde všude Bajerová pracovala, a pak jsme nachytali Prieglera. Našli jsme i svědky, kteří potvrdili někdejší vzájemné vztahy vraha a jeho obětí. Priegler přece nemohl tvrdit, že nezná ženu ze společného pracoviště. Existovala i amatérská fotografie.

127

Věděl, kudy chodí na vlak, věděl, že by uspěl i bez násilí, ale to nebylo nic pro něho.

„Co jste dělal u vody?” chtěl vědět Hájek, který si vzpomněl na kalhotky.

„No co bych, myl jsem si ptáka, vždyť já vždycky potom strašně smrděl, proto

že…”

„Teď snad už tu třetí vraždu přiznáte bez obstrukcí,” řekl jsem Prieglerovi.

„Jakou?” dělal překvapeného.

„Nechtě toho, už zase začínáte?”

„Ne. Žádná další vražda nebyla. Co jsem udělal, k tomu jsem se přiznal, ale nic jiného mi nestrkejte.”

Všechno začalo nanovo.

„Kdy jste byl naposledy v parku Na pecích?”

„Co jste dělal 30. září?”

Neustálé ověřování výpovědi hodinu po hodině. Atmosféra psychického napětí.

Po čtyřech hodinách svěsil hlavu mezi kolena a vyčerpaně řekl: „Tak jo, napište, co chcete, já to podepíšu.”

„To jste nemohl udělat hned?” řekl Hájek a obrátil se ke mně. „Mám začít psát?”

„Ne. Nemáme žádný důkaz a vůbec jsme nevyvrátili jeho obhajobu, i když je zmatená a nepřesvědčivá. Tohle není žádné přiznání.”

„Když to odvolá, stejně má na krku dvě vraždy.”

„To ano, ale kdo skutečně spáchal tu třetí?”

Priegler zvedl hlavu, zadíval se na mě a pomalu řekl:

„Já to nebyl, vopravdu ne.” lekal pohledem z jednoho na druhého. Žádný z nás mu nevěřil.

Primář patologie MUDr. Motýl mě pozorně vyslechl a pak přivolal doktora Mertu, který Bajerovou a Janíčkovou pitval.

„Lišila se v něčem podstatném obě pitvaná těla?” položil jsem mu otázku.

„V podstatném snad ani ne, ale nějaké maličkosti tu byly. Jestli souhlasíte, zahrnu do rozboru i Prieglerovou, i když jste ji pitval vy, pane primán. Takže Bajerová a Prieglerová byly skrčeny zezadu, což je pro některý typ vrahů příznačné. Netroufnou si totiž na útok zepředu, jsou to v podstatě zbabělci. Janíčková dostala napřed smrtící rá

nu, která sama o sobě byla dostačující pro smrt, a teprve potom byla uškrcena, ale smyčkou zadrhnutou zepředu.” Doktor vzal všechny tři pitevní protokoly a postupně je přelétl očima. „Bajerová měla styk bezprostředně po smrti, Janíčková před smrtí a u Prieglerové se to už nedalo zjistit. Potom ta kousnutí…”

„Sakra,” řekl jsem nezdvořile. „Tohle nám uteklo.” Už jsem neměl žádné stání.

Bylo potřeba okamžitě zařídit pár věcí.

Rudolf Janíček přišel v moderním modrém proužkovaném obleku, s kravatou připevněnou zlatou sponou a s velkým prstenem s nápadným monogramem.

„Než to uzavřeme,” začal jsem pomalu a nabídl mladému muži cigaretu, „musíme si ujasnit pár drobností, i když v podstatě je věc vyřešena.” Janíček natáhl ruku po cigaretě, ale v poslední chvíli se zarazil.

„Po spartách kašlu, vezměte si raději ode mne…” Nabídl mi dlouhé černé morisky.

„Potřebujeme si ověřit skus vašich zubů.”

„Cože?” řekl nechápavě. „Říkal jste, zeje případ vyřešen.” ,

„V podstatě ano, musíme jenom vyloučit možné připomínky státního žalobce.”

„Nemám chuť ze sebe nechat dělat kašpara. Zavolejte mi advokáta, ten mi poví, jestli jsem povinen tohle snášet nebo ne.”

„Je to běžný postup, ale samozřejmě, pokud se cítíte ohrožený, advokát tu bude za malou chvíli. Jak si přejete.”

Znejistěl a jen se sebezapřením souhlasil s kontrolním otiskem. „Na co to vlastně

128

potřebujete?”

„Chceme tím prokázat, že otisky zubů na těle vaší paní nejsou vaše.”

„Třeba jsou moje, vždyť jsme se před tím ještě milovali.”

„Před čím, pane Janíček?”

„No… co vlastně chcete vědět? Říkal jste, že případ je uzavřen.”

„Říkal jsem v podstatě, ještě nějaké maličkosti…”

„Kdy vlastně zmizela vaše paní?” zapojil se Werner.

„No přece jak jsem řekl. Třicátého jsem to hlásil, tak den předtím. Devětadvacá

tého.”

„Ale to už také nebyla doma a nikdo ji odpoledne a večer neviděl.”

„Byla. Dělala mi večeři, než jsem odešel. Sousedka vám to potvrdí.”

„Dobře. My jsme s ní už mluvili, tak si poslechneme, co říká.”

Hájek zapnul připravený magnetofon s nahranou výpovědí paní Petrákové. V

místnosti se ozval můj hlas.

„Paní Petrákova, stojíme přede dveřmi bytu vašich sousedů, manželů Janíčkových. Kdy jste viděla naposledy paní Pavlu Janíčkovou?”

„Devětadvacátého, kolem osmé hodiny večer. Pan Janíček se vracel z běhání a řekl mi, že Pavla mu otevře. Zazvonil a myslel si, že odejdu do svého bytu, ale já jsem chtěla něco Pavle, tak jsem čekala. Když pořád nešla, tak mi řekl, že se asi koupe, a byt si otevřel vlastním klíčem.”

„Takže jste vlastně paní Pavlu neviděla?”

„Ne. Naposled osmadvacátého ráno, když šla do práce.”

Vypnul jsem magnetofon. V místnosti najednou bylo tíživé ticho.

„Tak kdy jste viděl svou ženu naposledy, pane Janíček?”

Začal se potit. „Pánové, to vypadá, že mě podezíráte…”

Do místnosti vstoupil technik a tázavě na mě pohlédl. Unaveně jsem kývnul.

„Kontrolní otisk a otisk po stopách zubů na těle zavražděné Pavly Janíčkové jsou totožné,” řekl monotónním hlasem. „Zítra dostanete zprávu a expertizu.”

„Řekl jsem vám, že jsme se ještě před tím, než jsme šli běhat, milovali. Asi jsem ji trochu zubama stiskl…”

„Vy jste šli běhat oba9 Vždyť paní Pavla měla být doma!”

Začal se zaplétat a každou chvíli nám předkládal jinou smyšlenku. „Byla znásilněna, my jsme se nemilovali, pachatel ji zabil a teprve potom ji zneužil, asi šla běhat, když jsem už nebyl doma.”

„Znásilněna vaše paní nebyla, jenom vy jste ji před smrtí ještě miloval, ne potom, to prokázala pitva.”

„Blafujete, jak pitva může něco takového prokázat?”

„Priegler Bajerovou zneužil po smrti, tedy v okamžiku, kdy všechny svaly v těle povolily, i ty, které drží moč a stolici. Rozumíte, tělo se samovolně vyprázdnilo a on zanesl do pochvy částice výkalů, proto se také musel jít k řece umýt.”

„Oddělovala mi peníze, jako bych byl malý kluk, žár

lila na mě a ani děti jsme nemohli mít.” ‘

Pavla Janíčková přinesla do manželství byt, auto, chatu a hlavně pravidelný pří

jem z hotelu ve Švýcarsku.

O tohle všechno by lenoch a podvodník Janíček rozvodem přišel, proto vzal kladivo a vyhrabal hrob v suchém listí. Přečetl si v novinách několik údajů a nastražil past na sexuálního vraha, jenže se chytil sám. Vzal jí hodinky, náušnice, snubní prsten, bezděčně dokonce i brýle, protože si myslel, že oběť musí být okradena. Tady naletěl kachnám novinářů. Schoval to v igelitovém pytlíku v koupelně za vanou.

Odulý, ošuntělý Priegler a elegán se zlatou sponou na kravatě a s prstenem s nápadným monogramem.

Ten večer jsem zašel do staré hospody na pivo a partičku mariáše, abych přišel

129

na jiné myšlenky a dostal ze sebe pachuť stoky lidské špinavosti. Chlapci v hospodě mě přivítali oslovením, které kdysi pro mě vymyslel táta. Žertem mi začal říkat rada Vacátko. Ted už pár let leží vedle kamarádů na hřbitově a já je občas zajdu pozdravit. Věřím, že tam v těch nebeských hospodách pijí své pivo a hrají mariáš nebo bulku. Slávek, Karel, Jaroslav, Robert, Fanda… Jinak by nebyla žádná spravedlnost a nebylo by to žádné nebe.

Ten večer jsem hrál špatně, protože jsem se nedokázal soustředit. Dlouho mi trvalo, než jsem to ze sebe dostal. Na porovnání viny a trestu těch dvou vrahů vzpomí

nám dodnes.

Arnošt Priegler byl odsouzen k trestu smrti, Rudolfa Janíčka odsoudili k patnácti letům odnětí svobody.

Příliš velká cena

Seděl na lavičce v parku, slzy se mu tlačily do očí a cítil, jak se mu svírá hrdlo.

Chvílemi se třásl jako v horečce, pak zase nemohl soustředit myšlenky. Čtrnáct dní chodil se svou bolestí a snažil se nedat nic najevo, ale ona to poznala a hned druhý den se ho ptala, co se stalo, a tvářila se tak opravdově. Taková přetvářka, licoměrnost, taková ubohá komedie. Kristepane, co jsem komu udělal? Takový děvkař, žádná ženská si před ním není jistá. Co na něm viděla? Proč?

Cítil, že ho ta zrada tíží, tiskne k zemi, že sejí nedokáže zbavit. Měl pocit, že nemá kyslík k dýchám, že se dusí, bolelo ho srdce a zmocňovala se ho úzkost, vztek mu začal pomalu zamlžovat mozek. Chtěl se toho zbavit, jenže jak? Pak ho napadla myš

lenka, které se lekl a hned ji zapudil. Vrátila se. Ještě chvíli bojoval. Pak sklonil hlavu a přemýšlel.

Bylo pondělí kolem desáté dopoledne a právě jsem vykládal kolegovi, že prvý den v týdnu je k ničemu, že by stačilo pracovat jenom ve středu a ve čtvrtek.

„A bylo by to až až,” souhlasil Rubeš s mou myšlenkou a hned ten nápad vylep

šil. „Dělalo by se o půl hodiny déle, to by stačilo.” Čekal jsem na výsledky zdravotní pitvy Anny Matějkové, která se ze soboty na neděli utopila ve vaně. Náhlé úmrtí, i to se v životě stává. Kolega kriminalista, který měl službu, a policejní lékař shledali všechno v naprostém pořádku. Nic podezřelého, proto zdravotně bezpečnostní pitva, která vlastně měla udělat oficiální tečku za celou událostí. Primář patologie dr. Motejl volal osobně a znectil každého, koho se to týkalo. „Zdravotní pitvu jsem přerušil a nařídil soudní. Anna Matějková byla udeřena do temene hlavy a po ztrátě vědomí ve vaně utopena. Závěry, které jste udělali, byly předčasné a lékařský nález byl nezodpovědně povrchní.” Polil mě studený pot a s meditací o délce pracovní doby byl konec.

„Jeho pláč byl opravdový,” řekl mi kolega, který byl na místě činu. „A doktor vů

bec nic nenašel, žádné oděrky, prostě nic. V bytě byl jenom manžel, kdo by takhle vraždil? Vždyť je to hloupost.”

„Jenže tu hloupost jste pěkně zbaštili,” řekl Rubeš, „a nechybělo mnoho a vyšlo mu to.”

„Vražda v afektu to nemohla být,” řekl jsem. „Ta rána na hlavě byla promyšlená a musel použít určité prostředky, jinak by na to doktor okamžitě přišel.” Matějka při prvém výslechu prohlásil, že manželku objevil náhodně. Sám se večer vykoupal a šel spát. V

noci se vzbudil, uviděl, že se v koupelně svítí, a našel ženu utopenou. Nešťastná náhoda.

Výslech Václava Matějky trval již šest hodin, ale výsledek žádný. Snad jenom to, že mi pomalu docházely síly.

„Vy jste ji zabil,” řekl jsem mírným hlasem. „Okruh nepřímých důkazů je uzavřen a každá porota vás odsoudí. Zbývá ještě vysvětlit proč. Vaše manželství bylo šťastné,

130

tvrdí to v zaměstnání, v domě i vaši přátelé Bouškovi.” Seděl ochable na židli, oči upíral na jedno místo. „Lže,” řekl nepřítomně a unaveně zavřel oči.

„Kdo? Bouška?” zeptal jsem se a nebyl si jist, zda jsem mu vůbec dobře rozuměl.

„Nemá to cenu. Jestli něco chcete, tak to dokážete.” Seděl netečně a nebylo to jenom únavou. Matějka ztratil chuť žít a bylo mu všechno jedno. Mohl jsem to zabalit a předat soudu, ale měl jsem nepříjemný pocit, že jsem neudělal všechno, co bylo v mých silách, že jsem něco přehlédl.

Paní Boušková seděla na krajíčku židle, pozorně mne sledovala a snažila se zakrýt nervozitu. „Musíte mi pomoci,” řekl jsem a otevřeně přiznal, že jsem v koncích.

„Chybí mi motiv, důvod, proč to Matějka udělal. Vždyť jejich manželství bylo perfektní, strašně na ní lpěl… Pomozte mi, moc vás prosím.” Přikývla.

„Sama to nechápu, musel se snad zbláznit.”

„Jaký byl váš vztah k Matějkovi?”

„Normální. Byli jsme přátelé.”

„Nic víc?”

Zavrtěla hlavou. „Ne, nic víc. Opravdu.”

„Co váš manžel a paní Matějková?” Neodpověděla hned. Seděla a mlčela. Pak sáhla po cigaretě.

„Líbila se mu. To jsem poznala, ale jinak nic. Věřte mi, kdyby mezi nimi k něčemu došlo, poznala bych to.”

Rudolf Bouška byl v obleku, který mu padnul, a měl sebevědomí desetiletého kluka, který právě překousl žížalu a vyhrál sázku.

„Co chcete vědět?” zeptal se s nádechem neskrývané převahy.

„Klidně se ptejte, když nebudete něčemu rozumět, tak vám to vysvětlím, nemám ovšem času nazbyt.”

„To jsem rád,” řekl jsem malinko ironicky a nabízenou roli prosťáčka, který zrovna rychle nechápe, ale zato je snaživý a upřímný, jsem odmítl. „Problém je ve vašem vztahu k paní Matějkové,” nabral jsem ho přímo na roh

a čekal, co to s ním udělá. Posměšně se zasmál a divadelně zvedl oči ke stropu.

„Matějka vám něco řekl?”

„Co jste řekl Matějkovi?”

„Nic,” odpověděl. „Co bych mu měl říkat?”

„Vy víte, co Matějku tak trápí. Řekl, že vaše výpověď je lež. Chcete konfrontaci?”

Zarazil se a rozpačitě na mne pohlédl.

„Myslíte tu hloupost, kterou jsem mu řekl?”

„Ano, právě to myslím, tak nezdržujte sebe ani mne!” Pokrčil rameny. Bylo na něm vidět, že se rozhoduje, jestli má mluvit nebo ne.

„Byl to přece váš přítel, ne?” popíchl jsem ho ještě jednou.

„Povídalo se, že Matějková to pytlíkuje s doktorem Dvorským. Řekl jsem mu to, byl to přece můj přítel.”

„Vy jste je viděl?”

„Ne, to ne, ale slyšel jsem to.”

„Od koho?”

„To už si nevzpomínám, snad to ani není důležité.”

„Jen to zkuste,” řekl jsem mírně a dal jsem si pozor, abych nenaléhal. Chvíli se tvářil, že vzpomíná, ale stejně na nic nepřišel.

Při konfrontaci stáli proti sobě a třásli se rozčilením. Bouška byl rudý jako čerstvě opařený rak, Matějka byl naopak ve tváři úplně bílý.

„Řekl jsi mi, že jsi je viděl na vlastní oči,” řekl Matějka a díval se Bouškovi přímo do očí.

„To jsem neřekl, to si vymýšlíš,” křičel Bouška. „Já ti vlastně vůbec nic takového neříkal, nevím, proč mne do toho taháš. Je to tvoje věc.”

131

Matějka se celý rozklepal, začal se kolébat ze strany na stranu, nemohl popadnout dech. „Ty hajzle!” vykřikl najednou a vrhl se na Boušku.

Doktor Dvorský dlouho nechápal, o co mi jde, ale když konečně pochopil, zrudl a začal se tvářit nanejvýš hloupě. Koktal, frkal, všelijak se kroutil a pak se přiznal. Měl před lety úraz, který měl pro něj velice špatný následek přestal být mužem. Paní Matějkovou sice zná, ale…

„Nemohu žít v nejistotě,” prosil Matějka. „Nemůžete mě takhle trápit.” Najednou chtěl slyšet, že mu byla nevěrná, že jeho čin měl nějaký důvod.

„Přiznáte se?” zeptal jsem se. Řekl všechno, jak to bylo, vůbec se nesnažil své postavení vylepšit. Zabil, protože byl přesvědčen, že ho zradila, a on se s tím nedokázal vyrovnat. Pravda se mi neříkala lehko, ale nedalo se nic dělat. Dostavil se hysterický záchvat. Plakal, vyrážel nesrozumitelné vzlyky, škrábal se po těle, tváři…

Za tři dny jsem ho navštívil ve vazbě a předložil mu k podpisu poslední protokoly.

Viděl jsem, jak mu najednou zbělely vlasy, v obličeji celý zešedivěl, zestárl.

„Proč jste to neřekl své ženě?” zeptal jsem se. „Vždyť jste jí nedopřál možnost se bránit, všechno vám vysvětlit.”

„Věřil jsem Bouškovi a pak jsem si říkal, že by mi stejně lhala.”

„Věřil jste Bouškovi a ne vlastní ženě. Co těch patnáct let, které jste spolu prožili, to nebylo nic?”

„Bouška byl můj přítel…”

„Skutečné přátelství, to je velice vzácná věc,” řekl jsem tiše, „ale láskaje mnohem, mnohem víc. To je úcta, porozumění, tolerantnost, obětování a také přátelství a…

Copak jste to nevěděl?”

Sklonil hlavu a mlčel. Po chvíli, aniž by ji zvedl, řekl: „Řekněte, prosím vás, Bouškovi, že je stejně vinen jako já, že mu jeho vinu připomenu, až se vrátím.”

Ten vzkaz jsem vyřídil, ale Bouška se jen zasmál: „Matějka dostal čtrnáct let, za tu dobu bůh ví, co bude.”

Zvedl mi svým cynismem adrenalin v krvi. „Zachoval jste se jako…”

Chvíli mne pobaveně pozoroval. „Chtěl byste mi dokázat alespoň pomluvu, co?

To se vám nepodaří, na mne jste krátkej.”

Bouška byl darebák a hajzl, ale to jsem si mohl pouze myslet, protože měl pravdu. Ani tu pomluvu jsem mu nedokázal.

Po čtyřech letech jsem jedno nedělní odpoledne Šel na procházku s přítelkyní Evou. Šli jsme po nábřeží Vltavy, dívali se na akrobacii racků, drželi se za ruce a byli jsme rádi, že můžeme být spolu.

„Pane doktore!” ozvalo se z lavičky za mými zády. Oslovil mne starý muž v převlečníku, s kloboukem na hlavě a tmavými brýlemi na očích. V ruce držel hůlku.

„Vy mne nepoznáváte, viďte?”

„Ne,” odpověděl jsem po pravdě.

