Kolektiv autorů

KDYŽ VRAŽDILI JANEČKOVÉ

Poslední plzeňská veřejná poprava oběšením se konala 9. září 1871. Na vojenském cvičišti na Borech se tenkrát k šesté hodině ranní sešlo několik tisícovek zvědavců, pražský mistr popravčí Jan Piperger potom upravil smyčku na krku legendárního cikána Jana Janečka, zvaného Serinka… Co této nepochybně výjimečné události před 122 lety předcházelo?

Psal se čtyřiadvacátý duben roku 1870, když mezi jednou a druhou hodinou odpoledne prchli z proslulé věznice v Kartouzích na Jičínsku tři nevšední zlosynové.

Tehdy jedenatřicetiletý Jan Janeček a o deset roků mladší Josef Janeček měli za sebou jen pár měsíců z osmnáctiletého trestu těžkého žaláře za loupež a další špatnosti, třetí z uprchlíků František Janeczko rovněž cikán, ovšem z Haliče a bez příbuzných poměrů se zmíněnými dvěma se za mříže dostal také na osmnáct roků coby loupežný vrah. Poslední jmenovaný seděl v kriminálu už o čtyři roky dřív než čeští Janečkové a vlastně po celou dobu pobytu v Kartouzích chystal smělý plán: chtěl proniknout na svobodu z objektu hlídaného šesti desítkami dozorců a setninou vojá

ků. Jiskřičku naděje mínil vykřesat jak se mu po dlouhém pozorování zdálo nejslibnější z nepozornosti strážců. Toho dne D se Janeczko dostal na záchod ne náhodou ve společnosti obou Janečků. Z archivních dokumentů vyplývá, že zohýbali mří

že v okně a mezerou se protáhli ven. Provaz měli přichystaný, a tak se snadno spustili do zahrady. Aniž by si jich kdo všiml, zmizeli v nedalekém lese. Že se vám to zdá fantastické a z pohledu současnosti snad až neskutečné? Inu byla jiná doba, což si při dalším pokračování příběhu připomeneme ještě několikrát… Zatím dodejme jen tolik, že důkladné vyšetřování útěku zločineckého tria ukázalo na “velmi nedbalý vý

kon služby hlídkujících vojáků”, a všichni, kdož byli v kritické hodině ve stráži, vyslechli záhy před tradičně nejpřísnějším vojenským soudem verdikty o několikamě

síčních trestech vězení. Také za dopadení prchajících byly rychle vypsány nebývalé tučné odměny po stovce zlatých. Ovšem kde tou dobou byl třem “J” konec!

Z ručně psaných soudních spisů vyplývá, že se čeští Janečkové s polským

společníkem Janeczkem brzy rozešli. Po krátkém pobytu na východě Čech zamířili napříč republikou tam, kde se cítili jako ryby ve vodě: na Plzeňsko. A zpráva o tom, že se pověstní zločinci vrátili, brzy letěla celým krajem. Nejdřív nesměle a potichoučku, potom už od ucha k uchu. Ale policie se vždy až se zpožděním dozvídala, kde že se oba kumpáni ukázali na jarmarcích plzeňského venkova, zavítali prý dokonce i na koňský trh v samotné metropoli západních Čech. Každé policejní pátrání zatím končilo nezdarem. Nejen proto, že Janečkové “svoje” končiny dobře znali. Už samotné vyslovení jejich jména lidem zpočátku svazovalo jazyky a naznačovalo, že je dobře mít se na pozoru.

Od léta 1870 se oba muži hrůzy objevili v Příbrami, Radnicích, Plaších, Královicích, několikrát byli opět v Plzni… A kde se ukázali, tam o sobě zpravidla dali více či méně bolestivě znát. Příklad za všechny?

25. října 1870 našel na kraji lesa u Chrástu na Plzeňsku náhodný kolemjdoucí mrtvolu muže. Trvalo jen chvilku, než se ukázalo, že to je Leopold Trávníček, obchodní příručí firmy David Porges, obchod s kůžemi ve Zbrojnické ulici v Plzni. Z dal

šího vyšetřování vyplynulo, že nešťastník před dvěma dny odjel z města společně s najatým vozkou na jarmark do Radnic. Chtěl si tam, chudák, přivydělat, a pan šéf na jeho iniciativu kývl, byť na tomhle jarmarku firma původně prodávat neměla…

“Jak jmenovaný vozka František Brožík přísežně seznal, vyjeli s Leopoldem Trávníčkem dne 24. října o šesté hodině ranní do Radnic, vezouce kůže. V Radnicích kůže složili a Leopold Trávníček zabýval se prodejem těchto kůží. Mnoho toho ne1

prodal, a zatímco ostatní jarmarečníci už odpoledne mířili zpět do Plzně, on prodával až do tmy,” citujeme doslova ze soudního spisu, uloženého ve Státním archivu v Plzni… To se rozumí, že ze všeho nejdřív byl vozka Brožík vsazen do vazby, neboť kdekdo z vyšetřovatelů by se sázel, že právě on na zpáteční cestě v hluboké noci… V

Brožíkově domě se okamžitě uskutečnila domovní prohlídka, která však, proti všem předpokladům ani v nejmenším nenaznačila, že zrovna vozka vraždil. Ba co víc už druhého dne vyšetřování případu byl Brožík zpoza mříží propuštěn, neboť čerstvá výpověď důvěryhodného svědka naznačovala, že “… do vrchu šel Brožík hned vedle koně, Trávníček však vedle zadních kol, přičemž Brožík zpozoroval, že dva mužští silničním příkopem jdou a k vozu se blíží…” pokračujeme ze spisu tím, co zapisovatel zaznamenal vlastní rukou.

Faktem zůstává, že Trávníček byl nalezen v tratolišti krve, bez bot. O kus dál se povalovala jeho brašna čímsi ostrým rozříznutá a dočista prázdná. Když potom četníci přivolali na místo dva plzeňské soudní lékaře, tak seznali, že obchodní příručí byl umlácen pravděpodobně klacky. Ty ale při ohledání širokého okolí nalezeny nebyly.

Následujícího dne šlapali četníci k místu vraždy znovu. Ozval se jim totiž chrástecký hajný, jehož pes při pravidelné pochůzce polesím vyhrabal dva krví umazané klacky. Důkladnější pohled na ně se proměnil v další důkaz vozkovy neviny.

Brožíkova výpověď tedy poskytla reálný obrázek o tom, co se za tmy v osudném koutě u Chrástu dělo.

Trávníček byl neznámými muži napaden u zadní části vozu, čehož kočí využil.

Vyskočil na kozlík a podařilo se mu prchnout. Podle jeho mínění však o tom, že dva neznámí muži povoz sledují, věděl včas i Trávníček. Ještě před napadením totiž nahlas povídal, aby chlapi na voze nespali. Snad tím chtěl lupiče zastrašit, asi jim chtěl vsugerovat, že mužů připravených bránit náklad jede s potahem víc… Každopádně

Trávníčkovo volaní příští vrahy opravdu na chvilku zarazilo, dokonce se prý ztratili v nedalekém lese. Když potom prohlédli, že šlo jen o lest, vrátili se a na Trávnička zaú

točili s plnou vervou.

Vražda pochopitelně způsobila rozruch nejen na Plzeňsku. Reagovala dokonce i Praha vysláním proslulého detektiva Maxmiliána Tausenaua. Janečkové už totiž byli podezřelí nejen z případu u Chrástu, ale také z krádeží, pokusů vražd i dokonaných vražd na západě Čech, u Poděbrad i ve východních Čechách. Ale k věci: Tausenau se bez okolků pustil do své práce, v obrovském nasazení se snažili četní

ci… Není bez zajímavosti, že zrovna na Plzeňsku, řáděním Janečků tolik zkoušeném, se našli odvážlivci, kteří se chtěli dostat vrahům na kobylku. Třeba hned dva statní plzeňští řezníci, Renand a Hus, se rozhodli, že na sebe upoutají pozornost zločinců a potom… Naložili tedy svůj řeznický vůz zbožím, ale ani po několikadenním putování v roli “volavek” v okolí Radnic, Rokycan a Kraslic se jejich plán nenaplnil, takže se vrá

tili domů s nepořízenou. Hledané výtečníky zkrátka na svoje nedočkavé pěsti a nože nenalákali.

Snad to opravdu byl výkřik do tmy bez vetší naděje na úspěch. Zato Tausenau s lidmi kolem sebe pracoval systematicky, kombinoval a rozhazoval sítě, také četnictvo šlapalo jako hodinky. A aniž by k tomu kdokoliv dal oficiální pokyn, stala se honba za dvojicí Janečků úkolem číslo jedna na tolika frontách, že bylo jen otázkou času, kdy spadne klec.

Přišlo to dřív, než se dalo čekat, takže třeba zrovna samotný Tausenau finále případu osobně nestihl. Už 26. října 1870 se totiž k četnictvu dostala zpráva, že Janečkové sedí v hostinci v Horomyslicích. Ne, nějaká větší akce se chystat nemohla, 2

nebyl prostě čas. Jen dva četníci, kteří signál dostali, se zvedli od stolu na strážnici a šli. Aspoň, zeje podpořilo pár dobrovolníků.

Dneska by k takové události bezpochyby vyrazila speciální zásahová jednotka. Muži v kuklách, po zuby ozbrojení a dokonale cvičení by se možná na barák spustili z helikoptéry… Tenkrát četníci šlapali s puškami na ramenou k horomyslické hospodě pěšky, a když na místě obhlédli situaci, rozhodli, že dobrovolníci jestli mají pomoci s nejmenším možným rizikem budou střežit zadní vchod, zatímco muži v uniformách vtrhnou jako velká voda do hostince předním, hlavním.

Janečkové, kteří seděli sami u stolu v koutě, byli zle zaskočeni. Mladšího Josefa se podařilo spoutat, leč starší Jan, Serinek, sáhl do kabátu pro bouchačku. Aniž by ale vystřelil, vyskočil oknem ven a uháněl k blízkému lesu. Několik ran ovšem pohotově vypálil z pušky četník Josef Hainz.

“Aspoň jednou jsem ho určitě neminul!” dal potom naději posilám, kterých k rozsáhlé pátrací akci přibývalo. Jan Janeček ale tentokrát ještě dopaden být neměl. A Josef? Mlčel jako hrob, když ho vyslýchající nabádali, aby konečně dostal rozum a řekl, kde Serinka nejspíš hledat.

Četnictvo se však už svojí šance nepustilo. Pátrací akce, která začala v Horomyslicích, vlastně nebyla přerušena až do předposledního říjnového dne toho roku 1870, kdy byl Jan Janeček konečně uštván a dopaden na půdě cihelny ve Lhůtě nedaleko Šťáhlav. Kurýroval se tam ze zranění, které opravdu utrpěl po výstřelu z četnické pušky při útěku z horomyslickčho hostince.

Oba Janečkové byli v doprovodu mnohonásobné přesily dopraveni do plzeň

ské věznice ve Veleslavínově ulici. Vzhledem k tomu, že tato škamna nebyla pro zlo

čince jejich formátu vybavena, hlídkovalo kolem objektu vojsko z plzeňské posádky.

Snad i proto, aby volní bratři cikáni ani náhodou nepomysleli, že Jana s Josefem vysvobodí.

Pak už šlo všechno ráz na ráz. Zatčeno bylo dalších devět osob, které se na nepravostech Janečků svou měrou podíleli, dopaden byl konečně i třetí z uprchlíků z kartouzské věznice , František Janeczko. Toho nechme stranou, shrňme jenom, že Josefu a Janu Janečkovým bylo s přibývajícím časem prokázáno celkem pětadvacet případů závažné trestné činnosti krádežemi počínaje a celkem šesti vražednými pokusy či dokonanými loupežnými vraždami a jedním únosem konče. Jen ve stručnosti shrňme aspoň nejzávažnější konkrétnosti.

Z archivního spisu vyplývá, že hned v den svého útěku z Kartouz Janečkové přepadli nedaleko východočeské Lomnice tři ženy na cestě z nádraží domů. Zbili je, okradli o něco šatů a zmizeli. V noci z 9. na 10. května zločinci obrali čtyři lidi v Mě

cholupech na Klatovsku. V srpnu sepak s potulnou tlupou objevili v lese nedaleko Poděbrad. Při pronásledování četnictvem pak 9. srpna starší z Janečků zastřelil Jana Markytána, vojáka na dovolené, který se jej snažil zadržet. Z 9. na 10. října se pokusili po několika krádežích už zase na Plzeňsku, konkrétně v Plaších, zavraždit Jana Bureše. O týden později chtěli připravit o život Josefa Ulče v Chrástu za vším byla nezkrotná touha po penězích. V noci z 21. na 22. října opět se zištnými úmysly připravili o život nedaleko Podbořan Ondřeje Rotta. Ubili ho těžkým železným křížem, který u silnice původně stál na paměť jednomu z místních hospodářů…

Protože plzeňská věznice skutečně nebyla k dlouhodobějšímu žalářování delikventů nejhrubšího zrna dostatečně pevná a také vojsko nemohlo pořád kolem Veleslavínovy ulice vartovat, byli Janečkové převezeni za mnohem pevnější pražské mříže. Předcházela tomu ovšem zmínky hodná událost z 23. ledna 1871.

To při noční stráži zaslechl voják plzeňského pluku podivný šramot zrovna z cely, kde Jan a Josef seděli. Burcoval tedy posilu, a když vojáci vnikli do cel, byli už 3

oba lotři přichystáni k útěku. Zbavili se totiž i pout, kterými je vybavil jeden z plzeň

ských kovářů. Pozorný voják jak stojí v letitých spisech dostal odměnu pěti zlatých a k tomu nádavkem čtyřiadvacetihodinové volno k vycházce do města…

Ani v Praze se ale Janečkové nechovali jako lidé, kteří svou věc prohráli. Ještě před zahájením soudního přelíčení, které je čekalo v Plzni, vyvolali ve věznici vzpouru. Ta byla potlačena až za pomoci přivolaného vojska.

“Slavný c.k. krajský soude. Na základě právoplatného nálezu..” začíná obžaloba státního návladního, sepsaná 5. května 1871. Je v ni žalováno celkem osm lidí

pět mužů a tři ženy včetně milenky staršího Janečka. Soudní přelíčení začalo 28.

května 1871 a již o dví dny později zahřmělo soudní síní: “Jménem Jeho Veličenstva Císaře!”

Nejdřív však byl pro nedostatek důkazů osvobozen František Janeczko z Hali

če, který okamžitě s eskortou putoval do Kartouz aby si tam odseděl zbytek původní

ho trestu. Jan Janeček, zvaný Serinek, byl poté odsouzen k trestu smrti provazem, Josef Janeček k doživotnímu žaláři, další k trestům ztráty svobody na dobu od šesti neděl do tří let… Josef Janeček se tedy vrátil do Kartouz, kde krátce poté zemřel na souchotě. A ta v úvodu zmíněná poslední plzeňská veřejná poprava oběšením?

Po několika odkladech (plzeňský vojenský pluk se stěhoval do Českých Budě

jovic a čekalo se na návrat pětatřicátníků) byl termín určen na už zmíněného 9. září 1871. K šibenici, kterou stavěl sám pražský kat Piperger, Janečka po páté ranní vezli na voze a v do průvodu několika desítek vojáků. Cestou z Veleslavínovy ulice mi vytrvale zvonil umíráček…

Přesně v určenou hodinu Piperger ohlásil vykonání rozsudku Popravený visel na šibenici až do samého večera. Teprve pak ho kat sňal a hned pod šibenicí pochoval. Ještě v noci však bylo těle vykopáno a převezeno na hřbitov ke Všem svatým, kde bylo za zdí pohřbeno. Důvod toho tajného stěhování? Nikdo neměl znát místo posledního spánku tak známého zločince. Existovaly obavy, že by ho kdosi mohl vykopat a pohřbít jinak, než se pro oběšence slušelo. Cikánské tlupy totiž tábořily ve velkém v okolních lesích… Ale ne, Janeček už žádné další vzrušení na Plzeňsku nezpůsobil.

PADĚLANÉ ZLATÉ

“Dne 22. prosince 1877 byl v plzeňském hlavním skladě tabáku Václav Kraus zadržen, když stovku, která se co falešná jevila, měniti chtěl. Bankovku tuto obdržel Václav Kraus od sestry své…” stojí v dávném vyšetřovacím spisu případu, který tou dobou jako naprosto nevšední Plzeňsko už osmým rokem sužoval. Ano, od roku 1869 se v regionu objevovaly padělky bankovek od deseti do sta zlatých a policie si zatím s problémem nevěděla rady. Jenom konstatovala, že jde o falešné peníze tuze zdařilé, které poškozují zejména vrstvy drobnějších živnostníků.

Rolník Václav Kraus z Nebřeně, chycený s falzifikátem v ruce, se konečně zdál jako člověk, od kterého by se policejní úředníci snad už mohli odrazit ke konkrétnějším výsledkům. Při výslechu bez vytáček vyjevil, že stovku má od své sestry Barbory Legátové. Té den předtím zemřel manžel, a protože potřebovala peníze na pohřeb, požádala Krause, aby jí ve městě rozměnil.

I Legátová s upřímnou touhou pomoci ukázala cestu dál. Byla ‘ si jista, že zrovna tu konkrétní stovku ještě její nebožtík ve vsi získal od Matěje Kabáta, ten zas bankovku inkasoval jako splátku většího dluhu do souseda Štěpána Marika… Pravda, věc se začala zase neutěšeně uzlovat, ale je třeba přiznat, že právě v naznačeném směru přece jen vycházely najevo zajímavé okolnosti. Mimo jiné i ta, že zrádné pení

4

ze se do Nebřeně dostaly už před více než třemi měsíci. Konkrétně to bylo 17. září, když do místního hostince zavítal neznámý muž, který za pouhý půllitr piva chtěl platit stovkou. Protože hostinská neměla dost menších peněz zpátky, poslala chlápka právě ke zmiňovanému Štěpánu Maříkovi, o kterém věděla, že doma peníze mívá.

No a Mařík9 Příchozímu vyhověl, čímž se výskyt padělku v Nebřeni vysvětlil logicky a věrohodně. Policisté tedy chtě nechtě byli zase na začátku pátrání, nepočítámeli přece jen zajímavé zjištění: Mařík naznačil, že dotyčný měl velkými bankovkami portmonku doslova naditou… Kromě předpokladu, že falešných peněz bude i nadále přibývat, se jevilo takřka jisté, že podvodníci budou padělky nabízet pravé po venkove, nejspíš v hospodách.

Skutečné, když potom policie za pomoci četnictva probírala více i méně stará prohlášení, tak ve prospěch naznačeného tvrzení měla hned několik důkazů. Jeden za všechny? Třeba 11. listopadu 1877 se v hospodě u Touškova objevil cizinec. Objednal si půllitr piva s krajícem chleba a za tuhle desetikrejcarovou útratu mínil platit desetizlatkou. Když ale šenkýř bezelstně povídal, že nemá drobné nazpět, tak ten neznámý sáhl do peněženky a bez řečí platil z drobných, kterých měl plno. Ale pozor, podvodníci podle popisů šlo hned o několik lidí měli v repertoáru ještě jinou písnič

ku: v hospodách, při kterých často bývalo také hospodářství nebo řeznictví, kupovali za falešné zlaté prasata. Nemá smysl vypočítávat případ za případem, byl by to nudný seznam. Dodáme jenom, že se darebákům chvíli dařilo kolem Touškova, potom se přestěhovali na druhou stranu od Plzně, k Seči, Blovicím, Vlčtejnu… Kolem vánoc 1877 v době, kdy se i původně slibná nebřeňská stopa rozplynula v nedohlednu už policie byla zoufalá. Vsadila tedy na opatření, které by dnes přišlo mezi prvními: o padělcích informovala prostřednictvím novin širokou veřejnost. Jistě, svou roli to sehrálo a dlouho na sebe nenechaly čekat zprávy, že tu či jinde byli lidé s podezřelými penězi odmítnuti. Jenže ve vesničkách “na konci světa” se podvodníkům nadále dařilo. Prosťáčci tam padělky nevědomky přijímali, mezi sebou jimi platili a vlastně je tak bez špatných úmyslů rozšiřovali… Za výsměch spravedlnosti se potom dalo považovat zjištění falešné slovky zlatých v pokladně prestižního Měšťanského pivovaru v Plzni. Dalo se nad tím skřípat jen zuby. Do kasy se zrádná bankovka dostala jak jinak mezi tržbami za dodávky piva do vesnických hospod a hospůdek. Za zmínku pak stojí ještě pikantérie: hospodář Josef Janouš v Osvračíně pojal podezření, že zrovna to bylo 30. ledna 1878 převzal za malou útratu od hosta falešnou stovku zlatých. Okamžitě tedy za tím neznámým hnal svého pacholka s nádeníkem, který byl po ruce, a věřte či ne li dva pronásledovatelé podvodníka dopadli a přivedli zpět.

Když se rozlícený Janouš hotovil volat četníky, dal se vyděšený chlápek do nářku.

Prý má pět hladových dětí, neudělal to ve zlém úmyslu, ty proklaté falešné peníze že mu někdo určité musel zrádné podstrčit… A hospodáři že Škodu nahradí. Aby se Janouš ustrnul, vzal ten střízlík ochotné stovku zpátky a na stůl za ni vysázel dvě padesátizlatky, nad kterými měkkosrdcatý osvračínský sedlák s uspokojením kývl hlavou.

Už o pouhý týden později se ale pan Janouš bohapusté proklínal. To totiž přišel platit daně na berní úřad do Horšovského Týna a jedna z padesátek mu tam byla zkonfiskována jako padělek. Zkrátka podvodník byl tak práskaný a drzý, že i ve chvilce vpravdě kritické jeden padělek proměnil za jiný.

Všechny zajištěné padělky se pochopitelně soustřeďovaly v Plzni, aby nakonec když už si s nimi provinční úředníci nevěděli rady putovaly ke zkoumání do rakouské Národní banky do Vídně. Expertiza na svou dobu samozřejmě pracná, nicméně i z dnešního pohledu poměrně kvalitní potvrdila zatím jen tušené: “Jde o padělky z dílny jednoho a téhož výrobce!” Opravdu, už devátým rokem se tedy Plzeňskem šířily falešné peníze a výsledky pátrání zůstávaly k pláči. Prakticky vzato

5

zadrženi a vyslýcháni za celou tu dobu byli vlastně pouze lidé, kteří padělatelům a ši

řitelům naletěli.

Když vídeňský výsledek zkoumání došel do Plzně, vsadil vyšetřující soudce v zoufalství na metodu, která se v rozmanitých pátráních uplatňuje vlastně dodnes: obrátil se opět na novináře a požádal je o spolupráci, o pomoc. Do současnosti se tak v archivech zachovaly články, které” série podvodů zevrubně rozebíraly, varovaly před penězokazci… Rozsáhlá akce přitom nezůstala bez ohlasu. Psal se totiž 11. únor 1878, když na dveře vyšetřujícího soudce zaklepali nesmělí manželé. Neradi by prý někomu ublížili, ovšem na druhé straně je jim té spousty podvedených líto… Prostě

vymáčkli ze sebe, že znají ženu jménem Terezie Kozáková, a ta jim vyprávěla o jakémsi Josefu Peškovi z Kožlan. “A tenhle Pešek” povídali “by měl znát muže, který falešné zlaté kreslí!”

Být to v začátcích vyšetřování a v době, kdy policisté v dané věci ještě neztratili sebevědomí, tak by se těm svědkům spadlým z nebe asi tolik nevěřilo. Ovšem v situaci, kdy pátrači dávno šli i po zprávách daleko obyčejnějších, byla Kozáková okamžitě předvedena k výslechu. Vyděšená potom přiznala, že udržovala známost s jistým Rohanem, který po svém propuštění z kriminálu jako ochránce doprovázel toho záhadného Peška při jeho cestách s falešnými penězi po vesnicích… Víc na svě

domí zmíněný Rohan údajně neměl, to se Kozáková zapřísáhla. A odkud že ty padě

lané zlatky pocházejí? “Snad je vyrábí nějaký zběhlý malířský? student z Plzně,”

zachraňovala se žena tím, že po pravdě vysypala všechno, co věděla, nebo třeba jenom tušila. Jméno padělatele neznala, pouze si vybavovala, že ten muž snad zlaté chystá kdesi v úkrytu svého plzeňského domu.

To se rozumí, že pro policii měla ta informace nesmírnou cenu. A jak si tak zatím ve vší tichosti strážci zákona chtěli posvítit na Rohana a hlavně na Peška, aby je

nic zlého netuše dovedli třeba až k padělatelské dílně, nabídla se jim zčista jasná cesta k řešení záležitosti snad ještě schůdnější.

Sedmadvacátého únorového dne roku 1878 totiž jeden z dříve poškozených

Josef Moldan z Přeštic poznal sice náhodou, ale zcela neomylně v Josefu Tišerovi, kameníkovi z Plzně, chlápka, který mu za menší peníze podstrčil falešnou stovku.

Snad pochopíte, že v Moldanovi vzplanula obrovská touha po pomstě, protože prodělané zlaté pro něj představovaly majlant. Ale ne, teď náhodně potkaného Tišera nepraštil, ačkoliv k tomu měl sto chutí, jen nedal na jeho výmluvy a prosby. Podvodníka jednoduše chytil za límec a dovedl ho rovnou před vyšetřujícího soudce. Vždyť i Moldan přece z novin věděl, že nenaletěl sám, že jde o velkou a letitou lumpárnu!

Tišer se nejdřív snažil tvrdit, že “stovku koupil od neznámého člověka na plzeňském svatojánském trhu a nevědomky ji pak rozměnil u pana Moldana v Přešticích”, ovšem soudce si ho přesto podržel pro celou řadu konfrontací. Mezitím se podařilo zadržet také kožlanského Josefa Peška a oba výtečníky potom poškození z různých koutů Plzeňska začali poznávat jako ty, kdož je připravili o majetek.

První kápl božskou Josef Tišer. Kameník, kterému výdělek z poctivého řemesla byl málo, sedl na vějičku prohnanému Peškovi. Ano, právě Josef Pešek to byl, kdo ho pro šíření padělaných bankovek za zajímavou provizi získal…

… a také seznámil s tím nejdůležitějším, s Václavem Říhou, kresličem z Plzně.

“Ten padělané bankovky vyráběl,” kapituloval na celé čáře Tišer. “Kvůli nemocným plicím ho pustili z vojny, a protože nemohl sehnat práci, dal se do kreslení falešných peněz. Což o to, talent měl, však také malířství studoval…”

Hned při první návštěvě, kdy v podvodech daného ražení bohaté sběhlý Pešek přivedl čerstvého parťáka k penězokazci, byl Říha mimořádně opatrný. Dveře příbytku, který sdílel se svou matkou a bratrem, otevřel až po mluveném znamení. Po Peš

6

kově ujištění, že Tišer je jejich člověk, oba příchozí přijal. A s čerstvým distributorem se dohodl na spolupráci i na podílu ze zisku. Nebyla to nezajímavá praxe: první dvě stozlatové bankovky Tišer od padělatele kupoval po osmdesáti zlatých.

Domovní prohlídka v plzeňském bytě Říhových na sebe za těchto okolností

nenechala čekat. Když dva četníci zabouchali na dveře, otevřel jim Vojtěch Říha s tím, že hledaný bratr Václav není doma. Příchozí se ale nenechali odbýt a po předlo

žení patřičného soudního přípisu se pustili do podrobné inventury jednotlivých místností, půdy, sklepu a potom i řeznického krámu, který k baráku patřil á který pojal hezkých pár vepřů, po vesnicích Plzeňska v uplynulých letech za falešné peníze koupených. A právě tam, pod prodejním pultem a ve skrýši k tomu speciálně vybudované, četníci Václava Říhu našli. Naivně předstíral, že spí. Dál úkryt vydal akvarelové barvy a jiné malířské i kresličské náčiní.

Zatčeni byli všichni z bytu Václav Říha, jeho bratr Vojtěch i matka Rozálie.

Ne zbytečně. Brzy se totiž ukázalo, že všichni tři s šířením falešných zlatých na zá

padě Čech začali skutečně dávno, již v roce 1869. Teprve později pro svou věc najali lidi Peška, potom Tišera… Ale ještě k zajištěným barvám a dalšímu výtvarnickému nádobíčku. Když to všechno opět prozkoumali experti vídeňské Národní banky, tak do Plzně poslali dobrozdání, že “zabavené náčiní bylo způsobilé k provedení falzifikátů, které již předtím byly na Plzeňsku zabaveny a ke zkoumání předloženy…”. A konečně rovněž podle předložených kreseb talentovaného výtvarníka Václava Říhy jiní odborníci shledali, že je schopen právě ty zajištěné padělky vyrábět. Prostě rukopis ho usvědčil…

“C.k. státní zastupitelství v Plzni žaluje na uvězněné Václava Říhu, 32 roků starého, z Plzně, Rozálii Říhovou, 56 roků starou, katoličku z Plzně…” zaznělo 23.

srpna 1878 velkou síní plzeňské radnice při zahájení hlavního líčení proti velkému penězokazci a jeho pomocníkům. Sám Václav Říha nakonec přiznal, že malířství bylo jeho jediným zdrojem obživy. K podvodům se dostal náhodou: jednoho dne si uvě

domil, že se mu na některých jeho obrazech dokonale zdařily výjevy z různých bankovek… A výsledek toho poznání? Celkem 351 perfektně nakreslených desetizlatkových bankovek, 55 padělaných stozlatek, k lomu ještě nějaké padesátky… Soud rozhodl přísně: Václav Říha dostal deset roků těžkého žaláře stejně jako nejaktivnější ši

řitel padělků Josef Pešek. Rozálie Říhová, Vojtěch Říha a Josef Tišer se “zásluhami”

daleko menšími strávili za mřížemi po třech rocích.

SMYČKY ZLOBY

Psal se první únorový den roku 1919 a krátce po půl třetí ráno se vracel z prá

ce domů do Lozy na Plzeňsku dělník Rudolf Pokorný. Jako bezpočtukrát předtím jen těžko únavou táhl nohy, už se těšil do postele. A jako obvykle zaklepal na dveře baráčku, který obýval společně s matkou, otcem, bratrem a švagrovou. Ovšem pak už bylo všechno jinak. Nejdřív ho zarazilo, že nikdo neotevírá. Takže energicky zabouchal. Ale matka Josefina, která v lehkém spánku na syna čekávala, se opět neozvala. Až po sérii dalších, už vzteklých ran vrata povolila, nejdřív na škvírku, opatrně.

A teprve potom, kdy osoba za nimi byla to příchozího švagrová Josefa Pokorná ve tmě poznala, kdo že vlastně rámusí, za příšerného skřípění pantů mohl domácí dál.

Později se leckomu zdálo divné, proč mladá Pokorná ani slůvko s Rudolfem nevyměnila a hned vklouzla do svojí místnosti… Ale ne, nepředbíhejme událostem.

Pokorný ještě nic zlého netušil. Když vkročil do světnice vlevo. Zanedlouho při výslechu povídal, že snad mínil “pozlobit” matku. Myslel prý, že tvrdě usnula a promeškala ho, což on teď převede v žert… Po paměti sáhl po lampě a zapálil ji. Se sílí

7

cím plamínkem spočinul Rudolfův pohled na prázdné posteli. Peřina byla podivně shrnutá a matka nikde. Otočil se tedy ke kamnům, kde občas sedávala, když nemohla spát. Vtom spatřil obraz, který mu utkvěl v paměti na celý život: máma visela obě

šená na trámu. Vedle se povalovala stolička, která chtěla být smutným svědkem toho, co podobné činy provází: sebevrah si na ni stoupne, aby upevnil provaz, a poté do dřeveného a posledního služebníka v životě zoufale kopne… Vyděšený Rudolf sáhl matce na ruku. Byla studená.