„Já jsem Bouška,” řekl a pokračoval: „Pomalu se loučím, už mi nezbývá příliš mnoho času.” Poznal na mně, že mu nerozumím. Zvedl klobouk a ukázal nám úplně holou hlavu. „To je po ozařování sarkom. Jsem rád téhle náhodě, že se potkáváme.

Chtěl jsem vám říct, že jsem to tenkrát Matějkovi řekl. Nebyla to pravda, všechno jsem si vymyslel. Anna se mi líbila, ale ona chtěla být věrná… Chtěl jsem se pomstít, myslel jsem si, že se budou hádat, že bude aspoň na čas konec tomu jejich ideálnímu manželství. Nemyslel jsem, že to takhle dopadne.”

„O čem to mluvil?” zeptala se zvědavě Eva.

„Mluvil o nešťastném člověku, který věřil tam, kde neměl, a nevěřil tam, kde měl, ale to není nic pro nás. Podívej, jak je krásně.”

Když se Václav Matějka dozvěděl o Bouškově smrti, ještě tentýž den si přeřezal žíly. Už neměl proč žít.

132

Dopis na rozloučenou

Seděl v kanceláři za pracovním stolem z umělého dubu, pečlivě pročítal obchodní dopis podřízeného pracovníka jeho oddělení a nespokojeně kroutil hlavou. U odstavce jenom čtyři odklepy, dva odklepy mezi dvěma slovy ne, tohle nemá úroveň. Zatrhl tužkou nedostatky a pod text napsal přepsat a načrtl svoji parafu.

Když dokončil kontrolu korespondence předložené k podpisu, vstal a prošel se po pracovně. Otevřel dveře šatníkové skříně a v zrcadle si kriticky prohlížel svoji postavu. Dvaapadesát a ještě to ujde, i když bych mohl nějaké to kilo shodit. Vlasy mám sice už šedivé, ale zato je jich pořád dost. Modré oči schované za kovovými rámečky brýlí, šedivý oblek s nenápadným proužkem. Ještě jsem fešák, ale nesmím promarnit těch posledních pár let, co mi zbývají, než budu starý. Pak už bude všechno jedno.

Hodinu dvě seděl bez pohnutí a úporně přemýšlel. O svém postavení, o práci, ženě, vdané dceři, o svém životě, který léta plynul ve spořádaném manželství bez výkyvů, až zapadl do stojatých vod stereotypu.

Když přišla před půl rokem do jeho oddělení Lenka, uvědomil si postupně, že ještě není starý, že se mu ještě rozehřeje krev v žilách, a právě v této době začal poci

ťovat strach, aby mu úplně neujel vlak a nezmizel někde v nenávratnu, v tunelu staroby a zapomnění. Ještě něco užít, ještě vzít ženu do náruče, ještě slyšet, že je silný a moudrý chytit v poslední chvíli život za pačesy, mít pocit převahy a uspokojení. Přemýšlel. Kladl na misku vah pro a proti a věděl, že se musí rozhodnout.

„Udělala jsem k večeři telecí s bramborovým knedlíkem,” řekla mu manželka po jeho příchodu domů. „Jaký budeš chtít kompot? Meruňkový, angreštový…”

Dlouho do noci seděl v pracovně a studoval v silné lékařské knize, kterou si před měsícem vypůjčil z knihovny. Jeho žena zatím uklidila v kuchyni, vyčistila mu boty a připravila na druhý den oblek, košili, vázanku, potom ještě uvařila čaj a donesla mu ho do pracovny. Ani si nevšimla, že knihu, kterou studoval, před ní schoval pod noviny.

Seděl jsem ještě v práci a dával do pořádku spisy, když mi zavolal můj známý, šéf místního oddělení policie v Příhradské ulici.

„Prosím tě, mám tady takovýho mladýho snaživýho kluka. Poslal jsem ho dneska na hlášenou sebevraždu a on přišel s tím, že se to musí předat kriminálce, jenže to víš, je to mladej kluk…”

„Víš, co mám práce,” zabručel jsem nevraživě.

„Jenom se mrkneš, posoudíš věc, nechtěl bych nějakou ostudu…”

Uniforma seděla na jeho vypracovaném atletickém těle, jako kdyby byla šitá na míru. Krátce přistřižené blonďaté vlasy a v očích vzrušení, které nedokázal zakrýt.

„Je mi podezřelý ten dopis na rozloučenou,” vybalil to na mě. „Ve škole nám říkali, že každý dopis sebevraha napsaný na stroji je podezřelý, že tomu nemáme jen tak věřit.”

„To je pravda,” přiznal jsem. „Měl jsi dobrýho učitele. Ukaž ten dopis.”

Měl ho v deskách a ještě zastrčený v obalu z igelitu.

„Co otisky?”

„Sahal na to manžel, dcera to by nemělo cenu.”

Prohlédl jsem si písemnost. Bílý kvalitní kancelářský papír s vodotiskem, text napsaný na starším typu mechanického psacího stroje. Oslovení Kamile a Mílo, přesné odstavce, zarovnané okraje, datum, žádný překlep nebo chyba. Podpis propisovací tuž

kou, celé jméno i příjmení Stela Horová.

Pisatelka se v dopise loučila s manželem a dcerou a prosila je o odpuštění jejího činu.

„Vím, Kamile,” psala v jednom odstavci, „že sis našel mladou ženu, kterou miluješ, a trápíš se nad absurdností vzniklé situace, a také nad tím, že nemůžeš najít reálné řešení. Milovala jsem tě celý život a vím, co je to láska, proto dobrovolně odcházím a

133

nic ti nevyčítám.

Bez tebe bych nedokázala žít a rozvod by pro mne nebyl řešení.”

Pár řádků dceři a závěr Vaše Stela Horová.

„Co se ti na tom nezdá?”

„Všechno je psáno na stroji, jenom podpis je rukou.”

„Jak zemřela?”

„Lékař do úmrtního listu napsal předávkování léky.”

„Co otisky prstů na obalech?”

„To jsem ověřil jsou její.”

„Psací stroj?”

„Mají ho doma, i papír.”

„Důvod sebevraždy je pochopitelný, co ti ještě vadí, kromě toho, že dopis byl napsán na stroji?”

„Nakoupila na neděli maso, naložila svíčkovou a…a její manžel, je to inženýr, mi připadal nervózní, jako že se bojí.”

„Hm. Koho podezříváš?”

„Manžela přece, koho jiného.”

„To je všechno?”

„Ale kdepak,” vstoupil do hovoru šéf oddělení. „Prosadil soudní pitvu a do tiskopisu, který dal podepsat pozůstalým, jako důvod uvedl: podezření z vraždy. Náš mladej se holt s ničím nepárá, už slouží skoro celý rok, takže má na mordy čich.”

„Já si myslím, že to vražda je,” trval na svém Radek Šedý se zápalem a neú

stupností jeho třiadvaceti let. „Potřebuju jenom trochu helfnout a dám to do cajku.

„Kristepane,” zaúpěl kamarád a já se po dlouhé době ze srdce zasmál.

„Co navrhuješ, parťáku?” zeptal jsem se Radka. „Já ti teda helfnu, ale případ je to tvůj. Bereš?”

Celý se rozzářil. „Vyslechnout Miloslavu Liškovou, to je dcera, někoho v domě a pak se uvidí.”

„Plán máš dobrý,” souhlasil jsem a ignoroval ironické kroucení hlavou Radkova nadřízeného. „Snad ještě ten dopis na rozloučenou předat na podrobnou expertizu. Co říkáš?”

„To by se taky mohlo,” souhlasil Radek a tím bylo naše partnerství uzavřeno.

„Spíš mi to připadá jako zlý sen,” řekla Míla Lišková v obývacím pokoji svého bytu. „Nikdy bych si nebyla pomyslela, že maminka je něčeho takového schopná. Celý život se o tátu starala, točila se kolem něho, byl pro ni snad víc než pámbů. Vždycky mi říkala tatínek ví nejlíp, co má být, ať se to týkalo čehokoliv. Víte, vrtá mi to hlavou, spíš bych čekala, že tátovu nevěru přikreje zástěrou a bude dělat, že nic neví.”

„Jak se díváte na vztah vašeho otce?”

„Je to ještě pořád pěkný chlap, umí se oblékat a drží se v kondici, na rozdíl od mámy, která trochu zaostala, ale stejně to měl před ní utajit, když už k tomu došlo.”

„Jak se vaše paní matka dozvěděla, že… že má…,” nemohl se Radek vymáčknout.

„Milenku? To nevím, snad by vám to řekl sám, ale mně se máma s ničím nesvěřila, ani jsem na ní nic nevypozorovala. Naposledy jsem s ní mu vila čtyři dny před tou událostí a zdála se mi úplně normální.”

„Svěřila by se někomu?”

„Těžko. Rozhodně ne někomu v domě. Snažila by se udržet dekorum a nejspíš by navštívila tu druhou ženu, aby o tom táta nevěděl. Já tomu nerozumím,” řekla tiše a já se v duchu přiznal, že jsem na tom stejně, jenom Radek byl neochvějně přesvědčen o své pravdě. Inu třiadvacet, to má člověk moře pod kolena.

Paní Jará, správcová činžovního domu, měla v bytě naklizeno, na stole stála čerstvě upečená bábovka a ve vzduchu voněla káva. Na Radka se jen tak zběžně podí

134

vala a od té chvíle celou svou pozornost soustředila pouze na mě.

„Budu svačit, mohu vám nabídnout kávu,” řekla obřadně a mě napadlo, že tu vě

tu vyčetla v nějakém laciném románu. Ptát se nebylo potřeba. Ještě nedosedla ke stolu a už spustila:

„S paní Horovou jsme vrstevnice, byla to taková slušná paní, a jak si považovala manžela! Je to nějakej vysokej ouřada, chodí denně nažehlenej, ale teď to pro něj bude horší, protože žádná mu takovou služku už dělat nebude. Já se divím, že si to udělala, vždyť nikdy neřekla ani slovo, nic, právě naopak, byla zdravá, žádný soužení s dcerou, i zeť se jim vyved, jedině kdyby von měl nějakou ženskou, ale to bych na ní vypetrachtovala. Ne že by mě to zajímalo, ale jednou jsem správcová, tak musím vědět co a jak.

Včera tu měl návštěvu. Mladou ženskou, tak třicet, přišla s klukem a nesla se, jako kdyby jí patřil Václavák. Asi nějaká příbuzná, ne?” Karta se obrátila, paní Jará mě začala zpovídat.

„No, my snad už půjdeme,” řekl jsem a poděkoval za pohoštění.

„To se ani nebudete na nic vyptávat?” řekla zklamaně.

„Já bych se zeptal,” využil příležitosti Radek. „Znáte tu paní, nevíte, jak se jmenuje?”

„Vy jste tu byl, když se to stalo,” řekla upjatě, „jenže to jste měl uniformu, a dneska jste v civilu.” Pak se obrátila ke mně. „Tu paní neznám, ale říkal jí Lenko, to jsem moc dobře slyšela.”

Třicetiletá sekretářka inženýra Hory se dostavila na předvolání přesně na čas a nehodlala ztrácet ani minutu. Prohlídla si nás se stejným zájmem, jako si asi prohlíží králičí bobky venku v přírodě, pak se posadila, položila na stůl tiskopis předvolání a ští

tivě, jedním prstem ho posunula ke mně.

„Jistě víte o nešťastné události, kdy manželka pana inženýra Hory…”

„Spáchala sebevraždu. Vím. Co si přejete ode mne?”

„Jako důvod svého činu uvádí vztah manžela k vám a…”

„…a proto nemusela ještě dělat takový… nemusela se zabíjet.”

„Jak dlouho trvá vaše přátelství, paní Majerová?”

„To je moje soukromá záležitost, o které se nehodlám s nikým bavit.”

„Vy jste vdaná, paní Majerová?” chtěl vědět Radek.

Ironicky se ušklíbla. „Rozvedená. Z manželství mi zůstal jenom devítiletý syn a oči pro pláč. Ještě něco?”

„Máte pana inženýra Horu ráda?”

Viděl jsem na ní, že položenou otázkou jsem se zařadil do řádu prvoků.

„Ráda?” opakovala nechápavě a v očích jí vztekle zablýsklo. Myslela si, že žertuji, že si z ní dělám legraci, jenže já svou otázku myslel docela vážně.

„Tak chcete ještě něco?”

Rychle jsem poděkoval. Vstala a beze slova odešla.

Nad zprávou z oboru grafické kriminální expertizy jsem s Radkem seděl nejméně tři hodiny. Pak jsme ještě celou řadu otázek konzultovali s jejím autorem, pracovníkem Kriminalistického ústavu, a teprve další den jsme pozvali inženýra Horu.

Měl vážnou, naprosto nehybnou tvář bez náznaku reakce na nějaký podnět. Na

žehlený, kravatu se zlatou sponou, byl cítit pánskou kolínskou, nejspíš Denim.

„Jak dlouho pracujete, pane inženýre, ve vaší obchod ní organizaci?”

i.

„Více jak dvacet let.”

„Podívali jsme se do vašeho spisu. Byl jste vždy výtečně hodnocen, vaše silná stránka je přesnost, dokonalost v projevu slovním i písemném, samozřejmě i odbornost. Vypůjčili jsme si část obchodní korespondence, kterou jste vyřizoval. Nikdy jste neudělal ani tu nejmenší chybičku, prostě dokonalost sama. Jste neobyčejný pedant, pane inženýre.” Odmlčel jsem se a chvíli čekal, jestli bude reagovat. Mlčel. Ani se nepohnul.

135

„Papír, na kterém byl napsán dopis na rozloučenou, pochází z vaší kanceláře.”

Přikývl. „Někdy jsem pracoval doma.”

„Expertizou bylo prokázáno, že dopis byl skutečně psán na psacím stroji, který máte doma, dokonce prokázala i pravost podpisu vaší paní, ale přesto závěr expertizy zní, že zmíněný dopis vaše paní nepsala.”

Díval se na mě a dlouho mlčel. „Kdo ho teda psal?”

„Vy, pane inženýre, vy jste ten dopis napsal. Vy, nikdo jiný.”

Zhluboka se několikrát za sebou nadechl a vydechl. Chvíli jsem se bál, že se o něj pokouší infarkt.

„Proč si to myslíte?”

„Expert provedl rozbor písemnosti nejenom z hlediska identity použitého psacího stroje, ale podrobil písemnost také jazykovému a slovnímu rozboru Provedl porovnání s korespondencí vaší ženy, která ukončila klasické gymnázium, ne odbornou ekonomickou školu nebo alespoň kurz písařek. Nevěděla, jak se píše obchodní dopis kolik odklepu, jaké mezery, kam umístit datum. Tohle všechno vy děláte automaticky, ani o tom nepřemýšlíte, je to pro vás léty vžitý styl, tak samozřejmý, že jste si to neuvědomil. Stejně tak je to s používáním cizích slov a jejich vazeb na další slova absurdnost vzniklé situace, reálnost řešení. Vaše paní by nepoužila tyto výrazy, nebyly jí vlastní jako vám.

Zapomněl jste, že to měl být osobní, citově podbarvený dopis, ve zvláštní psychické situaci, ve které je každý sebevrah těsně před útokem na vlastní život. Podívejte se na dopis neudělala jediný překlep. Nebo podpis Stela Horová. Jako nějaká úřednice, referentka, jenže ten dopis psala máma, manželka. Rozumíte?

Vy jste si v knihovně vypůjčil odbornou lékařskou a farmaceutickou literaturu, kterou jste prostudoval. Hledal jste léky, které budou jisté, které nevzbudí u vaší ženy podezření. To, že jste přiznal v dopise otevřeně motiv, byl velice rafinovaný tah, který mě na čas ovlivnil. Jak jste docílil, že vám manželka dopis podepsala?”

„Dal jsem jí podepsat prázdný papír a řekl jí, že to potřebuji kvůli daňovému přiznání.”

„Proč jste se nerozvedl?”

„To nešlo, Stela by to nikdy nepochopila, to jsem nemohl udělat. Nevěděla nic, nebo dělala, že nic neví, ale Lenka chtěla, aby kluk měl tátu… Zamiloval jsem se, i ona mě má ráda. Co teď s ní bude, vždyť já byl její jistota, naděje, láska…” Zlomený člověk, který najednou zestárl o dvacet let.

Podíval jsem se na Radka a pokývl hlavou. Ten vstal a bledý v obličeji přistoupil k inženýrovi. „Kamile Horo, zatýkám vás pro úkladnou vraždu vaší ženy. Cokoliv od této chvíle řeknete, může být použito proti vám.”

Kamil Hora byl odsouzen ke čtrnácti letům odnětí svobody. Lenka Majerová si do tří měsíců našla jiného přítele a osobně mi řekla, že o žádném sprostém vrahovi nechce už nikdy nic slyšet.

Ztracené pantoflíčky

Mezinárodní rychlík z Berlína do Prahy a Vídně má na našem území jen šest jízdním řádem přikázaných zastávek. Tahle byla sedmá a na rozdíl od předchozích i následujících nebyla na nádraží velkého města či železničního uzlu, dokonce to ani nebylo přerušení jízdy nutné z provozních důvodů, neboť zřídka sice, ale občas přece jenom i ten nejrychlejší expres musí pokorně stát před spuštěným semaforem a čekat, až se situace na kolejích a výhybkách třeba i někde daleko odsud výrazně zlepší a signalista to dá strojvedoucímu na vědomí.

Rychlík stál v polích. Nic na tom neměnil ani fakt, že na druhé straně kolejiště za sebou nechal několik desítek domů nevelké obce. Snad v žádném z nich se nesvítilo.

Na sobotní noc bylo totiž už dost pozdě, na nedělní ráno brzy, Čas okolo půl čtvrté je

136

nepříjemný i v létě a za krásného počasí, natož na sklonku promoklého a lezavého podzimu, kdy pravá zima ještě nepřichází, a lidé se přesto choulí do svých kabátů úžeji než při desetistupňových mrazech a padajícím sněhu.

Vlakvedoucímu stojícímu u předposledního vagónu s vyhrnutým límcem železničářského saka vadil déšť jenom do chvíle, než našel mezi kolejemi část ženského těla přepůleného v pase. Jeho druhá část, odhozená soupravou, ležela několik desítek metrů odsud. Svítil na tu spoušť baterkou a žaludek měl až v krku.

Z několika stažených oken se dívalo mnoho párů očí, snažících se proniknout tmou i vlhkem a zjistit, proč začal strojvedoucí zčista jasná brzdit jako šílený. Houkal při tom jako zaoceánský parník a nic se neohlížel na to, že ve vagónech padají zavazadla a s nimi i ti, kteří stáli na chodbičkách a pozorovali tmu za okny, jelikož nemohli spát.

„Co se děje?” zeptal se někdo německy.

„Nic, všechno je v pořádku, malá nehoda,” zněla odpověď vlakvedoucího.

Nikoho to neuklidnilo. Nikdo tomu totiž nevěřil. Na nádražíčku o pět kilometrů dál ve směru jízdy, jímž rychlíky za normálních okolností pouze projíždějí, stála na peronu výpravčí Květa Šormová. Na hlavě červenou čepici, v ruce baterku s nastavitelnými barevnými skly. Podle předpisu ji musí strojvedoucí vidět. To aby měl jistotu, že na tomhle úseku trati je všechno v naprostém pořádku. Výpravčí nervózně přešlápla z nohy na nohu. Expres už tu měl alespoň dvě minuty být. Když přijala poslední signál, lokla si ješ

tě ze šálku studené černé kávy, vstala ze židle, protáhla se, sundala z věšáku čepici.

Na peronu se postavila přesně na místo, kde už generace výpravčích doslova vyšlapaly důlek do žulových dlaždic. Od tohoto okamžiku měl rychlík projet její stanicí za čtyřicet vteřin. A on tu stále ještě nebyl… Po pěti minutách už stála v kanceláři u telefonu.

Expres se dal konečně do pohybu. Devadesát tři minuty zpoždění už sice nedo

žene, ale mohlo to být i horší, utěšovali se v teple a suchu cestující a sdělovali si další podrobnosti a detaily, které budou popisovat nejenom doma po příjezdu svým blízkým.

Vždyť jejich znalost se může hodit třeba i později, až bude někdy v nějaké společnosti řeč o cestování a vlacích. Pak bude možné se hlasitě dotázat: „Stalo se vám už někdy, že jste seděli ve vagónu, pod který skočila mladá ženská? Mně ano.”

„Ona nešla,” vykládal ještě před několika minutami o nehodě německý strojvůdce. Stál opřený o schůdky svého stroje a díval se přímo na policistu natáčejícího jeho výpověď videokamerou. Mladý vyšetřovatel přešlapující vedle něho mu pokládal otázky německy, pak je česky zopakoval a rovněž přeložil všechny německy pronesené odpovědi. „Kdyby šla, tak bych ji viděl dřív. Stejně bych asi nestačil úplně zastavit, vyjíždím ze zatáčky, nemám výhled na několik set metrů jako v naprosto přehledných úsecích, taky je noc, a i když jsou světlomety dostatečně silné, přece jenom… Ale ona, pánové, ležela. Nemohl jsem s tím nic dělat. Použil jsem rychlobrzdu, přestože mi bylo jasné, že se to ubrzdit nedá. Víte, ona by o to asi ani nestála. Ležela tam v pozici, jakou zaujímají sebevrahové poměrně často. Vím to podle toho, že nám jednou na nějakém školení kriminalisté pouštěli takový film…” Zadrhl se a najednou nevěděl, co říci dál.

„To je v pořádku, nikdo vás z ničeho neobviňuje,” poplácal vyšetřovatel muže mnohem staršího, než byl on sám. Přišlo mu to sice trochu podivné, ale na druhé straně cítil, že strojvedoucí potřebuje podporu i pochopení. Nakonec, ještě několikrát bude muset tuhle výpověď opakovat před vyšetřujícími orgány železnice, které na rozdíl od něho nezajímá, kdo byla ona mladá žena, ale pouze to, zda na její smrti má dráha či její zaměstnanec nějakou vinu… V případě cizího státního příslušníka by to, co zjistí, oznámili jeho nadřízeným. Jméno oběti nebude v žádném z protokolů chybět. Ale zjistit ho je už věcí policie.

„Na to, jaké je teď počasí, bych řekl, že toho ta mrtvá má zatraceně málo na sobě,” usoudil vyšetřovatel několik desítek vteřin poté, co vlak odjel a výjezdová skupina kriminalistů na trati osiřela.

„Když se jde jeden zabít, nezáleží mu na tom, jestli předtím promokne a nastyd

137

ne,” oponoval mu zkušený vrchní inspektor Kozák. „Nebo jste jiného názoru, pane doktore?”

„Nesouhlasím s vámi,” zakroutil hlavou doktor Bradle. „Nechci si hrát na psychologa, když jsem právník, ale něco mi říká, že lidé v určitých životních situacích jednají zcela mechanicky. Když vás někdo v nejhlubším spánku probudí, abyste šel před dům, nepůjdete v pyžamu, ale bez přemýšlení si vezmete na sebe alespoň župan… A to je podle mne to samé. Když venku prší, obleče si i sebevrah kabát. Může ho nakonec odložit, aby měl větší jistotu, že jeho smrti nebude nic bránit, ale nepůjde bez něj. Měli bychom ho tu někde najít. A taky boty. Jistě nešla bosá,” uvažoval vyšetřovatel.

„Kdyby byla střízlivá, pane kolego,” stáhnul si policejní lékař gumové rukavice a hledal po kapsách cigaretu, „pak bych s vámi pravděpodobně souhlasil, jenomže tahle střízlivá nebyla. Musela toho před smrtí vypít hodně. Kolik přesně, to vám řeknu, až udělám Widmarka,” pojmenoval krevní zkoušku na přítomnost alkoholu v krvi podle objevitele této metody.

„Hlavně nám řekněte,” ozvaly se hlasy za jejich zády, „jestli ji už konečně můžeme odnést.” Dva nevyspalí starší muži v černých oblecích stáli vedle rakve. „Čumíme tady už pěkně dlouho. Víte, kolik je to metrů k autu?”

Jakmile dostali souhlas, uložili dva černé igelitové pytle do rakve a zmizeli s ní ve tmě.

„Začneme od téhle vesnice,” rozhodl se vyšetřovatel, když kriminalisté ani uniformovaní policisté nenašli poblíž trati víc než dva domácí pantoflíčky. Žádný jiný kus oděvu, žádné doklady. „Nebudeme místní lidi budit v tuhle hroznou hodinu,” dodal ještě.

„Vrátíme se domů. Kovanda,” ukázal na technika, „vyvolá a nazvětšuje fotky, podíváme se na video, jestli jsme něco nepřehlédli. Za světla ještě jednou projdeme místo okolo trati. Pak se s fotkama té mrtvé vypravíme do obce. Vy, pánové,” obrátil se na uniformované policisty z obvodního oddělení, „to odnesete. Budete do rána hlídat. Nedá se nic dělat,” vložil do hlasu nepředstíranou lítost. Ale ustoupit od tohoto požadavku ani v nejmenším nemínil.

„To je Bedřiška Vokřálová,” podívala se na nejméně drastický ze všech nepěkných snímků mrtvé první žena z obce, na niž se krátce po sedmé hodině ráno doktor Bradle dobouchal. „Ono sejí něco stalo?” Nemohlo jí uniknout, že Bedřiška má v obličeji modřiny a škrábance.

„Dostala se pod vlak,” prozradil jí vyšetřovatel to, co podle jeho názoru stejně nemohlo zůstat dlouho utajeno.

„Mně se zdálo, že se na trati v noci něco divnýho děje,” projevila stařenka pozorovací talent. „Napřed to strašně skřípalo, a to mě probudilo. Pak jsem ještě nějakou dobu viděla okna vagónů, tedy spíš světlo v nich. Chvíli jsem stála a čekala, co se stane, ale nakonec mi byla zima, zašla jsem si na záchod a pak zase hupsla do peřin.”

„A co váš manžel?” zajímalo vyšetřovatele.

„Toho vlaky už pět let nezajímají,” pronesla stařenka klidně a vyrovnaně.

„Jestli se můžu zeptat, ta Bedřiška Vokřálová je vdaná, nebo rozvedená? Na svobodnou už nějak nevypadá, tedy alespoň tak, jak jsme ji viděli my,” usměrnil Bradle sám sebe.

„Je vdaná. Bydlí o tři domy pod naším.”

„Měla dobré manželství?”

, Jako každá ženská. V něčem dobré, v něčem špatné.”

„Můžete to nějak upřesnit?” naléhal vyšetřovatel.

„Měla radost z dětí. Kluk a holka. Jeníčkovi jsou čtyři a Terezce dva. Žila jenom pro ně. Vokřála si brala, jelikož musela. Vařila mu, prala, starala se o všechno, on jí zase dával peníze a nekurvil se moc okatě. Jak říkám, normální manželství,” vydechla sta

řenka.

„Vokřál je na ženské?” zarazil se doktor Bradle.

138

„Aby!” Stará žena zvedla ukazovák. „A taky na chlast. To Bedřiška moc nesnášela… Ona na pití nikdy nebyla, protože prý nehodlala dopadnout jako její táta. To vám tady řekne každý, že se v podstatě uchlastal k smrti… Bedřiška by tomu svýmu snad odpustila i ty baby, jako že se občas o nějaké dozvěděla, ale pití ne,” vyprovodila ho sta

řenka na práh.

K Vokřálovi už nešel doktor Bradle sám. Ne snad že by se něčeho bál, ale přece jenom… Když mu po dlouhém zvonění přišel otevřít malý chlapec, pohladil ho po hlavě:

„Kde je tatínek, Honzíku?”

„Spí. Maminka taky. A Terezka brečí. Asi má hlad. Já už mám taky hlad. Jenomže maminka dneska asi nechce vstávat…”

Bradle se podíval na vrchního inspektora Kozáka, jehož předtím informoval o tom, co se dozvěděl, a nespokojeně zavrtěl hlavou. Vzal Honzíka za ruku a nechal se dovést ke dveřím zamčené ložnice. Zabouchal na ně naprosto nekompromisně.

„Co je?” ozvalo se po delší době zevnitř místnosti chlapské zahudrání.

„Otevřete, policie!” houknul vyšetřovatel.

„Srandu si běžte dělat z někoho jinýho,” odpověděl Vokřál, ale nakonec si asi všechno rozmyslel, protože bylo slyšet jeho pomalé šouravé kroky a cvaknutí zámku.

Stál proti nim chlap jako hora se zarudlýma očima a strništěm na bradě. Bradle ho odstrčil a vrhnul se k otevřenému oknu, na němž vlála záclona jako prapor. „Co blbneš?”

snažil se ho Vokřál chytit za rukáv. „To si už nemůžu ani vyvětrat?”

„Můžete,” spokojeně se otočil vyšetřovatel, když si byl jist, že prchající ženu dole stojící kriminalisté zadrželi.

„Tak vo co de?”

„Kde máte manželku?”

„To kdybych já věděl,” chytil se Vokřál za hlavu. ,Ještě včera večer tady byla. I v noci. Koukali jsme na televizi, pili víno a pak whisky. Dostal jsem dvě flašky od kámoše za spravení auta. Já jsem na motory dobrej,” pochválil se. „Nametli jsme se oba,” myslel tím sebe a manželku. „Já si pak šel lehnout a ona zůstala v obýváku na gauči.

Opravdu tam není?”

„Asi ne,” odtušil doktor Bradle. „Tak kde by tedy mohla být?”

„Jak já to mám vědět?” Vokřál si otevřel lahvové pivo a vypil ho na dva zátahy.

„Vždyť vám říkám, že jsme se včera pořádně ztřískali a…”

„Vaše manželka je mrtvá,” řekl Bradle tiše, ale pevně. „Budete ji muset ještě identifikovat…” Podal Vokřálovi fotografii. „Je to ona?”

Díval se na obrázek dlouho, jako by nechtěl věřit svým očím., Jak?” zeptal se po dlouhé době.

„Vlak,” odpověděl Bradle. „Máte někoho, kdo se vám postará o děti?”

„Máma bydlí na konci vesnice. A je už v penzi…”

„Musíme vás požádat, abyste jel s námi na patologii.”

„To je jako do pitevny?”

„Ano.”

„Jen to domluvím s mámou a hodím něco na sebe.” Šel do koupelny a pustil si na hlavu proud studené vody. „Je to hrůza, pánové.” Stál pak proti nim o několik minut později i oholený. „Ted mi to teprve začíná docházet…,” otřel si hřbetem dlaně oči a na chvíli je nechal zavřené.

„Podívejte, doktore,” přitočil se na chodbě Ústavu pro soudní lékařství k Brádlemu policejní lékař. „Já mluvil s kolegy, kteří budou po identifikaci dělat pitvu, a oni byli té laskavosti a nechali mě mrtvou pořádně prohlédnout ještě předtím, než ji začnou řezat.

Po pitvě vám toho pochopitelně řeknou mnohem víc, ale já to chtěl trochu urychlit,” vysvětloval svůj postup zkušený praktik před důchodem. „Tak aby bylo jasno, kromě toho, co jí udělal vlak, má na zápěstí odřeniny a spáleniny způsobené nepochybně provazem.

Někdo ji před smrtí svázal. Ona se nejspíš bránila… Pak bych nerad opomněl druhý za

139

jímavý detail: nemá špinavá chodidla. Přitom jste našli její pantofle dost daleko od místa, kde ji přejel vlak. A pak to úplně nejdůležitější. Mrtvá měla podle posmrtné zkoušky, a dělal jsem ji dvakrát, protože jsem nemohl uvěřit prvnímu výsledku, v krvi čtyři celé a dvě desetiny promile alkoholu. Já z ní nějaký cítil už na trati, ale že to bude tolik, to bych nepředpokládal.”

„Může takovou dávku člověk vůbec přežít?” zeptal se vyšetřovatel.

„Správná otázka,” kývnul hlavou lékař. „Je to nesmírně individuální. Ale pro polovinu populace by to znamenalo skutečně ohrožení zdraví a života. I když znám z praxe a z literatury případy jedinců, kteří byli i s tímhle množstvím ještě schopni nejenom chodit, ale i sednout si za volant a několik kilometrů řídit.”

„Ale to je zcela výjimečné,” namítl vrchní inspektor Kozák, který nikdy v životě nevypil najednou víc než čtyři piva.

„Jistě,” souhlasil lékař. j.

„Já bych umřel,” zakroutil hlavou Kozák. „I když ona také nebyla schopna jít po svých,” přebral si lékařova slova.

„Každopádně byla v okamžiku, kdy ji přejel vlak, živá. To vám můžu zaručit. Jak to tak vypadá, tak jí na ty koleje někdo pomohl.”

„Manžel,” rozhodil rukama vyšetřovatel. „A možná na to nebyl sám, to se ještě dozvíme…”

Podporučík Doubrava přijel na patologii zhruba patnáct minut po tomto rozhovoru a hned se hlásil u doktora Brádleho: „Ona v tom prsty nemá. Alespoň ne přímo. Je to jeho poslední milenka. Vdova, má dvě děti… Vokřál ji už půl roku pořád ubezpečoval, že si ji vezme, jen co se rozvede… Ve tři hodiny a čtyřicet pět minut ráno na ni bouchal, že už je svobodný člověk, protože Bedřiška skočila pod vlak. Pohádali prý se, on trval na rozvodu, ona nesouhlasila… Běžel za ní, ale pomoci jí už nemohl. A někomu se s tím přece musel svěřit! Šla s ním do jeho domku. Přiznává se k tomu,” pokračoval Doubrava, „že se na ten okamžik dost těšila. Pořád si myslela, že k tomu snad ani nedojde, přestože to Vokřálovi neustále předhazovala… Říkala si, že ona má dvě děti z prvního manželství, on taky dvě, jeden barák prodají a budou se mít dobře. Bedřišky jí sice bylo líto, ale na druhou stranu, kdo prý může za to, že si sáhla na život?” skončil ^ podporu

čík, protože víc se od ženy, kterou zadrželi pod Vokřálovým oknem, nedozvěděl. „Utekla prý kvůli obyčejným lidským pomluvám. Ne že by se bála policie. Šlo jí o to, aby nikdo nemohl říci, že si lehla do postele, která po nebožce ještě nestačila ani vychladnout…,”

dodal podporučík na závěr.

Vokřál manželku identifikoval a pak se málem složil. „Budu si muset dát pivo,”

řekl a chtěl se s policisty rozloučit. „Jinak se tenhle drasťák snad ani nedá přežít.”

„Pokud nám ještě vysvětlíte pár detailů,” řekl doktor Bradle a nechal odvézt Vokřála na oddělení.

„Kdy odešla vaše žena z domu?” zeptal se ho za hodinu v kanceláři.

„Vždyť jsem vám říkal, že nevím,” bránil se Vokřál. „Byli jsme opilí.”

„Vaše zesnulá paní alkohol nesnášela a nikdy nepila.”

„Tentokrát si dala!” Vokřál zbledl, ale stále si vedl svou.

„Vypila toho tolik, že jste ji musel na koleje odnést,” zaútočil vyšetřovatel.

„To je nesmysl!” vykřikl Vokřál. „To mi nedokážete!”

„Jedné osobě jste se nad ránem svěřil, že jste viděl manželku, jak skočila pod vlak. Že jste za ní běžel, ale… měli jste se lépe domluvit,” díval se vyšetřovatel Vokřálovi do očí. „Vy jste ji nějakým způsobem opil tak, že byla víc mrtvá než živá. Pak jste ji svá

zal, abyste ji mohl nést, a dotáhl ji na trať. Položil jste ji na koleje těsně před příjezdem expresu a navíc na místo, které jste nemohl vybrat náhodně. Máme pro to víc důkazů, než se vám může zdát. Nevíme jenom jedno: Proč?”

„Zuzana,” řekl křestní jméno ženy, která u něho brzy ráno byla, „se pořád chtěla vdávat. A já jí to sliboval. Ale ani nevím, jestli jsem se chtěl rozvádět. Jenomže Zuzana

140

byla jako pijavice… Já jí nakonec tvrdil, že s manželkou už vůbec nespím. Už kolik mě

síců… Jenomže pak se Bedřiška dostala do jiného stavu. Se mnou, vždyť já se s ní milovat nikdy nepřestal… Najednou jsem nevěděl, jak dál. Jako chlap bych se před Zuzanou znemožnil. Ale kdybych se za těchto okolností rozváděl, tak bych se znemožnil před celou vesnicí… Rozhodl jsem se před několika dny. A dneska v noci jsem to udě

lal. Vzbudil jsem

Bedřišku a sotva otevřela oči, chytil jsem ji pod krkem a nalil do ní pomalu celou láhev whisky. Nechtěla, ale aby se neudusila, musela polykat. Ostatní už víte. Svázal jsem ji provazem a… Nemohl bych dostat pivo?”

Trestní senát krajského soudu rozhodl, že se Vokřál nenapije piva čtrnáct a půl roku. Na takovou dobu zbavil vraha vlastní ženy svobody. A pivo se ani v tom nejmírnějším vězeňském zařízení nepodává.

VÝLET BEZ NÁVRATU

Já bych sem za normálních okolností nikdy nešla, pane komisaři,” dušovala se téměř pětasedmdesátiletá žena Waltru Kleinhuberovi, jenž se nejenom tvářil účastně, ale občas si napsal i nějakou poznámku do velkého sešitu, který měl před sebou na stole. „Ale když Inge není už několikátý den doma a Heinrich, jako můj zeť, není schopen se k ničemu rozhodnout…”

„To je v pořádku, paní Kuswitzová,” podíval se komisař do poznámek, aby nespletl matčino jméno s dceřiným. ,Jsem naopak rád, že jste přišla,” prohlásil přesvědčivě, přestože si tím v hloubi duše nebyl tak jistý. Panička s dospělými dětmi a s dávno zevšednělým manželem, který den po dni připomíná víc a víc opelichaného jezevce bez jakýchkoli sexuálních požadavků, dokáže občas udělat věci, že se pak její blízcí nestačí divit! Zrovna nedávno jednu takovou zdejší kriminálka hledala. Rodina ji měla za mrtvou. Osmdesát dní o ní nikdo nevěděl. Našli ji v posteli jiného muže, pro zajímavost ješ

tě o pět let staršího, než byl její vlastní, a na dotaz, co oba důchodci po celou tu dobu dělali, vyprskli a prohlásili: „Co asi!”

Je jisté, že v činnosti, kterou měli na mysli, byly z pochopitelných důvodů i přestávky a pauzy, ale nikoli delší než jeden den. Ani se jim nechtělo věřit, že jsou spolu tak dlouho. A hledaná dáma, která nespala se svým mužem už dlouhé tři roky, sdělila vcelku otevřeně, jak se se svým milencem seznámila. Šla jako každý den ráno nakoupit. Venku se bavili dva sympatičtí důchodci. Jeden si stěžoval druhému, že by si potřeboval najít ženskou, protože od manželčiny smrti má sny jako kluk v pubertě. Ona dodnes nedokáže pochopit, že se nestyděla jít za ním a před jeho domem prohlásit: „Já bych zase potřebovala mužského.”

Vešli do domu, uvařili si kávu a… Ona nevyšla po celých osmdesát dní z bytu.

Věděla, že si to nemůže dovolit. Vždyť bydlela jen pět minut chůze odsud… Ostatně, v prvním okamžiku předpokládala, že půjde hned domů a za svým novým přítelem bude občas docházet, ale vyvinulo se to zcela jinak.

Tenhle příběh komisař Kleinhuber zdrcené starší dámě nevykládal. Což ale neznamenalo, že by ho nebral v úvahu: .Jděte domů, podíváme se na to,” slíbil. „Máte dceřinu fotografii z poslední doby?”

Kuswitzová sáhla do kabelky a vyndala několik barevných obrázků. ,,Nechám vám je tady všechny. Abyste to měli k tomu popisu kompletní.” Osušila si oči a měla se k odchodu.

„Mimochodem,” neodpustil si komisař poslední otázku, ,jak vycházíte se svým zetěm?”

„Vždycky jsem tvrdila, že si ho Inge neměla brát. Jenomže ona mě neposlechla.”