“Hned jsem vyběhl z domu a utíkal jsem pro starostu Josefa Burdu a dalšího radního Františka Krofta. Přivedl jsem i souseda Josefa Širokýho,” citujeme Rudolfa Pokorného tak, jak se později vyjádřil do vyšetřovacího spisu. Až když všichni naplnili malou světničku a hlučně rozmlouvali o neštěstí, konečně procitl i manžel mrtvé ženy, Josef Pokorný. “Co se děje?” ozval se z vedlejšího kumbálu, který byl jeho domovem. Všem přítomným připadal, jako by se zrovna probral z opice.

“Já to věděl! Já jsem to předpovídal, že se jednou oběsí!” lamentoval, sotva mu syn ukázal, co se stalo vedle kamen. A jedním dechem všem přítomným vyklá

dal, že “už se chtěla pověsit několikrát”. Ne, on ji nehlídal, zvlášť ne poté, co se odstěhoval z její místnosti.

Před četníky, kteří dorazili ráno, potom starý Pokorný ještě vyjevil: ženě se to asi v hlavě pomotalo. Několikrát údajně mluvila o tom, že si raději vezme život, než být někomu synovi Rudolfovi? na obtíž…

Jenže právě Rudolf Pokorný, který se do příchodu policie z tragédie poněkud sebral, hezky nahlas vyrukoval s jinou alternativou: “Nevěřím, že by se oběsila!” prohlásil. A starosta Burda, radní Kroft i soused Široký mu dávali za pravdu. Ve vsi neslyšeli, že by “hodná ženská, která snad nemohla mít nepřátele, ve chmurných chvílích na smrt myslela”.

Nebyli na tom předkové zas až tak špatně, beremeli v úvahu jejich kriminalistický důvtip a znalosti vůbec. Ohledání mrtvoly, ke kterému se při nahlas vysloveném podezření Rudolfa Pokorného dostavili policisté a soudní lékaři z Plzně, totiž opravdu nasvědčovalo, že případ bude poněkud komplikovanější, než se původně mělo zdát.

“Na krku Josefy Pokorné je shledána smyčka dvojitá, nepřetržitá těsně přiléhající a probíhající na rýze strangulační vpředu a vpravo kdežto na levé straně šikmo vzhůru tak, že levá horizontální část rýhy je volná,” stojí v zažloutlém soudním spisu, který dodnes zůstává v plzeňském archivu. “Dle dobrozdání soudních lékařů není myslitelno, že by bylo při sebevraždě došlo k vytvoření takové dvojité rýhy, neboť kdyby se sebevrah škrtil tak, že by vznikla rýha, pak ji? nikdy nemůže se vybavit z kličky pro bezvědomí a nemůže si m žádný způsob přivoditi rýhu druhou,” pokračovali dál soudní lékaři. Ti nakonec ve svém podrobně vypracovaném posudku upozornili i na skutečnost, že na ženině těle, zejména na rukách nalezli četné krevní výrony a podlitiny svědčící o tom, že se staří paní Pokorná smrti s největší pravděpodobností bránila do poslední chvíle.

Specialisté tehdejší policie společně s medicínskými experty dál usuzovali, že vrah s Josefínou Pokornou o její život zápolil v posteli.

“Poukazujeme v té souvislosti na srolovanou peřinu a polštář shozený na podlahu,” dodají na vysvětlenou. A ještě jedna zajímavost ze šetření na místě činu vyplynula: provaz, na kterém nešťastnice visela, v minulosti ve stavení nikdy nikdo neviděl.

Zkrátka kolem smrti Josefíny Pokorné bylo třeba dál pracovat a důležitým mezníkem se při tom měla stát soudní pitva. Ta potom s definitivní platností potvrdila, že zemřelá opravdu má na krku dvě typické rýhy od škrtidla, ovšem vrah ji zardousil.

8

(Pozor na pojmy rdousí se rukama, škrtí se škrtidlem!) Využil okolnosti, že syn, se kterým paní Pokorná sdílela společnou místnost, zrovna nebyl doma?

A co nervózní snacha? Co opilý manžel? A co druhý, matkou méně oblíbený

syn Josef? Otázky jenom pršely a oleje do ohně ještě přilil Rudolf Pokorný. “Z vraždy matky podezírám nejen otce, ale také bratra Josefa a jejich přítele Václava Paska.

Rodiče už několik let nežijí jako manželé, často se hádají. Dokonce mezi nimi dochá

zelo i k pranicím,” řekl policistům. Ovšem ani obvinění nezůstávali v uštědřování ran dlužni. Naznačili, že Rudolf si s nimi vyřizuje staré účty. Důvod? Chce prý mít stavení jenom pro sebe, aby se mohl konečně oženit a žít jinak, volněji, než tu led’ v bídných poměrech všichni dohromady bydlí…

Rudolfem Pokorným podezíraní otec Josef, bratr Josef i jejich kumpán Václav Pasek však měli na kritické chvíle alibi. Potvrzovali si je navzájem údajně měli šichtu v kaznějovské kaolince. Byla tu ale ještě manželka mladšího Josefa a současně Rudolfova švagrová, Josefa Pokorná. Ano, žena tak nápadně nervózní při Rudolfově nočním návratu… A navíc: když se jí policie ptala, co dělala v době nesporné smrti staré paní, tedy odpoledne a večer 31. ledna 1919, jenom udiveně vytřeštila oči. Snad tím chtěla naznačit, že takovou otázku by ani v nejhorším snu nečekala.

Dnes by si při ohledání místa činu počínali kriminalisté za pomoci techniky mnohem rychleji a docela jinak. Ale jestli tenkrát byly v daném směru možnosti omezené, mělo naopak vážné podezření byť zatím nepodložené důkazy docela jinou váhu, než má nyní. A tak se tedy poté, co vyšetřovatelé usoudili, že mladá Pokorná jakožto křehoučká bytost by tak snadno s těžkým tělem tchyně nevládla ve vyšetřovací vazbě v Plzni ocitli všichni tři záhadní: Josef Pokorný starší, Josef Pokorný mladší i Václav Pasek. Vedlo k tomu především zjištění, že se v jejich výpovědích o tom, co osudného posledního ledna dělali ukázali jisté zejména časové nepřesnosti.

Z pohledu současnosti se to může zdát k nevíře, ale je to fakt: dlouhé tři měsí

ce se policisté snažili získat trumf, kterým by podezřelým rozvázali jazyk. Leč marně, žádné úsilí k cíli nevedlo. Pravda, lidé ve vsi týden od týdne pořád hlasitěji naznačovali, že u Pokorných zdaleka všechno v pořádku nebylo, ovšem usvědčení vraha

nebo vrahů? zůstávalo v nedohlednu.

Kdo ví, proč si tehdejší vyšetřovatelé tragédie v Loze tak věřili. Jisté ale je, že se v záležitosti dočkali 10. května 1919. To se totiž zlomil ve vazbě sedící, avšak dosud zarputile mlčící Josef Pokorný mladší. Zpoza mříží totiž poslal vyšetřujícímu soudci dopis. Kostrbatým písmem a v holých větách v psaní oznamoval, že “matku zabil otec”…

Hnulo se v něm konečně svědomí? Nebo vraždil sám a na tátu jenom svaluje vinu? Třeba Václav Pasek se k tomu odmítl vyjádřit. Pouze trval na tom, že on sám se smrtí staré Pokorné ať už přišla o život jakkoliv nemá vůbec nic společného.

Nicméně byla tu ještě další možnost jít s dopisem /a Josefem Pokorným

starším. Také on přece měl v kriminálu dost možností přemýšlet.

Navštívila ho silná sestava policisté spolu s adresátem pozoruhodného psaní, tedy s vyšetřujícím soudcem. A když soudce přešel k věci a dal vězni přečíst dopis jeho syna? Starému nejprve zvlhly oči. Po chvilce mlčení kapituloval, že ledy…

Doma se prý s manželkou hádal pořád víc a víc. Až toho všeho začal pít, moc pít. Nakonec se musel rozloučit i se světnicí, kterou se ženou původně sdílel. Ustlala mu v komoře bez” oken a kamen, často hrozila, že přijde den, kdy ze stavení vypadne nadobro. “Posledního ledna odešel syn Josef s kamarádem Paškem na noční šichtu do kaolinky, druhý syn Rudolf byl v práci na šachtě v Nýřanech už od odpoledne. Věděl jsem, že dřív než ve dvě hodiny po půlnoci se nevrátí. Pořád jsem se ne9

mohl odhodlat k tomu, co jsem dávno chystal,” spustil starý Pokorný před vyšetřují

cím soudcem.

“Ona mi nakonec sama pomohla. Ten večer totiž byla hrozná zima. Josefína si zatopila a já musel pod peřinu v ledové komoře. Nechal jsem aspoň pootevřené dve

ře do její světnice, ale ona je zase hned zavřela. Vstal jsem tedy ještě jednou, dveře jsem vysadil a opřel je o svou postel. Vtom manželka popadla kus dřeva a práskla jím po mně. Zasáhla mě rovnou do prsou. A to byl ten osudný okamžik. Vběhl jsem do její místnosti. Jak stála u postele, tak jsem ji chytil pod krkem.”

V zápasu se svalili na postel. Když upadla do bezvědomí, sáhl po provazu, který si pro takovou chvíli přinesl z práce, a ženě ho utáhl kolem krku. Brzy přestala dýchat a on pochopil, že je zle. Začal tedy přemýšlet, jak z maléru ven. Vzpomněl si, že nešťastnice o sebevraždě opravdu hovořila To když si doma zoufala, že to s tyranem a opilcem už dál nevydrží…

Z provazu udělal smyčku, navlékl ji mrtvole kolem krku a bezvládné tělo vytáhl na trám. I stoličku, která mu v hrůzné práci pomáhala, nakonec narafičil tak, aby byl dojem z činu dokonalý. Ještě předtím ale dveře vrátil do pantů a vydatně si lokl z plné láhve kořalky. V alkoholickém opojení usnul. Proto opravdu neslyšel bouchání syna Rudolfa při jeho pozdním návratu ze šachty. No a druhý syn Josef? Také ten s matkou příliš nevycházel, spíš usedal ke sklence s tátou, neboť byl z podobného těsta.

Sám otci navrhl, že mu svědectvím k alibi pomůže, když policie poprvé zapochybovala. Pravdu totiž znal od své manželky, která strašnou vražednou podívanou sledovala škvírkou ve dveřích. Už ledy chápete, že byla při Rudolfově návratu celá nesvá?

U soudu se nakonec sešli lidé, kteří přinesli další dokreslující okolnosti. Ukázalo se například, že starý Pokorný manželku nedlouho před tragédií napadl klackem ve stáji a zle ji poznamenal na hlavě. Jindy ji zase se synem Josefem a jeho mladou ženou honili po dvoře s vidlemi v nikách… V posledních měsících se Josefína Pokorná ukládala ke spánku až poté, co vedle postele schovala sekeru. “Nedávno se mi s tím vším svěřila a říkala, že se hrozně bojí. Proto jsem od samého začátku podporoval Rudolfa v tom, že jeho matka neodešla ze života dobrovolně,” řekl před soudem svědek Široký.

“Čin již dlouho připravoval a spáchal ho v chladné rozvaze,” nechybí v závěru spisu stanovisko příslušných odborníků přes lidské duše. Čtenář s úsměvem nepřehlédne, že na starém tiskopisu o rozsudku je inkoustem škrtnut “Císař” a nahrazen známým “Jménem Republiky”… Josef Pokorný starší byl 27. června 1919 odsouzen ke čtyřem rokům těžkého žaláře. Trest však celý neodpykal. Již 21. ledna 1920 přišel k plzeňskému soudu připiš, že téhož dne ve věznici zemřel.

OTISK DLANĚ

Byla to opravdová zimní nádhera. O druhém svátku vánočním roku 1921 v

Nemanicích na Domažlicku napadl čerstvý sníh a mráz nebyl zas tak třeskutý, aby místní drobotina nevydržela skotačit na návsi a stavět tam sněhuláky až do setmění.

Tenkrát totiž bylo dovoleno víc než jindy, neboť obec se chystala na slavnou taneční zábavu. Na všeobecné veselí, které v Nemanicích nebývalo časté, ovšem když už o největších svátcích přicházelo, tak obvykle za to stálo. Dobrá nálada ale nemela ten večer panovat jen v hospodském sále. Sousedi, kteří tanci dvakrát neholdovali, měli dostaveníčko při besedě, tentokrát ve stavení manželů Gertových.

10

Od hospody se linul zvuk břeskné vesnické kutálky, sousedské klábosení u Gertových nepostrádalo na srdečnosti. Na tom se později shodli všichni jeho účastní

ci, když na ty chvíle vzpomínali, aby sestavili aspoň hrubý obraz nemanického dění.

Někdy kolem půl desáté večer se společnost u Gerlových rozešla. Jako poslední se loučil Josef Barták. Ten z domu vycházel s hospodářem Michalem Gerlem, který dřív než vleze do peřin chtěl ještě zkontrolovat dobytek v maštali. Gerlova žena Markéta se tou dobou už chystala ke spánku. Vtom třeskl výstřel. Slyšeli ho veselí vesničani, kteří se cestou z besedy zastavili s hrstkou tanečníků před hospodou, zbystřil Barták, který byl od statku na dohled… A samozřejmě, rána trhla s Gertem.

Ten později vypověděl, že ho s ránou vystrašil i řinkot skla na jeho chalupě. Vyrazil tedy z maštale, což Barták na dálku pozoroval, po pár skocích byl nejdřív v kuchyni…

V ložnici pak nevěřil svým očím: manželka ležela podivně zkroucená na posteli a pol

štář pod hlavou se jí rychle barvil krví do červena. Byla v bezvědomí, takže domácí na nic dalšího nečekal.

“Hned jsem vyběhl ven a učinil jsem po sousedstvu poplach,” citujeme jeho slova ze spisu staršího sedmi desetiletí. Dál Gerl naznačil, že si i ve zmatku všiml, že tajemný střelec musel pálit z odvrácené strany chalupy, tedy ve směru od polí.

Chvilku poté, co hospodář ztropil poplach, byl domek plný sousedů. Přišli i lidé ze zábavy, kdosi od tance přivedl náhodně přítomného doktora. Tomu ale bylo na první pohled jasné, že umírající není pomoci. Přesto ji zlou ránu v hlavě obvázal…

Posla, který měl v Domažlicích o maléru vyrozuměl příslušné úřady, z Nemanic vyslali ještě v noci toho šestadvacátého prosincového dne.

Možná tomu dnes nebudete věřit, ale je to fakt: protože tehdy v celých Domažlicích nebyl k maní žádný povoz, vydala se soudní komise do Nemanic pěšky, bez ohledu na mráz a závěje. Není divu, že do vesničky dorazila až dne následující

ho po tragédii. Tedy 27. prosince 1921, hodinu po poledni, jak slojí zaznamenáno v zachované zprávě. Markéta Gerlová ležela v posteli, už byla studená.

“Zemřela tři hodiny po půlnoci. To už byl posel dávno na cestě k Domažlicím,”

shodli se lidé, kteří ženin konec sledovali až do jejího posledního vydechnutí. Ale proč se neštěstí stalo, a hlavně jak, to si nikdo vysvětlit nedokázal. Prostě najednou se ozvala rána a Gerlová snad prý nestačila ani vykřiknout…

“Okno je prokazatelné rozbito střelnou zbraní. Ta musela být přiložena až ke skleněné tabulce,” mínil jeden z domažlických odborníků, když se komise pustila na místě tragédie do práce. Prostí vesničané nad tím zůstali stát v němém údivu. Jak to jenom může vědět?

“Snadno,” pokračoval ten muž. “Střela vypálená z větší vzdálenosti by ve skle prorazila jen kulatou díru!”

Z dobových dokumentů dál vyplývá, že vyražené sklo bylo zajištěno pro další zkoumání, ve spisu nechybí ani náčrtek okna. Hned na místě činu se tehdejší vyšet

řovatelé sjednotili na podezření, že vrah pravděpodobně pálil z revolveru. Další rozmotávání příběhu už ale mělo být složitější. Eventuální stopy kolem statku Gertových ze všech stran zvědavci zadupali do nečitelná, jindy tichá vesnice, která by si za normálních okolností asi mohla čehosi podezřelého všimnout, tentokrát byla při bujarém veselí nepozorná.

Takže jinými slovy ať lide chtěli pomoci sebevíc, tak žádna snaha neporadila ani nitku, které by se komise mohla chytit Ovšem policisté se nakonec přece jen na místě činu nesnažili nadarmo Možná věci pomohla nevědomost tehdejších vesničanů, snad přispěla slastná náhoda Ale ať už to bylo tak či jinak faktem zůstává, že jeden z policistů nepřehledl narušeny sníh na hromadě dřeva právě pod osudným oknem. A oko, které dokázalo vidět to, co jinému uniklo, tam zcela neomylně zazname11

nalo otisk dlaně levé ruky Jistěže to byla pravá pochoutka pro daktyloskopii, už tehdy velmi dobře propracovanou’

Poklad doslova spadlý z nebe naznačoval, že zrovna tady, o hraničku dřeva, se neznámý střelec rukou opřel, aby se lépe doslal k oknu, přesně zamířil a potom na vzdálenost pouhých pětašedesáti centimetrů od okna k posteli neomylně trefil.

Ovšem usvědčující vyhodnocení stopy ještě bylo tu/e daleko Zatím se tedy uplatnila už tehdy osvědčená policejní klasika, která při vyšetřování každé vraždy radí pátrat v zauzlovaných lidských vztazích.

Tak se například ukázalo, že čerstvý vdovec Michal Gerl má bratra Jana a jejich vztahy nejsou zrovna idylické. Už hezkých pár let, vlastně od matčiny smrti, spolu ti dva slůvko nevyměnili. Ne, mladší Jan si nemyslel na hospodářství, to přece odedávna /ustávalo nejstarším ze synů Ale přece jen s rozdělením dalšího majetku po máme nebyl spokojen a dokonce se snad nechal slyšet, že tu nespravedlnost někdo jednou draze zaplatí. Že by mu právě bratrova manželka Markéta tolik pila krev?

Proč ne, u licitací kolem majetku určité svému choti radila.

V nedaleké vsi se ovšem ze všeho nejdřív ukázalo, že Jan Gerl o tragédii v Nemanicích ještě vůbec neví. Nebo je takový herec, že mu lze údiv věřit nejen na první dojem? Každopádně, četníci, kteří byli za mladším Gerlem vyslaní, nemohli dat na zdání. Proto se důkladné dotazovali dál, až se nakonec museli ke svým představeným vrátit se zprávou. Jan Gerl v Nemanicích střílet nemohl, protože má nezvratitelné alibi V kritických chvílích seděl v rodinném kruhu a k tomu ještě s dalšími přáteli při besedě, jak na tehdejších vesnicích bývalo zvláště o vánocích zvykem.

“Žili jsme spolu spokojeně bez hádek a konfliktů, tvrdil manžel zavražděné ženy, který se také a zcela logicky nemohl vyhnout zájmu policie Ta už ale z rozhovorů s Nemanickými věděla cosi docela jiného. A nadmíru zajímavého Markéta Gerlová měla nemanželské dítě s jistým Jiřím Kochem. Tahle její laská se místo očeká

vaných líbánek ztratila kdesi v Americe a zhrzena žena si tedy nakonec možná z trucu vzala Michala Gerla. Snad by s ním i nadále žila jakž takž tedy sem tam s nějakou hádkou či fackou dodnes, kdyby se ale pár týdnů před vánocemi 1921

zrovna Jiří Koch z Ameriky nevrátil. Po vsi se začínalo šeptat, že se do něj paní Markéta znovu zahleděla, dokonce snad doma naznačila, že u Gerlových navěky nezů

stane. Co na to Koch? Nemohla mu chlápkovi Amerikou protřelému a sebevědomému být na obtíž? A k tomu ještě v Americe se přece odedávna velmi snadno střílelo.

Ani tip na Jiřího Kocha ale nebyl trefou do černého Také on měl na noc druhé

ho svátku vánočního pevné alibi, když na nemanické zábavě byl se svou společností a prakticky v jednom kuse v kole tance Navíc se netajil s tím, že by na svou dávnou milou a matku svého dítěte nikdy nestřílel, neboť ji má rad a ona jeho též Za takových okolnosti se pozornost teď už s maximální tíhou upřela na Michala Gerla A jak se kolem něj policisté začali víc a víc točit, tak stále hlasitěji od sousedů a známých rodiny slyšeli, že u Gerlových začaly neshody vlastně hned par měsíců po svatbě, tedy nikoliv až poté, co se z Ameriky vrátil Jiří Koch.

K tomu ještě pár nemanických chlapů vidělo Michala, když jednou takhle v podvečer za vsí střílel jen tak nazdařbůh po okolních stromech z revolveru. Ano, z revolveru, a jak svědkové tu bouchačku popisovali, tak policisté usoudili, že by mohlo jit o Reiterpistoly” kalibru dvanáct až třináct milimetrů, tedy o zbraň, která byla s to v nemanické tragédu sehrát popsaným způsobem svou smutnou roli. Ovšem když četníci celé hospodářství doslova obrátili naruby a kromě mnoha dalšího nechali prohlédnout i studnu ve dvoře, žádnou “Reiterpistoly” nenašli. Pravda, jeden revolver sice snadno ve skříni objevili, ale experti záhy prohlásili, že se nemůže jednat o 12

zbraň, jejíž kulka rozrazila hlavu Markéty Gerlové. Z téhle pistole se prý nestřílelo už hezkých pár let A navíc soused Josef Barták, který jak už jsme úvodem naznačili toho osudného 26. prosince 1921 v noci odcházel ze statku jako poslední z hostů a společně s Michalem Gerlem, odpřísáhl, že výstřel zaslechl na dohled domu Gerlových, otočil se a bezprostředně pote spatřil, jak Michal vyrazil z maštale a hnal se k domů… Nemohl tudíž stál u okna a střílet z bezprostřední blízkosti, jak neomylně svědčila dočista rozbitá okenní tabulka.

Tak uběhly další dny, začal nový rok 1922. A policisté pořád ne a ne pohnout s případem dál. Až potom konečné došla expertizní zpráva o porovnání jediné, ale zato nádherné daktyloskopické stopy s otisky rukou všech více či méně podezřelých: obou bratra Gerlových, souseda Bartáka, Jiřího Kocha… A závěr?

“Otisk dlaně zajištěný na polenu se naprosto shoduje s otiskem levé dlaně Michala Gerla,” stojí ve vyrozumění o výsledku zkoumání, které dodnes zůstává v archivním spisu. Zní to snad až pohádkově, ale již tehdejší daktyloskopové na otisku popsali a s jistotou prokázali i Gerlův mozol mezi ukazovákem a prostředníkem levé ruky. Skvělá práce, že?

Ale jak mohl Michal Gerl čin provést, když, bylo nepochybné, že střelec pálil bezprostředně od okna v zadní části chalupy, zatímco Gerla viděl svědek Barták v situaci, jak utíká do domu ve směru od maštale na opačné straně?

I takhle důležitá okolnost se vysvětlila poté, co byl Michal Gerl vzat do vazby za vězeňské mříže.

“Věděl, že večer 26. prosince 1921 bude v obci zábava, na kterou skoro celá vesnice zamíří. To byl signál pro Gerla k tomu, aby se konečně zbavil své manželky.

Už se k lomu připravoval několik týdnů a nikdy předtím nenašel ten správný okamžik.

V době, kdy od Gerlů odcházeli poslední hosté, skutečně vykročil k maštali. Pak ale bleskově zaběhl za chalupu, vypálil přes okno smrtící ránu a zase kvaltem utíkal k maštali, aby zmátl sousedy. Počítal s tím, že Josef Barták mu může poskytnout to nejlepší alibi,” zaujali stanovisko v závěrečné fázi případu vyšetřující soudci, pro které záležitost ve své době byla vskutku tvrdým oříškem.

Nicméně smrtící zbraň se ani na několik dalších pokusů najít nepodařilo. Michal Gerl se nakonec k činu přiznal, ale o podrobnostech i skutečných důvodech promyšlené vraždy manželky zaryté mlčel. Zůstalo tedy u předpokladu, že střelbou vyvrcholily dávné rozpory dvou lidí, kteří k sobě nikdy nepatřili, a on potom když dosáhl svého, revolver někde zahodil…

Ve dnech, kde se čekalo na daktyloskopickou expertizu, k tomu přece měl času dost a dost. Čtyřiačtyřicetiletý Michal Gerl stanul před soudem v Plzni. A ten ho potrestal v duchu doby: čtyřletým těžkým žalářem.

SVĚDKEM HNULO SVĚDOMÍ

Půtky hajných s pytláky? No jisté, život na to téma napsal spoustu příběhů.

Jeden začal 25. května roku 1922. Banálně: tenkrát šel na nejvšednější obchůzku svého revíru kolem Kolince na Klatovsku místní hajný Petr Malý s tím, že k obědu bude doma, a nevrátil se. Pravda, to ještě nemuselo vůbec nic znamenat, nezdržel se přece poprvé. Když však nepřišel do pozdního večera, tak už jeho manželka znervózněla. Vždyť ona zrovna dobře věděla, o čem lesy Pošumaví jenom šumějí… A nemohla dočkat rána, až se otevře kolinecká četnická stanice.

Kolinečtí četníci se ještě nestačili dohodnout, zda a jak pátrání po postrádaném hajném spustí, a už jim iluze o poklidu překrásného jarního dne definitivně vzali 13

dva udýchaní chlápci. Uniformovaní je znali jen tak od vidění a věděli, že ti kumpáni pomáhají na nedalekém velkostatku.

“Byli jsme s dobytkem na pastvě pod lesem. Chtěli jsme zrovna posvačit, a jak si tak s kamarádem sedám pod borovice do chládku, spatřím člověka, jak visí na jedné z nich,” spustil jeden ze dvou příchozích. “Běželi jsme blíž. Ale když jsme poznali, že má hlavu samou krev a ruku dočista studenou, tak spěcháme rovnou k vám.”

A dodali důležité: i přes zakrvácenou tvář poznali, že se jedná o hajného Petra Malého. Pod stromem prý leží jeho puška a další věci…

Na místo hrozného nálezu si v doprovodu pasáků vyšlápli oba dva přítomní četníci a samozřejmě, také pan vrchní ze stanice, Rudolf Pošta. Co zjistili? Na první pohled se dalo soudit, že nešťastného hajného kdosi nejdříve ubil a potom chladnokrevně na řemenu jeho vlastní zbraně pověsil na strom.

“Na místě nálezu mrtvoly, které nelze považovati za místo činu, jelikož u mrtvoly nebyly žádné známky nějakého násilí, též žádné stopy po pachateli nalezeny nebyly,” zaznamenal tehdy do svého hlášení vrchní strážmistr Pošla. K tomu jistě netřeba cokoliv dodávat. Kdekdo tak chápe, že najednou tu byl případ tuze zapeklitý.

Že má hajného na svědomí pytlák, to by se vrchní strážmistr Rudolf Pošta sá

zel s kýmkoli a o cokoliv. Jenom se nedalo ani tipovat, zda jde o promyšlenou a úkladně připravenou pomstu pověstně pečlivému a přísnému strážci kolineckých lesů, nebo zda u zrodu tragédie stála náhoda. Hajný přece docela dobře mohl při akci překvapit pytláka, kterého znal. a ten ho z oba vybřed prozrazením a trestem připravil o život… Četnictvo v naznačeném směru okamžitě zahájilo pátrání v okolních vesnicích a brzy se k větším či menším pytlákům a že jich v tom koutě Pošumaví bylo!

dozvěděli leccos zajímavého, Ano, z několika pramenů se spolehlivě potvrdilo, že hajný Petr Malý byl na pytláky vpravdě pes, a nejeden z pronásledovaných se dal slyšet, že by ho nejraději… “Často si mi doma stěžoval, že má s pytláky obrovské problémy. Někteří mu docela otevřeně, do očí, vyhrožovali,” naznačila čerstvá vdova.

Četníci se dostali i ke dvanáctileté dívence z Kolince, která nedaleko místa ná

lezu mrtvoly hajného pásla husy. Ale nadějná stopa vychladla už s prvním rozhovorem. “Viděla jsem pana Malého, jak jde k lesu. Ale byl sám, nikoho jiného jsem kolem nespatřila,” vypověděla ustrašeně husopaska.

Nezbylo nic jiného, než se zase vrátit k podezřelým pytlákům. Celníkům se nelíbili třeba hned dva místní, Karel a Emanuel Ulrichové, otec se synem. Kdekdo o nich věděl nejen to, že si rádi s důmyslnými oky nebo s uříznutou flintou pod kabátem zajdou do lesa. Také měli patřit k excelentním střelcům, i s nimi se Malý často utká

val, dosud ale jenom ve slovních soubojích… “Že na man/.cla právě Ulrichovi měli spadeno, to odpřísáhnu. Několikrát mi o tom povídal. Snad se jich i trochu bál. A nejen on. V Kolinci ti dva nejsou jak sami dobře víte ani trochu oblíbení,” doplnila paní Malá.

“Já jsem byl celý den doma,” prohlásil ale s nelíčeným klidem Karel Ulrich, když se ho četníci se stejně nelíčeným podezřením tázali, co že dělal toho 25. května. A tutéž odpověď dostali také od Ulricha mladšího, od Emanuela. Ovšem už nejbližší dny měly na pytláckého otce se stejně nezvedeným synem hodit další temné stíny. Jak se totiž o tragédii kolineckého hojného mluvilo snad na každém rohu, tak na světlo boží vyplynulo důležité svědectví jisté místní ženy. Té nešlo do hlavy, jak může starý Ulrich tvrdit, že byl s jejich mladým doma, když ho na vlastní oči viděla na kolineckém rynku. ‘Ne, opravdu se nemohu mýlit,” řekla četníkům. A těm dál bylo jasné, že buď musí oba pytláci nejasnosti ve svých původních výpovědích odstranit, nebo…

14

Místo vyjasnění se ale s dalšími výslechy Ulrichových případ dál zauzloval.

Zatímco totiž starý při opakovaném slyšení trval na tom, že od podvečera tedy od smrti hajného Malého a potom celou noc trávil jeho syn Emanuel v ložnici se svou manželkou, ona naopak bezelstně vyjevila, že s dítětem spala samotná v pokoji.

“Ani nevím, kdy Emanuel přišel domů,” korunovala svou výpověď, která vlastně popírala tvrzení starého Ulricha, že Emanuel byl doma. A přestože podezření zvláště proti mladšímu Ulrichovi tím pádem značně zesílilo, domovní prohlídka ve slavení, které jeho rodina sdílela s Ulrichem otcem, neodhalila vůbec nic, co by proti mladému pytlákovi svědčilo.

“Že oba Ulrichové byli nepřátelé zavražděného hajného vysvítá z toho, že Malý jim zabraňoval chodit na jejich pole přes pole panská a stíhal oba okaře a škůdce polního majetku,” napsal dál kolinecký vrchní strážmistr Pošta ve svém druhém upřesňujícím hlášení soudu v Plánici. Zdá se vám to všechno málo k reálnému podezření? Snad. Z dobových dokumentů ale čiší, že si Pošla v záležitosti dost věřil. Asi uměl číst v duších “svých” lidí, možná mu radil zkušený policejní nos. Právě ten

mimochodem řečeno dostal za pravdu po soudní pitvě. Z té totiž vyplynulo to, co si Pošta pomyslel už při prvním pohledu na malér pod osudnou borovicí: “Petr Malý byl nejdříve udeřen do hlavy, a to nejméně dvakrát, čímž upadl do bezvědomí. Poté byl odvlečen do lesa a na stromu oběšen,” stojí ve stanovisku soudních lékařů z Plzně.