„Díky,” zlehka se uklonil komisař. „Trochu si ho proklepeme,” řekl málem spikle

141

necky.

„To je dobře,” usmála se oznamovatelka. „On se policie vždycky bál. Kdysi té vý

chodní a teď i spolkové. I když zatím nikdy neměl proč.”

Už za sebou zavřela dveře, ale pak do nich ještě jednou strčila hlavu: „Inge toho rána, kdy jsem ji naposledy viděla, chtěl jet s Heinrichem do Čech. Ale když jsme se s manželem vrátili odpoledne ze zahrady, kterou máme na druhém konci města, byl Heinrich doma. Že prý nikam nejeli. Pohádali se a Inge prý od něho ten den utekla. Od té doby ji údajně neviděl…”

Přesně totéž zopakoval Heinrich Leitner i inspektoru Kochovi, který se ho přišel zeptat na zmizelou manželku. „Brala si něco s sebou, když odcházela?”

„Pokud si to dokážu vybavit,” odpověděl Leitner ochotně, „tak šla s předem připraveným kufrem a kabelou. Z domu vyběhla jako na povel. Nevzala si však v té rychlosti ani klíče, ani doklady.”

„Cestovní pas má doma?” zajímalo inspektora, který si velice dobře uvědomoval, že z jejich města je na nejbližší hraniční přechod z Českou republikou pouhá hodina poněkud rychlejší jízdy autem.

Prohlédl si pas manželky a pak si nechal předložit i Leitnerův doklad. Poslední razítka o překročení hranic se sousedním státem byla čtyři roky stará. „V nových pomě

rech jste tam už nebyli?” zeptal se inspektor a mínil Čechy.

„Jistěže ano, několikrát,” souhlasil Leitner. „Ale v posledním roce už ne. Proč také, když můžeme i jinam…”

„Jste ochotný sdělit mi důvod, kvůli němuž jste nenahlásil pohřešování manželky, která není doma už celý týden?” Inspektor si dal záležet na tom, aby jeho hlas zněl pokud možno výhružně. Pan komisař říkal cosi o strachu tohoto muže z policie. Zatím to nebylo vůbec znát!

„Protože jsem rád, že tu není,” dostalo se mu klidné a vyrovnané odpovědi. „A jestli se vůbec nevrátí, nebudu toho litovat. Samosebou doufám, že se jí nic špatného nestalo. Řeší nejspíš tentýž problém jako já: Má mne Plné zuby.”

„Nevíte, kam by mohla jít?”

„Ne. A jsem tomu rád.”

„Co tomu říkají děti?”

„Obě dcery se vdaly v bývalé západní zóně. Netelefonoval jsem jim.”

„Dáte mi jejich adresy?” požádal inspektor Koch viditelně klidného Leitnera.

„Jistě,” sáhl do zásuvky pro pero a papír.

U dcer Inge Leitnerová nebyla. To si Koch, který dostal pátrání na starost, ověřil ještě týž den. Výslechem několika ochotných sousedek pak zjistil, že si u Leitnerů nežili špatně a všem se zdálo, že je to spořádané manželství. Teprve v poslední době se za

čalo mluvit o poněkud podivných vztazích pana Leitnera k mladým ženám. Zvláště pak k těm, které zaměstnával ve svém velkoobchodu. Říkalo se, že výška platu svobodných dívek i mladých žen ve věku od osmnácti do pětadvaceti byla do jisté míry podmíněna ochotou těchto zaměstnankyň trávit se svým šéfem i nějaký čas po pracovní době…

Po téhle stopě inspektor ihned vyrazil a snažil se jí držet. Vypadala zajímavě. Potíže spočívaly jenom v tom, že všechny mladé dámy, s nimiž hovořil, tuhle pomluvu vyvracely. Tvrdily naopak, že pan Leitner se k nim choval s velkou úctou, i když něco pokazily, a že tak solidního šéfa v životě neměly a mít nebudou. Občas některé z nich brával na obchodní večeře se svými partnery, ale to jenom proto, aby schůzka dostala trochu lesk a nemluvilo se stále jenom o penězích.

Inspektor Koch se dívek a mladých žen zeptal i na jejich platy a musel uznat, že pokud v nich byly rozdíly, tak odpovídaly zastávaným funkcím a délce praxe.

A personál několika restaurací, jejichž jména mu děvčata sdělila, ochotně potvrdil, že Heinrich Leitner nikdy s žádnou ze svých společnic neodešel, nýbrž jim objednal taxi ještě podstatně dřív, než se rozloučil s pány, s nimiž jednal…

142

Mrtvola padesátileté ženy byla nalezena několik málo kilometrů od hraničního přechodu se Spolkovou republikou. Lesník, jehož ohař začal u srovnaného dřeva na kraji mýtiny kousek pod silnicí pronikavě výt, se podíval, co jeho pes našel.

Žena měla v prsou čtyři díry od kulek a vrah střílel z bezprostřední blízkosti. To bylo patrné ze sežehnutých vláken vlněného svetříku. Způsob vraždy neukazoval na sexuální delikt. Žena byla kompletně oblečena a obuta. Chyběla jí pouze kabelka. Poručík Novák si toho všiml jako první. Jeho snoubenka je prý parádnice, a tak si myslí…

Technik našel stopu, která nebyla k zahození: otisk podrážky pánských bot v jílu, který od té doby poněkud, vyschl. Když vyplňoval šlápotu sádrou, narazil pod ní na kovový předmět zcela obalený bílošedým jílem: „Hele, pistole,” vypravil ze sebe. Dvě hodiny pak všichni hledali nábojnice, ale našli jenom dvě. I tak byli štěstím bez sebe.

Krajská kriminalistická laboratoř dodala v rekordně krátké době nejenom pitevní a balistickou zprávu, ale také expertizu týkající se oblečení. A v ní se tvrdilo, že od prádla po svetřík byla zastřelená žena oblečena do výrobků pocházejících ze sousední

ho Německa. Zato zbraň, jíž byla zavražděna, je tuzemské výroby, ráže sedm šedesát pět. Ani zevrubnou kontrolou v evidencích se nepodařilo zjistit, že by s ní byl v minulosti spáchán nějaký závažný trestný čin. Což však neznamená, že jde o pistoli naprosto anonymní…

Poručík Novák z toho měl hlavu trochu zamotanou: „Co mám hledat, pane kapitáne?”

Jeho šéf kapitán Sklenář prohlásil, že když kriminalistů nic převratného nenapadá, musí se držet vyzkoušených a léty ověřených praktik. Jedna z nich říká, že je třeba zjistit totožnost oběti. O to se postará on. Poručík dostane jiný úkol pokusí se zjistit něco o pistolích, které nejsou drženy legálně. A také o způsobech, jak k nim lze přijít.

Poručíku Novákovi bylo nad slunce jasnější, že jeho nadřízený měl na mysli praktickou a nikoli teoretickou stránku věci. Jinak by si totiž mohl otevřít několik příruček a v těch se poučit, jak podsvětí získává střelné zbraně a jak se jich zase zbavuje. Jenomže oni měli mrtvolu dnes a ve svém rajónu. K čemu tedy historie, když i nalezená zbraň patří k těm stále ještě docela moderním. Skutečnost, že podle výrobního čísla opustila tovární expedici již před nějakými deseti roky, aby posléze skončila ve zbrojním arzenálu jednoho velkého pražského podniku, který touto a dalšími pistolemi vyzbrojil svou jednotku Závodní stráže, nehrála žádnou roli. Ani fakt, že se po třech letech ze strážnice ztratila, aniž by se přišlo na to jak…

Mladý kriminalista nebyl již naštěstí úplný začátečník, a tak věděl, na koho v okrese se má obrátit, když se potřebuje dostat k choulostivým informacím. Netrvalo mu dlouhou dobu a díval se do tváře majiteli dvou prken a stejného počtu primitivních podpěr, což Martin Skála, šestadvacetiletý a dvakrát soudně trestaný mládenec, vydával za svůj prosperující obchod. Jeho stánek stával každý všední den na místním tržišti mezi zelináři, textiláky a skupinkou již snad naturalizovaných Vietnamců, kteří měli všechny dokumenty v naprostém pořádku a prodávali hlavně levnou elektroniku a drobný šunt všeho druhu.

Skála na tom byl podobně. Na rozdíl od Vietnamců však na polovinu zboží neměl žádné doklady. Zvláště na autorádia neuměle zabalená v igelitových přebalech, ze kterých málem čouhaly odstřižené dráty. Každému tvrdil, že prodává zboží, které levně koupil od lidí ve finanční tísni. Nikdo mu to sice nevěřil, ale důkazy proti němu chyběly. I proto, že policie měla v okresu s téměř nejvyšší kriminalitou v České republice o pozná

ní závažnější starosti…

„Tak balíme, Skála,” začal poručík chlapácky, poučen z minulosti, že některé projevy obyčejné slušnosti chápou lidé Skálová druhu jako slabost policejního úředníka.

„Všechno bych bral, ale kšeftovat s kvérama…”

Skála už půl dne věděl, že k němu poručík zajde. Věděl i proč. Kamarád, který ho shodil, aby vytáhl z maléru svou družku živící se prostitucí, běžel za Skálou, co mu

143

nohy stačily: „Zaslechl jsem někde cvrkot. Jde o tu bouchačku, co jsi tuhle prodal. Kriminálka to ví stoprocentně.”

„Víte sám dobře,” nedal se Skála vyrušit, „že to byla jedna pistole a krabička ná

bojů. Víc jsem nikdy neměl…,” usmíval se, protože mu bylo jasné, že i když se o něm ví, že se občas k nějaké zbrani dostane a rád ji prodá, nemůže mu tenhle policejní zelenáč nic dokázat. „To vám tady na tom místě, myslím mezi čtyřma očima, klidně přiznám.

Jakmile u toho bude víc lidí nebo mě někam odvedete, zapřu i to, že jsem vás dneska vůbec viděl.”

„Komu jsi ji prodal? Chci pořádný popis! Pak možná na všechno zapomenu,” slí

bil mu poručík, který si byl vědom, že žádný soudce by mu Skálu do vazby nevzal, protože by nevěděl za co.

„Byl to Němec,” odpověděl mu Skála. „Proč šel zrovna za mnou, to nevím, ale já náhodou pistoli měl a prodal jsem mu ji. Ještě vím, že to bylo před nějakými třemi týdny.

Pamatuju si to taky proto, že to nebyl žádnej usmrkanej kluk, ale chlápek tak mezi padesáti a šedesáti roky. Měl kravatu a sako a přijel mercedesem. Tohle si přece musí našinec pamatovat!”

„Ještě řekni, že si vzpomeneš i na číslo.“

„To ne, ale byl nový a stříbrný.”

Poručík podal kapitánu Sklenářovi podrobné hlášení a pak se ho zeptal, jak dopadlo zjišťování totožnosti zavražděné ženy.

„Nijak,” netajil se kapitán neúspěchem. „Nikdo ji nezná, nikdo ji nepohřešuje.”

„Co když je to Němka?” nadhodil poručík. „Když měla na sobě všechno z druhé strany hranice…”

„To ještě nic neznamená. Jinde by to možná hrálo roli, ale u nás, odkud se k sousedům jezdilo nakupovat snad odjakživa… Každá naše ženská by si to mohla koupit v prvním obchodu za čárou, ale v souvislosti s tím Němcem, shánějícím pistoli, bych řekl…” Kapitán Sklenář neřekl už nic, protože kontakty s policií cizího státu neměl v náplni práce. Od toho jsou tu přece jenom jiní. A těm je třeba připravit odpovídající podklady.

Stejným způsobem jako policie v Čechách uvažoval i komisař Kleinhuber a inspektor Koch. A tak zatímco policisté v Německu dostali fotografii zavražděné neznámé ženy, čeští policisté se téhož dne dívali na fotografie pohřešované Inge Leitnerové. Šlo o jednu a tutéž ženu.

Pan Heinrich Leitner byl majitelem nového stříbrného mercedesu. V den, kdy údajně neodjel se svou ženou na výlet do Čech, protože odešla s kufrem a taškou neznámo kam, nebyl v podniku a nikdo ze známých ho dopoledne a podstatnou část odpoledne neviděl. Prý neopustil dům, ale přece jenom…

Komisař Kleinhuber si ho vzal na starost tentokrát sám. Bez mrknutí oka obvinil manžela mrtvé Inge z vraždy a tím získal povolení k domovní prohlídce. A k té přizval i matku zavražděné, protože jen ta mohla policistům pomoci. Což také udělala: ,2 jejích věcí, pane komisaři,” prohlásila rozhodně, „nic nechybí! Žádný kufr, žádná kabela, žádné prádlo a šaty, žádné boty.

Kromě toho, co měla na sobě, když…” Rozplakala se a nebyla k utišení.

„Tohle je také zajímavé,” ukázal komisař Leitnerovi kopii pitevního protokolu.

„Ten český doktor tvrdí, že vaše paní zemřela právě v tentýž den, kdy podle vás odešla s kufrem a dalším zavazadlem, které si ale, jak vidno, neodnesla…”

Leitner mlčel.

„Jistý svědek, mimochodem je to tentýž, který vám prodal pistoli, tvrdí českým kolegům, že vás a vaše auto pozná. Ještě pořád chcete tvrdit, že vaše paní od vás utekla a vy nevíte kam?” Komisař měl pohled chladný jako studený kov.

„Odkdy jste takhle příznivě nakloněni policii od vedle?” zeptal se Leitner. „To jim věříte každé slovo?”

„Časy se změnily, vážený pane.” Komisař se trochu rozzlobil. „Ale i dřív, pokud

144

by šlo o vraždu na hranicích a nevyjasněnou totožnost oběti, bychom spolupracovali.

Nešlo by to sice tak rychle, protože než bychom my i oni nasbírali stovky razítek a potřebných podpisů, jistě by to nějakou dobu trvalo, ale rozhodně bychom na vás přišli.

Společně. Ted je to pružnější a jednodušší.”

„Vy jste přesvědčen, že jsem to udělal?”

„Jistě. Na pistoli jsou otisky prstů. Tím, že jste ji zašlapal do bláta, jste je nezničil.

A dále mají v Čechách trasologickou stopu podrážky, která tu pistoli zašlapávala. Boty jistě najdeme u vás v předsíni, že?” usmál se komisař.

„Vzdávám to,” rozhodil Leitner rukama. „Myslel jsem si, že na druhé straně hranice budou ještě za deset let přemýšlet, kdo je ta ženská, ke které se nikdo nehlásí…”

„Motiv?” zeptal se komisař úsečně.

„Nenáviděl jsem ji. Už alespoň dvacet let. Ale nešlo se s ní rozvést. Napřed tu byly dcery. Ale když se vdaly a odstěhovaly, nešlo to zase. Kvůli penězům!”

, Jak tomu mám rozumět?” zajímalo Kleinhubera.

„Ona dokázala rozházet všechny peníze, které jsem kdy vydělal. Ještě když tu bylo východní Německo, a i v něm jsem se uměl o rodinu postarat, utrácela a dělala dluhy… Nic jsme neměli a já musel být rád, že žijeme v domě jejích rodičů, kde po nás nikdo nechtěl nájemné a poplatky. Ale těch řečí, co jsem si musel zejména od tchyně vyslechnout. Že prý nedokážu rodinu zabezpečit!

Pak jsem najednou mohl vydělávat daleko víc a v pořádných markách. Taky jsem to dělal, ale pořád to bylo stejné: utratila všechno, co jsem vydělal, a ještě si stě

žovala, že nemá svoje auto, zatímco jiné ženské… Tak jsem se rozhodl. Zajel jsem do Čech pro pistoli a schoval si ji na tom místě, kde našli Inge. Zbraň bych přes hranice nevozil… Tip, kde ji mám koupit, jsem dostal v Drážďanech. Věřil byste tomu? Pak už jenom stačilo vzít ji na výlet k sousedům. A přimět ji k procházce lesem kousek od hranic. Šla ráda… Jinak už nevím, jak bych vám svůj čin vysvětlil. To byste se mnou musel prožít celých uplynulých pětadvacet let, pane komisaři. Jinak to nemůžete pochopit.”

Leitner sklonil hlavu.

Komisař na jeho poslední větu neodpověděl. Skutečně to, co Leitner vypravoval, pochopit nedovedl. Byl totiž zapřísáhlým starým mládencem.

Osud jménem žena

Vězeňská brána byla od rána dokořán a dalo by se říci, že jí proudily zástupy právě propuštěných vězňů. Nic na tom neměnila skutečnost, že většina lidí v republice ještě spala po probdělé silvestrovské noci a jen ti zvlášť odolní teprve uléhali. Dozorci neměli na odpočinek ani pomyšlení. Nemohli si ten luxus dovolit. Ani na Nový rok ne.

Prezidentská amnestie jim přesně určovala, koho mají propustit, komu zkrátit trest. Nikoli jmenovitě, ale výčtem paragrafů trestných činů a prominutých měsíců a let. Vězni měli být propuštěni bez zbytečných prodlev, nikoli však chaoticky, stanovil předpis nižší právní síly, jenomže ti za mřížemi se domáhali co nejrychlejšího osvobození víc než vehementně.

František Pavlásek byl mezi těmi, kteří se sice rovněž radovali, že se dostanou z kriminálu dřív, než počítali, ale nikterak hlasitě nejásal. Naprostou většinu trestu si už odpykal. Pobyl za mřížemi přes deset let a do propuštění podle rozsudku mu zbývaly necelé tři roky. Když za ním tenkrát zaklaply dveře opatřené mříží, bylo mu třicet osm let. Zabil tenkrát šestnáctiletou dívku. I když se podle výroku soudu vlastně utopila. Advokát se tenkrát docela snažil, nestranný znalec z oboru medicíny k tomu taky řekl svoje, takže nakonec nestálo v rozsudku strohé vražda, ale pokus vraždy. Olince to mohlo být jedno. Ta už o tom nic nevěděla. Ale on nedostal patnáct let nebo dokonce ještě víc.

Senát tehdy dospěl k závěru, že třináct let odnětí svobody by odsouzenému mohlo k

145

nápravě docela stačit…

Pokoušel se tenkrát soudcům vysvětlit, že kdyby ho Olinka doopravdy milovala, nikdy by k tomu hroznému činu nedošlo. Vždyť on žil jenom pro ni, a když se pak dozvěděl, že ho podvádí s nějakým usmrkaným puberťákem… Řekl jí to do očí. Olinka však pomluvu rozhodně popřela. A znovu mu opakovala, že má jenom jeho a nikoho jiného. Věřil jí to, a docela rád. Připadal si vedle ní mužný, moudrý a šťastný. Dokonce velice šťastný. A také pyšný, že si vybrala právě jeho.

Po čase opět něco zaslechl, a tak se rozhodl, že si dá na svou Olinku větší pozor. Zejména když ho kamarádi z hospody popichují a smějí se mu, že nosí parohy jako jelen šestnácterák. Nedošlo mu, že to dělají schválně a že ho trápí s velkou dávkou radostné škodolibosti. Vždyť co je to za pořádek oni jsou už dávno spořádaně ženatí a otcové rodin, zatímco jejich vrstevník má stále volné ruce a může si vybírat z dívek čím dál tím mladších!

Bylo na tom něco pravdy. Pavlásek se skutečně o třicetileté a starší ženské, které by se k němu podle úsudku ostatních hodily, nestaral. Tvrdil, že to nemá cenu, proto

že ty pěkné jsou už dávno vdané, některé dokonce už podruhé, takže aby je dostal, musel by lézt do zelí kamarádům, a to se mu nechce. Svobodné v tom věku jsou potom buď šeredky, nebo nenormální staré panny, o které nemá zájem. Pak je tu sice ještě několik neprovdaných třicátnic, které vypadají velice slušně a dokonce je radost prohodit s nimi občas pár slov, jenomže to jsou tři doktorky, dvě inženýrky a jedna učitelka.