Jenže oba opět a zase vyslýchaní Ulrichové partii nemínili ani náhodou vzdát.

“Ve vsi jsou hrozní lidé, samí zloději, a na mě by chtěli svalit tenhle mord,” citujeme pro zajímavost z protokolu, který policejním úředníkům diktoval Emanuel Ulrich . Poš

ta jenom skřípal zuby. Kdo jiný než on přece mohl lépe vědět, že všechno je docela jinak!

Navíc Emanuel ještě “vylepšil” taktiku a rozhodl se budit soucit. Nebo v té poválečné době stál o protekci? Každopádně při dalším z řady výslechů prohlásil:

“Mám časté bolesti hlavy. Byl jsem na vojně ve válce raněn a moje nervová soustava je od té doby velmi labilní.”

A co na to vyšetřující komise? Není známo, zda se úředníci před tím “váleč

ným hrdinou” aspoň trochu zastyděli, jisté však je, že se svou příslovečnou pečlivostí učinili dotaz do tehdejší Československé vojenské záložní nemocnice v Trnavě, kde se údajně zraněný léčil. Odpověď přišla brzy a následující: “Od roku 1914 byl Emanuel Ulrich na vojně. Raněn nikdy nebyl, od února roku 1915 až do jara 1918 byl v ruském zajetí. Tam se léčil na tyfus, k nám si přivezl i kapavku. Po vyléčení bojoval na italské frontě, odkud zběhl a skrýval se až do konce války doma,” píše se ve zprá

vě, kterou jménem trnavské nemocnice podepsal šéf nervového oddělení doktor Ján Doležel. Z posudku je dál zřejmé, že Ulrich trpí zvýšenou dráždivostí ano, dráždivostí, neboli laicky řečeno vztekem, respektive popudlivostí a agresivitou a je i z tohoto důvodu “branné i pomocné služby u vojska neschopen”…

To suma sumárum představovalo další důkaz, že Emanuel Ulrich je lhář k pohledání, ovšem vraždu hajného Petra Malého to ještě nedokazovalo. Přesto si všichni vyšetřující a zainteresovaní četníci svůj názor prosadili. Případ zpracovali tak, jak jim srdce radilo, a už 23. října 1922 se causa začala projednávat před soudem v Plzni.

Bez přímých důkazů ovšem ani tenkrát žalobci neměli šanci. Ve dvanáctičlenné porotě hlasovali čtyři členové pro vinu Emanuela Ulricha, leč rozhodujících osm řeklo jednoznačně: “Nevinen!” Jediné, co se podařilo prokázat, byla skutečnost, že Karel Ulrich se na činu podílet nemohl. Byl přece jak si jistě vzpomenete v době tragédie viděn na kolineckém rynku a potom ještě v místní hospodě.

15

Vzápětí po hlasování tedy byl vydán zprošťující rozsudek, Emanuel Ulrich bez dalšího zdržování vyšel z vyšetřovací vazby. A v Kolinci se lidé Poštovi za zády smá

li. Zavřel přece nevinného!

Pošta ale ani po té “ostudě” nezměnil svoje stanovisko z těch posledních květnových dnů roku 1922, kdy se rozhodl věřit, že vraždil pytlák… a nejspíš Emanuel Ulrich. Proto se znovu do případu zakousl a ejhle: Bezprostředně po osvobození Emanuela Ulricha a jeho propuštění zpoza mříží odešla z domova pytlákova mladá manželka Josefa. Když se po ní vrchní strážmistr ptal, dozvěděl se jen neurčité, že se snad vrátila i s dítětem domů, ke svým rodičům…

Emanuel Ulrich byl z věznice doma teprve třetí den, když se v jeho stavení konala další domovní prohlídka. A ta konečně přinesla důkaz nad důkazy: pod stropní

mi trámy na půdě domu četníci našli košili a kabát. Obojí patřilo Emanovi, to se zjistilo snadno, obojí bylo s tmavými skvrnami, připomínajícími zapranou krev. Ještě té

hož dne, tedy 26. října 1922, kolinečtí četníci sepisovali návrh na obnovení trestního stíhání mladého Ulricha… Kdoví, jak rychle se ta zpráva po Kolinecku rozletěla, kdoví, zda zrovna nové četnické snažení nebylo tou poslední kapkou, kvůli níž svědomí důležitého svědka už dál nedokázalo mlčet. Za bernou minci ale lze považovat, že následujícího dne 27. října 1922 přišla zčistajasna na policejní úřad až do Plzně Josefa Ulrichova, manželka podezíraného pytláka. A ze své vůle podala zásadní svědectví: “Byla jsem toho 25. května odpoledne s Emanuelem a naším malým synkem na procházce. U lesa jsme potkali hajného Malého a můj manžel se s ním hned začal hádat. Snažila jsem se ho uklidnit, ale všechno bylo marné. Proto jsem se se synkem obrátila a vracela jsem se k vesnici. Slyšela jsem hodně nadávek z úst Emanuela a začaly padat i první rány. Zrovna když jsem se otočila, hajný dostal od mého manžela ránu, po které zavrávoral, chytil se jednoho ze stromů a klesl k zemi. Na víc už jsem nečekala a s klukem jsem utíkala domů. Co se dělo v lese dál, to už opravdu nevím. Manžel přišel domů asi dlouho. Já jsem spala s klukem v jiném pokoji. Ráno mně ale přinesl svou košili a kabát, abych to vyprala Bylo to potřísněno krví. Já jsem to udělala, ale kam manžel věci schoval, to nevím. Docela to vyprat nešlo. Jsem rozhodnuta učinit stejnou výpověď i před soudem,” dodala Josefa Ulrichová. Tou dobou už skutečně bydlela u svých rodičů, kde se cítila svobodnější a hlavně bezpečnější.

Ne, s vrahem dál žít nedokázala. Série laboratorních zkoušek potom sice ne stoprocentně, ale přece jen potvrdila, že by na zajištěných oděvních součástech měla být lidská krev…

Obnova soudního řízení byla neodvratná a Emanuel Ulrich nakonec svůj čin také přiznal. “Pronásledoval naši rodinu několik let,” uvedl na svou obhajobu a na vysvětlenou, proč hajného Petra Malého brutálně zavraždil. Krajský soud v Plzni tentokrát rozhodl o vině zcela jednoznačně a v cause Emanuela Ulricha vyřkl trest absolutní, trest smrti. Vrah ale využil svého práva a se žádostí o milost se obrátil k prezidentu mladé republiky. Tomáš Garrigue Masaryk mu vyhověl a trest se změnil v do

životní kriminál. Jak jsme se dál dočetli v archivních materiálech, Emanuel Ulrich byl po šestadvaceti letech, tedy v roce 1948, z těžkého žaláře propuštěn na svobodu.

SEDM ROKŮ PRO ARZEN

Následující příběh nabádá snad víc než jiné k připomínce: Nesnažte se na dávné zločiny hledět současnýma očima, neboť dnes by se zřejmé vyvíjely docela jinak. Jenže tenkrát, v listopadu roku 1917…

16

… se z bojišť první světové války vrátil do rodné Kdyně na Domažlicku Josef Vondraš. Kvůli zranění ho pustili z vojny dřív, ale přesto pozdě. Tátu už doma nezastihl. Starý Vondraš totiž zemřel tři týdny před synovým návratem. Sám Josef tou dobou samozřejmé netušil, že otce přežije jen o několik měsíců. Ale nepředbíhejme událostem, vyprávějme tu rodinnou tragédii od začátku.

Doma tedy válkou zkoušený a zkroušený Josef Vondraš našel už jen svou

šestapadesátiletou sestru Terezii Perzonovou a také její dvaadvacetiletou dceru Marii. Majetek po nedávno zemřelém otci se rozdělil mezi oba sourozence dědice, ovšem jejich následující společný život pod jednou střechou nedělal dobrotu. Důvody? Vondraš si teď, po válečné útrapě, víc než dřív vážil života a vůbec všeho, co s ním souvisí. Tudíž i peněz. A do prvního sporu se dvěma Perzonovými se dostal hned poté, co zjistil, že veškeré rodinné úspory se během válečných let rozkutálely a místo nich se nad stavením snáší čtyřsetkorunový tedy tenkrát značný dluh. Chvilku křičel, nadával a potom rázně kázal, že teď se bude na gruntu hospodařit podle jeho not. No a konkrétní praxe? Přinesla sem tam hádku, leč v nových kolejích se život přece jen začínal rozjíždět. Trucovitější mladší Perzonová se sice rozhodla bouchnout dveřmi strýcova statku, a proto si našla práci s bydlením dokonce až v plzeňské vojenské nemocnici. Ovšem po matčiných nářcích a prosbách se zase brzy vrátila zpět.

“Hrůza! Je to hulvát a surovec. A skrblík!” psala do Plzně dceři v dopisech o Vondrašovi Terezie Perzonová. Sotva ale dosáhla Mariina návratu domů, šlo zase všechno jako dřív: sem tam hádka, občas výhrůžka mladé Marii, že tady, v tom prokletém baráku, už opravdu ne a nezůstane…

Ale zůstala, vždycky se ty bouřky nějak přehnaly. Tak to vydrželo až do dubna roku 1918.

Tenkrát se Josef Vondraš vydal do Plzně k jakémusi jednání. Jel jen na jeden den, pouze s uzlíčkem buchet. Sotva ale do metropole západních Čech dorazil, udě

lalo se mu zle. Zvracel a k tomu ho ještě kroutila zimnice. Aniž by tak dojednal, co v Plzni dojednat chtěl, vrátil se rychle domů, do Kdyně. Oběma ženám bylo na první pohled jasné, že je špatný. Volaly tedy doktora s tím, že hospodář má vysokou horečku a bolest na prsou i v břiše… Patnáctého dubna jak vyplývá z dobových dokumentů kdyňský MUDr. Poláček konstatoval, že Vondraš má těžký zápal plic. Pacientovi nasadil všechny tehdy dostupné léky, ovšem následujícího dne shledal, že je ještě hůř. Horečka opět stoupla, tlak na prsou neustával. V devět hodin večer pak Josef Vondraš vydechl naposledy. Doktor Poláček se tomu vlastně ani nedivil. Zápal plic přece snadno přemůže člověka, který se vrátil z války s podlomeným zdravím!

Dva dny na to byl Josef Vondraš na hřbitově ve Kdyni pochován.

Terezie Perzonová teď už jako jediná dědička vlastnila celou usedlost, její dcera Marie se pár měsíců po strýcově smrti provdala za Václava Strunce. Znala ho už jistý čas, a teď spolu s matkou pomyslela, že by mohl v hospodářství přiložit ruku k dílu. A všechno se najednou zdálo tak růžově hezké, příjemné. Vždyť považte: panovačný bratr a strýc už dvě ženy nešikanoval, Štrunc byl do práce jako ďas… Stará Perzonová na dceru se zetěm u notáře v Domažlicích dokonce převedla hezkou část majetku.

Jenže Štrunc brzy poté zklamal. Začal mladou Marii zanedbávat, ba co hůř

utrácel peníze po hospodách a hádal se snad ještě divočeji než Vondraš. Po dvou měsících s ním už nebylo manželství, nýbrž hotové peklo. Marie Perzonová teď již žádná chuděrka se proto rozhodla pro radikální řešení. A než se rok s rokem sešel, byla rozvedená.

17

Pohled na ni pořád byl, a tak se ve statku brzy objevil další milenec. Tentokrát Vilém Červinka. Ne, se svatbou už Marie nespěchala, s chlapy přece měla svoje zkušenosti. Nicméně Vilémovi dokázala naslouchat, zvlášť když povídal to, co i její

mu uchu libě znělo. A když on docela otevřeně zatoužil po životě ve větším světě, v Praze, také ona do matky mluvila a mluvila… Nakonec se věci měly tak, že Terezie Perzonová grunt prodala za ranec peněz, v domě si vymínila jen jednu místnost na dožití. A Marie s Vilémem za podstatnou částí ze stržených čtyřiceti tisíc korun, zamířili do stověžaté matičky veselých dvacátých let.

Marie měla vždycky ráda chlapy a v Praze si to uvědomila dvojnásob. To se rozumí, že její zálety se Červinkovi ani trochu nelíbily. Proto přišly další hádky kolikáté v jejím životě už! Spory dostoupily vrcholu koncem roku 1925. Vilém Červinka začal Marii stále otevřeněji předhazovat její minulost. Nejdřív spustil obecně, potom naznačil, že moc dobře ví, jak se před časem, zvlášť při svém pobytu mezi vojáky v Plzni živila prodejnou láskou… No a při další ze slovních potyček už popustil otěže zloby naplno. To totiž Marii do očí vmetl, že jí stejně jednou udá policajtům!

Marie Štruncová, rozená Perzonová, se lekla. Co všechno o ní Vilém může

vědět? blesklo jí hlavou. A ústa už křičela: “To jako myslíš to, že jsem otrávila strýce Vondraše?”

Druh zpočátku bezpochyby překvapený se téhle jedné jediné věty chytil.

Svou roli snad přitom sehrála okolnost, že poslední koruny z tisíců za Vondrašův grunt vzaly za své, Marie Štruncová byla chudičká jako kostelní myš a Vilémovi už vlastně neměla co nabídnout. Tak se stalo, že po pár dnech dalšího jiskření a napjatých vztahů zamířil Červinka na pražskou policii. A tam opakoval to, co jeho družka v rozčilení a náhodou, leč neodvratitelně, vypustila z úst.

Tehdejší policejní úředníci na případu začali pracovat nejdřív opatrně. Z ofici

álních dokladů se zjistilo jenom to, co vy už o verzi smrti Josefa Vondraše víte. “Asi to v něm tehdy bylo. Když se vrátil z vojny, dost a často kašlal. Někdy měl úplné zá

chvaty kašle,” vzpomínali lidé ve Kdyni a vlastně tak dávali za pravdu stanovisku doktora Poláčka. Ten sám si potom ke konkrétnímu případu vybavil: “Pacient Vondraš? Když mě k němu zavolali, tak už vlastně nemluvil. Jen těžce a slabounce dý

chal, byl naprosto vyčerpaný. Měl vysokou horečku, hodně kašlal. Šlo evidentně o těžký zápal plic. Trvám na tom i dnes, po létech. Jestli si nenaříkal na nějakou bolest? Ne, vždyť povídám, že k řeči neměl sílu. Jenom se držel na prsou,” prohlásil lé

kař s jistotou.

Policisté předpokládali jedno: jestli Marie svého strýce skutečně otrávila, tak nemohla jinak, než jedem.

Ale doktor Poláček na to reagoval tvrzením, že žádné příznaky typické pro otravu u pacienta nepozoroval. No a matka Perzonová s dcerou Marií se hned při prvním konkrétnějším dotazu podivily: “Kde by se v našem stavení jed vzal?”

Z archivních spisů nevyplývá, kdo mohl mít na záležitosti zrozené z jedné jediné a ve vzteku pronesené věty větší zájem. Za bernou minci ovšem lze považovat, že “někdo” důkladný policejní úředník? Šťoural? Nebo jenom člověk, jemuž byla spravedlnost nadevše? si vyšlapal povolení k exhumaci ostatků dávno zemřelého Josefa Vondraše.

Tak se jednoho dne ráno objevila na kdyňském hřbitove smutná skupinka lidí, hrobníci se pustili do práce. A když chatrnou rakev vyzvedli z hlubiny, čekalo už vedle auto, které žalostné zbytky mrtvoly odvezlo k expertize do Prahy. My můžeme bez jakéhokoliv dramatizování doplnit, že v téhle fázi případu dostal ten “někdo” poměrné zlý políček. “Nic podezřelého jsme nezjistili,” konstatovali totiž pražští soudní 18

lékaři, kteří měli pro svoje bádání k dispozici vlastně jenom kosti, pár zbytků tkání, vlasy…

Jenže tehdejší vyšetřovatelé byli tuze důkladní. K dalším expertizám totiž odeslali také zeminu odebranou bezprostředné pod rakví. A právě odtud vzešla zpráva, která znamenala zvrat: “V zemině zjišťujeme i když v množství velmi malém pří

tomnost arzenu,” naznačili chemici.

Poté bylo předáno ke zkoumání také zubem času notně poznamenané dno

rakve. Rovněž tam byl potvrzen už v množství významnějším arzen. A jestliže nikdo jiný v hrobě uložen nebyl, bylo nepochybné, že musí jít o jed, který vyšel z rozlo

ženého těla Josefa Vondraše. Po více než sedmi letech od nešťastníkovy smrti se tedy už se vší vážností a naprosto regulérně začala vyšetřovat vražda zřejmě úkladná, dobře promyšlená…

Terezie Perzonová se tvářila jako spadlá z nebe, když jí vyšetřovatelé otevřeně vyložili, že Josef Vondraš byl s určitostí zavražděn a ona jeho sestra a dědička veškerého majetku že by o tom možná měla cosi vědět… To Maric Štruncová, ta byla v obraze mnohem lépe. Pravda, být to tvrdší povaha, asi by ji po více než sedmi letech od tragické smrti Josefa Vondraše vyšetřující komise bez konkrétních důvodů jen těžko usvědčovala. Jenže ona samotná se rozhodla mluvit pravdu. Chtěla se po dlouhých letech konečně zbavit černých šrámů ve svědomí? Nebo usoudila, že nemá cenu na kamufláži trvat z ryze praktických důvodů? Vždyť co jí zbylo! Bujarý život byl pryč stejné jako všechny lásky, prachy z mnohatisícové zásoby už také došly…

Zkrátka hned při prvním slyšení před vyšetřujícím soudcem Marie Štruncová vypověděla: “Vondraš matku trápil, vymýšlel si zbytečnosti, šikanoval ji… a pokud jsem bydlela ve Kdyni, tak si troufal i na mne. Máma se dvakrát pokusila o sebevraždu.

Nejdřív se chtěla utopit, potom oběsit. Naštěstí jsem vždycky přišla včas.

Strýc byl pořád a se vším nespokojený. Nakonec jsem usoudila, že si od něj musíme pomoct samy. Když tenkrát povídal, že pojede do Plzně, tak jsem se rozhodla. A pustila jsem se do pečení buchet Vondrašovi na cestu. Vzpomněla jsem si, že po dědečkovi zůstalo v krabici pod podlahou na záchodě trochu bílého prášku, kterým trávíval myši na polích… Zadělala jsem tedy těsto, trochu jsem oddělila a ten prášek jsem tam přimíchala. Z toho jsem pak pro strýce upekla dvě buchty a zabalila jsem mu je na cestu.

On se z Plzně vrátil nečekaně brzy a s problémy, kterých jsem se až lekla. Dr

žel se za břicho a křičel na nás, že jsme ho otrávily. Chtěl se kurýrovat husím sádlem, ani doktora nenařídil volat, jak byl lakomý. Až když bylo nejhůř a strýc už nemluvil, tak jsme pro doktora poslaly my,” dodala smutně Maric Štruncová. Svého činu prý upřímně lituje, ovšem s Vondrašem že se opravdu žít nedalo… Lidé ze Kdyně, kteří sedláka znali, však tvrdili, že zlý určitě nebyl. Jen po ženách ve stavení žádal pracovitost a s tou údajně byly jedna jako druhá na štíru.

Závěrečný znalecký posudek podepsali chemici Slavík a Hájek z pražské pří

rodovědecké fakulty Univerzity Karlovy a jejich resumé bylo jednoznačné: smutnou roli v příběhu skutečně sehrál arzen. Pod tíhou dceřina přiznání se nakonec na udá

lost starou více než sedm let rozpomněla také Terezie Perzonová: “Dcera mi tenkrát řekla, že Vondraše otráví. Já jsem z bratra byla celá zoufalá, a tak jsem na to odpověděla, že je mi úplně jedno, co se s Josefem stane. On by mě jinak utýral. Dál už jsem se o nic nestarala,” hlesla stará žena. A případ ve své době nevšední čekal už jen na svou tečku. Tu 14. května 1926 udělal Krajský soud v Plzni. Před jeho sená

tem Marie Štruncová vyslechla verdikt o doživotním žaláři, Terezie Perzonová šla do vězení na tři roky. Že se tak stalo jen díky náhodě? Snad. I tak ale jistě připustíte, že už před dávnými desetiletími byla kriminalistika vpravdě nevyzpytatelnou disciplínou.

19

JAKO BERAN

Zrovna začínal nádherný letní večer 20. července roku 1925, když se plzeň

skému velitelství policie telefonicky ozval vrchní strážmistr Jan Chrástecký ze stanice v nedaleké Třemošné.

“Dnes asi o osmnácté hodině nalezli dělníci, vracející se z práce do Záluží, jdouce lesem, osmačtyřicet kroků od silnice a sto kroků od hranice zdejšího policejního rayonu v bezvědomí člověka, v němž byl poznán Václav Samuel, dvacet čtyři roky starý asistent stavitelský, předseda Dělnické tělovýchovné jednoty v Záluží,” citujeme ze záznamu, který je dodnes uchován v plzeňském státním archivu. Vrchní strážmistr dál k případu dodal, že Samuel měl toho dne dovolenou. Od rána byl na nákupech v Plzni, a když se potom po poledni vracel domů, setkal se na nádraží s kamarádem Antonínem Stehlíkem z Ledců. A teď pozor: Stehlík prý Samuela upomí

nal, aby už konečně přinesl peníze. Ano, peníze, které měl starosta jednoty už dávno členům vyplatit. Samuel na to povídal, že prachy má a večer je přinese na schůzi…

Tam už ale nedorazil.

Slyšel snad někdo tenhle rozhovor na nástupišti nebo ve vlaku? Připravil se kdosi zatím neznámý na surový čin, když věděl, kudy Samuel na schůzi půjde? Ano, tak zněly první otázky, které si policisté nemohli nad Čerstvým případem nepoložit.

Ale vraťme se zpět, na samý začátek příběhu, tedy do lesa nedaleko Třemoš

né. Zraněného mladíka tam zmínění dělníci aspoň z nejhoršího ošetřili a odnesli ho do blízké hospody. Odtud se už povozem dostal do plzeňské nemocnice. Samuelovo zranění bylo bezpochyby vážné. “Hlavní rána nad pravým okem jest tři až čtyři centimetry dlouhá, kolmo k nosu směřující a dosahuje až k okostici,” napsala tehdy do zprávy pro policii pacientova ošetřující lékařka MUDr. Jeníkova. “Další rány už jsou menší, lehčího rázu je i zranění na prsou.”

Pro verzi, že jde o dokonalou a dobře připravenou loupež, svědčil především fakt, že se 2300 korun, které Samuel nesl jak při prvním orientačním setkání s policisty s vypětím sil potvrdil na schůzi dělnické tělovýchovné jednoty, nebyl nalezen ani Šesták. A když se četníci podívali na kulisu případu? Nešťastníkova košile i kabát byly samá krev, kolem místa, kde se loupež udala, se ještě dne po události následují

cím povalovala spousta různých písemností a dokladů o hospodaření spolku. Zdálo se, že funkcionářovu zranění předcházel zápas. Leč Samuel si nejdřív na nic nepamatoval. S obvázanou hlavou jenom opakoval, že ho někdo přepadl… A ještě něco: v kapse kalhot měl dvacetikorunu. Jeho majetek, který při události zůstal nepovšimnut.

Inu lupič zřejmě opravdu šel na jisto, vysloveně po penězích tělovýchovné organizace.

“Kráčel jsem cestou zamyšlený, s hlavou sklopenou. Ruce jsem měl za zády.

Když jsem odbočil k lesu, potřeboval jsem si odskočit. Však rozumíte… Tu náhle ucítil jsem silnou ránu do hlavy, až se mně v očích zajiskřilo. Padl jsem naznak. Matně si vzpomínám, že mě někdo pevně držel přes oči tak, abych nic neviděl,” líčil když se trochu vzpamatoval kritické okamžiky Samuel. “Snad jsem se snažil útočníka byl to určitě statný chlap rukama odstrčit, ale myslím, že to bylo chabé. Dál jsem cítil, že mi klečí na prsou. Možná jsem toho člověka párkrát zasáhl, jak jsem kolem sebe mlátil rukama. Pak už si ale opravdu nepamatuju nic. Že jsem zle zraněný, to jsem se dozvěděl až tady, v nemocnici.”

Událostí se nejpodrobněji zabýval strážmistr Josef Růžička z četnické stanice v Třemošné. Také on byl s ohledem na nastíněná fakta přesvědčen, že Václav Samuel se stal obětí krutého násilí, ovšem zatím neměl ani jedinou indicii, která by mu třeba cosi o lupiči napověděla. Měl hledat člověka, jehož ucho snad mohlo na nádra

ží v Plzni nebo cestou ve vlaku směrem k Třemošné zachytit, jak Samuel příteli Steh20

líkovi svěřuje, že v podvečer půjde s pěknými penězi lesem? To by se jistě budete souhlasit rovnalo hledání jehly v kupce sena. Což to tedy zkusit jednodušeji? Což takhle podívat se kupříkladu na činovníky jednoty? Třeba hned takový Antonín Stehlík teoreticky docela dobře mohl…

Ne, z tohoto mráčku nezapršelo. Stehlík v kritických chvílích lupičského útoku zcela nepochybně seděl ve schůzovní místnosti jednoty. A spolu s ním tam také byli všichni další členové výboru samozřejmě s výjimkou jediného muže: Václava Samuela.

Pravda, kdosi z činovníků také mohl dát lupiči tip. Když ovšem tuhle myšlenku strážmistr Růžička pustil mezi osazenstvo hospody v Záluží, nezískal pro ni ani špetku podpory. Tamní tělocvikáři prostě byli za charaktery. A jestli někdo měl tuto pověst postavit na hlavu, tak to učinil nanejvýš chytře. Nezanechal za sebou žádnou stopu.

Policejní rutina měla už tehdy zásady, které v branži žiji dodnes. To jinými slovy řečeno znamená, že se třemošenští četníci ve spolupráci s posilami z Plzně porozhlédli a poptali nejdřív po nejbližším a potom i po širším okolí s nadějemi, že v zorném úhlu zachytí různé tuláky, pobudy, lupiče, násilníky… Jenže opět nic, pořád samá voda. Nikdo si ničeho podezřelého nevšiml, nikdo v osudných chvílích záhadného vagabunda v okolí Záluží ani Třemošné nepotkal… Takže znovu k tomu málu, co k případu bylo, zase ke čtveřici nejdůležitějších svědků dělníků, kteří zraněného tělovýchovného starostu v lese objevili.

Proč vlastně tou cestou kráčeli?

“Co je na tom divného?! Lesem takhle chodíme každý den. Jsme přece ze Zá

luží!” vysvětloval nejhovornější z party, Matěj Chocholatý. A z tváře se mu dal vyčíst údiv nad tím, jak se někdo nad takovou samozřejmost vůbec může tázat.

Dobře, tedy jinak: Jak vlastně kolemjdoucí potlučeného muže našli? Ležel přece mimo cestu…

“Když jsme přišli na kraj lesa, tak se mi zdálo, že tam někdo sténá. Ano, první jsem ho opravdu slyšel já,” pokračoval Chocholatý. “Hlas byl najednou silnější a silnější, takže mi dali za pravdu i ostatní. Zastavili jsme se tedy, pozorně jsme se do lesního ticha zaposlouchali. Vtom někdo zabědoval znovu. Teď už bylo jasné, že je to chlap. No a potom jsme ho podle toho hlasitého nářku vlastně docela snadno objevili. Ležel kousek od cesty.”

Konečně jak že ti čtyři chlapíci znají Václava Samuela? Prý nic moc, možná od vidění. A navíc: hlavu měl samou krev, takže opravdu nepoznali, o koho by mohlo jíl… “Sundal jsem z krku šátek a obvázal jsem tomu potlučenému zraněnou hlavu.

Zdálo se nám dokonce, že na chvíli přišel k vědomí. Ale ne, nic neříkal, jenom bědoval,” dodal s účastí Chocholatý. A potvrdil, že rána nad mladíkovým okem byla ošklivá, bolest musela být pořádná. “Opravdu až v hospodě kdosi povídal, že to je mladý Samuel,” zapřísáhl se Chocholatý, a teprve teď si uvědomil, že zrovna on se svou partou také patří k podezřelým. Proč to nepřiznat, zaskočilo ho to. Četníci překvapenému mezitím zkoumavě hleděli do vyděšených očí a přemýšleli: Nikoliv, tenhle svě

dek nelže, tomu se dá věřit.

Takže dál spíš už jen prosili o pomoc, než by s cílem usvědčit zločince tlačili na pilu: “A pane Chocholatý, opravdu jste někoho podezřelého v lese nepotkali či neviděli? Samuel určitě nemohl v lese ležet dlouho! Doktoři soudí, že dost krvácel, a přitom na zemi mnoho krve nebylo! To jsme si na místě ověřili. Zkuste s námi takhle uvažovat…”

Matěj Chocholatý ovšem policii nepomohl. Ne že by nechtěl, prostě neměl, co by řekl.

21

Až druhý den po tomto úpěnlivém rozhovoru mluvčí čtveřice jediných svědků sám navštívil třemošenského strážmistra Růžičku znovu. A že prý o všem dumal a včera večer s kamarády v hospodě zevrubně mluvil… Zkrátka přece jenom se jim všem dohromady jedno podivné zdá: “Sténání jsme zaslechli až ve chvílích, kdy jsme zraněného Samuela vlastně už o několik metrů přešli,” soukal ze sebe. “Mně samotnému se dokonce zdálo, že rozhodil rukama zrovna když jsem se po zvuku nářku ohlédl. Jakmile jsme ale přišli blíž, byl dočista bez vědomí. Nezdá se vám to tak trochu podivné?”

“Zdá, jistě zdá,” pomyslel strážmistr Růžička a rázem měl po ruce docela novou teorii: Samuel nahlas bědoval a rozhazoval rukama, aby ho kolemjdoucí neminuli! Jestli tak opravdu činil záměrně, padají v úvahu jenom dva důvody. Buď měl skutečně strach o život, nebo na sebe chtěl upoutat pozornost…

… a vlastně tak odstartovat příběh jedné velké kamufláže. Tomuto tvrzení dá

vala za pravdu okolnost, kterou si Růžička ještě jednou důkladně ověřil: “Skutečně, když jsme k Samuelovi přišli blíž, tak se nehýbal, nesténal… prostě byl dokonale bez sebe,” znovu opakoval svědek Chocholatý.

Dodejme, že tehdejší lékaři vyšetřovatelům případu rozřešení nedali: “Může to být tak či onak obava o život i přetvářka, konstatovali s ohledem na charakter zranění. A neodlišili, ke kterému z označených dvou krajních pólů se kloní kyvadlo pravdy.

V takových případech je dobře vsadit na logiku. Ta ze všeho nejdřív brala v úvahu, že předseda Samuel mel peníze za cestu do německého Frankfurtu členům Dělnické tělovýchovné jednoty v Záluží vyplatit už před několika týdny. Leč neu

činil tak ani po několika urgencích. A najednou se vydá na cestu s hotovostí, která ve své době hodně znamenala, opuštěným lesem? To všechno lze sice více či méně věrohodně vysvětlit, ovšem co si myslet o tom, že kráčel jenom sám hvozdem bez živáčka, a když si přitom potřeboval docela obyčejně lidsky ulevit, tak se pustil notný kus od lesní cesty! Proč nešel jen k nejbližšímu stromu?