Nevdaly se pravděpodobně kvůli dlouhému studiu a zdá se, že jim samostatný život vyhovuje. Pokud by si hodlaly v budoucnu pověsit někoho na krk, rozhodně to nebude nedoučený zedník Pavlásek. Kdežto Olinka…

Olinka ho nakonec zradila. Řekla mu na břehu řeky, kde se spolu scházeli, že si v učení našla jiného, sedmnáctiletého, že ho má radši než jeho a že je to všechno tak nějak správnější, protože on by mohl být pomalu jejím otcem, a taky se jí kvůli tomu holky pošklebují…

Křičel na ni, prosil ji. Nebylo to nic platné. Trvala na svém a už se o tom nechtěla dál bavit: „Bylo to s tebou pěkné,” souhlasila. „Taky jsi byl můj první. Ale je konec!”

Policistům i později při vyšetřování a v průběhu hlavního líčení neustále opakoval, že neví, kde se to v něm vzalo. Ale skočil a chytil Olinku pod krkem a škrtil ji tak dlouho, dokud nepozbyla vědomí. Pak ji hodil do řeky. Nevěděl, zda byla mrtvá či živá.

Ale pitva vyloveného těla prokázala, že dívka nezemřela udušením z uškrceni, nýbrž utonutím. Proto mu místo vraždy připsali jen pokus. I když z jeho hlediska to vyšlo nastejno…

„Kam půjdeš, Pavlásek?” zeptal se ho jeden z vězňů, s nímž opouštěl bránu kriminálu.

„Nevím. Domů se nechystám. Alespoň natrvalo ne. Zajet tam sice musím, proto

že kdybych si nevyřídil papíry a pobyt, byly by nové mrzutosti, ale pak bych to nejraději zkusil v nějakém větším městě, kde mě nikdo nezná.”

„Mělo by to vyjít, říkali to přece i bachaři,” ujišťoval spíš sám sebe druhý amnestant. „Máme se obrátit na sociální kurátory. Měli by nám sehnat místa i s ubytováním.

Třeba na svobodárně, ale pořád lepší svobodárna než kriminál,” zasmál se a vykročil směrem k nádraží.

„Jé, pane Pavlásek, vy jste ten nejhodnější člověk, který tady pracuje,” posadila se třicetiletá Ilona Markušová na lavici v kotelně starého šestipatrového domu plného kanceláří. Jedno z poschodí měla na starosti jako uklízečka. A přinesla do kotelny obrovský koš zmačkaných i zcela netknutých papírů. Dotáhla ho vlastně tak na půl cesty.

Pak už se ho ujal František Pavlásek, který se tvářil, že má na chodbě něco důležitého na práci. Čekal na Ilonu a nechtěl ji promeškat.

Otevřel dvířka kotle, v němž se topilo převážně koksem, a naházel do plamenů několik kilogramů papíru. Většinou to byly nepopsané dopisní archy s natištěnými hla

146

vičkami, jenomže firmy se přejmenovávaly jako na běžícím pásu a sběrny už o papír pranic nestály. „To je Škody, Ilono,” povzdychl si. „Kdybych byl ženatý a měl děti, bral bych jim to domů alespoň na kreslení.”

„A vy nejste?” rozhodla se Ilona ověřit si to, co už dávno věděla.

„Nejsem. Nějak jsem to nestihl.”

„To já už se stačila i rozvést,” vytáhla Ilona z kapsy pracovního pláště cigarety a nabídla z krabičky i Pavláskovi.

„Neklapalo to?”

„Neklapalo,” povzdechla si Ilona. „Můj bývalý byl spíš do větru než na domácí pohodu. Tím nechci říct, že bych se občas ráda nepobavila, ale přece jenom všechno má svoje meze. Vždyť už nám také není osmnáct!” vyfoukla Ilona kouř hlasitě jako parní lokomotiva.

„Domácí pohoda,” zamyslel se Pavlásek. „To je něco, o čem se mi už léta jenom zdá.”

„Vy jste seděl v base?” zeptala se Ilona bez jakéhokoli ostychu.

„Seděl,” přikývl Pavlásek, vědom si, že nemůže zapřít to, co mají na personálním oddělení podniku v jeho papírech. „Deset let. A to mi ještě pustili na aminu.”

„Za politiku?” zajímalo Ilonu.

„Za vraždu.” Pavlásek si pomyslel, že částečná pravda je vždycky snáze obhajitelná než úplná lež. „Kterou jsem ale nespáchal,” dodal rychle. „Lépe řečeno šlo o ne

šťastnou náhodu. Jedna ženská sklouzla po srázu do řeky a utopila se. Já ji znal a úplně náhodou jsem šel pár metrů za ní. Jenomže to jsem policajtům nevysvětlil. Prý jsem ji do vody musel hodit! Tak mi přišili třináct let! Nespravedlivě!”

Ilona zahodila dokouřenou cigaretu a postavila se tak, že by se mezi ni a Pavláska stěží vešel jediný list papíru: „Nechcete přijít večer na kafe? Vy jste sám, já jsem sama, popovídáme si…”

František Pavlásek se té noci už na ubytovnu nevrátil. Zašel tam až následující den odpoledne, aby si vzal svých pár drobností a odhlásil se. Ještě ráno se však Ilony znovu zeptal: „Jsi naprosto pevně rozhodnutá? Jsem o dvacet let starší a…”

„O necelých dvacet let,” opravila ho Ilona. „Ale síly je v tobě jako v mladíkovi,”

zalichotila mu. „To můj bejvalej se k tobě nemůže ani postavit. Jsi jednička!”

„Jen to nepřeháněj,” usmál se ve tváři náhle rudý Pavlásek, který ani v nejmen

ším netušil, že alespoň jedním z důvodů, proč si ho k sobě Ilona stěhuje, je právě její bývalý manžel. Chtěla mu prostě ukázat, že když o ni nemá zájem on, najde se někdo jiný. Pár už jich v uplynulých měsících a týdnech bylo. Ale žádný z nich u Ilony nevydr

žel. Byli prostě přelétaví. Alespoň tak Ilona zdůvodňovala přítelkyním jejich náhlá zmizení.

František Pavlásek však od Ilony Markušové utéci nechtěl. A aby to dal najevo se vším všudy, objevil se s ní jednoho dne v oddací síni. Obešlo se to sice bez velké slávy, pouze za asistence svědků a několika známých, ale Ilona se tvářila jako navýsost šťastná nevěsta a o Pavláskovi nebylo třeba ani mluvit. Byl to jeho slavný den. „Žením se v letech, kdy jsou jiní dávno rozvedení,” komentoval několikrát svou padesátku, ale pokaždé byl Ilonou umlčen. „Jsi nejlepší ze všech, které jsem kdy poznala.”

„A že jich nebylo málo,” špitla jedna Ilonina přítelkyně druhé a obě se pobaveně zasmály.

Několik následujících měsíců uplynulo v klidu a pohodě. Jednoho dne však seběhla Ilona za manželem do kotelny a vytasila se s návrhem: „Podívej, ty tady vydě

láváš vcelku slušné peníze. Není to nic moc, ale přece jenom… Kdežto já jako uklízečka mám pořád nejnižší možné prachy. Sem tam mi dají odměnu, ale z toho přece nezbohatneme.” Pozorně sledovala manžela, jemuž na čele naskočila starostlivá vráska. „Tak jsem se rozhodla, že tady s tím seknu a půjdu dělat servírku. Jedna známá mi to nabí

zí… V takové obyčejné hospodě, ale není to zase žádný pajzl… Dobré pivo, vaří se tam,

147

jídlo si můžu brát i domů, a za pár korun… Slíbili mi pět tisíc na ruku a tuzéry k tomu.”

Podivila se, že Pavlásek mlčí a neříká vůbec nic.

„Ne,” prohlásil po delší době pevně a naprosto nekompromisně. „Do žádný hospody. Nepřichází v úvahu. Nesnesu, aby tě oslintaný dědci plácali po zadnici a ty sis to musela nechat líbit!”

„Nějak moc dobře víš, co se dělá servírkám!” vyrazila do útoku, přestože byla poněkud zaražená jeho postojem. Když vstupovala do kotelny, byla si jistá, že manžel udělá všechno, co mu navrhne.

„Taky jsem se do hospod něco nachodil,” řekl Pavlásek. „Zkrátka jsou věci, o kterých se už nebudeme nikdy bavit. Moje žena servírkou nebude a dost!”

Ilona Pavlásková nastoupila v restauraci U Lípy od následujcího pondělí. Svého muže postavila před hotovou věc. „Bud ber, nebo se spakuj a odstěhuj se zpátky na ubytovnu,” řekla rozhodně. „Tahle práce mě bude bavit daleko víc než uklízet kanceláře a záchody. Jestli to nechápeš, máš smůlu!”

„Jenomže v hospodě se dělá na směny. Dvanáctky, šestnáctky, dlouhý týden, krátký týden… Já chodím taky na směny, to se pak může stát, že se třeba i několik dnů za sebou neuvidíme,” stěžoval si Pavlásek.

„Když by nám to nevyhovovalo, tak toho nechám. Ale za zkoušku nic nedáme. A kdybych vydělala dost peněz, mohli bychom si koupit třeba i nějaké starší auto…” Vědě

la velice dobře, že manžel již kapituloval. „A aby ti nebylo doma smutno, když já budu v práci, můžeš si najít nějakou zábavu. Třeba chodit na ryby, na fotbal… Vždyť ty pořád jenom sedíš doma, člověče!”

„Zatím mi to vyhovovalo.”

„Tak seď dál… Hele, je potřeba vymalovat, spravit vodovod, natřít okna… Myslíš, že by tě to bavilo?”

„Uvidíme,” řekl Pavlásek a posadil se do křesla, aby pustil televizor, jehož obraz už nebyl ani moc barevný, ani ostrý.

„Vidíš, pak si třeba koupíme nějakou japonskou bednu,” sedla si mu Ilona na klín.

Za chvíli nevěděli ani to, že televizor zapomněli vypnout.

Téměř dva měsíce Pavlásek manželčinu restauraci ignoroval. Vrchní číšník to dokonce při nejedné příležitosti hlasitě oceňoval: „To je správný, holka. Za mnou sem moje stará taky neleze. Proč by mě měla navštěvovat na pracovišti a zdržovat, že jo.”

Pak se jednoho večera objevil ve dveřích. A nebyl právě nejstřízlivější. Posadil se do kouta k prázdnému stolu a zapálil si vyklepanou startku: „Pivo,” poručil vlastní manželce, když k němu okamžitě přiběhla.

„Co tu děláš, Fando?” zeptala se ho, zaskočená jeho náhlou přítomností.

„Budu tu pít pivo!” Díval se na ni, jako by nevěřil, že je to ona. „Jestli mi ho přineseš.”

„Nechceš jídlo?” koktala. „Řekla bych kuchařovi, aby ti udělal něco extra…”

„Chci pivo,” trval neústupně na svém. „Jsem host jako každý jiný. Ty se starej o obsluhu a já budu pít svoje pivo. Pak možná půjdu domů, možná na tebe počkám,” dodal neurčitě.

Otočila se a kráčela k pípě. Něco řekla výčepnímu a ten se na Pavláska přátelsky zakřenil. Pavlásek ho však sotva vnímal. To podstatné, co si uvědomoval, byla neskutečně krátká a těsná manželčina sukně a černé tričko s hlubokým výstřihem, pod nímž neměla podprsenku. Když se před některým hostem při roznášce piva více předklonila, mohl dotyčný zahlédnout plná pevná ňadra i s bradavkami…

„Tady máš to pivo, je to plzeňská desítka, výčepní tvrdí, že nejlepší široko daleko. Pro tebe ji natočil jako hladinku, tak nekoukej na míru. Až ji vypiješ, dá ti další takovou. A zadarmo. Dneska jsi jeho host, říkal.”

Pavlásek mlčky vypil tři piva a pak se zvedl. Poděkoval klidně výčepnímu a polo

žil na zinkovou pípu třicet korun, ačkoli to muž v bílém plášti odmítal. Ilona s ním vyšla

148

před restauraci: „Není to tu špatný, že jo.”

„Až na to, že je to tu samej chlap!” vykřikl Pavlásek.

„Když budu dělat servírku v cukrárně, bude to jiný, ale tohle je hospoda, pochop to už konečně!” rozčilila se Ilona. Z kdysi příjemného mužského se stává protivný dě

dek. Nejraději by ji uvázal doma ke stolu a pouštěl by ji pouze na nákupy do samoobsluhy.

„Oblíkáš se a chováš jako kurva!” pokračoval Pavlásek nenávistně. „Podívej se na sebe!”

„Patří to ke kšeftu,” bránila se Ilona.

„Proto z takovýho kšeftu vypadneš. A hned!”

„Nikdy!” odsekla mu a vrátila se do výčepu.

Na nejvyšší míru uražený Pavlásek se otočil na podpatku a kráčel k domovu.

Když byl zhruba v polovině cesty, uvědomil si, že se s Ilonou vlastně pohádali. A to dost vážně. Jenomže tohle přece nechtěl… Rozhodl se pro návrat. Nic se nemá řešit s horkou hlavou. Pivo už si nedá. Jenom řekne manželce, že si o všem ještě jednou popoví

dají v klidu a bez emocí. Stiskl kliku a vešel do hospody. První, co uviděl, byla Ilona stojící u stolu, u něhož seděli dva mladí chlapi. Víc než pětadvacet jim být nemohlo. Všichni tři drželi v nikách skleničky fernetu. „Na zdraví,” řekl jeden z nich a hodili kořalku do sebe. „Ještě jednou, mladá paní,” obejmul ji druhý v pase tak, že ji vlastně držel prsty za ňadro. Ilona se mu sice vykroutila, ale trvalo jí to dost dlouho.

Když se otopila a uviděla ho ve dveřích, zbledla vzteky: „Co čumíš?” vpálila mu do obličeje. „Tak jsem si dala frťana. A co?”

„Nic,” zaskřípal zuby. „Tak já si dám ještě jedno pivo.”

Usadil se poblíž výčepu, protože jeho původní stůl v rohu byl už obsazen. „Po

čkám na tebe a půjdeme spolu domů,” podíval se na hodinky. „Máme si toho hodně co říct. Stejně za chvíli zavíráte.”

Ilona zadržela dech, aby neprozradila svoje zklamání. S tímhle rozhodně nepočí

tala. Když manžel prve odešel, přijala pozvání na skleničku od dvojice veselých mladých mužů. Nebyli jako Pavlásek neustále nabručení, dávali zřetelně najevo, že o ni stojí, a jeden z nich dokonce významně položil vedle účtenky, na kterou jim psala útratu, svazek klíčů, aby pochopila, že mají kam jít. Pochopila to naprosto přesně. Jediné, co nevěděla a mohla se o tom jen domýšlet, byla technická stránka věci: Bude mě chtít jeden, nebo oba? Po sobě, nebo najednou? Uvažovala o tom, a i když nedospěla k žádnému konkrétnímu závěru, docela se na pokračování dnešního večera těšila a byla ochotna přizpůsobit se všem požadavkům. Konečně se zase trochu odváže. Málem by už zapomněla, jak se to dělá! A dala oběma hostům na vědomí, že není proti jejich ná

vrhům, ale nemůže odejít dřív, než tady zavřou… A když už se to tak pěkně rozběhlo, musí přijít Pavlásek!

„Pivo si klidně dej,” promluvila konečně, „ale dneska nemá cenu, abys na mě čekal, budeme dělat inventuru a to se protáhne až do rána.”

„O ničem takovém jsi předtím nemluvila.”

„Nevěděla jsem to.”

„Nevadí,” řekl klidně. „Stejně počkám. Třeba bych vám mohl s něčím pomoct.”

Pochopila, že se ho nezbaví. Ale byla odhodlána dotáhnout dnešní slibně se vyvíjející avantýru až do konce. „Až vám dám znamení,” šeptala dvojici mužů, když jim počítala účet, „tak se zvednete a půjdete. Já vyběhnu zadem. Sejdeme se za druhým blokem činžáků. Jinak to nejde.”

Během několika následujících minut proběhlo všechno přesně podle jejích pokynů. Oba pánové odešli předem. Ilona to vzala přes kuchyni. S vrchním už byla domluvená, i když mu samozřejmě plnou pravdu nepověděla. Jen něco o tom, že potřebuje Pavláska naštvat, aby sem za ní podruhé bez předchozí domluvy nechodil.

František Pavlásek pochopil poměrně brzo, že s ním jeho žena sehrála nepříliš

149

poctivou hru. Vzteky bez sebe opustil restauraci U Lípy a vydal se téměř najisto k nejbližšímu nočnímu podniku. Na to, aby zapadli do kvartýru, je ještě brzo, uvažoval. Navíc se potřebujou ještě trochu rozdovádět… Na pivo nepůjdou, spíš na víno a na panáka. A nebudou běhat zbytečně po ulicích, abych na ně náhodou nenarazil. Vstoupil do nevelké, a přesto téměř prázdné vinárny, která vítala své hosty pozdě večer a vyprovázela je brzo ráno. Ilonu uviděl hned. Nerozmýšlel se ani okamžik. Došel ke stolu, popadl ji za ruku a nařídil jí: „Zvedej se. Jdeme domů!”

„Neobtěžujte dámu,” strčil do něho jeden z mužů. Ilona se snažila vyškubnout a udeřila ho při tom volnou rukou do obličeje. „Pusť, ty kreténe!”

Pustil ji jenom proto, aby mohl z kapsy kalhot vytáhnout dýku. Bodl jenom jednou. A zasáhl Ilonu přímo do srdce.

U soudu tvrdil, že to byla nešťastná náhoda, neboť Ilona naběhla na nůž, kterým se chtěl bránit proti napadení ze strany obou mužů. Soud tuto obhajobu nepřijal a uložil mu mimořádný trest odnětí svobody v délce sedmnácti let.

Výchovný úder

Ačkoli bylo teprve něco málo po čtvrté hodině odpoledne, hospoda Pod Hájem šuměla jako horská bystřina. Přitom její majitel velice dobře věděl, že za nějaké dvě hodiny se při dnešní konzumaci změní bystřina v dravou řeku, aby z ní před uzavírací hodinou byla pravá Niagara. To už nebude slyšet vlastního slova a číšníkům se začnou dělat na chodidlech mozoly. Harmonikář Kučera, který teď klidně hraje mariáš, natáhne svoji fňuknu tak důkladně, jako by chtěl přetrhnout měchy, a hospoda začne spolu s ním jeden z nejpopulárnějších popěvků štamgastů: „Nepudeme domů, až ráno, až ráno…”

Takových dnů není sedm do týdne, a tak se majitel osobně snažil, aby bylo pivo jaksepatří chladné a aby ho točili dobrou míru, protože by se nehodilo mužské jakkoli rozčilit. Dneska se v největším podniku ve městě bralo a vše nasvědčovalo, že by tohle odpoledne a noc nemusely skončit pro hostinského finančním fiaskem.

„Co si přeješ, Pepíčku?” díval se svrchu na desetiletého kluka bez tašky a bez džbánu, kterého tady, jak si alespoň myslel, v minulosti už několikrát zahlédl. „Cigarety?”

„Je tu táta?” zeptal se kluk a na hostinského se ani nepodíval. Jeho oči byly plně soustředěny na pozorování lokálu. „Je,” odpověděl si sám a začal se prodírat houštinou židlí k jednomu z mnoha stolů. Ryšavý muž sedící zády ke dveřím se na něho otočil, až když ho kluk rýpnul do žeber: „Ahoj tati!”

Václav Seidl zamžoural očima, kdo že ho to vyrušuje od partičky. Měl zrovna list na durcha, ovšem se dvěma chytáky, jednu díru by však mohl ucpat talonem. Mám do toho skočit? uvažoval a ptal se sám sebe. „Ted mi dej pokoj!” Nepodíval se do strany, protože dobře poznal hlas svého nejstaršího potomka.

„Já jenom, že máma říkala…

„Mlč chvíli. A dej si limonádu.”

Soused po jeho pravici řekl na barvu špatná a rozhodl se hrát vala. V Seidlovi se rozlilo příjemné blaho. Ted už bude v talonu jistota. Hrábnul po dvou odhozených kaních. A taky byla. „Velkej,” prohlásil s chladnou tváří hráče pokeru.

„Flek na něj,” dal se zmást jeden z dvojice jeho protivníků.