Společně s myšlenkou, že Václav Samuel vsadil na podvod, však stále bylo nutné brát v úvahu také argument proti: je vážně zraněn, to je nesporné. Zeje tedy třeba hledat eventuálního komplice?

Nebylo to zas až tak složité, šlo o případ spíš pozoruhodný, než komplikovaný.

Václav Samuel nemohl přehlédnout, že se kolem něj policisté točí víc a víc, že jenom čekají, až se aspoň trochu v nemocnici pozdraví, a pak nesmlouvavě položí nepříjemné otázky, které už výmluvami na bolavou hlavu neodrazí… Kápl tedy bož

skou sám, sotva mu vyšetřovatelé naznačili, že pohádka o loupežném přepadení se jim líbícím dál tím méně.

Jak se tedy všechno dohromady semlelo? Z titulu funkce mu byly svěřeny

veškeré peníze Dělnické tělovýchovné jednoty v Záluží a Samuel o ně také vzorně pečoval až do února toho roku 1925. To udělal pár větších nákupů, dostal se do tí

živé finanční situace a pomohl si jednoduše: sáhl do spolkové pokladny. “Nedělal jsem si z toho velkou hlavu. Požíval jsem nejvyšší důvěry a k tomu jsem věřil, že svoje dluhy vůči jednotě postupně vyrovnám. Požadavek na výplatu peněz za cestu ně

kolika našich členů do Frankfurtu mě ale zaskočil,” řekl Václav Samuel. “Pár týdnů jsem se sice úspěšně vymlouval, že jsem zaneprázdněn prací, ale nakonec jsem musel slíbit, že obnos přinesu.”

Když toho 20. července 1925 o peníze Samuela urgoval už i kamarád Antonín Stehlík a on přitom věděl, že chybějících 2380 korun v nejbližších dnech dohromady za žádnou cenu nedá, dozrál mu v hlavě plán s divadlem na téma loupežné přepadení. Několika lidem okázale povídal, že prachy přinese k vyúčtování pravé toho ve22

čera 20. července na schůzi představenstva jednoty do Záluží, odchod na rokování ohlásil i svojí matce… Na kraji lesa potom dostal nápad, že právě stromy by mu mohly posloužit v roli statného protivníka. Asi třikrát se tedy o mocný kmen udeřil do hlavy. Jako beran. A po třetí ráně skutečně ztratil na chviličku vědomí… “Čekal jsem, že kolem půjdou chlapi ze šichty,” pokračoval Václav Samuel. “Nemýlil jsem se, přišli, ostatně jako každý den. Musel jsem jim ale trochu pomoci, aby mě nepřehlédli. Byli totiž zabraní do řeči, nevšimli si mě a můj plán se už sypal jako domeček z karet. Tak jsem zabědoval naposledy, teď už pořádně nahlas…”

Dělníka Chocholatého opravdu upoutal. A také mu vnukl zdánlivě nenápadnou myšlenku, která se však ve vyšetřování případu stala rozhodujícím mezníkem.

Václav Samuel byl okamžitě zbaven funkce starosty Dělnické tělovýchovné

jednoty v Záluží. Dlužno ale dodat, že sám se mínil s problémem vyrovnat co nejdřív.

V archivním spisu se zachoval záznam, že již 1. listopadu 1925 předal jednotě dva tisíce korun z dluhu s tím, že zbytek vyrovná v termínu co možná nejkratším. Přesto, o dva dny později, tedy 3. listopadu 1925, v záležitosti jednal Krajský soud v Plzni. A ten Václava Samuela poslal do basy na pět měsíců.

SMRT POBĚHLICE

“V ložnici byly pootevírané skříně, zásuvky i prádelník. Na budíku, který nebyl v chodu a ručičky ukazovaly tři hodiny a dvacet minut, byly zajištěny dlouhé ženské kaštanové vlasy a také daktyloskopické stopy po otisku palce ruky. Jiných stop při ohledání zajištěno nebylo,” citujeme z popisu místa vraždy šestatřicetileté Jany Vaní

kové. Ta přišla o život kolem třetí hodiny ranní 26. února 1922 ve svém byte v ulici Na Roudné v Plzni. Lékař konstatoval, že ji někdo zardousil…

Vyšetřování tenkrát startovalo prakticky stejně, jako by se v podobné záležitosti začínalo také dnes. Četníci i kriminální policisté se ze všeho nejdřív na nešťastnici poptali v baráku i v okolí. A to, co slyšeli, jim na náladě nepřidalo. Jana Vaníková totiž nevedla ohleduplně řečeno zrovna příkladný život. Ne, nebyla to prostitutka v pravém slova smyslu, jenom měla nezřízeně ráda muže, pití a vše, co k tomu patří!

Znala ji tedy spousta plzeňských hospod nejhoršího ražení i lokálů na jisté úrovni.

Dokázala pít za dva jiné, dovedla se odvázat. A chlapi si o ní povídali celé historky, které se obvykle psávaly v její ložnici právě v domě v plzeňské ulici Na Roudné… Víc není třeba dodávat, aby bylo zřejmé, že tehdejší vyšetřovatelé stáli před případem notně zapeklitým. Vždyť stálou známost Vaníková dávno neměla a z těch přeletových mohl vraždit kupříkladu člověk, který svou oběť znal jen hodiny či dny a k tomu ještě vůbec nemusel být z Plzně. Poběhlice přece při svém zálusku zvlášť na mladé muže lovívala také kolem nádraží a kasáren.

Zkrátka na plzeňském policejním ředitelství by se kdekdo sázel, že Janu Vaníkovou má na svědomí její chvilkový milenec. Dalo se předpokládat, že s ním trávila večer, že jí na tom člověku záleželo. Na stole pod oknem totiž ležely ženiny snad nejlepší šaty, jejichž uklízením do skříně se však nezdržovala. Z těla potom v posledních chvílích života svékla úplně novou, svůdnou spodní košilku… Soused z vedlejší

ho bytu devětadvacetiletý František Havlík poskytl četníkům informaci zajímavou a potvrzující vše nastíněné, včetně lékařova odhadu doby smrti Jany Vaníkové: Někdy kolem třetí ráno ho probudil hluk, který přicházel z chodby, pravděpodobně z bytu zavražděné.

“Nebylo to poprvé, kdy mě její veselá společnost vyrušila. Tentokrát se mi ale zdálo, že křik není veselý a rozjařený, naopak, jako bych slyšel volání o pomoc,”

vzpomínal důležitý svědek. A doplnil, že tedy vyšel na chodbu, dokonce klepal na 23

sousedčiny dveře. Ale nic, nikdo se neozval. Tak se odebral zase spát. Po šesté ranní se vrátil z noční šichty Havlíkův čtyřiadvacetiletý bratr Josef. “Zrovna jsem se svlé

kal a František mi vyprávěl, co v noci zažil,” musel pochopitelně před policií svědčit i druhý ze sourozenců. “Vtom se ozvalo bouchnutí. Rána, jakou u nás v baráku dávají domovní dveře, když je zavírá někdo, kdo to s nimi neumí, tedy cizinec. Vyběhli jsme tedy na chodník, ale zbytečně. Nikoho jsme neviděli. Teprve při návratu domů jsme si všimli, že dveře u bytu Jany Vaníkové zůstaly otevřené. Po všech těch čerstvých dojmech z noci a časného rána jsme ze zvědavosti a opatrně, krůček po krůčku, šli dál.

V kvartýru nebyl nikdo. Samozřejmě kromě mrtvé Vaníkové, na kterou kdosi lajdácky naházel peřiny a polštáře. No a to je vlastně všechno. Pak už jsme pozvali roudenského strážníka Martaně.”

Před domem policisté objevili stopy člověka, který nedělal běžné kroky, spíš utíkal. Mohl to být vrah? Proč ne. Zajistili tedy, co se zajistit dalo: několik sádrových odlitků podpatků a jedné stopy celé boty.

Zpráva o vraždě Jany Vaníkové se rychle rozletěla všemi jejími štacemi a plzeňskými lokály, kde bývala hostem. Díky tomu se stalo, že z vlastní vůle na policii přišla ve věci vypovídat také Anna Jedličková. Známá a snad i důvěrnější přítelkyně zavražděné ženy, svědkyně, která s Vaníkovou hovořila ještě na prahu té osudné únorové noci. Údajně přišla do jejího bytu v ulici Na Roudné už v pozdním odpoledni.

“Jana zrovna převlékala peřiny. To znamená, že jí na očekávaném hostu tuze, tuze záleželo. Pak se nafintila… Pár minut po šesté večerní jsme spolu vyšly do města,”

uvedla do protokolu Jedličková. Podle jejího vyjádření Vaníková chvátala. “Prý nemůže zmeškat rande s jistým pánem. Ne, jeho jméno nepadlo,” dušovala se svědkyně. Podle ní se Vaníková s tím neznámým kavalírem poznala snad před týdnem na zábavě v hostinci Augustina Soukupa v Dominikánské ulici. To se rozumí, že kamarádka chtěla vědět víc. Ale Vaníková byla na slovo skoupá. Jen naznačila, že pracuje ve Škodovce, ale původně se vyučil řezníkem. A teď že potřebuje schopnou ženskou… Jak si to vysvětlil? Možná Janě nabídl, že by spolu mohli otevřít nějaký obchod. To Jedličková od přítelkyně slyšela jen matně, ovšem jako jistotu předložila další pozoruhodný fakt, hned 21. února, krátce po seznámení s tůn záhadným mu

žem, odjela Vaníková do Prahy. Vyzvedla tam úspory z vkladních knížek? Nebo jenom kontrolovala stav konta?

“To mi neřekla. Ale byla spokojená, že má dost, něco kolem třiceti tisíc,” dodala Anna Jedličková. A potom už opravdu nevěděla víc než tolik, že ten člověk by měl být nějak nemocný… Na druhé straně ovšem připouštěla, že to všechno mohou být jen fantazie Jany Vaníkové, která v duši cítila, že vede špatný život, a tak aspoň v představách snila o lepším…

Každopádně díky za ty cenné zprávy do zatím prázdné pokladnice vyšetřování. Policie se do naznačené stopy okamžitě pustila a samozřejmě netušila, že popsaného muže, který by toužil po podnikání s Vaníkovou po boku, nikdy nenajde. Ani peníze neměly hrát v události rozhodující roli. Ale nepředbíhejme událostem.

Mapování posledních dnů života Jany Vaníkové bylo při pestrosti jejího života vpravdě komplikované. Nicméně s přibývajícími dny přece jen určité plody přineslo.

Ukázalo se dokonce i pár konfliktů, které teoreticky vzato docela dobře mohly dospět až k mocnému stisku chlapských tlap kolem hezkého, útlého hrdla… Třeba

/rovna takový Karel Žežulka, dvacetiletý vojín pověstného plzeňského pětatřicátého pěšího pluku. Ten měl 24. února, tedy dva dny před vraždou, rande s Vaníkovou, kterou však před svědky hrubě odbyl. Prý s ní už vůbec nechce nic mít, protože má ženskou docela jinou hodnou, pořádnou… Jany se to podle hospodského svědectví dotklo. To by tak hrálo, aby mi do očí veřejně povídal, že jsem děvka dala se 24

údajně slyšet rozzuřená žena. Ale nakonec reagovala tak, jako už bezpočtukrát předtím: Cožpak ona potřebuje takového floutka? Muže mít přece spoustu chlapů, a lep

ších… Když to lokálem křičela, byla opilá. A nemluvila do větru. Ještě v téže hospodě a téhož večera seděla na klíně jinému muži. No a Žežulka? Nakonec se neomylně potvrdilo, že v době vraždy neopustil kasárna, zatímco veselá děva na něj už dávno nemyslela. Večer 25. února jak se dále ukázalo obšťastňovala svou společností Josefa Koloru, opět mladičkého dvaadvacetiletého hromotluka z Plzně. A pozor! S

tím také od nejlepší zábavy z hospody kolem půlnoci odcházela…

Kotora svůj vtah k Vaníkové nepopíral. “Znám jí jako skoro každý chlap,” žertoval a spiklenecky mrkal na policejní úředníky. A když popisoval, co toho 25. února v Janině společnosti dělal? “Mezi devatenáctou hodinou a půlnocí jsme spolu vymetli několik podniků. Ona potom chtěla jít tancovat, já ale ne. Ve Veleslavínově ulici jsme se tedy rozloučili. Ona zamířila do Soukupova hostince v Dominikánské ulici, kde se

jako obvykle hrálo. S kým lam byla, to vám nepovím. Nevím. Já jsem se vydal do restaurace na vlakové nádraží. U několika piv jsem tam vydržel asi do tří hodin nad ránem,” vypověděl Kotora. A právě v téhle fázi výslechu nastal významný obrat pro příští průběh vyšetřování. Díky zdánlivé malichernosti. Kotora totiž v reakci na nevinnou otázku líčil, jak do nádražní hospody vstoupil hlavním vchodem, kterým také podle jeho slov odešel…

To ovšem byl krutý omyl. Vyslýchající totiž právě zmíněného dne v noci přijel vlakem z Prahy a nepřehlédl tudíž, že hlavní vchod do nádražní restaurace byl z jakýchsi technických důvodů uzavřen. Snadno si pak ověřil, že stejný stav trval už tři dny a do podniku se proto vcházelo dveřmi bočními. A navíc: ani personál si nevzpomínal, že by konkrétního dne Josef Kotora byl v hospodě na nádraží hostem.

Kotora tedy zalhal, což je v pozici podezřelého vždycky zlé. Tak si zcela logicky vysloužil další pozornost kriminalistů a jejich další nepříjemné dotazy, leč vzdát se nehodlal. A vsadil na taktiku tehdy známou a oblíbenou: “Dobrá, nechtěl jsem o tom mluvit, ale když jinak nedáte… Prostě té noci jsem po rozchodu s Vaníkovou zamířil do nevěstince v Kalikově ulici,” tvrdil.

Jenomže i tady trefil vedle. “Od půlnoci do našeho podniku nikoho nepouští

me,” řekla totiž, majitelka nevěstince celníkům. A když totéž opakovala do očí Kotorovi, který si navíc nedokázal vybavit, u které dámy že tedy byl, vážně podezřelý kapituloval. Rozplakal se a bědoval, že je nemocný… Nejdůležitější bylo, že konečně přestal zapírat. ‘

Janu Vaníkovou poznal 19. února na zábavě v Dominikánské ulici. Sama ho v tamním Soukupově hostinci vybídla k tanci, asi si ho vyhlédla Proč by ho jinak tak vehementně zvala k sobe domů!? On s ní jít nechtěl, ale naznačil, že by se mohli sejít 25. února večer. “V žádném případě jsem jí nesliboval manželství ani to, že bych s ní založil nějakou obchodní firmu. O jejích penězích jsem nic nevěděl, i když přizná

vám, že jsem potom u ní v bytě šuplíky prohlédl,” hlesl Kotora.

Opravdu se kritického dne s Vaníkovou sešel u hlavního plzeňského náměstí, skutečně spolu táhli několika hospodami. Pak ho zase lákala k sobě domů. On opět nechtěl, leč nakonec podlehl a slíbil, že ji doprovodí k Saskému mostu. Tam nanovo žadonila, až ho zlomila a skutečně dostala do bytu v ulici Na Roudné…

“Několikrát jsme se milovali. A ona chtěla zas a znovu, zatímco já… Tu nevím, co mě to napadlo, ale došel jsem k rozhodnutí, že se jí zbavím jen tehdy, když ji zabiju,” stojí ve spisu dodnes dochovaném. “Stiskl jsem jí tedy rukama hrdlo a držel jsem ji tak dlouho, dokud jsem si nebyl jist, že už po mně nikdy nebude nic chtít. Ona nejdřív křičela o pomoc, dokonce někdo klepal na dveře a volal její jméno. Rychle jsem se oblékl, abych z bytu zmizel, ale pak jsem ztratil odvahu. Bál jsem se, jestli 25

někdo nečeká na chodbě. Mrtvolu jsem tedy pro chvíle čekání přikryl peřinou a pol

štářem. To abych se na tu hrůzu nemusel dívat. Kolem šesté hodiny bouchly dveře u vedlejšího bytu, brzy na to jsem přes zeď porozuměl dvěma mužským hlasům. Snad se hovořilo o té noci… Rozhodl jsem se využít situace a vzal jsem nohy na ramena.

Nikoho jsem v domě ani před tím nepotkal. Utíkal jsem přes Sasky most a dál Solní ulicí na Palackého náměstí a potom až do Škvrňan. Doma jsem si lehl do postele, ale usnout jsem nemohl,” ulevil svému svědomí Kotora.

Pak už zbývalo jen dotáhnout vyšetřování do konce. Třeba už stopa, zajištěná před osudným domem, byla naprosto shodná s otiskem boty Josefa Kotory. A policisté drželi trumf ještě větší: Kotora na místě činu zanechal také daktyloskopickou stopu

otisk palce pravé ruky na budíku. Jak se tam tenhle výmluvný podpis spolu s vlasy zavražděné ženy dostal? Snadno. Při milování budík spadl z nočního stolku do postele, rovnou Vaníkové na hlavu. Proto ty vlasy, proto ten otisk, neboť Kotora budík zvedl a vrátil ho zpátky na místo…

“Veřejnost v této trestní věci z hlavního líčení se vylučuje, poněvadž při projednávání vyjdou najevo věci, kterými by mohla býti ohrožena veřejná mravnost,”

přečetli si lidé, kteří marně přišli ke Krajskému soudu v Plzni sledovat hlavní líčení v cause Jany Vaníkové. Rozsudek tak byl vynesen li května 1922 bez publika s tím, že porota uznala Josefa Kotoru vinným a odsoudila ho k trestu smrti. On však požádal prezidenta republiky o milost a Tomáš Garrigue Masaryk mu 23. října 1922 vyhověl.

Vrahovi byl tak trest změněn v osmnáctiletý pobyt v těžkém žaláři. Pykal potom v Plzni, v Mírové… a s přibývajícími roky několikrát žádal o pardon, o prominutí zbytku trestu. Ovšem vždycky marně vzhledem ke špatnému chování za mřížemi.

ŘEŠENÍ OHNĚM

Jak že ta nevšední tragédie z noci na třináctého září roku 1923 v Novém Postřekově lidi vzrušila? Z archivních dokumentů vyplývá, že obrovský požár obytného stavení i stodoly manželů Anny a Josefa Šlaisových zpozoroval krejčovský pomocník Josef Řezníček. Ještě dvanáctého zářijového dne kolem třiadvacáté hodiny ho prý na dálku upoutaly plameny. To se rozumí, že pospíchal blíž. Když doběhl k osamělému stavení, viděl domácího, jak z plamenů v chvatu a v posledních chvílích vynáší, co se ještě vynést dá. Peřiny, židle, nádobí… Zdálo se mu to riskantní, ovšem Šlais na Řezníčkovy obavy nedal. A zas a znovu se do baráku vracel. Mezitím přiběhli další sousedi. Ti už ale ruku k záchraně majetku Šlaisových nijak zásadně nepřiložili. Sílící žár je prostě od každého takového pokusu odradil.

“Sakra! Asi tam zůstal dědek!” lekl se najednou jak si později svědkové vybavili upocený Šlais. “Nechtě oheň ohněm a zkuste zachránit Buršíka!” Ještě dodal, ať barák vezme čert, je přece pojištěný. Ale člověk, to je něco jiného…

“Vždyť jsem na jeho dvéře klepala! A neozval se. Není někde venku?” vzrušeně reagovala Anna Šlaisová. Ale ne, ať se kolem rozhlíželi sebedůkladněji, starého výminkáře Jana Brušíka nikdo před hořícím stavením nespatřil.

To tedy byla rána! Hrstka sousedů sebrala veškerou odvahu a pustila se k malému okénku, za kterým postrádaný stařec žil. “Nic bych za to nedal, že jsem tam před chviličkou viděl nějakou postavu. Oblečenou, běhala sem tam. Měl jsem za to, že zachraňuje majetek,” hlesl kdosi z přihlížejících. A sekundy, ve kterých všichni cítili, že je třeba něco dělat, a přitom odvaha chyběla, se táhly jako věčnost. Až nakonec jeden z přítomných hasičů byl to Vavřinec Pittner neohroženě pronikl mezi sílícími plameny až do nejzadnější části obytného stavení. A tam Buršíka našel. Ležel na zemi, už v bezvědomí, v bezprostřední blízkosti ohně.

26

Pittner dokázal husarský kousek: starcovo tělo vyvlekl oknem ven. Ale bylo pozdě. Výminkář skonal zachráncům vedle Pittnera ho oživoval také domácí Šlais s Řezníčkem z chalupy na dohled v rukách. Neštěstí tak dostalo nejtragičtější tečku, která se všeobecně přičítala na vrub zmatku v souvislosti s požárem. A jako taková se snad dala i pochopit.

Vesnice bývala odedávna pozorná a všímavá, přátelská i zlá, zaujatá stejně jako spravedlivá… Tak se stalo, že časně ráno po velkém ohni dva vyšetřující četníci

spis je jmenuje jako strážmistry Dittricha a Krčmáře poprvé zaslechli, že to nemů

že být jen tak, prostě u Šlaisových že někdo musel zapálit.

Ale kdo? A proč? Místo odpovědí nejdřív přicházelo jenom nesmělé pokrčení rameny a nic neříkající připomínka, že přece nebyla bouřka, aby uhodil hrom, ani kraj nesouží dlouhá vedra a sucha, ve kterých je ohni hej…

Na prostranství před zčernalými a polorozpadlými zdmi teď už bývalého selského stavení viděli Dittrich s Krčmářem bez ladu a skladu nahromaděné mnohé z toho, co se v domě potřebuje: peřiny, šatstvo, zemědělské náčiní… To nejcennější

hlavně nábytek však chybělo. “Všechno nám shořelo! Jsme hotoví žebráci,” bědovala Anna Šlaisová a celníkům jí bylo líto. V téhle branži, pravda, nebývá o smutné příběhy nouze. Takže účast ano, ale teď už honem k práci. To mimo jiného znamenalo zařídit převoz mrtvoly Jana Buršíka k pitvě do Plzně a hned polom začít s hledáním příčiny tragického ohně. Dnes se tomu říká ohledání požářiště, a při této zále

žitosti systematicky a promyšleně pracuje celý tým specialistů nejrůznějších profesí.

Tenkrát to ovšem bylo docela jiné, chtělo by se povědět, že sousedské. Černíkům totiž v prohlídce nešťastného místa pomáhali nejen hasiči, ale také řada dobrovolníků z místních lidí. Ti spáleniště prohrabávali víceméně ze zvědavosti, ale ne zbytečně, jak se záhy ukázalo. Učeň Gabriel Šerlovský totiž vyštrachal a pozor, zhruba v místech, kde končila chodba k Buršíkovu výminku dva dveřní zámky. Dveře k nim sice chyběly, leč jisté bylo, že ty zámky ze zárubní vypadly v poloze zamčeno. Klíče ovšem nebyly k maní.

Našly se, pravda, ale až o hodných pár hodin později. A poté, co tato pozoruhodná okolnost začala přítomné četníky nanejvýš zajímat. Klíče se sice povalovaly rovněž ve spáleništi, ovšem až na druhé straně původní rozlehlé chalupy.

A opět teď už hlasitěji se obcí neslo, že to všechno dohromady nemůže být samo sebou, že u Šlaisových někdo opravdu musel zapálit…

“Příčinou smrti Jana Buršíka byla otrava uhelnými plyny a udušení. Ještě za živa utrpěl popáleniny prvního a druhého stupně, jež však smrt nepřivodily,” zaujali k případu stanovisko plzeňští soudní lékaři MUDr. Hrubý a MUDr. Bozděch. To samo o sobě ještě nemuselo znamenat cosi logicky nevysvětlitelného. Ovšem když se mělo vzít v úvahu, že výminkář byl v hluboké noci oblečený do denních šatů a oheň ho tedy zřejmě nezaskočil a nepřiotrávil ve spánku nýbrž při vědomí, byl tu další důvod, který radil rozvíjet podezření dané dvěma zamčenými zámky bez klíčů. Teoreticky vzato Buršíka přece mohl kdosi v ohni zamknout a vlastně nechat uhořet. Chtělo tomu dát za pravdu snad i svědectví, vyslovené už při požáru. Mezi diváky přece probleskla jak si jistě vzpomenete zpráva, že za maličkým okénkem výminku zoufale pobíhala jakási oblečená postava…

Co na to člověk, kterého strážmistři Dittrich s Krčmářem museli o vyjádření k nejasnosti požádat jako prvního, tedy domácí a hospodář Josef Šlais?

“To si starý Buršík určitě dal do dveří závoru. Dělal to pravidelně. Bůhví, čeho se pořád bál! No a v ohni potom závoru, chudák, nedokázal povolit,” soudil Šlais jako nejlepší znalec poměrů v domě. Polemizovat s ním na toto téma? Nepadalo v úvahu.

Dřevěná závora od vrat výminkářské světničky přece shořela. Ale další část z nej27

čerstvější Šlaisovy výpovědi se přece jen v otázku proměnit dala: Čeho se vlastně Jan Buršík ve stavení bál natolik, že se ve své místnůstce pravidelně zajišťoval mocnou závorou?

A pak tu zůstávaly pořád nevysvětlené ty dva zamčené zámky bez klíčů od

chodby k osudnému výminku, ke kterému se hasič Pittner dostal až poté, co hořící chodbové dveře razantně vykopl!

Ne, pro policii zatím nebylo nic jistého. Ale vesničani, kteří nejsou vázáni zá

sadami a rámcem vyšetřování, si mohou na svá ústa mluvit, co je napadne. Tak se Novým Postřekovem teď už docela otevřené neslo, že se výminkáře zbavil někdo od Šlaisových.

“Buršík byl zdravý a čilý,” nesouhlasili sousedi s verzí, že stařec ve stavení uhořel z nemohoucnosti. A týmž dechem odmítali, že by Buršík byl sebevrahem a paličem. Současně s tím ale Šlaisovi trvali na svém a již vyřčeném, že totiž “dědek při

šel o život svojí hloupostí, když v tom zmatku neuměl odstranit závoru, kterou si ve

čer sám zastrčil za dveře…”.

To už bylo arogantní, to už vesnice, která vyšetřování nepřestávala sledovat a měla přehled o veškerém dění kolem neobvyklého případu, jen tak nepřeslechla. A reagovala také docela konkrétné: “Ti dva starý Buršík a Šlais se spolu v jednom kuse hádali,” naznačil svědek, který se sám od sebe dal celníkům k dispozici, a druhý upřesnil: “Šlais chtěl, aby mu stařík prodal svůj výminek. Ale Buršík o tom nechtěl ani slyšet. Prý se ve vsi narodil a také tady umře… Netušil, že to bude v plamenech!”

Z dalších výpovědí místních lidí vyplynulo, že Buršík nepovolil ani poté, co mu Šlais za místnůstku nabízel víc než pěkně peníze. A je dobře vidět, že staříka nepromlouval náhodou. Mínil totiž statek prodat celý a za majlant. Se závazkem výminkáře by určité v duchu svých představ neuspěl.

Strážmistři Dittrich a Krčmář tomu všemu chtěli dát za pravdu, ovšem ke zlomení Josefa Šlaise víc než názory a konstrukce potřebovali fakta. A jak se tak mezi Postřekovskými ptali dál, lak se přece jenom k určitým výsledkům dopracovali.

Nejdřív se ukázalo, že nikdo ze Šlaisových neběžel hned v začátcích požáru burcovat sousedy s křikem o pomoc, ač něco lakového bylo ve své době naprosto normální a lidé ze vsi by určíte neodmítli.

Takhle se tedy sousedi vlastně nezapojili do záchranných prací, prakticky jen přihlíželi smutnému finále s praskotem padajících trámů a s vynášením umírajícího Jana Buršíka. Jistě, hasiči se i se stříkačkami nakonec také dostavili, ale na nic zá

sadního se nezmohli. Nejenže je nikdo včas nevolal, rovněž nikde kolem slavení nebyla ani žádná voda. Kalkuloval někdo s touhle důležitou okolností předem?

Dále byl pozoruhodný fakt, že vlastně jediný chlap, který při záchraně majetku zasáhl, tedy Josef Šlais, dokázal ze stavení osamoceně vynosit takovou spoustu vě

cí, že to bylo snad až k nevíře. Mohl vůbec samotinký a tak rychle ze stodoly vytahat těžké zemědělské potřeby a náčiní?

A. docela konkrétní trumfy těžkého kalibru četníci dostali na závěr. Šlaisovi měli svoje stavení pojištěné hned ve dvou pojišťovnách, přičemž u známé pražské Slavie pouhých pár týdnů před malérem zvýšili pojistku na 50 600 korun.

Definitivní zvrat v pohledu na záležitost potom přineslo rovněž z výpovědi vesničanů vzešlé podezření, že Šlaisovi část svého nábytku a vůbec nejcennější věci z jejich domácnosti sice opatrně a tajně, leč přece jen nepřehlédnutelně odvezli do dal

šího svého stavení, které měli v Letkově. Při prověrce této zprávy se ukrytý značný majetek opravdu našel a tím pádem tu byl nejvhodnější okamžik k tomu, aby stráž

mistři Dittrich s Krčmářem žádali manžele Šlaisovy o logické vysvětlení.

28

“Spala jsem, můj manžel musel být kdesi venku. Najednou přiběhl k mojí posteli a burcoval mě, že máme stavení v plamenech,” trvala na svém sedmatřicetiletá Anna Šlaisová. Ovšem její padesátiletý manžel Josef měl zřejmě větší smysl pro realitu. Pod tíhou celého souboru výmluvných faktů kapituloval.

Na ten den, respektive na ten večer, kdy Postřekov ztichne a bude spát, se jistý čas chystal. A konkrétní akce? Bylo to prý jednoduché: vylezl na půdu a docela obyčejně tam zapálil slámu. “Chvíli jsem pozoroval oheň, jak sílí, a když se půda po

řádně rozhořela, slezl jsem dolů. To už jsem měl spoustu majetku vynesenou před stavením. Moje žena samozřejmě nespala, o všem věděla stejně dobře jako já,” za

čal s přiznáním Josef Šlais. Na Buršíka si zcela záměrně “vzpomněl” až ve chvíli, kdy si byl takřka jist, že stařec nemohl přežít. Teprve pak k okénku muže, který mu svou existencí komplikoval prodej stavení, chladnokrevně hnal první sousedy, kteří se k požáru se zpožděním seběhli.

Hlavní líčení se v neobvyklé cause konalo u Krajského soudu v Plzni 20. a 21.

ledna 1924. Oba obžalovaní tam setrvali na svých stanoviscích, známých už z prů

běhu vyšetřování: on se totálně přiznal, ona zůstalo u toho, že se záležitostí nemá vůbec nic společného. Ještě při ohni, až do chvíle, než ji manžel vzbudil, prý tvrdé spala… Přesto byla shledána vinnou a “odměněna” třemi roky vezení, zatímco na nesporného nejdůležitějšího aktéra celé tragédie se upřel pohled mnohem přísnější: Josef Šlais měl viset. Prostřednictvím svého advokáta potom požádal prezidenta republiky o milost a 13. července 1924 ji také dostal. Ovšem s tím, že celá dvě desetiletí pobude v těžkém kriminálu.