„Větší!” zajásal Seidl, a když už nikdo nic nedodal, hodil karty na stůl, aby všichni viděli, že nemá smysl hrát, že je všechno jasné.

Chlapi sáhli pro peníze. Ale nikdo se nečertil, protože ve dvacetníkovém mariáši se toho za jedno odpoledne zase až tak moc vyhrát nebo prohrát nedá. Ve srovnání se cvikem, okem nebo dokonce ruletou to byly částky úplně nepatrné. O stokoruně se tu mluvilo následujících čtrnáct dní a o větší výhře nebo prohře nikdo nevěděl.

„Máma říkala, abys už šel domů,” opakoval Karel Seidl, ale opět se to nesetkalo

150

s příznivou odezvou. „Dej si buřta. Opečenýho,” radil mu otec. „Já si ještě hodím jednou do kola a jdu.” Hrábnul po dalším pivu, které před něj postavil číšník.

„Máma říkala, že ti už podruhé ohřívá oběd,” trval syn na otcově odchodu.

„Dejte mi pokoj s jídlem.” Seidl si objednal becherovku. „Ted se bavím, jde mi karta, prostě řekni mámě, že ještě chvíli posedím.”

Desetiletý chlapec si hlasitě povzdechl, ale rezignovaně opustil místo vedle otcova boku. Udělal, co měl. Jemu máma nic vyčítat nemůže… U výčepu si objednal malou čokoládu: „Táta to zaplatí,” řekl hostinskému a ten bez protestů souhlasil.

„Cože?” chytila se o několik minut později Seidlová za hlavu. „Že ještě nepůjde?”

„Prý za chvíli,” odpověděl syn a chystal se vyběhnout ven za kamarády.

„Tak to tedy ne,” rozhodla Seidlová. „Běž tam ještě jednou a řekni mu, ať si v té zatracené hospodě třeba chcípne, ale ať mi pošle výplatu. Musím nakoupit. Nebo jste všichni ráno bez snídaně!”

„Mami,” pokoušel se ji obměkčit syn. „Já už tam nepůjdu.”

„Ale půjdeš,” trvala matka zarputile na svém. „Je to tvůj tatínek,” dodala nelogicky, jako by chlapec mohl za to, že otec sedí v hospodě, pije a hraje karty o peníze. „A koukej sebou hodit!” vystrčila ho na chodbu.

Karel se zastavil až před domem. Chvíli přemýšlel a pak se rozhodl pro následující řešení: Napřed si půjde s klukama chvíli hrát a teprve potom skočí do hospody. To už bude tolik hodin, že se i táta zvedne…

Krista Seidlová seděla u stolu a nervózně kouřila jednu cigaretu za druhou. Tušila, že se Vašek zase opije. To by jí snad ani tolik nevadilo, jen kdyby při tom neutratil spoustu peněz. Znala ho už dost dlouho na to, aby věděla, jaké mají jeho opilecké flámy průběh. Nejprve pomalu usrkává dvě piva, že prý se za chvilku zvedne a půjde domů.

Pak vezme do ruky karty a vyhraje pár korun, což je důvod, aby se ještě chvilku zdržel a poručil si další pivo. Když bude mít páté, přestane mu chutnat, a tak si objedná becherovku. Ta mu ale spraví chuť natolik, že bude v téhle kombinaci pokračovat: pivo, becherovka, pivo, becherovka. Když bude mít třetí becherovku a osm piv, přestanou ho karty bavit a začne zpívat. Pro svlažení hrdla si dá další pivo… Pak se bude s kdekým bratříčkovat, objedná málem polovině hospody kořalku, nakonec to také zaplatí a odklopýtá domů lehčí o pět set, možná o tisícovku.

Když nejde do hospody, je to málem vzorný manžel. Jenomže on do těch putyk musí alespoň jednou za týden. Naštěstí většinou jen s drobnými v kapse. Jednou v mě

síci, při výplatě, je z něho grand. Ne při záloze, to bere ubohých osm stovek, ale při dobírce, když má v sáčku šest i víc tisícovek. Je to velice šikovný svářeč, alespoň to o něm v podniku říkají. Ale když za nimi přišla, že pokaždé, když bere výplatu, propije okolo tisícovky a že mají doma tři děti, jestli by to tedy nešlo, aby dávali manželovu dobírku do jejích rukou, zdvořile, ale důrazně ji vyprovodili před podnik. „Ne, na to byste musela mít v ruce bud manželem podepsanou plnou moc, nebo rozhodnutí soudu.”

O plnou moc si říci netroufla a k soudu by nešla za žádnou cenu. Vždyť to s Vaš

kem jinak docela jde…

Podívala se na hodiny nad dveřmi a zalamentovala jako kdysi její maminka: „Po

šli posla pro osla a zůstane tam posel i osel.”

Přibližně v tutéž chvíli si Karel Seidl uvědomil, že od doby, kdy byl vyslán z domu, uplynuly už nejméně dvě hodiny. Velice nerad opustil kamarády a loudavým krokem se vydal k hospodě Pod Hájem. Vešel dovnitř a v prvním okamžiku si myslel, že je někde jinde. Hospoda se málem otřásala v základech. Jeden chlap překřikoval druhého, sklenice rachotily při přípitcích, roznášela se zelená, fernet a bůhvíco ještě. „Tatínku,”

zarazil se chlapec, protože si nemohl vzpomenout, co má vyřídit. Věděl jenom, že to není tentýž požadavek jako poprvé. „Už vím,” vzpomněl si. „Máš poslat mamince výplatu, aby mohla jít nakoupit!”

„No tohle snad není pravda,” vykřikl někdo u stolu. „Ty ženský jsou nemožný.

151

Žádná neudrží korunu, hospodaří pořád s mankem a jenom by chlapy ždímaly o peníze.

Já bych nedal!” zašermoval ukazováčkem před Seidlovým obličejem. „Jsme přece trochu hrdý, nebo ne?”

Seidl se kalnýma očima podíval na syna: „Co si to s tvou matkou dovolujete? Obtěžovat mě, když se bavím s kamarádama? To se zakazuje!” Málem se mu podařilo převrhnout pivo.

Karel by se nejraději neviděl. „Tati, já za to nemůžu, máma říkala…”

„To si necháš líbit?” provokoval kdosi Seidla. „Aby do tebe kluk hučel jak do sudu? Vraž mu jednu výchovnou a ať se kouká ztratit. Na návštěvy hospod má ještě dost času.”

Za normálních okolností Václav Seidl své děti nebil. A když už to muselo být, tak jenom symbolicky a přes zadek. Tentokrát však, vědom si, že je sledován, vlepil synovi pořádný pohlavek. Až mu střapatá hlava poskočila.

„Tak se tady třeba uchlastej!” vyhrkl překvapený Karel a jen s obtížemi se stačil vyhnout dalšímu úderu.

„Tak to si ty dovoluješ k tatínkovi?” slyšel ještě v zádech, když za sebou zavíral dveře lokálu.

„Víckrát už tam nejdu,” oznámil matce. „Otloukat se nenechám. Příště si tyhle věci vyřizujte mezi sebou a mě do toho netahejte.”

„Já se z vás zblázním,” dala si Krista Seidlová na čelo mokrý ručník. Hlava ji holívala dosti často a kdykoli se rozzlobila nebo se dostala do stresu, stávala se bolest naprosto nesnesitelnou. „A víš, co udělám?” rozhodla se najednou. „Já tam pro něj dojdu sama!”

Vyběhla z bytu a syn už jí nestačil říci, aby si alespoň sundala ten ručník, uvázaný ve stylu tenisových čelenek, ale ne s takovou elegancí. Hospoda se jí také začala smát, sotva se objevila uvnitř. Neuvědomila si, proč se jí smějí. Věděla však, že smích patří jí a že ji tím smíchem ponižují. „Pojď domů,” naklonila se nad manžela a pokusila se, aby její slova nezněla výhružně.

„Až se mi bude chtít, maškaro.”

Sáhla si na čelo a ručník si sundala. V očích měla slzy. Proč ji před těmi opilci uráží, když doma takový nebývá? Ne snad že by to byl sladký partner a milenec, jak se o nich píše v zamilovaných románech, ale vcelku je to naprosto normální mužský. Ně

kdy lepší, někdy horší. Žít se s ním dalo. Když nepil…

„Pojď domů, prosím,” zkusila to ještě po dobrém.

„Táhni,” odsekl jí za halasného souhlasu ochmelků Seidl.

„Tak já tedy potáhnu, ale ty už se vracet nemusíš. Bude totiž zamčeno a budeš mít kufr za dveřmi! Pak můžeš táhnout ty!”

Seidl vyskočil, jako by ho někdo vyhodil ze židle. „Řekni ten nesmysl ještě jednou a koupíš výchovnou jako ten kluk.”

„Budeš mít kufr za dveřmi!” opakovala a dívala se mu tvrdě do očí.

Udeřil ji víc než prudce. Někteří svědci později tvrdili, že to bylo zavřenou pěstí, on sám však trval na otevřené dlani.

Kristina Seidlová se zakymácela, ale neupadla. „Ty hajzle!” plivla na něj. „Už tě nikdy nechci vidět!”

Hospoda ztichla. Najednou už to nebyl dobrý vtip. Ženské se tlouci nemají. A pokud už k tomu musí dojít, pak nikoli na veřejnosti… Trvalo to alespoň půlhodinku, než se zábava opět trochu rozproudila, aby nakonec skončila úplně. To když vstoupil do lokálu naprosto cizí člověk a vykřikl ze všech sil na hostinského: „Zavolejte doktora. Před dveřmi vám leží ženská. Mám strach, že je mrtvá!”

Muž se bohužel nemýlil. A okolo Václava Seidla bylo najednou u stolu prázdno:

„On ji tou ránou zabil! Dal jí pěstí na spánek!”

Policie odvezla Seidla do věznice a obvinila ho z ublížení na zdraví, jehož ná

152

sledkem byla smrt. Děti putovaly k matce Kristiny Seidlové, mrtvé tělo na pitevnu. Vy

šetřovatel chtěl mít naprostou jistotu, zda úder mohl být skutečně smrtelný.

Odborníci z Ústavu pro soudní lékařství otevřeli lebku mrtvé a dospěli k překvapivému závěru: Seidlová měla na jedné důležité mozkové cévě takzvanou výduť. Céva byla tedy velmi zeslabená. Nemělo to sice nic společného s jejími bolestmi hlavy, ale stalo se to příčinou smrti, i když na vyšetřovatelovu otázku, zda výduť praskla v souvislosti s úderem, nedali znalci z oboru medicíny jednoznačnou odpověď. Jeden z nich později u soudu vypověděl: „Je to velice pravděpodobné, ale v zájmu objektivity musím dodat, že výdutě mozkových či srdečních cév praskají a způsobují smrt naprosto neo

čekávaně a někdy i bez jakékoli mechanické příčiny. Například ve spánku… Výduť toho rozsahu, jakou jsme u mrtvé objevili, by mohla prasknout kdykoli, třeba i na toaletě po zatlačení nebo při nějaké zvýšené námaze…”

Předseda senátu svoji otázku zopakoval a znalec se znovu přidržel své široké odpovědi: „I sebemenší úder do hlavy by této ženě mohl způsobit smrt, ale jak už jsem řekl…”

I na základě tohoto posudku rozhodoval soud o vině a trestu. Uznal Václava Seidla vinným z ublížení na zdraví, jehož následkem byla smrt. Trestní zákon stanovuje za tento čin rozpětí trestu od tří do osmi let. Soud se v tomto konkrétním případě rozhodl pro pět let odnětí svobody.

Jak na chodbě po vyhlášení rozsudku kdosi z hospodských hostů poznamenal, na výchovný pohlavek je to dost, na smrt mámy tří dětí málo. Nikdo s ním však na toto téma rozhovor nezavedl…

Stoprocentní plán

Čerpací stanice pohonných hmot na poloviční cestě mezi dvěma okresními městy patřila k těm, u nichž bývá provoz víc než rušný. Otevírá se tu v sedm hodin ráno, zavírá v sedm večer. V turistické sezóně se na nějakou tu hodinu navíc vůbec nekouká, takže není nic neobvyklého, když se značka se zákazem vjezdu objeví před výdejními stojany až někdy o půlnoci. Od jara do podzimu tu v každé směně pobíhají mezi osobními auty a kamiony nejméně dva lidé z obsluhy. A ještě mají co dělat, aby ten nepřetr

žitý nápor zvládli. Vždyť kromě pohonných hmot prodávají ještě autodoplňky, potraviny a pití, cigarety, magnetofonové kazety, noviny a časopisy. Tržba podle toho také vypadá. Ale i kdyby byla třeba trojnásobná, nejpozději o půlnoci čerpadlo zavírá. Obsluhují

cími jsou totiž až na jednu výjimku samé ženy a ty na pokus nájemce alespoň přes léto zavést nepřetržitý provoz odpověděly naprosto jednoznačně: „Klidně, ale až bude čerpadlo spojeno nějakým solidním poplachovým a bezpečnostním zařízením přímo s policií. Protože jinak by nás tu mohl ve stylu doby někdo oddělat jak králíky.”

Majitel sice namítal, že k úhoně lze dojít i za denního světla, ale byl odbyt argumentem, že k přepadení benzinových pump dochází podle statistiky nejčastěji nad rá

nem, kdy se provoz na silnicích rovná téměř nule.

Když se pak nájemce dozvěděl, kolik by musel zaplatit za napojení na pult centralizované ochrany soukromé bezpečnostní agentury, aniž by mu majitel přidal na tuto investici byť jenom desetihaléř, nechal vše při starém. Mohl by samozřejmě stávající personál okamžitě propustit a přijmout nové síly, ochotné pracovat přesně podle jeho požadavků, jenomže právě to udělat nechtěl. Všechny ženské i důchodce Baloun byli ještě ze staré školy, která sice nevylučovala vydělat si nějakou korunu bokem třeba i na úkor firmy, ale tvrdě odmítala sprostou zlodějnu a okrádání ve velkém. Nájemce velice dobře věděl a správně tušil, že dostat se do rukou sehrané party kolem stojanů, neměl by časem možná nejen na nájem…

A tak zůstalo všechno při starém a v noci světla na stojanech čerpadel nesvítila.

Tentokrát však bylo už pomalu jedenáct hodin, pršelo jako z konve a pumpa mě

153

la být dávno zavřená, ale zelená světla zářila jako za plného provozu. Dokonce i otevřené dveře do místnosti s doplňkovým prodejem jako by zvaly dál. Řidiči staré sanitky se to pranic nelíbilo. Když se tady v půl šesté večer zastavil pro cigarety, stěžovala si Lucie Čermáková, že už má všeho plné zuby a bude ráda, až to v sedm hodin zamkne, nastartuje svého malého polského fiata a pojede domů. Už od oběda tu poletuje sama.

Kolegyni nebylo dobře, točila se jí hlava, dvakrát málem upadla, tak ji poslala domů…

„Paní doktorko,” otočil se řidič na svou spolujezdkyni, s níž sloužil pohotovostní službu, „já bych se podíval k pumpě, jestli vám to nevadí.”

„Vám se tam nějak zalíbilo,” souhlasila doktorka Pánkova a pokusila se natáhnout své dlouhé a krásné nohy, které ovšem v bílých a nepříliš padnoucích kalhotách nikoho neprovokovaly. Pánkové bylo osmadvacet, měla za sebou normální službu na obvodě a ráno se tam opět vracela. Kdyby zavřela oči, usnula by, jako když ji do vody hodí. Ještě štěstí, že dnešní noc má zatím klidný průběh. Dvě chřipky a jeden žlučníkový záchvat, od něhož se právě vraceli na základnu.

„Paní doktorko, rychle!” volal řidič a otevíral dveře sanitky na její straně. Zcela automaticky sáhla po kufříku a vyskočila.

„Co se děje?” Běžela za řidičem k čerpadlu. Za svou nedlouhou praxi se už nau

čila rychlým přechodům ze spánku k naprosté bdělosti.

„Lucka Čermáková. A mám strach, že je…”

„Je,” vstala po několika okamžicích lékařka od asi čtyřicetileté ženy, ležící na podlaze. „Někdo ji zastřelil. Ale tak nějak divně…” Dívala se na spoušť panující všude okolo. Tím divně mínila lékařka přítomnost krvavé stopy, která nasvědčovala, že se Čermáková před smrtí ještě pohybovala.

„Lupiči,” sykl řidič, když si všiml otevřeného trezoru a přestřiženého telefonního kabelu.

„A vrazi…” Lékařce nebylo do řeči, přestože smrt do jisté míry patřila k jejímu povolání. Na takovouhle však nebyla ani zvyklá, ani připravená.

„Co budeme dělat?” zeptal se šofér, který byl sice dvakrát tak starý jako lékařka, ale odjakživa jednal jen podle pokynů doktorů a doktorek. Jediné, do čeho si nenechal mluvit, byl výběr trasy k pacientovi a způsob jízdy.

„Zavolejte vysílačkou do nemocnice. Ať vyrozumějí policii. My tu počkáme, než přijedou… Kdyby nás někdo hledal, ať nám sem dají vědět. Doufám, že si policie pospí

ší.”

Výjezdová skupina v čele s vyšetřovatelem byla u čerpadla za necelých dvacet minut. Inspektor Šobr vyslechl bleskově nejprve doktorku a pak řidiče. „Ještě se s vámi spojím. Ted už vás nechci zdržovat.”

Sanitka odjela a na její místo se postavil černý pohřební vůz.

„Čermáková zemřela mezi šestou až osmou hodinou večer,” informoval inspektor Šobr svoje lidi. „Když jsem na doktora hodně naléhal, řekl, že podle tělesné teploty by to mohl upřesnit na sedm. Vycházejme tedy prozatím z toho, co víme bezpečně: Ještě v půl šesté byla Lucie Čermáková naživu, jelikož si u ní řidič sanitky Mičánek kupoval cigarety.”

Skupina pěti mužů souhlasně kývla. „Já bych vyhlásil alespoň místní pátrání,”

navrhoval nejmladší člen kriminálky podporučík Šálek. „Budeme hledat všechny řidiče, kteří po půl šesté brali u pumpy benzin nebo naftu.”

„Jenomže v žádném případě nemáme jistotu, že důležití svědkové, kteří by nám mohli něco říci, nebydlí třeba až na druhém konci republiky. Já s tebou souhlasím,” obrátil se Šobr k Šálkovi, „ale chtěl bych celostátní relaci v televizi, rozhlasu a tisku. Jiná podle mého nepřinese výsledek.”

A tak se po nezbytných průtazích způsobených schvalováním na vyšších místech policejního sboru objevila v celostátních sdělovacích prostředcích zpráva, že kriminalisté v Pálkově hledají svědky, kteří dne toho a toho po osmnácté hodině a třicáté mi

154

nutě zastavili u benzinového čerpadla na silnici první třídy mezi Pálkovém a Dlažkovicemi. Došlo zde k závažnému trestnému činu, a proto…

Telefonátů na lince sto padesát osm bylo šestnáct a byly skutečně z celé republiky. Kupodivu se však ukázalo, že největší cenu má výpověď místního občana Oldřicha Kužela, který se svým zánovním favoritem zastavil u čerpadla několik minut po devatenácté hodině. Tušil, že je už pozdě, ale když viděl mezi stojany stejného favorita, jakého má on, rozhodl se postavit za něj. Jenomže z jedněch dveří vyšel nějaký muž v montérkách se značkou zákazu vjezdu na trojnožce a Kuželu vehementně odháněl. Nezbylo mu tedy nic jiného než zařadit zpátečku a vycouvat.

„Všiml jste si něčeho zajímavého?” ptal se Šobr klidného muže středních let.

„Řekl bych, že ano. Značky toho auta.”

„A pamatujete si ji?”

„Představte si, pane inspektore, že ano. Bílý favorit, AEC 4286.”

Šobr by muže sedícího naproti němu málem obejmul. Místo toho mu nabídl kávu a další cigaretu. „Jak jste si to dokázal tak zapamatovat?”