Strážmistr Dittrich už žil dalšími případy, když za ním 26. června 1926 přišla zpoza mříží zrovna předčasné propuštěná Anna Šlaisová. Nechtěla nic víc, než četníka ujistit, že vyšetřování tragické záležitosti vedl správné. “Manžel naše stavení opravdu zapálil. Chtěl se zmocnit vysoké pojistky, dlouho o tom mluvil a dávno všechno promýšlel. Zároveň se potřeboval zbavit také výminkáře Buršíka, protože s ním chalupu nikdo koupit nechtěl a nám se v Postřekově už ani trochu nelíbilo. Prodej nebyl v dohlednu a v ohni tedy manžel našel jediné řešení,” prohlásila Anna Šlaisová v době, kdy takové svědectví již nemohlo víc než ulehčit jejímu svědomí. Spravedlivě odsouzený Josef Šlais však tou dobou už. nebyl mezi živými. Zemřel ve věznici přirozenou smrtí.

DIVNÉ ROZHODNUTI

Úřední jazyk je odedávna svůj: “Dne 11. ledna 1925 po šesté hodině přišel na naší stanici občan Jan Laibel z Města Touškova a oznámil, že byl Václavem Raplem z Bděněvsi upozorněn, že se před jeho domem ve sportovním malém kočárku nachází neživé dítě,” napsal o čerstvém případu ve vůbec prvním hlášení soudu vrchní strážmistr touškovské četnické stanice Václav Kříž. A jak se odvíjelo vyšetřování?

Z archivních spisů vyplývá, že Kříž k události kvapem vyslal patrolujícího strážmistra Františka Kosu. Tenhle uniformovaný muž v daném místě nedaleko hřbitovní zdi skutečně kočárek našel a za pravdu musel dát i předpokladu, že dítě asi tříletá holčička už nežije. Kosa poznal, že ten uzlíček dodýchal před poměrně krátkou dobou, “neb její hrudník byl ještě teplý” vyjádřil se později v příslušné zprávě.

Že dítě není místní to se na devětadevadesát procení dalo předpokládat. A právě proto se četnická nálada ztrácela v nedohlednu. Vždyť jestli do Bděněvsi ně

kdo děvčátko na smrt dopravil, tak zřejmě svůj záměr důkladně promyslel a přichystal. Dokonce se dalo dedukovat, že pachatel ten tehdy zapadlý kout Plzeňska zvolil 29

jako místo, kde ho nikdo nezná… “O případu byl vyrozuměn i obvodní lékař MUDr.

Nemelka, okresní četnický velitel František Kalenský ze Stříbra a vrchní strážmistr Hlína z Ulic byl co bývalý psovod požádán, aby se na místo činu s vlastním policejním psem dostavil,” líčil pro vyšetřovací materiál následující dění strážmistr Kosa.

“Jde o násilnou smrt, která nastala před několika hodinami. Musím si vyžádat účast soudní komise,” vsadil doktor Nemelka na běžnou praxi té doby. A my můžeme dodal, že šlo o totéž, jako když dnes kriminálka k podobné záležitosti volá soudní lé

kaře.

Vrchní strážmistr Hlína prý dorazil vzápětí za lékařem, skutečně i s policejním psem, ovšem do stopy ho prakticky ani nenasadil. “Místo nálezu mrtvoly v kočárku nebylo zajištěno a stopy jsou tudíž zničeny přihlížejícími občany,” připojujeme pro dokreslení atmosféry vysvětlující citát z letitého soudního svazku. Nechybí tam ani zmínka, že “Hlína byl smutný nad marností svého pokusu.”

Další komplikace ovšem na sebe nenechala čekat. Doktoru Nemelkovi se totiž nepodařilo věřte či ne toho dne sehnat zmíněnou soudní komisi, a tak se nakonec do podrobného ohledání mrtvého dětského telička pustil sám. Četnický blok se tak nakonec přece jen dozvěděl: “Jde o děvčátko asi tři roky staré. Ruce i nohy mělo dítě svázané šátkem, v obličeji je velká krevní podlitina a v břiše bodné rány…

” Zbývá doplnit, že četníci v kočárku našli obálku s třiadvaceti korunami a list papíru se vzkazem: “Nemohla jsem jinak. Nechávám zde peníze, aby mohla býti zakoupena rakev.”

Nemohla jsem… Takže žena! Pravděpodobně nešťastná, nějak poznamenaná.

Že by matka zavražděné holčičky?

Po záhadné neznámé, která do Bděněvsi přijela zavraždit ať už svoje nebo cizí dítě, se četníci ptali na všech nejslibnějších místech. V obchodech v obci i okolí, na bděněveské návsi… A samozřejmě, nezapomněli ani na místo asi nejfrekventovaněj

ší, na nádraží v nedalekém Městě Touškově. Právě tam se našla první konkrétní stopa: 10. ledna kolem patnácté hodiny na touškovské zastávce podle svědků z vlaku od Plzně vystoupila jakási žena s kočárkem. Železničáři si rovněž vybavili, že kočá

rek určený do Města Touškova se do vlaku dostal na plzeňském nádraží.

Další důležitá svědectví k ženě s kočárkem četníci vyšlapali v samotném Městě Touškově. Například tesař Alis Schötta ji údajně potkal desátého lednového dne po šestnácté hodině mezi Touškovem a Kozolupy. Tázala se ho, kde je hřbitov. Když

ani sám nevěděl proč neodpovídal, uraženě pokračovala směrem k městečku.

Hřbitov podle Schötty nemohla minout. Rovněž místní svědkyně Margareta Otásková potom prohlásila, že spatřila ženu s kočárkem před holírnou Jana Sommera.

Dokonce prý ji ta neznámá požádala, zda by nemohla holčičku chviličku pohlídat, že si chce u holiče koupit sponku do vlasů. Otásková neodmítla, ta tajuplná příchozí však v Sommerově oficíně nepochodila. Důvod byl prostý: Sommer sponky neměl.

Nato ona povídala, že tedy půjde dál, k jinému obchodu. Vlastně hned pár kroků poté, co se s Otáskovou rozloučila, ženě z kočárku vypadl kapesník a rezavé nůžky.

Mohlo tu něco znamenat7 Nikdo netušil Ale každopádně Otásková věci zvedla, neznámou dohonila a ztracené jí vrátila. Oslovená ale neděkovala. Dobračce nůžky s kapesníkem doslova vytrhla z ruky a bez jediného slůvka vykročila dál. Svědkyně si ještě pamatovala, že ta paní snad dítě volala jménem Hilda.. Zajímavé, že?

Řetěz výslechů logicky pokračoval u holiče Sommera. Ne, sponky opravdu

neměl, takže zákaznici musel poslat ke konkurenci. Dítko v kočárku si ale přes výlohu prohlédl. A v márnici potom potvrdil, že četníci jdou po správné stopě. V mrtvolce totiž poznal právě holčičku, kterou předchozího dne pozoroval v kočárku před svým obchodem.

30

“Žena byla asi dvacet šest až třicet roků stará, menší, trochu přihrbené postavy, měla tmavý, široký klobouk, starý, již dosti chatrný plášť a na zádech menší tlumok barvy zelené,” zjistilo se z ochotných výpovědí několika zmíněných zdrojů. A rovněž díky svědkům, kteří se s hledanou 10. ledna 1925 střetli, četníci na touškovském nádraží vypátrali to nejdůležitější, zprávu v ceně pokladu žena daného popisu si už ráno, přesněji kolem třetí hodiny, chtěla koupit jízdenku do Obrnic na severu Cech “Vydal jsem jí ale lístek jenom do Plzně, neb přišla v okamžiku, kdy vlak už přijížděl do stanice. A hledání jízdenky do Obrnic by bylo tuze složité,” dodal železničář, který měl té noci na starosti kasu.

Prakticky vzato naplnily se neradostné předpoklady, že pravděpodobná vra

žedkyně dorazila na Touškovsko zdáli. Ovšem na druhé straně bylo potěšitelné, že stopa v pověstné slepé uličce zatím zdaleka ještě nebyla Teď přece čekala Plzeň, ale mnohem víc si četníci slibovali od daleko menších Obrnic. Tam se podle očekávání se svými otázkami opět chytili.

“Dne 12. ledna 1925 dopoledne dostavil se na naší stanici vrchní strážmistr Václav Kříž z Města Touškova s hlášením, že jej vede stopa z Plzně přes Obrnice až do Bíliny ku pátrání po neznámé matce vražednici, která v noci na 11. ledna u Města Touškova na Plzeňsku své asi tři roky staré dítě ženského pohlaví zavraždila a mrtvolu u hřbitovní zdi zanechala,” pokračujeme v citátech ze spisu, tentokrát ze zprávy z pera výkonného nadporučíka Josefa Koníčka z bílinské policejní stanice. Z letitých dokumentů je dál zřejmé, že četníci ve své anabázi zamířili na nádraží v Bílině a tam se od Aloise Hanauera dozvěděli, že to byl právě on, kdo 10. ledna tedy den před objevením tragédie kolem osmé hodiny ranní vydával lístek do Obrnic žene, která s sebou ‘vezla kočárek s déčkem a přesné odpovídala popisu, který starému železni

čáři četníci předložili. Chvíli se zdálo, že Hanauer potvrzením důležité okolnosti se svou výpovědí končí, ovšem on trápil mozek dál. Nesnažil se zbytečné, neboť po ně

kolika minutách si vybavil “Ale nechci to tvrdit s jistotou!” upozorňoval rozhodující: mohlo by jít o Emílii Figalovou, provdanou Hauptmanovou, na kterou si svého času neúspěšně, ale o to víc myslel syn jednoho Hanauerova kolegy… A kde že ta Hauptmanová bydlí? No přece v Bílině!

Když četníci ve svém úřadě poměrně snadno vyhledali adresu zmíněné ženy, šlo už všechno ráz na ráz. Paní Emílie sice při příchodu nebyla doma, nicméně do náručí čekající patroly padla zanedlouho, už 12. ledna kolem poledne. Záhy poté už v roli vážně podezřelé seděla na bílinské četnické stanici u prvního výslechu. A Václav Kříž, vrchní strážmistr z Města Touškova, musel aspoň v duchu pochválit svoje krajany svědky za vskutku zdařilé ztvárnění popisu té ženy. Opravdu byla menší, trochu přihrblé postavy a utrápené tváře, na stanici ji přivedli v tmavém, širokém klobouku a chatrném plášti…

Ale k věci: Hauptmanová rychle pochopila, kam četníci svými otázkami míří.

Takže nezapírala a k vraždě své dcerky se v podstatě bez obstrukcí doznala. Prvním ranním spojem skutečné krátce po činu odjela přes Plzeň a Obrnice zpět domů, do Bíliny. Na Minském nádraží z vlaku vystoupila jen zhruba čtyřiadvacet hodin před tím, než byla v souvislosti s vraždou dcerky zatčena.

“Jako příčinu svého jednání uvedla Hauptmanová rozvrácený život rodinný s jejím manželem a strach před další budoucností dítěte. Sama prý chtěla Bílinu opustiti a do služby jíti,” dozvídáme se opět z dávných policejních dokumentů.

Případ původně složitý se tedy uzavíral, pátrací akce četníků několika okresů končila. Ještě večer 12. ledna 1925 byla Emílie Hauptmanová předána do vyšetřovací vazby.

31

Vrchní strážmistr Kříž z Města Touškova se ještě zúčastnil domovní prohlídky v bytě zadržené ženy. A spolu s bílinskými kolegy mohl konstatovat, že akce stála za to. Policejní úředníci totiž jako corpus delicti našli zakrvácený kapesník a nůž rovněž se stopami krve maličké Alžběty Hauptmanové… A ještě něco: v bílinském železář

ství Josefa Štípána se ukázalo, že zrovna v tomto obchodu a právě od jeho majitele kupovala Hauptmanová vražedný nůž. Obchodník si dokonce pamatoval, že to bylo 8. ledna, tedy již tři dny před tragédií, což opčt potvrzovalo domněnku, že se žena na svůj čin vskutku dokonale chystala. I mezi známými zmizení dítěte mazaně chystala

lidem na potkání vyprávěla, že holčičku zrovna dává na výchovu do Kadaně. O nějaké náhodě, momentální duševní poruše či jiných indispozicích tudíž nemohla být řeč.

Hauptmanová se ostatně při dalším a důkladnějším výslechu k záležitosti vyjádřila ještě podrobněji. “Již asi půl roku jsem o vraždě dcery Alžběty zvané Hildy přemýšlela. A to jakmile jsem zjistila, že pro rozhárané poměry rodinné a jsouce zbavena jmě

ní, nebudu moci připraviti své dceři klidnou a šťastnou budoucnost,” zaznamenali do protokolů přiznání šestatřicetileté ženy policejní úředníci.

Tehdejší vyšetřovatelé mezi bílinskými sousedy nešťastné ženy skutečně ně

kolikrát zaslechli, že manžel Hauptman má mimořádně vřelý vztah k jiným ženám.

Dozvěděli se i to, že doma se příliš nezdržuje, a když už přichází, bývá opilý. Svou ženu údajně dokázal jenom bít a neušetřil ani maličkou Alžbětu. To sice mohlo sloužit jako polehčující okolnost, ale vraždu dítěte jen tak snadno vysvětlit nelze.

Při hlavním líčení Krajského soudu v Plzni nakonec Hauptmanová před dvanáctičlennou porotou do detailu vypověděla: “K činu přikročila jsem pozdě v noci, kdy městečko bylo již liduprázdné. Nejprve jsem chtěla dítěti přeřezati tepny na obou rukách. Řízla jsem tedy dceru nožem do zápěstí pravé ruky, ale když se ukázala krev a dítě začalo plakat, rychle jsem je ošetřila. Zavázala jsem Alžbětě ručičku šátkem a dala jsem jí napít čaje s rumem z láhve, kterou jsem nesla v batohu. Jenomže po chvilce jsem dcerku řízla do druhé ruky, když jsem jí svázala na rukou a nohou. Pak jsem přestala přemýšlet, vzala jsem dítě z kočárku a tloukla jsem s jeho hlavičkou o tvrdou zem. Protože jsem neměla jistotu, že je dcerka mrtvá, bodla jsem jí několikrát nožem do hrudníku.

Zanechala jsem ji v kočárku u hřbitovní zdí, do obálky vložila peníze a lístek se vzkazem a hned poté jsem zamířila k místnímu nádraží. Časně ráno jsem pak odjela vlakem z Touškova do Plzně, odtud do Obrnic a Bíliny,” kapitulovala žena a z její tvá

ře se podle dobových záznamů nedalo vyčíst zhola nic, tedy ani úleva z přiznání, smutek nebo lítost.

Už tenkrát se vrazi museli podrobit psychiatrickému vyšetření a důkladnému zkoumání duševního stavu “V době spáchání činu trestního nebyla zbavena rozumu, ani nejednala ve střídavém pominutí smyslů,” zaujali v případe Emílie Hauptmanové stanovisko příslušní soudní znalci. A později, přesné 18. března 1925 byla matkavražedkyně odsouzena rozhodnutím poroty k trestu smrti. To ovšem ještě neměla být tečka za událostí. Hauptmanová se touž proti nejpřísnějšímu závěru odvolala a tentýž plzeňský Krajský soud ji 22. října 1925 zprostil viny, jako by chtěl případ ve zcela zvláštní poloze udržet až do jeho finále. V zažloutlém spisu pochopitelně nechybí vysvětlení: “Třebaže porotcové první hlavní otázku zahrnující v sobě skutkovou podstatu vraždy prosté zodpověděli dvanácti hlasy “ano”, bylo obžalovanou z obžaloby zprostiti, poněvadž porotcové dodatkovou otázku, zda Emílie Hauptmanová čin spá

chala u neodolatelného donucení, zodpověděli většinou hlasů, totiž devíti hlasy, kladně. Takže tu jde o důvod trestnost vylučující,” praví se ve zdůvodnění verdiktu, pro současníky každopádně nepochopitelného.

32

ZRÁDNÝ POCESTNÝ

Holovousy malá vesnička na Kralovicku byly vzhůru nohama, když tam byl 23. ledna 1924 zavražděn rolník Vojtěch Šubrt. Vždyť považte, o něčem takovém se v těch poklidných končinách zatím pokud si místní lidé dobře pamatovali jenom povídalo…

Mrtvolu našel jeden z čeledínů. Docela náhodou. Prý ho upoutala hromádka slámy, která v koutě stáje normálně nebývala.

“Chtěl jsem ji uklidit, aby hospodář nenadával,” vyprávěl četníkům, jako by tomu zážitku, kdy pod snopem objevil zakrvácené tělo, pořád nemohl uvěřit. A ti dva uniformovaní chlapi, kteří k čerstvému případu pěšky dorazili z Královic, měli dojmy nejdřív rozpačité. Lépe řečeno to, co se dozvěděli, plodilo pouze údiv, proč takový člověk rukou vraha zemřel: Šubrt snad nemohl mít nepřátele, jaký to byl dobrák, ve statku i v rodině panovala naprostá pohoda, o dluzích či naopak o tom, že by půjčoval s lichvářským úrokem, také nemohla být řeč… Jen pár kousků staršího oblečení

kabát a kalhoty z domu zmizelo, nešťastná manželka pak při prohlídce stavení a na .

naléhání četníků ještě zjistila, že by mohly chybět ještě staré hospodářovy boty, přikrývka a něco dalších drobností. Ze by tedy kráčelo o vraždu loupežnou? “Jestli Šubrtovi sáhl na život nějaký tulák, tak nás potěš Pánbůh!” zoufali si v duchu kralovičtí celnicí. A měli k tomu důvod. Do posledního obyvatele totiž vyslechli celé Holovousy, a ač se snažili sebevíc, tak ani na jediného tamního člověka nevyštrachali nejmenší smítko podezření. Pravda, Šubrta ve vsi i v okolí znal každý, ovšem jak už jsme naznačili ze spontánních výpovědí svědků “ten dobrák snad nemohl mít nepřátele…”

A tak prvním základním stavebním kamenem mozaiky vyšetřování byl výsledek soudní pitvy. “K vraždě došlo asi kolem desáté hodiny dopolední. Vojtěch Šubrt byl zavražděn dvěma ranami do prsou, pravděpodobně nožem. Již tyto rány byly absolutně smrtelné,” napsali tehdy do zprávy plzeňští soudní lékaři.

“Přesto vrah zasadil své oběti dalších pět sečných ran patrně sekerou do hlavy. Došlo tak k proděravění a roztříštění kostí lebečních,” pokračovali znalci

zdravotníci a každý z toho musel pochopit, že útok se nesl nejen s mimořádnou krutostí, ale také s notnou dávkou síly. Takže mordoval statný chlap?

Jak lidé z Holovous pěli nejen v duchu starého známého “o mrtvých jen dobře”

na Šubrta samou chválu, podepřeli ji také tvrzením, že “pan Vojtěch pomohl kdekomu. Třeba hned tím, že dal našinci v nouzi práci,” vybrali si četnici z výpovědí. A té

hle, zdánlivě nevýznamné stopy se chytili se vší důkladností zvlášť poté, co čeledín naznačil, že před dvěma, spíš třemi dny hospodář přijal do zaměstnání nového kočí

ho.

Co na to čerstvá vdova? Uvědomila si, že je to tak, ale o tom člověku nic moc nevěděla. Prakticky ho jenom zahlédla na dvoře. Ovšem hlavní bylo, že nový kočí nebyl k mání. Jako jediný ze všech, kdož měli osudného dne s Holovousy něco společného, tedy z lidí, kteří tu buď žili a pracovali, nebo třeba jenom procházeli a svědkové je viděli.

Hledání Šubrtova nového kočího pochopitelně to byl problém tuze, tuze zapeklitý. Ve vsi toho chlápka nikdo jménem nepoznal, nikdo netušil, odkud mohl přijít.

Možná mu na zachování anonymity záměrně záleželo, ale už samotné okolnosti jeho nástupu do služby k záhadnosti přispěly. Ve statku totiž dostal práci při dovozu vý

hodně koupeného dřeva dřív, než se stačil porozhlédnout kolem. Takže ho letmo potkalo opravdu jen pár lidí. A ti k němu tudíž nemohli povědět víc než tolik, že byl mladý… Popis, který četnici na základě několika málo svědeckých výpovědí sestavili, pasoval vlastně na každého druhého muže do třicítky věku. Stačilo, aby byl statný a tmavovlasý…

33

Přesto četnici na celém Plzeňsku i v širším okolí brzy dostali avízo o činu v Holovousích s prosbou, aby se také ve svých rajónech porozhlédli a poptali po podezřelých osobách. Na četnických stanicích a také na veřejných místech se objevily pá

trací oběžníky a s ohledem na špatné spojení té doby se dnes může /.dát snad až k nevíře, že již druhého dne po vraždě Vojtěcha Šubrta přinesl četníkům až v klatovském okrese velmi pozoruhodnou informaci rolník Jan Němec ze Štěpanovič. Také on totiž za zvláštních okolností zaměstnal chudého pocestného… “Sotva jsem ho k dílu přijal, tak mě okradl a byl ten tam,” přiznal zemědělec a zřejmě se trochu styděl, že naletěl. “Proto jsem nic nehlásil. Však mi mnoho neubylo. Nějaké jídlo, trochu drobných peněz,” dodal. Leč četníci byli rádi, že o “statném mladíkovi s hustými černými vlasy” vyprávěl a nevědomky potvrdil, že pátrání asi přece jen nabralo slibný směr. Takže přitlačili, což jinými slovy řečeno znamená, že z mnoha stanic se nanovo vydali četničtí poslové a tázali se už cíleněji: po mladém člověku, který hledal zaměstnání, ovšem dlouho se v něm nezdržel, zato si dal záležet, aby se lidem co nejmíň ukázal a před většími či menšími krádežemi nepředstavil…

A hleďme, na takového chlápka ve zlém vzpomínali také v dalších místech Plzeňska i Klatovska. Do téhle fáze vyšetřování případu padla také stopa vskutku skvostná. Jeden ze zhruba desítky sedláků, kteří zrádného pocestného přijali k práci

obvykle do maštale nebo ke koním a on je před svým zmizením obral o majetek nepříliš podstatný, takže četníkům nic neoznámili, si vybavil, že u toho tmavovlasého a statného mládence zahlédl doklady znějící na jméno František Petrásek.

Četník, který tuhle zprávu donesl, si už v duchu představoval, jak ho povýší.

“Stačí jenom popadnout Petráska za pačesy,” pomyslel. Leč další události se měly mít poněkud jinak.

Pravda, Petrásek, a Franta k tomu, se skutečně a poměrně snadno dal najít v regionu, ve kterém zatím neznámá škodná také působila: na Klatovsku, dokonce v samotných Štěpánovicích, kde už četníci v dané záležitosti jednou byli. Vždyť vzpomeňte, jako první se jim přece se stížností na zrádného kočího přihlásil zrovna ště

pánovický Jan Němec…

“Ale ten přece Petráska ze Štěpanovič musí znát, že?” nemohla nepřijít četnická otázka.

Odpověď se našla brzy a nebyla nijak dramatická. Petráskovi totiž doklady kdosi sebral zrovna v době, kdy u nedalekého štěpánovického sedláka Němce krátkodobě působil nový kočí. Že by tedy ten neznámý kradl i v okolních staveních?

Každopádně Petrásek, skutečný František Petrásek, se z podezření vyre—

klamoval snadno, rychle a v okamžiku, kdy se neomylně svědecky prokázalo, že v den vraždy holovouského rolníka Vojtěcha

Šubrta vůbec neopustil Štěpánovice. A navíc: nikdo z těch, kdož neznámého mladíka zaměstnali a byli jím také okradeni, v Petráskovi toho konkrétního podezřelého nepoznal. Jak by také mohl. František Petrásek byl spíš střízlík, než “udělaný”

chlap a také husté tmavé vlasy měl před drahně lety.

Jenže čím víc lidí četníci vyslechli, tím přesnější kontury získával popis člově

ka, který vždycky se stejnou písničkou se zájmem o jakoukoliv práci zavítal do jejich statků. A protože četníci už tenkrát znali svoje lidi z galerky, dalo se s ohledem na všechna zjištěná fakta tipovat, že sérii zlodějen a hlavně brutální vraždu v Holovousech by mohl mít na svědomí jistý František Prcek, prohnaný zloděj, známý právě svými cestovatelskými sklony.

“Teď“asi poněkud pozměnil” dalo se dedukovat “svoje praktiky, když od okrádání trhovců a krádeží v městských činžácích přesedlal na zlodějiny u sedláků.”

A ve prospěch pojatého podezření svědčila také okolnost, že Prcek nemá trvalé byd34

liště ani jiné stálé místo, kde by hlavu složil. K tomuto závěru se četníci dopracovali čtvrtého dne po vraždě Vojtěcha Šubrta.

Již pátého dne po činu v Holovousech, tedy 28. ledna 1924, byl František Prcek zatčen v Radobyčicích u Plzně. Neunikl lam pozornosti četníků a už před prvním jeho výslechem tehdejší autoři teorie o Prckově vině měli v ruce vydatný trumf.

Když totiž čerstvě předvedenému muži obrátili kapsy naruby, vypadly z nich také doklady kradené u Františka Petráska. Na to mladý pobuda reagoval tím, že se ke zlodějinám ve Štěpánovicích u Petráska stejně jako u Němce přiznal. Ovšem o vraž

dě Šubrta v Holovousích nechtěl ani slyšet. Táhl prý docela jiným krajem republiky.

Nicméně i tak bylo jen otázkou krátkého času, než mu četníci za pomoci svědků dokázali, že kradl také v jiných statcích…

… a že to byl právě on, kdo se dal zaměstnat jako kočí u dobráka Šubrta.

Ostatně nešťastníkovy boty měl František zrovna na nohách, a tuhle okolnost už věrohodně vysvětlit nedokázal. Tak tedy kápl božskou se vším všudy.

Jistě, v Holovousích opravdu získal práci u Vojtěcha Šubrta. A snad by se mu život kočího u slušného hospodáře i zamlouval, nebýt ale té nešťastné nenechavé povahy. Prostě víc než by pracoval, pořád někde okouněl. Zkušeným zrakem pozoroval okolí a každou chvilku se přistihl, že ho spíš než koně zajímá čekání na příležitost. Na okamžik, ve kterém rolníka stejně jako jiné sedláky předtím o pár drobností a snad i trošku peněz okrade a potom zmizí… Jenže tentokrát se přepočítal.

Dostal se totiž do konfliktu s hospodářem dřív, než si představoval a než potřeboval.

Stalo se tak jak jinak kvůli koním. Měl je ošetřit, ale svou práci odbyl. Šubrtovi se to pochopitelné nelíbilo, neboť správný sedlák si vždycky uměl vážit dobytka a zvláš

tě koní, stejné jako člověka. Tak se ti dva ve stáji začali hádat a z toho nakonec vze

šlo to nejhorší.

“Řítil se na mě, že jsem kobyly špatné obstaral. Musel jsem se bránit!” tvrdil Prcek četníkům. “Sáhl jsem tedy po noži a on si na něj sám naběhl!”

Kdo by tomu věřil! Proč ledy jestli se opravdu jen bránil bodl dvakrát? Proč ještě mlátil člověka, vlastně už mrtvého a na zemi ležícího, sekerou? Ta přece ve stáji nikdy nebyla, tu si vrah musel docela jisté přinést do stodoly. A co si k tomu všemu myslet ještě o útěku ze Šubrtova statku?

Jak že to tedy opravdu bylo?

Prcek doslal vztek, bodal a také tloukl sekerou, která se mu zalíbila a původně ji mínil “jenom” ukrást. Ne náhodou se k lupu hotovil v den, kdy dům byl takřka prázdný…

A ještě něco; když se k vraždě přiznával, povídal, že už má dost toho cestovaní v želízkách a v doprovodu celníků po místech, kde ho lidé vždycky stejně poznali a usvědčili jak několikadenního pomocníka a hlavně zrádného zloděje.

Hlavní líčení v záležitosti Františka Prcka u Krajského soudu v Plzni proběhlo 14. dubna 1924. Obžalovaný byl uznán vinným z loupežné vraždy a odsouzen k trestu smrti. Prckovo odvolání nejdřív Nevyšší soud zamítl jako nedůvodné, ale prezident republiky ho nakonec svou milostí před oprátkou zachránil. Vrahův trest se proměnil v doživotní žalář.

VYDĚRAČ

Tenkrát 10. prosince 1927 doběhl do Plané nade Mží jakýsi pobuda s očima navrch hlavy. Nikdo ho tu neznal, nikdo se nejdřív neptal, odkud a kam ho cesta vede. Těch pár chlapů, co se chvilku předtím dalo do řeči na plánské návsi, teď jenom 35

poslouchalo tu krajánkovu zprávu k nevíře: “V lesíku kousek za pivovarem visí obě

šenec!”

Okamžik váhali, jestli si z nich ten šantala nedělá blázny, ale pak jim zvědavost přece jen nedala. “Chraň tě Pánbůh, když se ukáže…!” pohrozili. A nedůvěřivě se naznačeným směrem pustili. My bez dlouhých řečí dodáme, že střízlík pocestný na kalhoty nedostal. V lesíku na dohled obce opravdu na oprátce visel mrazem ztuhlý chlap. Hned ho poznali. Byl to Miroslav Řezníček, účetní místního pivovaru.

“Chyběly mu v kase peníze. Určitě se pověsil kvůli tomu,” prohodil jeden z pří

chozích, aby nemlčeli. A jeho spontánní podezření se na první dojem nemuselo zdát hloupé. Blížil se přece konec roku a s ním také závěrečné a důkladné uzávěrky pivovarského hospodaření. Chlapům, kteří na mrtvolu bezradně hleděli, přitom rotoval v hlavách paradox tohoto světa: ještě včera tenhle Řezníček vyhlížel tak spokojeně…

“No jistě, zrovna on žil v Plané nade Mží s rodinou snad až k závisti šťastně, a kdoví, zda mu právě cizí prachy negarantovaly tu pohodu!” přemýšleli ti tři dál, ovšem nahlas svoje myšlenky nevyjevili. Však si i tak rozuměli.

Ale ne, inventura v pivovarské kase, do které si četníci při pátrání po souvislostech tragédie posvítili ze všeho nejdřív, dopadla zcela v Řezníčkův prospěch. “Byl to poctivý a odpovědný člověk. Od začátku jsem nevěřil, že by sáhl na moje peníze,”

nemýlil se majitel plánského pivovaru. A na vysvětlenou uvedl, že právě pro spolehlivost, přesnost a pracovitost za dva jiné svého účetního výjimečně dobře platil, opravdu až k závisti jeho okolí.

Takže si nešťastník uvázal smyčku kolem krku kvůli rodinným neshodám?

Nebo hůř, nebyl snad někomu nepohodlný?

Tyhle otázky visely ve vzduchu a bylo na celnících, aby na ně našli odpověď’.

“Měla jsem ho ráda, nikdy jsem manžela neodvedla. Miloval naše děti,” vzlykala nešťastná vdova. Lidé z okolí jí dali za pravdu, žádný ze známých rodiny nenazna

čil, že by u Řezníčkových cosi neklapalo. A pitva, která se uskutečnila o dva dny později, vyloučila i další verzi, tedy eventuální násilí. Zkrátka vše svědčilo pro klasickou sebevraždu, jen důvod k zoufalému činu pořád chyběl. Nedal se hledat třeba ani ve zlé nemoci, neboť pitvající lékaři potvrdili, že účetní byl zdravý jako řípa. Nic tedy četníkům nebránilo, aby vydali souhlas k pohřbu. Miroslav Řezníček také byl

jak vyplývá z dobových záznamů 16. prosince 1927 v plzeňském krematoriu zpopelněn.

Běžely dny a týdny a mladá vdova se pořád nedokázala s neštěstím smířit.