„To je těžké,” pokrčil rameny Kužela. „Vlastně ani nevím. Ale je fakt, že jsem se divil, co tady u nás dělá v pražském autu chlap v montérkách… Já vím, že je to blbost, ale mně to tak přišlo… Já se na to číslo snad ani nedíval, ale když to tak vezmu, jsem ročník čtyřicet dva…”

Inspektor poděkoval, vyprovodil Kuželu před kancelář a pak zavolal na dopravní službu: „Kluci, sežeňte mi všechno okolo bílého favorita pražské poznávací značky…”

Odpověď dostal během necelých dvou hodin: „Auto bylo majiteli odcizeno již před měsícem a do dnešního dne se nenašlo. Stačí?” sděloval mu mladý hlas.

Šobr zavěsil rázněji, než bylo zapotřebí. Měl to čekat. Takhle se to přece dělá.

Svoje auto si na takovouhle akci vezme jenom blázen… Jenomže ten chlap, jehož Ku

žela naneštěstí nedokázal pořádně popsat, protože věnoval pozornost bezpečnému vycouvání, loupež dozajista připravoval. Auto musel mít nejméně tři týdny někde schované. Teď už může být klidně třeba v Polsku, ale před vraždou muselo být v republice.

Nejspíš zamčené v garáži, uvažoval.

„Šéfe,” strčil do Šobrovy kanceláře hlavu jeden z členů skupiny, „podle nájemce čerpadla bylo v trezoru nejméně osm set tisíc v hotových penězích. Dělal si údajně inventuru a dospěl k tomuhle číslu.”

„Vypadá solidně?” zajímalo Šobra.

„Dost solidně,” opáčil kriminalista. „Když odečteme dvě stě tisíc, může to sedět.”

„Každopádně se ztratilo víc než půl milionu?”

„Za tím bych stál,” souhlasil kriminalista a čekal na další pokyny.

„Zajdeš za Miladou Frolíkovou.”

„To je ta druhá ženská od pumpy?”

, Jo. A zjistíš, co jí ten den bylo.”

„Že musela odejít?”

„Nic jiného nás zatím nezajímá.”

Poručík Vlásek si pod bundou narovnal podpažní pouzdro se služební pistolí a s úsměvem opustil policejní budovu. Ještě před rokem chodil po chodníku. Bylo to sice spíš ježdění v hlídkovém voze, kdo taky dneska chodí pěšky, ale pak zkusil, jestli by ho nevzali na kriminálku, a ono to vyšlo. Docela si ho pochvalují… Je to krásná práce, říkal si, když vstupoval do domu, kde dole na zvoncích bylo kromě jiných i jméno Frolíková.

Jenom té krve by u toho mohlo být míň…

Inspektor Šobr se stále ještě nedostal z kanceláře na čerstvý vzduch. Před několika minutami mu přinesli zprávu z pitevny a z balistické laboratoře. Čermáková byla zasažena do plic a do žaludku dvěma střelami vypálenými z ruční zbraně ráže devět milimetrů. Po prvním zásahu ještě žila a snažila se odplazit do bezpečí. Druhý zásah ukon

čil její život i trápení. První střela ji zasáhla vestoje, druhá vleže.

155

Do místnosti vpadl jako povodeň poručík Vlásek: „Šéfe,” hlásil překotně, aniž čekal na to, až dostane souhlas, což bylo u policie a kriminálky zvlášť vždycky zcela běž

né, neboť kriminalisté nechtěli mít se srážením podpatků a dovolováním se promluvit nic společného. „To byla pecka!”

„Tak to vyklop,” povzbudil ho Šobr.

„Představ si, že já zazvoním u té Frolíkové a on mi otevře Čermák!”

Inspektor málem povyskočil na židli. V místnosti, kde ležela mrtvá žena, zajistil technik několik otisků prstů. Mezi nimi byly i otisky Pavla Čermáka. Měli ho v evidenci, protože byl před několika lety, ještě jako poměrně mladý kluk, trestán za neoprávněné užívání cizího motorového vozidla. Když se ho zeptali, jak se jeho otisky dostaly i do trezoru, odpověděl lapidárně: „Já tam za manželkou jezdil a se vším jsem jí pomáhal.” A bylo to. Ztráta téhle stopy vyvedla Šobra z míry natolik, že se ho ani nezeptal na alibi.

Proč by měl ze sebe dělat šaška, který za vraždou manželky nedokáže vidět jiného pachatele než manžela?

„Co ti řekli?”

„Frolíková tvrdí, že ji vzaly ten den ledviny. Má prý písek. Čermáková ji poslala domů. Jenomže Frolíková nemá řidičský průkaz ani manžela. Tak Čermáková zavolala tomu svému a ten se pro Frolíkovou zastavil. On má autobazar, tak si mohl odskočit…”

„A co dělala Frolíková potom?”

„Šla k doktorce Pánkové, čož jsem ověřil. Nekecala.”

„Taky jsi mohl něco nechat na mně,” vyčítavě se podíval Šobr. „S tou doktorkou bych si docela rád promluvil.”

„Ale ta je mimo podezření, šéfe,” musel se usmát Vlásek.

Šobr se zvedl a vzal si plášť. „Nech všeho a bleskově zjisti všechno o Čermákově soukromém životě. A o tom, jak jim to klapalo v manželství. Já si zatím zajdu do jeho autobazaru koupit bílého favorita.”

O hodinu později procházel inspektor oploceným pozemkem autobazaru Čermák. Nebyl sám, zájemců se tam vyskytovalo několik a nikdo si nikoho nevšímal. Bílý favorit stál v ohradě jenom jeden. A byl to podstatně starší model, než o jakém hovořil palkovský občan Oldřich Kužela. Šobr už chtěl odejít, když se všiml otevřených vrat velké haly až na konci prodejní plochy. Byl na nich sice nápis Nezaměstnaným vstup zakázán, ale on ho přehlédl a vstoupil dovnitř. V hale nikdo nebyl, takže si mohl v klidu prohlédnout pět zahraničních vozů bez státních poznávacích značek. Šestý byl bílý favorit toho správného ročníku. Ani on neměl poznávací značky… Inspektor rychle vycouval z haly a opět se zařadil mezi potenciální zákazníky. Postavil se k favoritu a dlouho si ho prohlížel. „Mohu vám nějak posloužit?” přitočil se k němu mladík v montérkách se znakem autobazaru na kapse.

„Kdyby bylo něco novějšího, pak určitě ano,” řekl Šobr. „Tohle je už dědeček…,”

poklepal na karoserii škodovky.

„Zkuste přijít zítra, jestli máte vážný zájem,” navrhl mu mladík. „Večer by měl ně

kdo nějakého novějšího favorita přivézt…”

„Přijdu. A dík za radu.” Inspektor strčil mladíkovi dvoustovku s přesvědčením, že takhle by jednal asi každý opravdový zájemce.

„Hned ráno,” ocenil mládenec Šobrovu pozornost. „Otevíráme v devět.”

Už v osm hodin ráno měl inspektor Šobr k dispozici tři desítky mužů. Byli mezi nimi i technici a kolegové z hospodářské kriminálky. „Nejdůležitější ze všeho je prokázat mu vraždu,” řekl Šobr všem, ještě než vyrazili. „A že ji spáchal, o to se vsadím. Ta Frolíková je totiž už několik let jeho milenkou. Rozvedla se a čekala, že se rozvede i Čermák a budou žít spolu. Jenomže on s rozvodem nějak otálel…”

Všech šest aut, která viděl inspektor včera v hale, už stálo na prodejní ploše a každé mělo nejenom značku, ale i papír s cenou a dalšími protokolárními údaji. Jenom s původními majiteli to bylo horší. Doklady k autům byly téměř perfektní. I k bílému favo

156

ritu. Jenomže ani ty nejperfektnější padělané papíry nejsou tak dobré jako ty zcela oby

čejné, ale pravé…

Když spadne dítěti špatně položená kostka z vrcholu věže, kterou staví, zřítí se ve většině případů i celá pracně vybudovaná stavba. A když se Čermákovi spolupracovníci v autobazaru dozvěděli o tom, že pravděpodobně zavraždil svou ženu, byli rádi, že se nemluví jen o krádežích aut a dalších machinacích, a shodně vypověděli, že jejich pan šéf v kritický den skutečně odjel s bílým favoritem. Stalo se tak v osmnáct hodin a čtyřicet minut. Měl na sobě montérky a říkal, že jede auto jenom projet… Divili se tomu, protože tohle se nikdy nedělalo, zejména když byla na voze ještě původní poznávací značka…

Čermák začal mluvit po devíti hodinách mlčení: „Tak jsem ji zabil, máte pravdu.

Ale nebylo to připravené dopředu. Myslím dlouho dopředu. Začal jsem o té vraždě uva

žovat okolo jedné po poledni. To když jsem na manželčino telefonické přání odvezl domů nemocnou Frolíkovou. Lucie si stěžovala, že se bojí zůstat u pumpy s tolika penězi v trezoru sama… V tu chvíli jsem si řekl, že bych zabil tři mouchy jednou ranou: zbavil bych se manželky, pomohl bych si ke slušným penězům a ještě bych zmátl policii tím, že všechno bude vypadat jako loupežná vražda…”

„Kolik bylo v tom trezoru?” zajímalo Šobra.

„Sedm set tisíc. Ale jenom o prachy fakt nešlo,” sklopil Čermák hlavu a opět přestal mluvit.

„A co Frolíková?”

„Tu do toho nepleťte. Ta o ničem nemá nejmenší ponětí…”

„Kam jste schoval pistoli? A kde jste k ní přišel?” nedal Šobr Čermákovi pokoj.

„Koupil jsem ji od jednoho důstojníka. Alespoň říkal, že je důstojník. Nikdy předtím ani potom jsem ho už neviděl. Přišel za mnou do autobazaru… Ještě tu noc jsem ji hodil do řeky. Z mostu…”

Policejním potápěčům trvalo hledání dva dny. Byla to ta správná pistole. Hlavní důkaz byl na světě.

Téměř dvanáct měsíců trvalo přípravné řízení, které mělo za úkol objasnit nejenom vraždu, ale i veškerou činnost autobazaru Čermák. Jeho majitel byl pak souzen za vraždu, loupež, krádeže a podvody. Sečteno dohromady to pro Čermáka představovalo trest odnětí svobody na šestnáct a půl roku.

První den dovolené

„Mistře, já se dneska nějak necítím,” říkal mezi šedivými plechovými skříňkami v pánské šatně staré továrny dvaadvacetiletý Lukáš Mráz. „Když si pomyslím, že mě čeká osm hodin na nohách a běhání mezi třemi soustruhy, tak je mi už jenom z toho pomyš

lení špatně od žaludku.”

Chlapi oblékající se do montérek se docela bavili: „Hele, mladej, nepřepísknul jsi to včera večer s nějakou kočkou a s chlastem?”

„Jděte někam!” vyštěkl na ně a oni skutečně ztichli, ačkoli byli většinou o pěkných pár let starší než on. Uvědomili si totiž, že Mráz prožívá nepříliš snadné období svého života. Utekla od něj manželka. I s dítětem…

„Co si budeš zbytečně vybírat dovolenou,” nesouhlasil mistr, který to s velice šikovným dělníkem myslel dobře. „Zajdi k doktorovi a řekni mu, ať ti napíše neschopenku.”

„Kašlu na to,” mávnul rukou Mráz., Jediné, co ten felčar umí, je strčit ti hned v čekárně teploměr. A když nemáš horečku, vykopne tě jako psa.”

Před několika okamžiky poněkud zaskočení chlapi opět vstoupili do debaty. I oni znali doktora Korku ze závodní ordinace i s jeho do omrzení opakovanou větou: „Není

157

teploty není nemoci!”

„Jak chceš,” vzdal se mistr svého návrhu. „Já to myslel dobře.”

„O tom nepochybuju,” ujistil ho Mráz.

„Tak na jak dlouho ti to mám napsat?”

„Na týden. Kdybych potřeboval víc, tak se ozvu.”

„Takže pět pracovních směn a sobotu a neděli k tomu,” zrekapituloval to mistr, aby si ověřil, že Mráze správně pochopil.

„Přesně tak,” odpověděl Mráz a posadil se na lavičku. Z igelitové tašky, s níž při

šel do šatny, vylovil balíček cigaret a zápalky.

„Tak se měj, Lukáši,” loučili se s ním jeho kolegové a jeden po druhém mizeli na zadním schodišti, odkud se šlo do výrobní haly. Bylo už několik minut po šesté hodině ráno. „Nemá to tak úplně jednoduché,” shrnul všechno mistr, který šel jako poslední ze skupiny. Nikdo na to nic neřekl. Nebylo ostatně co. O Lukášově případu se bavili už nejméně stokrát. Pochopitelně když on u toho nebyl. Někdy ho odsuzovali, jindy litovali, až nakonec dospěli k jistému názorovému kompromisu: „Nedá se říct, že by kluk byl úplně bez viny, a ta jeho na tom má také svůj podíl.”

„Brali se mladý a blbý,” tvrdili někteří. „Kdyby pár let počkali, možná by se lip poznali a všechno by vypadalo jinak.”

, Jak mohli čekat, když byla Lenka těhotná?” odporoval kdosi při těchto rozpravách.

„To je pak samosebou těžký,” přispěchal další se svou troškou do mlýna. „Nevyblbnuli se za svobodna, tak to zkrátka chtěli oba dohnat. Jenomže s děckem, co se sotva batolí, to jde jenom těžko…”

Občas se některý z chlapů snažil Lukášovi i poradit a domluvit mu, ale málokdy se to setkalo s pochopením.

„Tohle si musím vyřešit sám!”

Mráz teď odemknul šatnovou skříňku a zapátral rukou po jejím dnu. Vytáhl odtud téměř čtyřicet centimetrů dlouhou a jeden a půl kilogramu těžkou železnou tyč. Hodil ji do tašky a dvířka opět zamknul na visací zámek.

„Vzal jsem si dovolenou,” řekl pak o něco později matce své ženy, která byla zaměstnána v tomtéž podniku jako on. „Jak se má Lenka?”

„Jak by se měla mít?” odpověděla mu tchyně. „Jako máma, která se musí starat o malé dítě.”

„Kdyby ode mne neodešla, mohli jsme se starat dva,” namítl Lukáš vcelku mírně.

„Takhle jsme na to tři,” ukončila tchyně dialog. Tím třetím, koho měla na mysli, byl její manžel a Lenčin otec.

„A co mrňous?” zeptal se ještě Lukáš.

„Všechno je v pořádku. Stačíme si. I Karličce.”

Lukáš se otočil k tchyni zády a namířil si to k východu z fabriky. „Dneska se nedělá?” zeptal se ho vrátný žertem.

„Já mám padla,” sdělil mu Lukáš a odešel na parkoviště, aby nastartoval svou letitou dacii, koupenou před několika měsíci za pár tisícovek. Dojel domů a uvařil si kávu.

Chtěl zajít za Lenkou, něco jí slíbil, ale bylo mu jasné, že krátce po šesté ráno není na návštěvy ta nejvhodnější doba. A tak seděl u stolu, přemýšlel, upíjel černou a už dávno studenou tekutinu a kouřil jednu cigaretu za druhou. Zhruba po dvou hodinách se zvedl a začal hledat v regálech knihovny jízdní řád, který si tu Lenka zapomněla a o který si řekla: „Ty stejně jezdíš všude autem,” dodala na vysvětlenou.

Hodil knihu do igelitové tašky a seběhl k autu. U domu, v němž bydleli manželčini rodiče, zastavil, zamknul auto a vešel do chodby, aby zazvonil na jeden z několika zvonků. Otevřela mu Lenka, za ní se přibatolila Karlička s dudlíkem v ústech. „Přišel jsem ti dát ten jízdní řád,” snažil se nevybuchnout a okamžitě se nehádat. „Sice nevím, na co ho budeš potřebovat, ale když jsi o něj tak stála…”

158

Manželka natáhla ruku, převzala knihu, ale jinak neřekla ani slovo.

Lukáš se na kratičkou chvíli zamyslel. „Vzal bych malou ven, nešlo by to?” vysoukal ze sebe dřív, než mu manželka stačila přibouchnout dveře před nosem.

„To jsi tedy uhádl. Tobě ji v žádném případě nesvěřím.”

Byla to poslední slova, která mladá jednadvacetiletá žena před svou smrtí pronesla. Její o rok starší muž sáhnul do igelitové tašky a uchopil do ruky železnou tyč.

Než se mohla Lenka vzpamatovat z překvapení, dopadl vražedný nástroj vedený znač

nou silou na její hlavu. A u jednoho úderu nezůstalo…

Malá Karlička stála a dívala se na ležící matku a běsnícího otce. Naštěstí pro ni nedokázala v plném rozsahu pochopit, co strašného se odehrává před jejíma očima.

Lukášovi nestačilo, že Lenka leží na podlaze bez jakéhokoli pohybu. Skočil do předsíně, zavřel za sebou dveře bytu a odvlekl manželku do obývacího pokoje. Měl za to, že stále ještě není mrtvá. A s ničím jiným než se smrtí se nemínil spokojit. Stiskl její hrdlo rukama, jak nejsilněji dokázal. Manželka slabě zachroptěla. Uvědomil si, že stále ještě žije. Rozhlédl se okolo sebe. Zaregistroval přes židli hozený ručník, kterým Lenka pravděpodobně utírala od snídaně upatlanou dcerku. Obtočil ho manželce okolo krku a silně zatáhl za oba konce. Teprve teď si byl jist, že jeho žena definitivně ztratila šanci na přežití…

Neuvědomoval si plynoucí čas. Nevěděl, jak dlouho potom seděl na koberci, který rudl krví vytékající z Lenčiny rozbité hlavy. Jasné mu bylo jenom jedno: Takhle to nemůže nechat… Postavil se, uchopil Karličku do náručí a položil ji do postýlky. Věděl, že tam se jí nemůže nic stát, protože děvčátko ještě neumí vylézt.

Teprve potom se začal věnovat mrtvému tělu. Říkal si, že v bytě nemůže Lenku nechat. Musí to nastrojit tak, aby on nebyl tím, po kom kriminalisté neomylně půjdou jako po vrahovi. Což takhle náhlé a nevysvětlitelné zmizení? Tohle se mu zdálo nejsnáz proveditelné. Poohlédl se po bytě. Rozložil vedle mrtvého těla přikrývku, do které Lenku zabalil. Donést ji do auta už nebyl žádný problém. Vždycky byla štíhlá a drobná. Už když ji v den svatby nesl přes práh. A to už pár týdnů čekala Karličku…

Dole v chodbě se na pár vteřin zastavil, aby nabral dech. Kdyby ho náhodou ně

kdo viděl, nesmí poznat, že v přikrývce, kterou nese furiantsky hozenou přes rameno a málem ji ani nepřidržuje, je zabalená mrtvola… Otevřel kufr dacie. Tělo do něj vklouzlo a zdaleka nevyplnilo celý jeho prostor. Kdyby si býval koupil škodovku s kufříčkem velkým jako nákupní taška, asi by to měl složitější, pomyslel si a zabouchl víko.

Věděl naprosto přesně, co udělá. Zastavil se u rodičů. Oba byli sice v práci, ale na to, aby si vzal z kůlny na .zahradě krumpáč a lopatu, je nepotřeboval. Po zhruba dvaceti kilometrech jízdy odbočil ze silnice na lesní cestu. Značku zakazující vjezd bez zaváhání ignoroval. Nebylo to ostatně poprvé. Vždyť do těchto míst jezdil nejenom sám, ale i s Lenkou. Tenkrát se ještě nehádali…

Tělo nechal v kufru a vytáhl pouze krumpáč s lopatou. Vyhlédl si místo a začal v lehké lesní půdě kopat nehluboký hrob. Původně si myslel, že půjde hlouběji do země, ale čím více času od vraždy uplynulo, tím dřív chtěl mít všechno za sebou. I zahlazová

ní stop… Přinesl Lenku k hrobu a pak se zarazil. Snad by bylo lepší, kdyby… Ačkoli si myslel, že to zvládne bez větších potíží, měl najednou ruce těžké, jako kdyby byly z olova. Rozhodl se Lenku svléknout, aby ji nikdo nemohl poznat ani podle šatů, ani podle prádla, pokud by jednou, třeba po létech, někdo čirou náhodou objevil místo jejího posledního odpočinku.