Snad by je i vzala na vědomí a začala žít dál sama či později s někým dalším, ovšem pořád jí nešlo do hlavy, jak to chápat, že Miroslav tenkrát v prosinci odešel do práce bez zlého tušení, s úsměvem na tváři a přece naposledy… “Ne, tak se neloučí člověk, který chce skoncovat se životem,” stála na svém Řezníčková na četnické stanici, kam přišla s prosbou o pomoc. Černici nejdřív dvakrát nadšeni nebyli, že po nich chce návrat k případu jasnému a také oficiálně uzavřenému, ovšem ona si po týdnech přemítání v bezesných nocích přece jen jednu zajímavost vybavila:

“Už je to pár měsíců, co Miroslav dostal dopis. Nevím, odkud přišel, nijak zvlášť jsem obálku nezkoumala,” sdělovala vdova to, s čím už sama doma zůstat nemohla. “Vím jen tolik, že psaní otevřel a chvilku seděl beze slůvka, zařezaný jako pařez. Poznala jsem, že Miroslava to psaní moc a moc zaskočilo. Zbledl, a když se vzpamatoval, tak řekl něco tak hrubého, co jsem od něj nikdy předtím neslyšela. V

očích měl takové zlé plamínky. Ne, tak jsem ho neznala.

Neptala jsem se, kdo mu píše, a čím ho tak rozčílil. Manžel odešel asi na hodinu ven, a když se vrátil, vypadal, že je zase všechno v nejlepším pořádku. Ten dopis jsem ani později nečetla. Abych pravdu řekla, nikdy jsem ho nehledala.”

36

Co s tím? Tehdy na českém venkově pro četnictvo zas tolik práce nebylo, aby se případ dal s klidným srdcem ponechat tam, kde už jednou vězel: v análech, které má v zájmu už. jen prach.

Reálně vzato záhadný dopis prostě začal celníky zajímat víc z pilnosti než z nutnosti. Možná i proto, že jeden ze stanice nebožtíkovi Řezníčkovi vděčil za jakousi dobrou radu kolem půjčky na bratrův statek… Když se ale začali znovu a nenápadně kolem oběšeného nešťastníka zajímat dál, dlouho nemohli narazit na okolnost, která by cokoliv záhadného třeba jen načrtla. V Plané nade Mží měl pan Miroslav spoustu dobrých známých a nepřátele naopak jak se ukázalo žádné, na jeho místo pivovarského účetního se nikdo netlačil. Jen šéf znovu opakoval, že takového pracanta, jako byl pan Řezníček, od té smutné události zatím marně hledá…

Nicméně zlý dopis pokud četníci měli věřit vdově Řezníčkové, a ta zatím dů

vod k pochybnostem nezavdávala na scéně byl. Což se tedy podívat za humna?

Což popátrat v minulosti? Úspěšný účetní přece nebyl ač plánský občan odedávna v pivovaru!

Brzy se zjistilo, že v roce 1923 pan Řezníček pracoval jako lesní v Chlumu u Rokycan. Také tam o něm i po čtyřech letech pěli jenom chválu a pracovní hodnocení se prakticky shodovalo s tím, jaké přicházelo z pivovaru v Plané. Ale přece jenom při vzpomínkách na ty doby vdova naznačila: “Od časů, kdy působil v Chlumu, jsem přece jen občas změnu v manželově chování pozorovala. Na mě i na děti sice byl po

řád hodný, ale sem tam sedával na lavičce před stavením tak divně zadumaný…

Snad mu dělal starosti nějaký praktikant. Schopný byl, to i přísný a důkladný manžel přiznával. Ale proč o něm tak přemýšlel, to vám nepovím. Nevím. Nehovořili jsme spolu o tom.”

To už byla stopa, po které lze pokračovat. Záhy se pak skutečně ukázalo, že tehdy v roce 1923 k lesnímu Řezníčkovi opravdu nastoupil praktikant. V Chlumu u Rokycan s ním dokonce žil v jednom bytě. Josef Aksman se ten začínající lesník jmenoval.

No a dál? Aksman se pod Řezníčkovým dohledem v Chlumu původně jevil

mužem na svém místě, ovšem bez svého ochránce po návratu pana Řezníčka do Plané nade Mží nedokázal zhola nic. Nejenže se nedopracoval k slibované funkci lesního, dokonce se i s místem praktikanta rozloučil. Musel? Těžko tvrdit. Snad i chtěl. Lákala ho Praha a do stověžaté matičky také odešel za nejobyčejnějším postem sluhy.

Četníci však zatím neměli ani jediný důvod k tomu, aby v souvislosti s Řezníč

kovou tragédií mohli na Aksmana nějakým způsobem přitlačit. A ptát se ho na Řezníčka jen lak naplano, to nemohli. Důvod byl prostý: jestli má v duši čisto, lak je kaž

dá řeč zbytečná. Když naopak má svědomí černé, je bez konkrétních podezření a důkazů všechna diskuze marná.

Případ už zase umíral na marnost dosavadního snažení. Rovněž vdova Řezníčková se už z tragédie pomalu sbírala a domácnost ji opět začala zajímat jako dřív.

Tak se jednoho dne pustila do velkého gruntování bytu, který poslední dobou ve smutku poněkud zanedbávala. A čirou náhodou tak našla dopis z Prahy, adresovaný manželovi. To se rozumí, že s ním hned utíkala k celníkům. Ještě v zástěře a s rukama špinavýma. A když ty řádky osazenstvo stanice přelouskalo, pochopilo, že zřejmě nejde o první psaní v daném duchu. Právě Josef Aksman v něm Miroslava Řezníčka už zcela nestydaté vydíral: “Pokud nepošlete požadované peníze či látku na šaty, dám ve známost, že jste homosexuál…”

Tím pádem bylo jasno. Vždyť s podobnou písničkou se v té době snadno člověk nechal dohnat k sebevraždě!

37

Četníci už za pomoci a podpory vdovy Řezníčkové obrátili stavení a hlavně pozůstalost po nebožtíkovi naruby. Protože věděli, kam sáhnout, v zapomenulé truhle na půdě domu vyštrachali ještě dalších osm dopisů z Prahy, všechny v podobném stylu. Byly zcela prokazatelné od jednoho a téhož pisatele, od Josefa Aksmana.

Ten chtěl jednou peníze, jindy látky na šaty a kabáty, či další různé věci a vždycky se pod svou žádost celým jménem podepsal… Najednou do sebe souvislosti zapadaly jako kolečka dobře postaveného stroje: původně talentovanému lesnímu praktikantovi se ve vytoužené Praze nevedlo valně, celý čas od roku 1923 tam vlastně živořil a dobře situovaný účelní mu měl pomáhat..

Ačkoliv tomu paní Řezníčková nikdy nevěřila, z dalšího vyšetřování vyplynulo, že její manžel s Aksmanem styky přinejmenším písemné od zmíněného roku 1923

až do své smrti vlastně nepřerušil. I v Chlumu u Rokycan se prý svého času šuškalo, že “lesní nutil mladého praktikanta k nepřirozeným stykům”, ovšem současně je třeba dodat, že se nepodařilo najít člověka, který by to mohl odpřísáhnout. Nikdo totiž ty dva spolu při něčem pozoruhodném nepřistihl.

Ovšem devět zajištěných vyděračských dopisů bylo výmluvných. Za jistotu se dal brát také na poště zjištěný fakt, že ještě 1. října 1927 účetní Miroslav Řezníček poslal vyděračovi požadovanou finanční hotovost ve výši 350 korun. Případ prosté doslova volal po dořešení.

Další přísun peněz na Aksmanovu pražskou adresu se už ale nepotvrdil a

každému ze zainteresovaných celníku bylo jasné, že po Řezníčkově smrti si může Aksman povídat, co mu slina na jazyk přinese. Nicméně ti, kteří záležitost nenechali upadnout v přisouzené zapomnění v dobách nejméně slibných, hodlali teď s novou nadějí a konečně s konkrétními fakty oříšek konečně rozlousknout.

Na cestu do Prahy se tedy důkladně připravili. Rozhodli se, že Aksmanovi nejdřív předloží černě lemované oznámení o smrti účetního Řezníčka. A poté jako trumf vynesou ještě dopisy, které nešťastník obdržel od svého vyděrače a naštěstí je nezlikvidoval…

Tahle režie se ukázala jako dobrá Aksman nezapíral ani slůvkem. “Ty dopisy jsem opravdu psal já. Kromě 350 korun jsem ale od Řezníčka žádné jiné peníze neobdržel. Věci, to prosím ano, látky a třeba i boty mně opravdu posílal. Naposledy jsem se mu ozval telefonicky do úřadu v plánském pivovaru 10. prosince 1927.

Chtěl jsem, aby mi na vánoce přispěl zase nějakým lepším oblečením,” nadiktoval vyděrač hned do prvního protokolu. A vlastně tím vysvětlil poslední dosud nejasnou okolnost: nešťastný účetní skutečně ráno osudného dne do práce odcházel bez zlé

ho tušení, ovšem pak nesmlouvavému vyděračovu telefonátu podlehl.

Josef Aksman odhalil rovněž okolnosti, za jakých svůj zrádný nápad dostal:

“Když jsem u Řezníčka v Chlumu u Rokycan pracoval, tak měl také podivné řeči a návrhy… Ale nikdy mezi námi k homosexuálnímu vztahu nedošlo. Potom jsem se v Praze doslal do špatné finanční situace, a lak jsem přišel na svůj plán. Tušil jsem, že Řezníček svou dobrou pověst a spořádanou rodinu všanc nevsadí,” vyjevil dále Josef Aksman. Ale s názorem, že svého dávného ochránce dohnal k sebevraždě, za nic nesouhlasil. “Nečekal jsem, že bude takovým způsoby reagovat. Ani ve snu by mě nenapadlo, že si sáhne na život,” dodal čtyřiadvacetiletý mladík, na kterého teprve s přiznáním dolehla tíha nešťastného konce pečlivého účetního a řádného člověka.

“Měl jsem ho docela rád, Řezníčka jsem si vážil jako pracovitého muže a dobrého odborníka. Určité si ode mne nezasloužil to, čeho se dočkal.”

Jednoznačná sebevražda tedy dostala zvláštní nádech v podobě trestného činu vydírání. Ano, pravé z toho byl nakonec obžalován Josef Aksman a dvanáctičlenná porota Krajského soudu v Plzni se zcela jednoznačně usnesla na jeho vině. Také 38

vynesla patřičný verdikt o trestu: pět měsíců žaláře. Vyděrač ještě prosil o podmíněný odklad, ale vyšší soudní stolice takovou žádost jako nedůvodnou zamítla.

CHATRNÁ OBÁLKA

Štědrý den roku 1873 se zrovna zlomil do své druhé poloviny, když na dveře bytu plzeňského povozníka Ondřeje Beneše zaklepal neznámý příchozí. S jediným přáním: potřebuje se prý co nejrychleji dostat do Všerub, ne do těch na Domažlicku, nýbrž do Všerub kousek za Plzní. “Spěchám” povídal “za rodiči a moc mi záleží na tom, abych s nimi usedl ke svátečnímu stolu.”

Povozníka poněkud zaskočil. Také on se přece s manželkou a se dvěma syny, kteří domů na vánoce přijeli ze studií v Praze, těšil na slavnostní večeři. Ovšem hned několik aspektů nečekané nabídky ho zaujalo natolik, že bezmyšlenkovitě neodmítl.

Předně zrovna ve Všerubech měl třetího syna kaplanem, a tak Beneše napadlo, že by ho mohl návštěvou překvapit. A potom kšeft je kšeft, zvlášť když ten mladý pán sám od sebe naznačil, že dá tři zlaté a padesát krejcarů. Vždyť považte! Jindy se povozníkům v Plzni po zvyku platilo pět zlatých za celodenní trmácení! “Když nepojedu já, popadne tuhle příležitost za pačesy jiný, ochotnější kolega,” blesklo hlavou kočí

mu, ačkoliv z manželčina pohledu neomylně vyčetl, že se jí jeho nový pracovní plán pro štědrovečerní odpoledne pranic nelíbí. Ještě když chystal na cestu koně a kočár, mu po straně šeptala, ať odmítne a raději zůstane doma. Třeba už jen proto, že ten pasažér nesložil zálohu, jak bylo tenkrát naprosto samozřejmé. Pan Ondřej už ale byl rozhodnut. Prý aby si dobrácká nedělala starosti. Je přece Štědrý den, a to jsou lidé na sebe vždycky vlídnější. “Že sváteční zákazník neplatí předem? Inu je nervózní, jestli se dostane domů. Nediv se, že hned nemyslí na peníze!” odbyl ženu. A dodal, ať se nahlas dvakrát nezmiňuje o jeho návštěvě u syna, aby kunčaft ze slíbené vý

platy nakonec ještě neubral.

“Dlouho se ve Všerubech nezdržím. V noci se docela určitě vrátím domů,” sliboval. Na cestu si potom dal žejdlík piva… Ondřej Beneš se však o štědré noci nevrá

til. Pravda, mohlo se to snadno zdůvodnit tím, že v mrazivém nečasu zůstal u syna, kterého měl rád a jehož delší čas neviděl.

Povozník ale nepřijel ani následujícího dne, na Boží hod. Že by ve Všerubech sehnal dalšího zákazníka a možnosti výdělku v zimě vlastně vzácného neodolal?

Proč ne, dalo se tak uvažovat.

Když ovšem do Plzně nedorazil ani 26. prosince, nešťastná žena se syny už neměla sílu hledat další, opět méně reálné vysvětlení. Pustila se tedy na plzeňský policejní úřad. A jediné, co tam mohla kromě svého temného podezření pověděl, bylo svědectví několika manželových kolegů povozníků. Ti se totiž o Štědrém dnu shodou okolností stejnou trasou vraceli k Plzni a byli si jisti, že Beneše cestou potkali.

Ještě se divili, kam zrovna o nejkrásnějším svátku roku míří. Na kozlíku seděl sám, uvnitř drožky prý byl chlap zachumlaný v šále, zimní čepici a těžkém kabátu, kterému tak do tváře vidět nebylo…

Ještě toho šestadvacátého prosincového dne se v případu mělo vyjasnit

aspoň natolik, aby se dalo považovat za bernou minci, že Ondřej Beneš byl zavraž

děn. Jeho tělo totiž odpoledne našli lidé při procházce na kraji lesíku nedaleko Touš

kova. Podle prvních dojmů tam byl zavlečen pravděpodobně od blízké silnice. Mrtvolu nejdřív předběžně identifikoval jeden touškovský člověk, kdysi častější Benešův zákazník, a když potom četníci pro jistotu poslali ještě do Všerub pro nešťastníkova synakaplana, bylo jasno.

39

Svědectví mladého Beneše nebylo k zahození. Kaplan se zapřísáhl, že jeho tatík o Štědrém dnu přes Všeruby určitě projížděl. Přece mu z kozlíku po vesničanech vzkázal, že se u něho na faře ještě toho večera, na zpáteční cestě, zastaví! Jistě, i syn nejdřív pomyslel, že se tátovi mohlo cosi zlého přihodit, když se milé ná

vštěvy nedočkal. Ale však to znáte černým myšlenkám se lidé často do posledního brání, zvlášť když mají čím je zapudit. A pravdou už tenkrát bylo, že v povoznické branži je rychle všechno jinak. Zkrátka také mladého Beneše napadlo, že škrt přes otcovy původní záměry udělalo nové, nečekané rito. Nebo se zdržel a pak už ve Všerubech nestavěl, když dobře věděl, že syn nebude mít čas, neboť musí sloužit slavnou půlnoční mši?

Teď ale všechny konstrukce na dané téma byly mrtvé stejně jako povozník a vystřídaly je otázky docela jiné. Změnil neznámý pasažér svoje přání a kočího přemluvil, aby s ním pokračoval dál v cestě, nikoliv s konečnou ve Všerubech? Nebo šlo o jednoznačný zálusk na povozníkův majetek? Však také mrtvole podle plzeňských soudních lékařů uškrcené pravděpodobně hned na kozlíku chyběl poctivý beraní kožich, zimní čepice a vysoké teplé boty. Pochopitelně, také kočár s koněm, vlastně jediný majetek rodiny Benešovy a jediný zdroj její obživy, byl ten tam.

Četníky nemohlo tedy napadnout nic jednoduššího a logičtějšího, než se pustit v pátrání cestou, kterou povozník se svým štědrodenním a patrně osudným zákazní

kem absolvoval. Brzy se ukázalo, že oba v třeskutém mrazu zastavili na skleničku něčeho ostřejšího nejdřív na Nové hospodě, potom s podobným záměrem zavítali do hostince v Chotíkově… Pasažér si údajně dopřával zhluboka a také všechno platil, Beneš naopak měl být střídmý při obou zastávkách polkl jen po jedné kořalce. Něco k popisu povozníkova zákazníka četníci také získali, ale jinak stopa v Chotíkově kon

čila. Nepočítámeli potvrzení svědectví ze Všerub, kudy Beneš skutečně jel a po ně

kolika místních lidech nechal pozdravovat svého syna. Opravdu s tím, že se na zpá

teční cestě ještě téhož dne určitě zastaví…

Chyběl jak už jsme naznačili Benešův kožich s čepicí a zimními botami.

Zmizel ale což bylo důležitější také povoz, a ten se do země propadnout nemohl.

Z toho četníci vycházeli a věděli, že s každým dnem, který od tragédie ubíhá, je třeba pátrání rozšiřovat dál a dál. A když se tedy převalil Nový rok 1874, četnictvo takřka v celých západních Čechách se zajímalo o “polokrytou drožku hnědě natřenou, již ošumělou, s koly červeně lakovanými a vnitřkem šedě vyloženým, kterou táhl hnědý kůň s bílou lysinou na čele…”.

Horká stopa se pak dala zachytit až v Rybářích, dnešní součásti Karlových Varů. Tamní četníci totiž kolegům na Plzeňsko ohlásili, že do jejich rajónu přijel povoz zrovna takový, jaký se v souvislosti s vraždou vozky tolik hledá.

To se rozumí, že policie mínila železo kout, dokud bylo žhavé. Pár úředníků se tedy bez okolků pustilo za podrobnostmi. A cestu nevážili zbytečně. Ukázalo se, že s prázdnou drožkou na Boží hod 1873 do Rybářů dorazil jediný muž na kozlíku. “V na

ší hospodě se ubytoval a hned druhý den, 26. prosince, vyjel se mnou na projížďku,”

svědčil nic zlého netušící hostinský. “Mělo to jediný smysl: chtěl mi prodat nejen koně, ale také kočár a další věci.”

Vůz se jim ovšem jak šenkýř dál vzpomínal cestou porouchal, a tak ho ten neznámý mladší muž úspěšně nabídl místnímu kováři lacino, za pouhých pětačtyřicet zlatých. Když potom Benešovi pozůstalí drožku spatřili, bez váhání ji poznali jako rodinný majetek. A stejně tak kožich, vysoké boty, kteréžto věci od tajemného chlapa koupil hostinský. Konečně Benešovi jako svého označili i koně, který zůstal smutně stát v maštali při hostinci, neboť se na něj kupec nenašel.

40

Při tom všem pochopitelně vyslýchaní podávali k podezřelému chlapíkovi jednu podrobnost za druhou. Brzy se rovněž vyjevilo, že tentýž člověk se v posledních dnech roku 1873 a začátkem roku následujícího dopustil celé série podvodů a kráde

ží • v okolí Karlových Varů, Žlutic a tehdejšího Falknova, tedy na dnešním Sokolovsku. A je to známá věc: čím víc lidí zlosyn potká, tím rychleji roste naděje na jeho odhalení. Z přibývajících podvodů a stále konkrétnějších faktů k osobě původně anonymní se tudíž s následujícími dny dalo předpokládat, že by to všechno včetně vraž

dy plzeňského povozníka Beneše mohl mít na svědomí jistý Jan Podlesák. Člověk

hleďme! ze Všerub na Plzeňsku. Darebák, kterého chebský soud na podzim 1873

poslal na čtyři měsíce do těžkého žaláře, leč on za mříže nenastoupil. Prostě utekl a zatím se prý někde skrývá…

Jeden háček se tu ale ještě ukázal: proč Podlesáka’ve Všerubech nepoznali, jestli obcí opravdu projížděl? Vždyť povozník Beneš na místní lidi pokřikoval vzkazy pro syna, čímž bezpochyby na svou drožku upozornil…

I tohle se ale brzy a poměrně věrohodně vysvětlilo. Také ve Všerubech pasa

žér seděl uvnitř kočáru se šálou přes obličej a čepicí naraženou hluboko do čela.

Prostě k nepoznání.

V těsném závěsu za slibnou verzí ovšem měla přijít rána, která sváděla snad až k rezignaci: Jan Podlesák, tulák a podvodník německé národnosti, se svěřil svým všerubským rodičům, že má horkou půdu pod nohama, a tudíž že zmizí do Němce.

Měl údajně namířeno do Berlína, potom do Hamburku a odtud lodí do Ameriky…

“Bůhví, kde už je mu konec,” mávli rukou všerubští Podlesákovi, ne bez známky uspokojení v rodičovských tvářích.

Povinnost policii velela žádat o spolupráci německé kolegy. Jenže pátrání po Podlesákovi v cizině, to se jevilo horším než hledání jehly v kupce sena. Němci se také podle očekávání se zprávou o tom, že by místo zločincova pobytu znali, ani ná

znakem nehlásili. Vtom do případu zasáhla náhoda snad až k nevíře.

To totiž najednou došel do Všerub na Plzeňsku dopis z ciziny. Laciná a chatrná obálka cestou z Německa utrpěla. Tak ji pošťák v duchu předpisů vzal a odnesl za šéfem s tím, že úředně zjistí obsah a pak zásilku oficiálně a znovu uzavřou… No a přitom se ukázalo, že rodičům Podlesákovým do Všerub nepíše nikdo jiný než jejich syn Jan, kterého jak celé Všerubsko vědělo spravedlnost zatím mamě hledá kvůli vážnému podezření z vraždy plzeňského povozníka Ondřeje Beneše. Místo na určenou adresu se tudíž psaní dostalo do rukou policii a ta už z kostrbatých řádků snadno vyčetla, že pisatel Jan Padlesák sedí ve vězení v Lebusu. Do kriminálu v tomhle městečku na Odře se dostal vlastně opět čirou náhodou jako tulák bez prostředků, na kterého teprve potom padlo podezření z nepříliš významné zlodějiny. A teď, snad před blížícím se propuštěním, Padlesák žádal tátu s mámou, aby mu trochou peněz rychle vypomohli. Prý zmizí jak už doma říkal v Hamburku a nakonec ve veliké Americe…

Plzeňská policie, která vraždu povozníka vyšetřovala, po takové informaci do Německa urgentně hnala posla s adresou, kde hledaný Podlesák vězí. Pravda, Němci pak s vydáním zločince trochu váhali. Nejen proto, že darebák měl také u nich pár vroubků na svědomí. Možná je trochu pokořila rovněž skutečnost, že kdesi na Plzeňsku policajti zjistili německou adresu hledaného, o němž oni samotní v souvislosti s oficiální žádostí o vydání Podlesáka zatím neměli ponětí… Nicméně, nakonec zdravý rozum prcce jen zvítězil. Němci uznali, že mladíkův německý účet je proti tomu, jaký mu chtějí vystavit v Plzni, naprosto zanedbatelný, a delikvent tak byl oficiálně vydán našim úřadům.

41

Ke koloritu doby patří i okolnost, že Jana Podlesáka na hranici od německé eskorty přebíral jeden jediný plzeňský četník. Ten dorazil pěšky a stejným způsobem měl podniknout cestu v opačném směru, už s Benešovým vrahem. Lze pochopit, že se to důkladným Němcům příliš nezamlouvalo. Když je ale Plzeňan přesvědčil, že jeho puška je vskutku ostře nabitá a Podlesákovi přiložil pevná želízka, tak sousedé nakonec mávli rukou a souhlasili s předáním. Ostatně proč by také ne. S okamžikem úředního aktu je ta figurka přestávala zajímat.

Neslavný Podlesákův návrat do Plzně se už obešel bez dramatických okolností, samotinký četník ho pěšky dovedl až do soudní cely naprosto spolehlivě.

Třicetiletý Jan Padlesák, otec tří dětí, se ke svým nepravostem kromě vraždy Ondřeje Beneše to byla ještě celá řada krádeží a podvodů doznal. Sice nerad, ale doznal, jakmile mu v lom svědkové vydatně pomohli.

Potom 20. května 1874 stanul v Plzni před Krajským soudem a není bez zají

mavosti, že jako advokát ho zastupoval JUDr. Václav Peták, pozdější slavný plzeň

ský purkmistr. Ani významná právnická osobnost však Podlesáka nemohla ze šlamastiky vysekat především za zločin úkladné loupežné vraždy byl odsouzen na šibenici. Záhy na to mu ale byl nejtvrdší trest změněn v doživotní žalář, který si odpykával ve věznici v Kartouzích u Jičína.

DVANÁCTKRÁT NEVINEN

Byly toho plné Nýřany: Markéta Lišková, sedmatřicetiletá a pořád ještě svobodná místní poštovní poslice, bude chovat! Uvědomujete si vůbec, co to tenkrát v roce 1929 znamenalo?

Ona po malém městečku kousek za Plzní chodila a přitom na každém kroku

cítila čísi pohled zabodnutý do svých zad. Ne, do očí budoucí nevšední matce nikdo špatné slovo nevmetl, ale zvláště sousedé její pas zrakem poměřovali vskutku bedlivě. Ostře sledovaná to nesla zdálo se statečně. “Však si lidé také zvyknou,” posilovala se ve svém osudu.

Potom ale jednoho dne bylo to 19. srpna toho roku 1929 svým pozorovatelům nasadila dalšího brouka do hlavy. Od rána totiž nevyšla z baráku. Kdosi tedy zaklepal na její dveře se záminkou tak hloupou a průhlednou, že nakonec byl sám docela rád, když neotevřela. Leč tím spíš sousedé pochybnosti nezapudili. “Nepřišla už na Liškovou její chvilka?” ozývalo se najednou okolím stále hlasitěji. “Vydržela, chudák, dost, ale teď si sama nepomůže!”

Poslali tedy pro Markétinu sestru. Bydlela nedaleko, takže u dveří stála za pár minut. Ovšem klepala marně. Ještěže měla k zámku klíč. Jednou tedy cvakl zámek, potom podruhé, vrzly panty…

Liškovou našli v posteli. Už bez známek života, s očima smrtelně vytřeštěný

ma. Všude kolem spousta krve a pár zakrvácených hadrů, paní Markéta už byla bez velkého břicha. A pozor, očekávané dítě nikde! V tom skromném příbytku prostě už na první dojem cosi nehrálo. Utíkali tedy pro lékaře. A také pro četníky.

“Dle oznámení doktora Hlaváče z Nýřan zemřela Markéta Lišková následkem otravy krve přivoděné vyhnáním plodu. Doktor Hlaváč nehodlá vystaviti ohledací list a prosí o účast soudní komise, by příčina smrti byla pitvou objasněna,” napsal tenkrát Okresnímu soudu do Stodu v prvním hlášení o záležitosti strážmistr Josef Kosa z ný

řanské četnické stanice. Zkušený četník, který v těch dnech právě zastupoval vrchní

ho strážmistra, se hned na místě tragédie chopil iniciativy. Ze všeho nejdřív mínil udržet zvědavce pod kontrolou, venku na chodbě. Myslel přece na případné stopy, které možná… Ale kde jim ve skutečnosti byl konec! Vždyť minimálně první zvědavci 42

po boku sestry mrtvé ženy ještě před Kosovým příchodem místnostmi několikrát proběhli, což bylo zlé, později snad dokonce osudové.

Každopádně jak Markéta Lišková zemřela, to strážmistr ani tipovat nedoká

zal. Ovšem jednal v duchu doby a v duchu tehdejších možností: mrtvolu nechal převézt do nýřanské márnice, kde se ještě téhož dne v podvečer také uskutečnila pitva.

“Smrt nastala vykrvácením po vyhnání plodu po dvou dětech,” upřesnili plzeňští soudní lékaři. A Kosa se zhrozil: “Takže nám chybějí dokonce dvojčata?”

Již důkladnější prohlídka příbytku Markéty Liškové dokreslila kulisu tuze smutné události. Jedno mrtvé novorozeně četníci našli v rohu sousední místnosti, takové

ho zaneřáděného skladiště, zabalené v polštáři, druhé bylo na dně skříně s harampádím… Chtěl tedy někdo příchod dětí na svět utajit? Nejednala tak pod tíhou hříchu, ostudy a potupy samotná Markéta Lišková?

Zpráva o tragédii se třemi zmařenými životy šla v Nýřanech od ucha k uchu.

Jistěže se také četníci snažili z hlasu lidu vytěžit. Na každém šprochu přece bývá pravdy trochu…

První, co zaregistrovali, byl údiv hrstky příbuzných mrtvé Liškové nad udá

lostmi toho dne. Ne, něco takového nečekali. Markéta si prý ze svého údělu velkou hlavu nedělala, oni samotní a zvlášť sestra Marie jí slibovali všestrannou pomoc.

“Nevěříme, že by Markéta svým dětem sáhla na životy,” shodli se. A nebylo to v rozporu s dalšími výsledky práce soudních lékařů.

“Smrt prvního dítěte byla způsobena nesprávným vedením porodu, když chlapec byl vytahován neodborně za hlavičku a krátce poté poraněn a bez pomoci

zemřel. Druhé dítě ženského pohlaví bylo úmyslně udušeno,” vyplynulo z pitev novorozenců. A důležité ve stanovisku lékařů nechybělo: “V žádném případě po porodu druhého dítěte už nemohla rodička vstát. To znamená, že druhé dítě nemohla tak důkladně schovat. Manipulaci s dětmi musel provést někdo docela jiný,” doplnili členové zdravotnické soudní komise. A od toho okamžiku četníci případ vyšetřovali jako vraždu dvojnásobnou, možná i trojnásobnou.

Záležitost byla z policejního hlediska od samého začátku mimořádné komplikovaná. Připomeňme, že při tehdejších možnostech vyšetřovatelé nezajistili ani jedinou stopu, která by je orientovala konkrétním směrem. Zbyla jim tedy jenom sázka na intuici a ta radila hledat, kdo že by mohl být otcem nešťastných dětí. Ostatně ani dnes by si kriminálka za podobných okolností asi jinak nepočínala. Rovněž způsob pátrání by v současnosti byl prakticky stejný jako tenkrát, kdy se četníci s nastolenou otázkou obrátili na svědky z okolí Markéty Liškové s osvědčenou zkušeností, že lidi poví i to, co s určitostí nevědí.

Brzy tak vyšlo najevo, že se Lišková důvěrněji stýkala s dvaapadesátiletým Antonínem Vaníkem. Ještěže tak, ještěže jen s tím jediným a nikoliv tedy se zástupem dalších, jak se strážmistr Kosa původně obával. Také Vaník svého času pracoval na nýřanskč poště, ale jelikož se prý jeho náklonnost ke ztepilé poslici projevovala až příliš okatě, byl přeložen na poštu do Plzně. Teď tam je vozmistrem. Zvlášť pozoruhodné bylo, že přeložení přišlo po intervencích a žádostech Vaníkovy oficiální manželky…

… a že sám Vaník si ani po tomhle tvrdém opatření s Markétou Liškovou nepřestal. Do Plzně sice denně dojížděl za prací a mnoho času mu tudíž nezbývalo, ale když měl volno, hlavně o nedělích, byl u své lásky na dlouhé hodiny hostem. Podezření proti vozmistrovi ještě zesílilo, když nýřanský šenkýř František Klička protokolům svěřil: “Asi před třemi týdny mi Vaník naznačil, že čeká s Liškovou dítě, a vyslovil obavu, aby se to nedozvěděla jeho žena. Říkal, že neví, co by v takovém případě dě

43

lal,” citujeme ze svědecké výpovědi. A chápeme, že strážmistr Kosa spolu s dalšími četníky ze stanice usilovně přemýšlel, jak na pana Antonína co nejúčinněji uhodil.

Vaník ale všechny zaskočil. Jednak tím, jak bezelstně a klidně se tvářil, když ho přivedli k výslechu… A hlavně bezproblémovým přiznáním, že zrovna v osudný den smrti Markéty Liškové brzy po ránu v jejím bytě byl. “Poslední dobou jsem jí chodil uklízet. Nosil jsem jí jídlo, trochu jsem pro ni také vařil,” uvedl na vysvětlenou.

Jenže četníci už věděli od lékařů svoje a trumf bez váhání vynesli:

“Je nanejvýš pravděpodobné, že už časně ráno se u Liškové dostavily první příznaky porodu!”

Pan Vaník ovšem ani tohle nepopíral a dokonce vyslýchajícím potvrdil, že mají pravdu. “Stěžovala si mi na bolesti. Prý už to na ni přichází,” vzpomínal na okamžiky, o které se četníci maximální zajímali. “Sotva jsem vešel do Markétina bytu, všiml jsem si krvavé kaluže u dveří. Vzal jsem kbelík s vodou a hadr a uklidil jsem. Ohřál jsem Liškové něco jídla a už jsem zase pospíchal domů. Nechtěl jsem, aby se man

želka dozvěděla, že s Markétou cekám dítě. Snažil jsem se tu zprávu pořád odkládat, i když jsem věděl, že jednou musím s pravdou ven.”

Podíl na smutném konci Markéty Liškové, která bez pomoci zemřela, a hlavně odpovědnost za násilnou smrt dvojčat, však kategoricky odmítl. “Vždyť já jsem se na to dítě vlastně těšil! A dvě bych vzal také. My se ženou přece žádné potomky nemá

me,” vysvětloval do spisů Antonín Vaník. A jestli vůbec nějakou chybu připouštěl, mluvil takhle: “Je pravda, že jsem na Liškové poznal, že není v pořádku. M51 jsem k ní asi volat doktora, že? Ale to je opravdu jediné, co jsem podle svého svědomí zanedbal.”

Výpověď, která chtěla působit upřímně, však na celníky zrovna silný dojem neučinila. V jejich branži už to tak odedávna chodí, že lidi spíš ze špatností podezírají, než by věřili v jejich dobrotu. A když k tomu všemu ještě neměli vůbec nic jiného, čeho by se při sázce na eventuální Vaníkovu nevinu chýlili, není divu, že vozmistr už domů od výslechu neodešel. Vsadili ho s pochopením příslušných orgánů za mříže vazby. A tam Vaník zůstal i po opakovaném výslechu, ve kterém na svoji obhajobu řekl jen to, čemu se možná věřit dalo, ale také nemuselo: “Děti bych měl rád a myslím, že i moje žena by časem všechno pochopila.”

Přibývaly dny a týdny, ovšem ve vyšetřování případu se v podstatě nic nového a zásadního nedělo. Antonín Vaník zůstával ve vazbě, byť četníci proti němu navzdory všem svým snahám žádný konkrétní důkaz neobjevili. Sepsali sice spousty stran protokolů o výsleších nýřanských svědků, ovšem my jsme v nich nenašli nic, co by mohlo vinu poštovního vozmistra nějak zdůraznit. Za zmínku tak stojí vlastně jenom několik vět z výpovědi manželky podezřelého: “Samozřejmě, že jsem o vztahu mého manžela k Markétě Liškové věděla. To jen on si myslel, že jsem slepá. Táhlo se to několik let, a proto jsem původně stála o jeho přeložení. Ale časem jsem se s tím smířila, zvlášť když jsem pochopila, že já Antonínovi děti dál nemohu,” konstatovala Vaníková, která mužovo uvěznění přes všechno, co jí provedl velmi těžce snášela.

A což se důkladněji podívat třeba zrovna na Marii Vaníkovou samotnou?

Ale ne, ani z tohoto mráčku nezapršelo. Žena hříšného vozmistra ač teoreticky mohla mít dost a dost důvodů k nenávisti vůči mladší a plodné sokyni tragédii na svědomí neměla. Lze to tvrdit zejména s ohledem na skutečnost, že pro kritické chví

le jí hned několik důvěryhodných svědků zajišťovalo víc než betonové alibi. Byla v práci a k tomu se ještě všichni, kdož k problému měli co říct, shodovali, že byt Markéty Liškové nikdy nenavštívila. Snad s určitostí ani nevěděla, kde manželova milenka žije. Nezajímalo ji to. Ani když se s mladší a krásnější Markétou v Nýřanech po44

tkala, nikdy scénu neztropila. Byla tedy chce se soudit nad věcí celé dlouhé roky, byť to pro ni muselo být těžké, přetěžké.

Vyšetřování zapeklitého případu tedy pomalu a jistě umíralo na úbytě, ani po osmi měsících tehdejší spravedlnost nevěděla v podstatě víc než to, co přinesly první hodiny a dny po tragédii následující: párek novorozenců byl zavra/děn a jejich matka zřejmě úmyslně zůstala ponechána na pospas smrti, což je vlastně jen odnoží vraž

dy…

Nakonec padlo rozhodnutí obžalovat z toho všeho jediného, kdo do daného

rámce podezření aspoň trochu zapadal: Antonína Vaníka. V bytě v osudných chvílích přece byl, a také dobře věděl, že jeho milenka začíná rodit…

Hlavní líčení v cause začalo u Krajského soudu v Plzni 7. května 1930’a vý

sledek byl zvlášť v Nýřanech očekáván s velkým napětím. Z dobových dokumentů vyplývá, že “víc než tři čtvrtiny obce stály na straně Vaníka” stojí v archivních spisech “a věřily v jeho nevinu. Zbytek se pak přikláněl většinou k opačnému pólu, jen málokdo o případ neprojevoval absolutně žádný zájem.”

Po přečtení obžaloby, výpovědi svědků a dalším odmítnutí viny ze strany ob

žalovaného se doslala ke slovu dvanáctičlenná porota. A výsledek jejího tenkrát obvyklého hlasování? Byl překvapivý pouze proto, že byl tak jednoznačný: pro Vaní

kovu nevinu se totiž vyslovili bez výjimky všichni porotci. Ještě toho dne se ledy Antonín Vaník po dlouhých měsících věznění vrátil na svobodu.

Ze spisů starých přes šest deseti letí už nevyplývá, zda a jak se případem ně

kdo dále zabýval. Faktem ale zůstává, že trojnásobná nýřanská tragédie zůstala navěky neobjasněna. Pomník říká se takovým neuzavřeným případům dnes, kdy bychom o něčem podobném také mohli hovořit, byť je technika i s dalšími policejními možnostmi o notný kus dál.

ZADNĚ SLITOVANÍ

“Dne 12. srpna 1930 o třetí hodině odpolední zemřela za podezřelých okolností ve všeobecné nemocnici v Plzni čtyřiašedesátiletá Josefa Budínová z Volduch u Rokycan,” stojí ve vůbec prvním hlášení, které k tomu případu zpracovali rokycanští četníci. Proč se o událost starali? Jednak předchozího dne začala v jejich rajónu a hlavně: pár slov, na to téma, zachycených mezi lidmi na ulici, radilo, aby citlivý policejní nos zavětřil. Ale pojďme k věci bez spěchání, pěkně popořádku.

Prakticky vzato konec paní Budínové sice byl smutný, ale na první pohled snad nemusel zavánět záhadou. V tuze parnem jedenáctém srpnovém dnu se ne

šťastnice kousek od rokycanského náměstí doslova sesypala k zemi. Na pomoc přiběhlo pár kolemjdoucích a všichni by se vsadili, že na vině je prudké slunce. “To je tedy rozum, pouštět se v tomhle vedru a v jejím věku do žhavého města zrovna v pravé poledne!” poznamenal kdosi. Na to se starší žena z posledních sil probrala z bezvědomí, které ji už začínalo ovládat:

“Já jsem musela… Šla jsem k celníkům…” A od té doby nepromluvila Naposledy vydechla jak už bylo řečeno následujícího dne v Plzni, kam ji z rokycanské ulice kvapem převezli.

Co asi četníkům chtěla sdělit? Tahle otázka nabyla na aktuálnosti v okamžiku, kdy ani plzeňští lékaři neměli ze smrti zcela jednoznačný dojem. Pravda, o život star

ší paní v bezvědomí bojovali, co jim síly a tehdejší možnosti dovolovaly. Srdce se snad zdálo relativně v pořádku, ani mozková příhoda nebyla podle příznaků tím, co paní Budínovou v parném srpnovém předpoledni na zem srazilo… Jenom tedy neur45

čitě krčili rameny. Výkonný kapitán Krištof Minařík, který se o případ začal právě jako kriminalista zajímat, zamířil ze všeho nejdřív hledat první souvislosti do Volduch.

Ukázalo se, že osudného 11. srpna 1930 Josefa Budínová z obce vyšla hned po ránu. Sousedům naznačila, že má cestu do nedalekých Rokycan. Ale proč tam šlape, to už neříkala. “Neměla bolest ve tváři? Jak vlastně vypadala?” ptal se kapitán.

“Normálně,” podivili se té otázce Voldušští. Leč potom dodali, že když se nad tím vším důkladněji zamýšlejí, tak by možná připustili, že poslední dobou stará Budí

nová opravdu nějak chátrala…

Takže nemoc? S tou se ale nechodí na četnickou stanici! Od bolesti přece pomáhá někdo docela jiný!

Minaříkova další cesta tedy vedla do ordinace lékaře Voldušska. Ale ani tady kapitán nic moc nepochodil. Však to znáte: tenkrát lidi a vesničani obzvlášť doktora hned tak nevyhledávali. Z celého úvodního pátrání tak nakonec vyšlo najevo jen jedno trochu zajímavé zjištění: paní Budínové se udělalo v Rokycanech špatně už chvíli předtím, než se kousek před náměstím svalila. Hned po prvních krocích ve městě zvracela a za krutých bolestí kolem žaludku jí bylo zle, ovšem lidem, kteří k ní chtěli volat lékařskou pomoc či radili, ať se vrátí domů, odvětila, že nemůže a nemá čas, že prý jde vida, to už tu jednou bylo něco důležitého vyřídit k četníkům…

Podezření, ke kterému se výkonný kapitán Krištof Minařík za všech uvedených okolností a po konzultacích s lékaři ještě toho 12. srpna 1930 dopracoval, že totiž Josefu Budínovou mohl kdosi čímsi otrávit, vyslovil nezávisle na dosavadním vyšetřování také jeden ze synů zrovna zemřelé ženy, Alois Budín. Ten sice s matkou ve voldušském stavení dávno nebydlel, ale čas od času ji navštěvoval a do matčiny světničky zavítal záhy poté, co dostal zprávu o tragédii. “A tady vám nesu dva kousky buchty, co zůstaly na talířku na stole,” povídal Minaříkovi následujícího dne, tedy 13.

srpna. Původně prý se chtěl do jídla zakousnout sám a skutečně už také jeden ze tří kousků buchty vzal z talířku do ruky. Vtom si však uvědomil, že je to vlastně sousto mrtvé matky… Přešla ho tedy rázem chuť. A jak tu buchtu v ruce držel, tak ji bezmyš

lenkovitě hodil oknem mezi slepice, které se o ni popraly… “To bylo včera večer. No a dneska ráno se probudím a vidím, že pár slípek leží na dvoře vzhůru nohama. Tady vám jednu nesu,” nesměle tahal podivný náklad z tašky. “Vzal jsem i ty zbývající buchty a také mouku, ze které snad máma mohla péct…”

Minařík nejdřív nevěděl, jaký dojem z toho všeho mít. To souznění myšlenek o otravě se mu zdálo snad až podezřelé. Nicméně Alois Budín působil přesvědčivé sklíčeným dojmem. A co bylo hlavní naznačit, že matka si mu už dlouho, dobře dva roky stěžovala na občasné bolesti v žaludku a na nevolnosti.

“Víte, na tu podezíravou myšlenku mě přivedla ona samotná, když říkávala, že ji asi chce někdo otrávit,” svěřil se sklíčený syn. Ale kdo tedy mohl staré paní usilovat o život? Podle syna Aloise samotná matka Budínová uznávala, že nejí vlastně nic jiného než to, co ve stavení denně vaří její dcera Marie Ženíšková s rodinou či druhý syn Rudolf se svou družkou Emílií Švábovou. Jen zřídkakdy si vaří sama, to spis pe

če buchty… “Co jsem se jen mámě nadomlouval, že stárne a se stářím začíná být zlá, podezíravá!” povzdechl Alois Budín. “Až dneska jsem začal věřit, že mohla mít pravdu! Asi už jí, chudákovi, bylo opravdu zle. Možná se chtěla o svém podezření poradit na četnické stanici, když v rodině pochopení vlastně nenašla…”

Jestli tedy měl Minařík předpokládat, že Alois Budín by se v roli traviče sám udat nepřišel, a tudíž tohoto syna záhadně zesnulé ženy jako vraha pro začátek nepodezíral, musel se zajímat o další, kdož teoreticky mohli v tomto příběhu mordovat.

A hleďme, takových hned ve stavení bylo podle svědectví Aloise Budína několik.

46

V baráku se totiž všichni navzájem nesnášeli. A to už několik let. Rudolf Budín na matku sočil s vydatnou pomocí Emílie Švábové, příliš nemiloval ani svou sestru Marii s rodinou, která rovněž nemohla přijít staré paní na jméno… Ani samotná Josefa Budínová údajně za života nebyla žádnou pulpou. Jak la dokázala nadávat! Poslední dobou prý dokonce chtěla po dceři Marii, aby jí vrátila dům, který jí svého času dala věnem. “Věříte, že jsem docela rád, že jsem doma nezůstal a jako nejmíň oblí

bené dítě jsem šel ze stavení s prázdnou a hlavně svou cestou?” zvedl svědek svůj upřímný pohled k Minaříkovi. A ten mu dal pokud se věci skutečně mají tak, jak povídá za pravdu.

Jedenatřicetiletý zeť mrtvé ženy Josef Ženíšek i jeho o dva roky mladší man

želka Marie rozená Budínová jakoukoliv účast na smrti staré paní rezolutně popírali.

Stejně se k dotazům Četníků vyjádřil i devětatřicetiletý Rudolf Budín se svou o patnáct roků mladší družkou. Ostatně vyslýchající nic jiného ani nečekali. Tak si aspoň dělali obrázek o tom, jak se ve stavení žilo.

Barák opravdu patřil Marii Ženíškové. Ta však za věno musela matce nejen posluhovat, ale také dávat půl litru mléka denně, čtvrt kila másla vždy po dvou týdnech a ročně dva metráky brambor, po třech centech pšenice a žita a dva metráky palivového dříví. Dceři se to zdálo příliš a jejímu muži jakbysmet, Rudolf Budín naopak záviděl, že nedostal nic než možnost skromného bydlení ve venkovském domě, a zlobil se tudíž na matku i na sestru s celou rodinou. A když měli všichni čtyři otevřeně a nepokrytě svěřit četnickým protokolům, jak s Josefou Budínovou vycházeli?

“S tchyní nemluvím už od roku 1925. Nikdy mě neměla v lásce!” prohlásil Josef Ženíšek. A Rudolf Budín ho ještě předstihl, když odpřísáhl, že s matkou neztratil slůvka už celé desetiletí. “Nepůjdu jí ani na pohřeb!” vyjevil víc, než Minařík čekal.

“Byla chamtivá, sedřela by ze mě kůži,” stěžovala si zase v jiném směru dcera Marie Ženíšková. Ani Emílie Švábova neměla k zesnulé nic hezkého: “V domě s Rudolfem bydlím teprve rok. Se starou jsem se vůbec nestýkala. Neměla jsem takovou potřebu.

A Rudolf si to navíc nepřál.”

Když k tomu všemu ještě sousedi podivné rodiny nejdřív opatrně a brzy poté už docela otevřeně naznačili, že na dvoře Ženíškových občas pošla husa, slepice či králík a stará paní k lomu údajně povídala, že to asi bylo po zbytcích z domácí kuchyně, tak četníci vzali všechny čtyři obyvatele domu jako podezřelé vrahytraviče do vazby. Na současné poměry, ve kterých žádný zásadnější postup ani proti největším zločincům bez konkrétních důkazů v úvahu nepadá, to je možná překvapivé řešení.

Nicméně stalo se, a my místo komentáře k Minaříkovu postupu dodáme aspoň závě

ry ze soudní pitvy. Ta se uskutečnila 14. srpna 1930 na ústředním hřbitově v Plzni a soudní lékaři MUDr. Veselý a MUDr. Pavlica sice na jedné straně museli konstatovat, že příčinu smrti Josefy Budínové nedovedou jednoznačně určit, ovšem na straně druhé na Minaříkovu strunu přece jen zahráli: “S největší pravděpodobností skutečně jde o otravu nezjištěným jedem,” napsali ve svých závěrech. A důležité rovněž bylo, že zajistili vzorky tkání z vnitřností mrtvé ženy a poslali je k dalšímu zkoumání expertům oddělení pro soudní chemii Chemického ústavu Univerzity Karlovy v Praze. Tam také četníci za stejným účelem dopravili i mrtvou slepici se zbytky buchty, kterou jak už jsme naznačili Minaříkovi bezprostředné po zprávě o matčině smrti předal Alois Budín. Ten jako jediný z rodiny zůstal na svobodě.

První zpoza mříží vyšla Emílie Švábova. Vysvětlení? Pobyt ve vězení podle zjištění celníků velmi těžko nesla. Minařík tak nabyl dojmu, že kdyby něco konkrétní

ho k případu věděla, že by za ty dny do začátku září 1930 jistě povolila. Zajímavý přístup, že?

47

Nicméně pořád ještě tři podezřelí ve vazbě v souvislosti se smrtí Josefy Budí

nové zůstávali. Ke každému z nich četníci sháněli další podrobnosti, které chtěli proměnit v důkazy.

Na úrodnou půdu však snahy padly až 8. září. To se totiž kapitán Krištof Mina

řík dozvěděl, že Josef Ženíšek kdysi pracoval jako soustružník v rokycanské továrně na nábojky a kovové zboží. Na tom by asi nebylo nic divného, kdyby tam ovšem k tavení mosazi a ke kalení nástrojů nepoužívali chemické přísady zejména arzen, dural a baryum carbonum.

“Často jsem svoje spolupracovníky upozorňoval, že s těmi jedy není žádná legrace,” potvrdil potom četníkům jistý Josef Forejt z Oseku, který chemikálie ve fabričce obhospodařoval. To policejním jazykem řečeno znamenalo, že všichni lidé kolem Forejta včetně Josefa Ženíška v dané souvislosti věděli svoje… Když nakonec ještě pražští experti chemici do Rokycan doručili zprávu, že nešťastná Josefa Budí

nová skutečně zemřela na otravu baryem a tatáž chemikálie že byla zjištěna také ve zrádných buchtách a v mouce, ze které byly upečeny, stejně jako i v těle mrtvé slípky, tehdejší vyšetřovatelé se viděli v roli vítězů.

“V posledních týdnech opravdu tchyně pořád častěji naléhala, abychom jí se ženou vrátili dům. Asi ho chtěla dát synovi Lojzovi, to připouštím. Ale v žádném pří

padě jsem se jí nezbavil tím, že bych ji právě já otrávil,” tvrdil ovšem opakovaně Josef Ženíšek. A tutéž písničku zpívala i jeho žena podobně jako Rudolf Budín. V jeho prospěch ale hovořila okolnost, že s jedy nikdy nepracoval a nepřišel do styku. Když potom při další domovní prohlídce četníci konečně objevili v majetku Ženíškových baryum carbonum v originální krabičce s označením firmy rokycanského výrobce nábojek a kovového zboží, u kterého právě Josef Ženíšek pracoval, případ se nachýlil ke konci. Nejen podle četnického názoru. Causu převzal Krajský soud v Plzni a hlavní líčení nařídil na 17. a 18. listopadu 1930.

Ani před senátem nevyšlo najevo víc než to, co vyplynulo z četnického vyšet

řování. A nezbytné, rozhodující a závěrečné hlasování tehdejších porotců? Sestava v talárech takřka jednoznačně rozhodla o nevině Rudolfa Budína, který tak byl bezodkladně propuštěn na svobodu. Naopak Josef Ženíšek se ženou Marií vinnými uznáni byli a dočkali se přísných trestů: dcera zemřelé vyslechla rozsudek o dvanáctiletém žaláři a její manžel dostal jen o dva roky méně. Marie Ženíšková si odpykávala trest v ženském kriminálu v Řepích a znovu požádala o slyšení: “Na činu nenesu žádnou vinu. Tenkrát jsem matce donesla jen hovězí polévku, kterou jsem jedla já i moje rodina, tedy manžel i děti. Žádné buchty jsem jí nedávala. A jestli matce někdo namí

chal jed do mouky, to nemohu vědět,” prohlašovala znovu a žádala o milost. Ale neuspěla, marně se snažil i její z věznice předčasně propuštěný manžel, který o milost pro paní Marii orodoval v letech 1939 a 1940. Trest jí zmírněn nebyl, musela ho odpykat celý. Bůhví, co tehdejší soudce k takové přísnosti vedlo. Snad to bylo přesvěd

čení, že dcera, která sáhne na život matky, nezaslouží ani špetku slitování.

MILENKA NA OBTÍŽ

Když tenkrát bylo to 14. října 1930 zmizela dvaadvacetiletá Anna Toupalová z Čermné na Domažlicku, nikdo si to nejdřív do důsledků vlastně ani neuvědomil. Že zčista jasná nepřišla do svojí služby u staňkovského řezníka a hostinského Karla Hrona? Inu asi by ji tam víc sháněli, být tou dobou třeba sezóna zabijaček. Takhle jenom mávli rukou, že přijde zítra, a když ne zítra, tak určité pozítří… Dokonce i Josef Gabriel, nevlastní otec dívky, která ani doma prý neztratila slůvko na rozloučenou, šel 48

s problémem na četnickou stanici do Staňkova až po dvou dnech, tedy 16. září ve

čer. “Myslel jsem, že se vrátí,” povídal provinile a s pohledem sklopeným k dřevěné podlaze služební místnosti. A vrchní strážmistr Jan Čáslavský si nebyl jist, zda se mu ten podmračený vesnický pořízek nelíbí po vizáži, nebo kvůli lhostejnosti, která z něj čišela.

“Myslel jste, že se vrátí?” přerušil četník mlčení a dal tím najevo, že Gabrielovu výpověď zdaleka ještě nepovažuje za ukončenou.

“No… nejdřív mě napadlo, že se mohla zdržet někde u známých,” soukal ze sebe otčím postrádané děvy. “Nebo zůstala u nějakého chlapa… Víte, ona je sice Anka pořád ještě svobodná, ale chovat bude možná už za pár týdnů.”

A bylo to venku: mladičká služka Anna Toupalová byla už v sedmém, možná

osmém měsíci těhotenství, což byl ve své době a bez manžela tuze divný stav.

Čáslavský se tedy ptal na všechny okolnosti: Nějaká hloupost by se od ní náhodou čekat nedala?”

“Myslíte sebevraždu? Tak o té Anka nikdy nemluvila,” opáčil Gabriel. “Vsadím se, že měla život docela ráda.”

To se pochopitelně dalo vysvětlit všelijak. A když se pak četníci ve Staňkově na Toupalovou poptali podrobněji, tak opravdu nikde nezaslechli, že by si ze svého údělu něco dělala. Skutečně prý měla život ráda se vším všudy. Bylo to takové typické děvče z hospody, které si domov bez vlastního táty po svých zkušenostech dokázalo docela dobře představit…

Vrchní strážmistr Čáslavský se tedy pustil do práce. A když ani na obvyklých štacích Annu Toupalovou nezastihl, začal hledat člověka, který se o její stav zaslou

žil. Ale najděte takového v zauzlovaných vztazích hezké dívky, která se ráda veselí při zábavách na celém Staňkovsku, a ani v hospodě, kde slouží, se na hosty nijak nemračí! Tak četníci oslovili pár mladíků, kteří s postrádanou poslední dobou koketovali, chvilku se točili i kolem Ančina nevlastního otce Gabriela a samozřejmě nezapomněli ani na řezníka a hostinského Hrona. Vždyť třeba zrovna posledně jmenovaný měl k holkám tlustým i tenkým tuze vřelý vztah a v nastolené záležitosti byl kupří

kladu podezřelý už jen tím, že služčino zmizení dlouhé dva dny přecházel mlčky…

Ale nic, buď žádný z těch prověřených v dané souvislosti černé svědomí neměl, nebo lhal maximálně přesvědčivě. Nicméně jeden z řady tipů přece jen nabádal k důkladnější pozornosti: jednadvacetiletý Václav Kohout, kovářský pomocník rovněž z Čermné a toho času bez zaměstnání, totiž nebyl pro četníky k maní a doma u Kohoutů nejdřív netušili, kde se zrovna potlouká. A k tomu se ještě ukázalo, že 14. září 1930, kdy byla dívčina zcela prokazatelně na svém pracovišti ve staňkovské Hronově hospodě naposledy viděna, za Toupalovou právě tenhle Kohout přišel. “Ale já jsem mu dost ostře řekl, aby Anku nezdržoval od práce. Až jí skončí šichta, tak že si mohou povídat do aleluja,” vzpomněl si polom pan šéf Hron. Jeho slova byla pro Čáslavského bezpochyby důležitá, ale také záhadná: Proč si tak důležitou okolnost nevybavil hned při prvním výslechu? Proč o tom mluví až ve čtvrtý den po Ančině zmizení a v druhý den četnického pátrání? Není to první známka, že mu začíná téct do bot a zmatkuje?

Najít na Staňkovsku Václava Kohouta to pro celníky nebyl zas až tak velký problém. Pravda, ze své vůle nezaměstnaný mladík sice zvlášť poslední dobou táhl od hospody k hospodě, leč když příštího dne ráno doma vyspával, patrola ho dopadla. “Chci si ještě něco užít! Vždyť prvního října rukuju na vojnu,” dostal Čáslavský od Kohouta odpověď na vysvětlenou. A hlavní téma, kvůli kterému byl na stanici předveden?

49

“Jste první, od koho slyším, že se Anka Toupalová postrádá,” tvrdil, aniž by uhnul přísnému strážmistrovu pohledu. Pak připustil, že zrovna 14. září s dívkou hovořil naposledy, i to, že ho šenkýř Hron z hospody vyhnal, aby mu služku nezdržoval.

“Nevím, co vám napovídala, ale mně se dvakrát nechce věřit, že by to dítě mělo být moje,” pokračoval Kohout dál. “Právě kvůli tomu jsem za ní do staňkovské hospody U Hronů přišel. Chci mít před odchodem na vojnu jasno! Ještě v šenku jsem to Ance řádně vytmavil. Ona se rozbrečela a zase strašila, jako už párkrát předtím, že se utopí… Kampak na mě s takovými pohádkami! Rovnou z hospody jsem šel po svých.

Však se můžete zeptat kamarádů, jak jsme spolu ještě ten den na pouti v Bukové vyváděli!” A ještě jednou Kohout zdůraznil, že vůbec netuší, kde teď může Anna Toupalová být.

Zkušenému vrchnímu strážmistrovi Čáslavskému se kovářský mládenec zdál

až příliš klidný na to, aby o zmizení mladé ženy věděl víc. Ale nic naplat, byl to svě

dek, který dosud ze všech •vyslýchaných měl k postrádané služce přece jen v intimních vztazích nejblíž. A jestliže se tedy rozjela pátrací akce po těhotné Toupalové nyní už také za pomoci loděk a roje četníků kolem řeky Radbuzy, pokračoval v klidu stanice také výslech Václava Kohouta.

“Kdy jsem se dozvěděl, že je Anna Toupalová těhotná? To si vzpomínám docela přesně bylo to 17. srpna na dožínkové zábavě,” odpovídal na Čáslavského otázku kovářský pomocník. “Zvěstoval mi to její nevlastní bratr Gabriel. Nechtěl jsem mu věřit. Třeba už jen proto, že ona samotná mi nic a tak dlouho neřekla! Mladý Gabriel totiž v srpnu tvrdil, že je těhotná dobře půl roku! A teď’ považte: já jsem se s Annou v letě vlastně už nestýkal. Hlavu jsem si tedy s jejím problémem příliš nelámal.

Netušil jsem, co je té opatrnosti ve vztahu ke mně příčinou. Prostě myslel jsem si, že má jiného kluka. Koho? Netuším. Byl o ní dost zájem. Ani při té dožínkové zábavě jsem s Ankou vlastně nemluvil, neboť jsem tam byl s jinou společností,” dodal Kohout. “Gabrielova zpráva mi ale potom přece jen vrtala hlavou, a tak jsem se za Annou vydal do Hronova hostince. Ano, zrovna 14. září… Zval jsem ji do Bukové na pouťovou zábavu, ale ona že ne. Že nemá na nic náladu, protože se bojí mámy a svého nevlastního otce Gabriela… Prý ji pořád posílají někam do Hradce u Stoda, aby si to dítě dala vzít…”

Vrchní strážmistr Čáslavský zpozorněl: má teď ke všemu hledat ještě jakousi andělíčkářku, které mohla zoufalá a možná i štvaná dívka zemřít pod rukama?

To už ale Václav Kohout ve své výpovědi pokračoval: “Já jsem Annu chlácholil, ať neblbne, ať si to dítě nechá. Dokonce jsem jí slíbil, že si ji vezmu jestli je to maličké opravdu moje. Ale ne hned, spíš až se z vojny vrátím… Jo, a ještě něco: pár dnu předtím jsem od Toupalové dostal dopis,” vzpomněl si Václav Kohout. A Čáslavskému potom také skutečně psaní předal. Doručila mi jej Ančina sestra Růžena.

“Sbohem Vašku, loučím se s tebou než půjdeš na vojnu,” hleděl na pár slov psaných těžkou rukou vrchní strážmistr Čáslavský. A přistihl se, že také on se už zcela vážně zabývá myšlenkou, že mladá žena svou prekérní situaci a vlastně Kohoutovo odmítnutí rychlého sňatku řešila sebevraždou, snad opravdu utopením, o kterém prý docela konkrétně před zmíněným milovníkem několikrát mluvila…

“Ale ne, ne a ještě jednou ne!” brzdil se Čáslavský. “Vždyť zatím nemáme ani mrtvolu, a já bych už Toupalové strojil pohřeb!”

Nicméně brzy už 19. září 1930 někdy před devátou hodinou ranní vzaly všechny iluze za své. To totiž dva dělníci ze Staňkova objevili v Radbuze mrtvolu mladé ženy, v níž krátce na to byla identifikována Anna Toupalová. Bylo to přece děvče z hospody, mezi lidmi poměrně známé…

50

Ještě 19. září odpoledne se v márnici na staňkovském hřbitově uskutečnila soudní pitva. “Na těle jsme nenašli žádných stop po násilí, způsobené cizí osobou.

Příčinou smrti bylo utonutí. V děloze Anny Toupalové jsme objevili mrtvý plod muž

ského pohlaví ve stáří osmi měsíců,” zaujali stanovisko plzeňští soudní lékaři. Ofici

álně tedy vešlo ve známost a potvrdilo se to, co se v záležitosti tušilo, možná dokonce očekávalo od samého začátku: nešťastná služka si v těžké chvíli sáhla na život…

Tělo také bylo o den později na hřbitově ve Staňkově pohřbeno.