Díval se na spíše dívčí než zralé ženské tělo, které ještě před nedávném tak miloval, dotýkal se její kůže, ale dával dobrý pozor, aby se nemusel dlouho dívat do jejího obličeje. Když byl s touhle obtížnou procedurou hotov, zaházel hrob a zamaskoval ho tak, aby nebylo na první pohled znát, že tu někdo něco kopal. O ostatní se už postará čas. I když nikoli o všechno… Lenčiny zakrvácené šaty a svlečené prádlo musí zničit sám. Došel s nevelkým uzlíčkem textilií na cestu a kousek od auta je spálil i s ručníkem,

159

který odvázal své mrtvé ženě z krku.

Teprve v tuhle chvíli mu došlo, že se sice zbavil mrtvoly, ale nemá žádné alibi.

Rozhodl se, že si je opatří. Nastartoval auto a hnal se směrem na sever Čech. Trasu směřující k Máchovu jezeru si vybral podvědomě. Jel jenom stále dopředu. Když projíž

děl okolo jedné policejní stanice nejméně dvě stě kilometrů vzdálené od jeho domova, dostal nápad. Stejně musí zahodit svetr a košili, které jsou od krve. Všiml si toho teprve za jízdy. Možná bude dobré zlikvidovat i kalhoty. Nahý nezůstane. Vozí v autě montérky pro všechny nenadálé případy. Co kdyby si musel kvůli opravě lehnout pod auto?

Svlékl se a opět vytáhl z dacie krumpáč a lopatu. Odhrabal vedle silnice trochu zeminy a do takto připravené jámy hodil svoje oblečení. Pak se rozjel zpět k policejnímu oddělení, které před necelou hodinou minul: „Zastavil jsem stopaři a takhle jsem dopadl!”

Spokojený sám se sebou, opustil po sepsání protokolu oddělení i severní Čechy.

Je čas vrátit se domů. Když se ho někdo bude ptát, kde byl, řekne, že se jenom tak projížděl. Všichni přece vědí, jak rád řídí auto. A zdůrazní, že to potřeboval, aby si dal do pořádku nervy. Vždyť jistě i ta bolest žaludku, kvůli níž si vzal dnes dovolenou, je nervového původu.

Když dorazil do rodného města, byl už téměř večer. Zaparkoval auto, pečlivě zkontroloval, zda je dobře zamčené, a chystal se pomalu vstoupit do domu, v němž bydlel. Než se stačil dotknout kliky, stáli najednou vedle něj dva muži a dalšího cítil v zádech. „Policie,” ukázal mu jeden z nich služební odznak. „Jste zatčen pro podezření z vraždy vaší ženy…”

Nevěděl sice, že na něho čekají už několik hodin, přesně od chvíle, kdy se Len

čini rodiče vrátili z práce a našli zakrvácený koberec a opuštěnou vnučku, ale pochopil, že nemá smysl se bránit, jelikož je nad slunce jasnější, že prohrál.

Ostatní už byla starost vyšetřovatele, jemuž vrah svůj čin i vše, co po něm následovalo, do posledního detailu popsal. Až v samém závěru vyšetřování, po uplynutí ně

kolika měsíců, vyrukoval Lukáš s poněkud podivnou obhajobou. Tvrdil, že když mu manželka odmítla půjčit dceru, vypil na místě láhev rumu a pak jednal ve stavu, kdy o sobě naprosto nevěděl. S novou verzí svého činu neuspěl hned ze dvou důvodů. Odborníci prohlásili, že kdyby to býval udělal, nebyl by schopen provést už cokoli dalšího.

Natož promyšleně zahlazovat stopy, kopat hrob a jezdit v autě. Zejména když a to byl ten druhý důvod nikdy předtím alkohol nepil a cílevědomě se mu vyhýbal…

Trestní senát krajského soudu ho v den jeho třiadvacátých narozenin odsoudil k trestu odnětí svobody na třináct let.

Porcelánová pojistka

Když kapitán Těsný mnohem později vzpomínal na vyšetřování téhle vraždy, neopomněl se porovnat se slavným poručíkem Tedem Carellou z McBainových románů.

Každý čtenář detektivek dobře ví, že tento hrdina americké drsné školy má krásnou a hluchoněmou manželku, a ovládá tudíž znakovou řeč.

Jenže v době, kdy kapitán Těsný držel službu na oddělení, se McBainovy detektivky u nás ještě netiskly. Psal se rok 1965, byla nevlídná říjnová noc a dvě hodiny ráno.

Doba pro ohlášení podezřelého úmrtí jak dělaná.

„Jo, a prosím tě,” oznamoval mu praporčík, který měl službu na místním oddělení v malém městečku nedaleko Plzně, „pokud bys chtěl někoho vyslýchat, tak si sežeň tlumočníka…”

„Oni jsou v tom nějací cizinci?” vyděsil se Těsný.

„Ještě hůř,” chmurně pronesl do sluchátka na druhé straně praporčík. „Ta mrtvá… její manžel je hluchoněmej.”

160

„No ty ses zbláznil,” vybuchl vyšetřovatel. „Nechceš mi říct, jak teď, ve dvě ráno, seženu tlumočníka do znakové řeči?”

„Jo, to je tvůj problém,” řekl praporčík a kapitán přímo viděl, jak se na druhé straně linky výsměšně šklebí.

Sáhl po cigaretě, ale vtom mu svitlo: „Poslechni, právě jsi mi řekl, že úmrtí ohlásil ten manžel a že jde nejspíš o úraz elektrickým proudem. To ti to namaloval, nebo co?”

„Ne…,” zaváhal praporčík. „On je tady s bráchou.”

„Taky hluchoněmým?”

„Ne… ten je normální. A znakovou řeč umí. S bratrem i se švagrovou se dorozuměl…”

„Tak ať tam na nás počká. Doufám, že ho přesvědčíš. A my jedeme,” pohlédl na zápěstí. „Do tří jsme tam.”

Poněkud podcenil vzdálenosti. Místo činu nebylo v městečku, ale ještě dobrých patnáct kilometrů po uzounkých okreskách mezi lesy, k stavení navíc vedla silně rozmoklá polní cesta, která by dělala potíže i traktoru. Služební moskvič, přezdívaný nejrychlejší traktor našich silnic, si naštěstí s jejími záludnostmi poradil.

Uniformovaní mládenci z místního oddělení už byli na místě, ukazovali řidiči, kde by mohl na úzké cestě před stavením zaparkovat.

Těsný si v autě trochu zdříml, takže rozsvícené hledáčky jej na okamžik oslepily.

Vylézal z auta a vyhrnoval si límec, aby se chránil proti studenému mrholení, a hned šlápl v polobotkách zrovna doprostřed louže.

„Sakra,” zahromoval a upozornil doktora, který se za ním soukal ven se svým kufříkem, aby byl opatrnější.

Mrtvá ležela na kamenném zápraží, byla oblečená v šatech, na nohou měla papuče.

Nad ní byl výklenek bez dvířek, v něm na tehdy obvyklé dřevěné desce byl elektroměr a porcelánové objímky s pojistkami. Jedna z pojistek chyběla, byla vyšroubovaná a ležela vedle těla mrtvé.

Lékař se sklonil a opatrně nadzvedával jednotlivé končetiny.

„Tady, podívejte se,” kývl hlavou.

Kapitán gestem naznačil jednomu z uniformovaných mužů, aby nasměroval světlo hledáčku.

„Spálenina,” řekl kapitán.

„Ano, řekl bych, že by mohlo jít o úraz elektrickým proudem.”

„V tom případě nechápu, proč jste mě sem vláčeli,” nezdržel se poznámky kapitán Těsný, „to snad mohlo počkat do rána…”

„No,” zamnul si praporčík bradu, až mu ranní strniště zachrastilo,, já se tu byl podívat, než jsem ti volal. Hoši, posviťte na krk,” vyzval své podřízené.

„No jo,” přiklekl blíže k mrtvole doktor, „při pitvě by mi to samozřejmě neušlo, ale vypadá to jako stopy po rdoušení. Výborně, praporčíku,” vztyčil se a poklepal muži v uniformě na rameno.

„Takže přece jen mord?”

„To nevím. Dobu smrti bych odhadl tak… někdy před půlnocí. Ale příčinu?

Nejdřív po pitvě…”

„Dobře,” pokrčil kapitán rameny, „co nadělám. Ale v tom případě toho hluchoněmého jak se jmenuje?” otočil se znovu k praporčíkovi.

„Mrázek. Mrázek František.”

„Toho budu moci vyslechnout až zítra. S tlumočníkem. Snad zatím bude stačit, když nám něco poví ten jeho bratr. Jak se jmenuje?” , „Taky Mrázek,” podotkl praporčík.

„Ale Josef.”

„No jo, jsem vůl, vždyť je to bratr,” zhodnotil sebekriticky vlastní hloupou otázku

161

kapitán Těsný. „Ale kolem čtvrtý ráno mi to málokdy myslí. Jsme všichni utahaný. Kde bydlí ten Mrázek? Snad si nešel lehnout?”

„Určitě ne, svítí se tam, je to tamhle,” ukázal praporčík.

„To je hrozný, co, pane kapitáne, taková věc,” uvítal je v kuchyni Josef Mrázek.

„Asi budete chtít kafe, nechal jsem na plotně vodu… Žádnej z nás nemůže spát,” ukázal na bratra, který seděl zhroucený na pohovce, a udělal na něj několik posunků ve znakové řeči.

„On umí odečítat ze rtů,” vysvětloval kapitánovi, „ale když je rozrušenej nebo unavenej, je znaková řeč bezpečnější. Je od narození úplně hluchej…”

„No, snad tedy bude stačit, když si sednete zády k němu,” usoudil kapitán, který nechtěl, aby možný podezřelý sledoval přesný průběh rozhovoru. Šlo o informativní vý

slech, žádné důvody k zadržení Františka Mrázka neměl, vyšetřování bylo teprve na začátku.

„Takže, co vám řekl bratr? Nebo jinak, popište to od začátku sám,” začal kapitán s výslechem.

„No… já nejdřív zaleju to kafe,” vstal muž od stolu a slil vroucí vodu do šálků.

Místností prudce a omamně zavoněla káva.

Postavil šálky jeden po druhém před kapitána a praporčíka, naposledy obsloužil sebe.

„Cukr?” přisunul před ně misku. „Bohužel, nemám kostky, jen krystal,” dodal omluvně.

„Nevadí,” usmál se praporčík a nasypal si tři vrchovaté lžičky. Věděl, že kapitán Těsný nesladí.

„Tak k tomu večeru… Brácha se u mě zastavil asi tak po deváté. Říkal, že byl na pivě. Tedy, když říkám říkal, myslím, že jsme se bavili v posunčině, aby bylo jasno,” vysvětloval Josef Mrázek. „My máme vlastně takovou zjednodušenou řeč, rozumíme si ve zkratkách… No, prostě byl na pivě. Já se chtěl dívat na televizi, jeho to ale moc nebaví.

Pořád se mu musí vykládat, o čem to je, protože jen málokdy bývá na obrazovce detail A dneska zrovna dávali cizí film, je to stejně k ničemu… Protože v dabingu se strefujou jen do pohybu rtů, ale mluví se cizí řečí. Víte, o těchhle problémech málokdo přemýšlí…

Tak šel domů. Říkal, že manželka je na šichtě, dělá v Nýřanech, v Tesle, tak že si půjde lehnout.

No, nezdržoval jsem ho, chtěl jsem se dokoukat a bez něj se na film člověk lip soustředí.

Dokoukal jsem se a šel jsem spát. No a potom… kolik mohlo bejt hodin…,” zamyslel se svědek na chvíli a olizoval lžičku od kávy, „tak asi kolem jedný. Slyším bouchání. Vstal jsem, jdu otevřít, a on to brácha. Říkal, že Marie je mrtvá.

Hodil jsem něco na sebe, šel jsem se podívat a našel jsem to co vy. Už byla studená, já mu kolikrát říkal, ať na pojistky koupí dvířka, že takhle k nim může každej, a aby kupoval pojistky nový, protože to stojí pár halířů, ale on je spravoval drátem. A takhle to dopadlo,..”

„Poslyšte, myslíte, že vaše švagrová mohla volat o pomoc, když… sáhla na tu elektriku? On ji slyšet nemohl, to je jasné, ale třeba jiní sousedi…,” vmísil se do výslechu praporčík.

„Tak to tedy nemohla,” podíval se na oba muže před sebou Josef Mrázek. „Já vám to neřekl? Ona byla totiž taky hluchoněmá.”

„A proč jste hned volal SNB?” zeptal se kapitán.

„No… je to násilná smrt, ne? Tak jsem myslel, zeje to povinnost, ať se to vyšetří.”

„A jak myslíte, že to proběhlo?”

„Tak, jak to on řekl. Šel si lehnout, Marie přišla domů od autobusu, chtěla rozsví

tit nebo možná i rozsvítila, ale světlo zhaslo. Tak vzala baterku a šla vyměnit pojistky.

Vždycky to tak dělá. A přitom sáhla do objímky, bylo trochu deštivo, mají motorovej

162

proud, místo drátku v pojistkách mají pomalu hřeby kováky, to je hned,” pokrčil švagr zesnulé rameny.

Kapitán, který měl před sebou blok, si příliš poznámek nedělal, ale v této chvíli napsal velkými písmeny BATERKA a přisunul blok před praporčíka.

Ten zavrtěl hlavou. Oba si vybavili místo činu. Žádná baterka nikde neležela.

„Baterka tam ale nebyla,” řekl kapitán nahlas.

„Třeba ji nemohla najít. Nevím. Tím spíš, když to chtěla vyměnit potmě…,” znejistěl svědek. „Ale svítil přece měsíc, tedy když jsme tam šli. Poprchávalo jen večer,”

vzpomněl si najednou.

„No dobře,” vzal kapitán jeho vysvětlení na vědomí. „Na to se vašeho bratra zeptáme zítra. Ted z trochu jiného soudku. Žili s vaší švagrovou v dobrých vztazích?”

„No, podívejte se,” ošíval se Josef Mrázek, „to snad po mně nemůžete chtít, abych nějaký drby nebo něco…”

„Takže ony byly nějaké drby?” povytáhl kapitán obočí.

„Ale, všude se něco najde,” mávl rukou svědek.

„Tak okolo toho nechoďte jako kolem horké kaše. Za chvíli bude světlo, máme před sebou všichni dost práce. Bylo tam něco, že?” udeřil Těsný.

„No jo. Stáli před rozvodem. Brácha taky dělá v Tesle, měli směny na střídačku, kvůli nákupům, králíkům, psovi a tak. Prostě to tak vyšlo. A on si nabrnknul na šichtě jednu… tady, ze sousední vsi.”

„Normální? Myslím tím slyšící, mluvící?”

„Co byste řekl?” skoro vyštěkl vdovcův bratr. „Samozřejmě, že je taky hluchoně

má. Oni tíhnou k sobě, protože si rozumějí. Není snadné s tím žít. Ale jinak… no zkrátka, chtěl se rozvádět. Mrzí mě, že vám to říkám, ale stejně byste se to dozvěděli. Lidi si povědí, zvlášť na vsi. Ona sem chodila, když byla Marie na šichtě, nebo on za ní. Sice zadem, přes humna, přes zahrady. Ale utajit se to nedá.”

„A věděla o tom?”

„Jako švagrová? No… musela o tom vědět. Bohužel, načapala je přímo v posteli.

Jednou, jako z udělání, jel někdo z odpolední autem tímhle směrem a ona přišla domů o půl hodiny dřív…”

„A rozvádět se nechtěla?”

„Určitě ne, odpustila mu to. Musíte chápat, obtíže s hledáním partnera…”

„Je mi to jasné. Děkuji za upřímnost, výslech vašeho bratra necháme na zítřek.

Řekněte mu to laskavě. Ať se prozatím nikam nevzdaluje. Přijedeme si pro něj.”

Výslech s tlumočníkem do znakové řeči trvá mnohem déle než jiné výslechy. V té době už měl kapitán Těsný zprávu ze soudního lékařství, že příčinou smrti bylo jednoznačně zardoušení. Pokud jde o známky úrazu elektrickým proudem, nedokázali říci, zda jeví vitální reakci, Jinými slovy, zda byly způsobeny zaživa a vedly k bezvědomí, nebo zda k nim došlo bezprostředně po udušení, dodatečně.

První verze výpovědi, kterou uvedl František Mrázek, byla v podstatě stejná jako ta, kterou vyšetřovatel znal od bratra. Probudil se kolem jedné, manželku neviděl, šel na zápraží a tak dále.

„Ale vaši ženu někdo uškrtil,” poklepal kapitán Těsný na pitevní protokol. „Můžete to vysvětlit?”

Po této otázce se vyslýchaný odmlčel. Vlastně složil ruce do klína, protože odml

čení v tomto případě není správný výraz.

Obrátil se k tlumočnici a začal vzrušeně gestikulovat.

„Na manželku ten večer čekal, zhaslo světlo, on šel vyměňovat pojistky, stál na zápraží, když manželka přišla a začali se hádat kvůli jeho nevěře. Hádali se asi tak půl hodiny, prali se, on jí odstrčil ruku a náhodou sáhla do pojistkové skříňky. On sám rovněž ucítil brnění, jak jej zasáhl elektrický proud, ale nic se mu nestalo, měl na nohou gumové podrážky, kdežto ona měla takové střevíce, vlastně už se přezula do papučí…”

163

„Tak moment,” nechal si přetlumočit kapitán Těsný otázku, „chcete říci, že jste se hádali potmě? V jiném manželství to možná jde, ale vy přece při hádce na sebe potřebujete vidět!”

Vyslýchaný udělal posunek rukou.

„Svítil měsíc,” lakonicky řekla tlumočnice. *

„No, dejme tomu,” připustil Těsný. „A co to skrčení?”

„Lekl se,” překládala tlumočnice, „dostal strach, že by ho někdo mohl obviňovat.

Navíc měl na manželku vztek. Přiklekl k ní a dusil ji tak dlouho, až přestala dýchat…”

„Nějak se mi to nezdá,” zavrtěl kapitán hlavou. „Provedeme rekonstrukci celé události. Zatím pro dnešek končíme…”

Pročítal si znovu pitevní protokol. Na jeho počátku je vždycky obvyklý úvod: Tělo ženy tak a tak staré, tak a tak těžké, tak a tak vysoké… Marie Mrázková byla neobvykle malá, měřila jen 151 cm.

Kapitán si vybavoval výšku pojistkové skříňky a prázdnou objímku. Pro tak malou ženu… Musí sehnat co nejmenší figurantku, i když u policie…

Z průběhu rekonstrukce bylo zřejmé, že František Mrázek opět nemluvil pravdu. I když figurantka, s níž předváděl, jak manželka prudce rozpažila, on toho využil a přidr

žel jí ruku u objímky pojistky, měřila sto šedesát dva centimetry, byla tedy vyšší, dosáhla k pojistce jen s krajní námahou.

Znalci z oboru elektrotechniky a biologie navíc řekli, že by v pojistkové objímce zůstaly zbytky tkáně.

Vyšetřovací pokus přiměl Františka Mrázka k pravdivému doznání.

Kritického večera na manželku čekal, byl rozhodnut zbavit se jí. Napadl ji v kuchyni, začal ji škrtit, a když už nedýchala, odnesl ji na zápraží. Připravil si dvě šňůry se zástrčkou, které propojil, takže kolíčky druhé zástrčky byly pod proudem. Strčil je mrtvé do ruky a viděl, jak se kůže kolem škvíří. Pak pojistky v důsledku zkratu skutečně vypadly. Šňůru zahodil, vše naaranžoval tak, jako by manželka sáhla do pojistek, a spolé

hal na to, že vše projde jako nešťastná náhoda…

Proces před okresním soudem trval dva dny. Účastnila se jej velká komunita hluchoněmých, o nichž se tenkrát a vlastně ještě dnes říká, že jsou prchliví, nezdrženliví…

Františka Mrázka ze svých řad vyobcovali vlastně dřív, než byl vynesen rozsudek. Zněl na patnáct let.