Měl vrchní strážmistr Čáslavský nějaký důvod k pochybnostem nad tím, co

Staňkovsko právě přijalo za své, že totiž Anna Toupalová spáchala sebevraždu?

V dobových dokumentech se nezachovala žádná zmínka o tom, proč případ

nezaložil ad acta, ač ho k tomu okolnosti nabádaly. Zkusme tedy předpokládat, že od přírody nedůvěřivému Černíkovi nešlo do hlavy, jak mohla do Radbuzy skočit dívčina, která byla ve svém okolí známa právě tím, že milovala jak už jsme naznačili

život se vším všudy… Každopádně sám na vlastní pěst několikrát pátral kolem koryta Radbuzy u Staňkova, až ho potom v jednom koutě zaujalo pár stop po ženských botách a z divokého keře odlomené větvičky… Hleděl na ten nález a vzpomínal: no jistě, naposledy pršelo 14. září dopoledne, od té doby ne. Mohla tedy zrovna tyhle šlápoty na rozmoklém břehu zanechat Anna Toupalová? Proč ne! Když potom stopy porovnal s botami, které se jako pozůstalost po mrtvé vrátily do Gabrielova statku do Čermné, tak si už mohl být jist, že pravé tudy se nešťastnice do vody dostala. Ale proč se tak stalo v miste z nejnemožnějších? A proč tak komplikované, jakoby na břehu tančila? Co tančila! Spíš se podle obrazce stop s někým prala! S někým v po

řádné chlapské botě, která břeh svým dramatickým pohybem rovněž poznamenala.

Tyhle zaschlé šlápoty strážmistr nalezl zhruba pětasedmdesát metrů od místa, kde mrtvou Toupalovou z Radbuzy vytáhli…

Čáslavský zatím nikde ve Staňkově o svém podezření nehovořil. Dokonce ani mezi kolegy ne, aby se mu nesmáli, že maluje čerta na zeď. A když mu potom čirá náhoda při jednom z hospodských rozhovorů nad sklenicí piva seslala svědka Josefa Fišera z Vránova, obnovil vyšetřování se vší parádou.

Fišer si totiž vybavil, že zrovna osudného 14. září odpoledne bylo to opravdu krátce po dešti u Radbuzy, kam přišel na ryby, potkal Annu Toupalovou. “To se rozumí, že si tím jsem naprosto jist! Znám ji přece z hospody U Hronů,” tvrdil Čáslavskému. “Zato mladíka, který ji doprovázel, jsem snad nikdy neviděl!”

Mladíka, který Toupalovou doprovázel? Čáslavského policejní duše se rozbu

šila vzrušením. Z popisu toho neznámého pak vydedukoval, že rybář Fišer mohl s nešťastnou Annou u Radbuzy sledovat s největší pravděpodobností Václava Kohouta!

Ale proč zrovna kovářský pomocník lhal, když přísahal, že se se svou milenkou a k tomu ještě bývalou rozešel ve staňkovské hospodě a údajně netušil, kam mě

la cestu dál? To mohlo mil jediný důvod: ví o jejím osudu víc, mnohem víc, než ofici

álně připouští!

Václav Kohout se složil nečekaně rychle v okamžiku, kdy mu vrchní strážmistr Čáslavský vyložil svoje trumfy a chtěl vidět všechny mladíkovy boty, prý aby je se zajištěnou stopou na břehu řeky porovnal… “Doznávám upřímně, že jsem Annu Toupalovou do vody strčil. Bylo to po krátké potyčce na břehu poté, co jsme se pohádali, když jsem odmítl její žadonění, abych si ji vzal za ženu,” ulevil svému svědomí mladík pod bezprostřední tíhou překvapení. Jenže po několika dnech 3. října 1930, již za mřížemi plzeňské vazby svou spontánní výpověď změnil. Na Čáslavského, kterého si do cely pozval, vychrlil spoustu slov, jejichž obsah ale chtěl být prostý: do Radbuzy se Anna Toupalová údajně vrhla sama..

51

“Chvíli jsem bezradné stál na břehu a koukal jsem tam, kde se za ní voda zavřela. Nenašel jsem odvahu skočit do řeky a Annu zachránit. Asi po dvou minutách jsem sedl na kolo a odjel jsem na zábavu do Bukové,” vychrlil. Stopy po tahanici na břehu, důvod svých prapůvodních lží, ani to, proč sebevraždu jestli na tragédii opravdu neměl podíl neoznámil v okolí a proč naopak tvrdil, že s nešťastnicí mimo Hronův hostinec vůbec nebyl, však vysvětlit nedokázal.

Rváč, opilec a výtržník. S takovou vizitkou, sestavenou lidmi ze Staňkovska, předstoupil Václav Kohout před porotu Krajského soudu v Plzni, kde bylo v jeho cause 15. listopadu 1930 zahájeno hlavní líčení. Porota tenkrát rozhodla jednoznačně:

“Vinen! A odsuzuje se k trestu smrti!” Mladý vrah, který se bezohledně zbavil své nepohodlné milenky i nenarozeného dítěte, však požádal prezidenta republiky o milost.

Byl vyslyšen s dodatkem, že v těžkém žaláři pobude osmnáct roků.

ŽIVOT ZA OSMNÁCT ZLATÝCH

Zločin tuze dávný, kupříkladu v duchu roku 1826? Máme po ruce případ, který se začal odvíjet 8. července dvě hodiny před půlnocí, když do vyhlášeného hostince U růže v Mýtě na Rokycansku dorazili od Prahy dva unavení mladí formani. Po tehdejším zvyku vjeli se svými povozy do dvora, vypráhli koně, zavedli je do přichystané stáje… A v šenku potom povídali, že zůstanou na noc. Koupili čtvrt strychu ovsa pro koně, chléb a dva mázy piva pro sebe. V ponuré a takřka prázdné místnosti pak seděli dobře hodinu. Mezitím se rozloučil i poslední z místních štamgastů, na kutě ode

šel také šenkýř Josef Pražský. “Byl jsem unavený. Vždyť k hospodě mám také hospodářství a tam je zrovna touhle dobou nejvíc práce,” řekl zanedlouho na vysvětlenou, proč s těmi dvěma ve výčepu nechal jen samotnou služku Kateřinu Svejkovskou.

Ani jeden z mladých formanů služce nenaznačil nic, co by se dalo jakkoliv zá

hadné chápat, žádný o ni neprojevil ani nejmenší zájem, ze kterého by se mohl vyvinout eventuální spor. Byli spíš mlčenliví, i na služčinu otázku, kam chtějí uložit slámu na spaní, odpověděli stroze: “Vyspíme se ve svých vozech.”

“Nějací šetřílkové,” pomyslela Svejkovská. A kdy? mládenci chviličku před půlnocí skutečně odešli na dvůr, aby se tam ve svých vypřažených povozech uložili k odpočinku, zhasla poslední světla a odešla do svojí komůrky v patře také spál.

Až do třetí hodiny ranní následujícího dne byl v celém stavení klid. Nic se nepohnulo, šenkýř Pražský prý spal, jako by ho do vody hodil, když mu najednou sny přerušilo klepání na okno ložnice. To se jeden z formanů ozval, že budou odjíždět a on by rád vyrovnal účet za oba povozy…

Mít tenkrát hospodu na trase mezi Prahou a Plzní, to znamenalo být na taková náhlá probuzení zvyklý. Pražský tedy bez větších potíží zakrýval mrzutost. “Dostanu dvě zlatky,” povídal, jakmile křídou na stole v šenku sečetl a zaokrouhlil útratu jediných svých hostů téhle noci.

Forman bez řečí zaplatil, co Pražský žádal. Když potom hostinský otevíral vrata, přerušil oboustranné mlčení starostí: “Cožpak druhý vůz tu zůstává?”

“Ale ne,” dostalo se mu odpovědi s vysvětlením, že starší forman šel koupit někam do městečka postraněk. Údajné se měl vrátit a odjet za chvíli. Tak Josef Pražský nechal dokořán otevřená vrata, aby ho povozník zbytečně nebudil, a šel si ještě lehnout. Člověk zkoušený v trhání noci a spánku pak skutečně snadno ještě jednou usnul a probudil se až něco málo po šesté. To už bylo prosluněné ráno… Jak se chtěl té letní nádhery zplna nadechnout u otevřeného okna, tak na svém dvoře 52

spatřil volně pobíhajícího koně. A samozřejmě, vůz, který tam v noci prý kvůli špatnému postraňku zůstal stát, rovněž ještě neodjel.

Pražského napadlo to nejjednodušší, co mu na mysl přijít mohlo, že totiž forman zaspal. Křičel tedy z okna, ať vstává, ať si opatří koně… Ale mamě, nikdo se neozval. Nedovolal se ani svého pacholka Václava Čepeláka, což se brzy vysvětlilo: ten už někdy po čtvrté hnal dobytek na pastvu. Tak se šenkýř když všude bylo prázdno vydal pro radu a pro pomoc sám: za mýtským starostou. Ten jak vyplývá z dobových dokumentů asi tušil čertovinu. Proč by jinak posílal obecního strážníka ještě pro další dva radní! Nakonec celou tuhle sestavu přivedl do hostince U růže. Inu

víc hlav, víc rozumu…

Nejdřív prohlíželi opuštěný vůz. A ejhle dala se tam spatřit krev, máznutá po podlaze i po jedné z beden nákladu. Jinak už ale nic pozoruhodného, žádné stopy. A jak tak vespolek o záhadě mluvili a přemýšleli, tak jeden z konšelů mimoděk pokročil až ke studni uprostřed dvora. Stejnou náhodou se podíval dolů, ale už v příští sekundě zpozorněl: cosi nad vodní hladinou vyčnívalo, něco její obvyklou rovinu kazilo.

Poslali ledy ještě pro studnaře, ten se spustil dolů…

Všechno se to odehrálo během slabé půlhodinky. Pak už bylo celé okolí na nohou. Nebylo divu. Ze studny mýtského hostince U růže totiž vytáhli mrtvolu. Josef Pražský i služka Kateřina Svejkovská byli zajedno: “Je to starší z formanů, kteří k nám včera pozdě večer přijeli!”

Podezření, že byl nešťastník zavražděn, posiloval také pohled na jeho hlavu.

Bezpochyby na ni dopadly mocné rány…

Případ může být pro současníka zajímavý také tím, jak začalo vyšetřování. Bylo to něco s dnešní praxí zcela nesouměřitelného…

Záležitosti se totiž nejdřív ujal úřad rychtářský v Mýtě, který s těžkopádností pro tehdejší spojení obvyklou informoval šťáhlavský obecní soud. Ano, i taková organizace ve zmíněném roce 1826 existovala a do události byla zainteresována z prostého důvodu: služka Svejkovská si vybavila, že se před ní zamlklí formani snad jednou větou zmínili, že se vracejí z pražské štace domů, do Šťáhlav…

Šťáhlavy pak skutečně na tu zprávu slyšely. Tam i v okolí sice bylo formanu povícero, když tahle branže ke zmíněnému koutu Plzeňska patřívala asi jako voraři k místům kolem Vltavy, leč cosi podivného přece jenom svádělo k pozornosti: z nerozlučné formanské dvojice šťáhlavských bratranců Antonína Nového a Jakuba Slastného se z poslední cesty právě od Prahy vrátil jenom jeden: Antonín Nový. Tak si ho šťáhlavský rychtář povolal k sobě do úřadu.

Tam už tou dobou čekali další konšelé, přísné pohledy se do příchozího mladíka zabodly a on přitom jen bledl a klopil oči… Kde že vězí jeho kamarád a bratranec? “Jakub asi zůstal v Plzni. Nebo jel někam za dalším kšeftem… Co já vím!”

zkoušel Nový vybouchnout, snad aby působil přesvědčivě. Ale čím víc se snažil, tím podezřelejší se zdál. “Možná nestačil vyřídit svoje záležitosti,” opakoval to, čemu však už nikdo z těch, kteří znali zprávu z Mýta, nevěřil. Šťáhlavští ho tedy dali obecním strážníkům odvést rovnou cestou do Mýta.” Tam dráb s Novým dorazil 11. července večer. Mýtští radní s výslechem podezřelého mládence nijak nespěchali:

“Nejdřív s ním do obecní šatlavy. A my se zatím poradíme.”

Ráno následujícího dne, tedy 12. července 1826, se štáhlavský forman Antonín Nový opět ocitl tam, kde před několika dny nad krajícem chleba a mázem piva odpočíval a potom nocoval, v hostinci U růže. “S určitostí prohlašujeme, že jde o druhého formana, který 9. července časně ráno spěchal z našeho dvora,” svědčili s jistotou Josef Pražský i Kateřina Svejkovská. A mladík teprve dvacetiletý, vyděšený a s vyšponovaným svědomím, přísným pohledům rychtáře a mýtských radních dlouho 53

vzdorovat nevydržel. “Bylo to ve rvačce!” vykřikl, jako by se tím chtěl obhájit. A vyprávěl příběh, jak za svého jenom o rok staršího bratrance, jinak kamaráda k pohledání a věrného, zaplatil ještě v Praze, při pobytu a nocování v hostinci U zlaté husy, pětadvacet grošů za čtvrt strychu ovsa pro koně. No, a když potom Šťastnému dluh v Mýtě připomínal, začal se bratranec čertit. Prý to byl on, kdo první praštil pěstí…

“Bránil jsem se mu a nakonec jsem Jakuba uhodil tak nešťastně, že jsem ho zabil.

Březovým polenem, které jsem zvedl ze země na dvoře, jednou jedinou a zbloudilou ranou. Letící poleno bratrance zasáhlo do hlavy. To jsem ale nechtěl! Potom jsem zpanikařil. Nevěděl jsem, jak z maléru ven,” vypovídal v Mýtě, kde jeho slova zapsali a uchovali i pro současnost. “Nejdřív mě napadlo, že Jakuba Šťastného schovám ně

kam do stáje. Ale tam by ho asi brzy objevili. Tak jsem bezvládné tělo dotáhl ke studni a shodil ho do vody. Chtěl jsem, aby si hospodář myslel, že se Jakub šel v noci napít, v rozespalosti přepadl přes okraj studně a dole si rozbil hlavu…”

Mýtskému městskému soudu to tenkrát stačilo. Poslal tudíž Antonína Nového k vyšší instanci a hlavně k potrestání do Plzně. Netušil přitom že se události té osudné noci v mýtské hospodě TJ růže nesly docela jinak.

To zjistil až tehdejší plzeňský kriminální rada Jan Leipold, který se na případ podíval přece jen odbornějším pohledem. Lze konstatovat, že vsadil na detektivní metody, když…

… U Zlaté husy v Praze nejdřív vypátral, že li dva formani Nový se Šťastným žádný oves nekupovali a konflikt kvůli pražskému dluhu tudíž je jen výplodem mlá

dencovy fantazie.

… vzal v úvahu stanovisko soudního lékaře, který tělo Šťastného ohledal hned po vytažení ze studny a potvrdil, že mladík “zemřel násilnou smrtí, jsa zavražděn…

Všechny vedlejší okolnosti, zvláště výraz ve tváři a nebožtíkovo ustrojení, nasvědčovaly, že byl zabit ve spánku”.

… tentýž soudní lékař na opětovný dotaz ještě jednou a s jistotou opakoval, že Šťastného hlava byla doslova rozbita jakýmsi tupým nástrojem, snad opravdu březovým polenem, v ruce člověka zběsile mlátícího… Nemohla být tedy řeč o jednom jediném a nešťastném zásahu náhodně nalezeným dřevem!

Když rada Leipold svoje trumfy předložil mladíkovi z tragického činu nelíčené zoufalému, konečně slyšel spontánní doznání. Přiznání, které definitivně poskytlo věrný obraz tragické noci z 8. na 9. července 1826 na dvoře hostince U růže v Mýtě.

Zatímco Jakub Šťastný usnul chviličku poté, co ve svém voze ulehl, Antonín Nový přemýšlel. Nedokázal si vysvětlit, jak ho vůbec mohlo napadnout, že sáhne na peníze svého věrného druha…

Ta myšlenka, která se nejdřív přihlásila jen tak mimoděk, v Nového duši sílila a sílila, aby se nakonec zahnat nedala. Tak se mladík, předtím naprosto bezúhonný, zvedl, vylezl ze svého vozu ven, na dvoře sebral těžké březové poleno a potom už jen do hlavy spícího bratrance bil… Pak mrtvého okradl o osmnáct zlatých a dva krejcary. Peníze ho však pálily v rukách, a tak je po příjezdu domů raději zahrabal ve stodole do sena. Tam je rada Leipold také našel.

“Antonín Nový, narozený ve Šťáhlavech dne 8. dubna 1806, forman, jest dle vlastního doznání vinen úkladnou a loupežnou vraždou, spáchanou na svém bratranci Jakubu Šťastném ze Šťáhlav a odsouzen k smrti provazem,” citujeme z rozsudku tehdejšího hrdelního soudu v Plzni. Tento verdikt byl potom potvrzen vrchní soudní stolicí v Praze i císařem ve Vídni…

“Dne 18. listopadu 1826 ráno o deváté hodině vyšel za smutného cinkotu umí

ráčku z radnice plzeňské smutný průvod. Vojáky obklopený vůz jel v čele. Na něm na slámě ležel, strachy se na celém těle chvěje, odsouzený Antonín Nový; v sepjatých 54

rukou křečovitě svíral černý dřevěný křížek. K němu se nahýbal kněz, dodávaje mu útěchy. Mimo to byl na voze ještě žalářník plzeňského soudu a jeden pomocník popravčího mistra,” popisoval konec smutného příběhu někdejší Plzeňský pitaval.

“Průvod jel špalírem zvědavců (byloť mnoho okolního lidu za příčinou trhu v Plzni) Pražskou ulicí ven k historickému popravišti plzeňskému. Tam již pod připravenou šibenicí čekala soudní komise, sestávající z kriminálních radů Jana Mikeše, Ignáce Tragera, šlechtice z Königinbergu, jakož i aktuára Wanky, na odsouzence, kterého po předepsaných formalitách odevzdala katu Kaiserovi. Tento vykonal na mladíkovi, který pro smrtelné úzkosti sotva si již byl vědom, co se s ním děje, krutý, ale spravedlivý rozsudek.”

V PYTLÁCKÉ STOPĚ

Tenkrát 4. ledna 1923 mrzlo až praštělo. Ale znáte kluky. Nic je neudrží, když mohou vyběhnout ven. Také ti dva školáci z Otína, vesničky kousek od Klatov, po vyučování rychle doma něco spolkli a pak hurá za sněhem. Ani si neuvědomili, jak se dostali do polí, bílou nádherou docela pokrytých…

Sotva seběhli za horizont kopečku a ves jim zmizela z dohledu, se nechtěně stali svědky neobvyklé podívané. Na dálku, možná na stovku metrů, totiž spatřili mu

že v zelené kamizole. Brzy jim bylo jasné, že pronásleduje chlapíka, zřejmě pytláka.

Ten prchající něco nesl. Asi zajíce. Dva hajného lovečtí psi se mezitím rvali s černým vlčákem, který podle všeho patřil pytlákovi, v příští chvíli se do sebe ti dva muži pustili pěstmi. A opět se jeden utrhl, zase klopýtal před svým pronásledovatelem…

Kluci na to hleděli mlčky, s pootevřenými ústy. To budou mít zítra ve škole kamarádům co vyprávět! Jenže nečekaná podívaná vzala zčista jasná takový spád, jaký by se v jejich hlavách ani při notné dávce fantazie nezrodil: hnaný chlápek najednou prudce odbočil ke stromu na kraji lesa, sáhl pod něj a v rukách se mu objevila puška. Inu asi dobře věděl, proč zrovna tímhle směrem pádí! Teď bleskově zalícil přímo proti postavě hajného. Ten se snad nestačil ani leknout, když vyšla první rána.

A vzápětí ji následovala druhá… Hoši z toho divadla na dlouho otřesení později nedokázali odhadnout, kolik vteřin výstřely dělilo. Jenom si pamatovali, že po první kulce hajný jako by ještě chtěl vstát… Po dalším zásahu se už nehnul. Střelec si jen letmo pohledem změřil oběť, utřel si krvácející tvář, a vzápětí se ztratil i se svým vl

čákem v lese. Hajného psi zůstali u svého pána; byli přece dobře cvičení.

Kluci nejdřív nevěděli, co dělat. Bát se? Brečet? Nebo zahodit strach a přiblížit se k postřelenému? Hlídají ho přece dvě psiska! Zvířata ale nebyla jak chlapci pochopili, když se přiblížili vůbec zlá. Vyděšení tedy postupovali krůček po krůčku blíž…. Ne, až k ležícímu si přece jen netroufli, ale nakonec na pár metrů poznali, že tu leží střelen snad dokonce zastřelen místní hajný Maxmilián Thürl. Do vsi s tou zprávou utíkali, co jim nohy v obtížném sněhu stačily.

Dospělí byli u lesa za chvíli. “Jedna rána, pravděpodobně ta první, zasáhla hajného do ramene. Druhá proletěla nad levým okem a byla smrtelná,” konstatoval otínský lékař. A dodal, že Thürl byl když nad ním hoši stáli zřejmé už mrtvý. “Kaž

dá pomoc tady byla marná!”

Dva kluci se pochopitelné stali středem pozornosti. “Opravdu víc nevíme,”

opakovali před sousedy a nakonec i před četnickým strážmistrem Josefem Ondrou, který případ začal vyšetřovat. “Hned po druhém výstřelu ten člověk s flintou zmizel v houští. Opravdu nevíme, kdo to byl. Z vesnice snad nikdo. Ale určité to tvrdit nemů

žeme, vždyť i pana hajného jsme poznali, až když jsme přišli blíž.”

55

“V první řadě musíme zjistit, jestli li kluci vůbec mohli spatřit aspoň to, co popisují,” mínil strážmistr Ondra a požádal o spolupráci řídícího učitele. Ten naznačil, že oba chlapci jsou slušní, spořádaní a lze jim tudíž věřit. Doma i mezi kamarády opakovali pořád jedno a totéž, nepřimysleli si ani jediný detail a k tomu ještě zůstávali nelíčeně otřesení… Ondrovi nezbylo, než brát oba korunní svědky naprosto vážně, byť se s tím pořád ne a nemohl smířit. Vždyť považte: to se mu ještě nestalo, aby musel vycházet jen ze slov dětí, sotva dorostlých obecné škole.

Ale kde vzít svědka jiného, aspoň teoreticky důvěryhodnějšího? Už večer se na četnické stanici přece jenom jeden přihlásil: Josef Hecht, člověk rovněž z Otína, který polní cestou nedaleko neštěstí zrovna něco málo před čtrnáctou hodinou vedl koně. Místo, kde se střílelo, sice vidět nemohl, ale oba výstřely registroval sluchem.

Šly prý poměrně brzy za sebou… “Dokonce jsem poznal známý hlas hajného Thürla.

Odpřísáhnu, že na kohosi křičel, že ho teď konečně dostal při pytlačení a že mu zadek rozseká,” svědčil pan Hecht a dával tím vlastně za pravdu předpokladu odvozenému z výpovědí dvou klučinů, že totiž vraždil pytlák. Ale proč svědek neví víc? Je přece dospělý a dalo by se tedy od něj čekat něco konkrétnějšího než od dětí.

“Možná tomu nebudete věřit, ale je to fakt: při dvou ranách v blízkosti se kůň splašil, vytrhl se mi a já jsem za ním utíkal až do statku,” vysvětloval Hecht, zatímco vyslýchající strážmistr se v duchu omlouval školákům, že je v roli svědků tak podce

ňoval.

“A netáhlo vás to potom zpátky?” nechtěl Ondra pořád chápat naznačené podivnosti. To on střílet se někde by přece jen tak neodešel. Je opravdu tak velký rozdíl mezi myšlením četníka a sedláka? Co když třeba zrovna Hecht nemluví pravdu?

“Táhlo netáhlo,” přerušil strážmistrovy úvahy svědek. “Upřímně řečeno, já jsem tomu všemu zas až tak velkou vážnost nepřikládal. Třeba už jen proto, že dobře vím, jaká spousta pytláků po zdejších lesích běhá! Ty výstřely mně ale přece jenom vrtaly hlavou. Teď’ už vím, že jsem se vrátit měl. Thürlovi bych prý ale stejně nepomohl, že?” zvedl sedlák oči k četníkovi. “Lidi přece povídali, že byl mrtev na místě…

Ale hned jak jsem se dozvěděl, co se u lesa přihodilo, tak se vám dobrovolně hlásím se svědectvím. Nemám, co bych skrýval. Jen jsem slyšel hlas hajného a potom ty dvě rány…”

To se rozumí, že v očích celníků byl právě Josef Hecht prvním podezřelým. V

kritickém místě se přece pohyboval, k umírajícímu Thürlovi nepřišel, ačkoliv viděl dva vyděšené malé chlapce, jak utíkají od lesa přes pole k obci…

Napětí ovšem trvalo pouze pár minut, než Hechtovi pomohli opět ti dva nevšední korunní svědkové, otínští školáci. Ti totiž strážmistru Ondrovi nezávisle na sobě potvrdili, že pana Hechta ještě před střelbou také jako na dlani viděli, jak vede koně po silnici a potom po polní cestě… A hlavně: “Ten u lesa, co střílel na hajného Thürla, byl někdo dočista jiný,” shodli se.

Mohl je Hecht zpracovat? Možná jim něco slíbil, budouli mluvit v jeho prospěch… Ano, i takové úvahy v rámci vyšetřování padly, ovšem nakonec byl Josef Hecht z okruhu podezřelých vrahů přece jen definitivně vyloučen. Každé jeho slovo, které uvedl do protokolu, “sedělo” na sto procent včetně výpovědi a následného svě

deckého potvrzení okamžiku, ve kterém na pokraji sil doběhl do statku za zpěněným koněm.

Od samého rána dne následujícího po Thürlově tragédii se na místě činu i v jeho širším okolí činila celá řada tehdejších četnických odborníků. Dokonce i psovod se k lesu nad Otínem dostavil. A právě pes se ve stopě chytil tak rychle, že se všichni 56

přítomní až divili. Snad dobře větřil také kvůli tomu, že do záležitosti byl zainteresován pytlákův vlčák, černý vlčák, jak už předtím připomněli kluci…

Četnický pes se směle a s jistotou pustil směrem, kudy prchal střelec. Potvrdili to i dva malí svědkové, které strážmistr Ondra chtěl mít v největším náporu vyšetřování pořád po ruce. konečně je totiž vzal vážně, když už se definitivně v Otíně ani kolem obce nenašel jiný, kdo by věděl víc.

Ale k věci, zpátky nad Otín. Pes proletěl houštinou, pokračoval lesem, hnal se přes pole a louky. Psovod s dalším kolegou měli co dělat, aby mu vůbec stačili. No a výsledek? Zvíře je dovedlo až do nedalekého Otova. Tam u jednoho z domků zalehlo a nehodlalo pokračovat ani o krok dál. Četníci snadno zjistili, že tu bydlí jakýsi Ondřej Leberl. Mladík teprve devatenáctiletý, ale pro strážmistra Ondru, který mezitím do vsi také dorazil, nikoliv neznámý. Pravda, četník si to teď vybavoval docela přesně: zrovna tenhle Leberl byl kdysi, ještě jako kluk, pokutován za to, že z pušky ilegálně držené no vida! střílel na kachny… A jestliže to tenkrát bylo opravdu jen na kachny, proč by to teď nemohlo být třeba jinak?

Na klepání a bouchání dlouho celníkům nikdo neotevíral. Zato vlčák, černý vl

čák, řádil za vraty jako zběsilý. Až po hodné chvíli se ve dveřích objevila rozespalá selská žena. Kde že má syna? “Ten spí jako dudek,” odpověděla. A nelhala. Další chvíli totiž četníkům trvalo, než mladíka zachumlaného pod pořádnou duchnou vzbudili. Zdálo se, že je návštěvou překvapen.

“Nic jsem neudělal,” vysoukal ze sebe, aniž by mu někdo položil otázku, umožňující takovou odpověď. Tak strážmistr Ondra přešel k věci: cože mladý Leberl dělal včera odpoledne?

“Aha, tak to už chápu, kam míříte,” odsekl tázaný. “Jeden si kdysi jako nerozumný kluk vystřelí na kachny a už je v maléru napořád! Ale dobře, ať máte pokoj: máma mě poslala do otovského mlýna pro mouku. Jak jsem tam šel, tak jsem ztratil nůž. Hledal jsem ho… A pak jsem najednou zaslechl dva výstřely. Z mlýna jsem šel rovnou domů. Matka ještě nespala, když jsem dorazil. Seděla u stolu, četla si… Může vám to dosvědčit! Pozdě večer mi došly cigarety, a tak jsem se rozběhl ještě do hospody. Tam se už nemluvilo o ničem jiném než o zastřeleném hajném. Tak už chápete, odkud o maléru vím? Já jsem v těch místech nad Otínem nikoho neviděl. Ani Hechta, o kterém od vás slyším poprvé, ani žádné dva školáky,” dodal mladý Leberl.

A strážmistru Ondrovi neunikla okolnost, která mohla, ale také nemusela být důležitá: mladík byl poraněn na čele i v obličeji.

“To není nic zvláštního. Dával jsem do komína maso, uklouzl jsem na žebříku, no a…,” měl Leberl po ruce vysvětlení. “Ostatně Honzík od sousedů mi to může potvrdit. Vždyť na mě koukal!”

Honzík, desetiletý chlapec z vedlejšího stavení, potom skutečně dal Leberlovým slovům za pravdu. Ale nezněl přesvědčivě. “Chlapcova výpověď byla očividně předem nastudovaná,” zaznamenal do spisu strážmistr Ondra. A mladý Leberl se mu tím vším zdál záhadný natolik, že ho ještě 5. ledna 1923 večer jako “důvodně podezřelého z vraždy hajného Maxmiliána Thürla” zatkl a předal soudu.

Zatímco o den později ráno Leberl při prvním oficiálním výslechu pořád dokola popíral jakoukoliv vinu a pytlačeni vůbec vyjma staré známé a také pokutované udá

losti s kachnami, četníci v čele se strážmistrem Ondrou začínali ve slavení Leberlových v Otově důkladnou domovní prohlídku. Tušili, že by mohli najít střelné zbraně, kterých měl mladík Ondřej podle svědků hned několik, a také oblečení, jaké dva otín

ští školáčci poměrně dobře popsali. Potřebovali najít šedivý zimní tříčtvrteční kabát, černé kalhoty…

57

Patrně si dovedete představit, jak obtížná byla domovní prověrka v tehdejší rozsáhlé zemědělské usedlosti. Nicméně četníkům se tentokrát dařilo. V jedné z místností objevili kabát skutečně šedivý, zimní a tříčtvrteční, na kterém zůstaly tmavé skvrny s největší pravděpodobností od krve. Někdo se sice snažil výmluvné stopy po rvačce asi vodou vyčistit, ale výsledek byl mizerný. Na chodbě pak četníci zajistili klobouk, rovněž poznamenaný krůpějemi krve, na půdě bylo pouzdro od lovecké zbraně a nakonec se v seně objevilo to nejdůležitější lovecká puška. “Není moje,”

reagoval s drzým čelem Leberl.

“A krev?” Ta pochází z mých odřenin. S těmi jsem se přece netajil. Dobře víte, že jsem k nim přišel, když jsem věšel maso do komína,” vztekal se dál. Ovšem když ho potom četníci oblékli do nalezených šatů a postavili i s hučkou na hlavě do osudného místa, shodli se oba svědci školáci bez zaváhání: “Ano, to je člověk, kterého pan hajný Thürl pronásledoval až na kraj lesa!”

Dál se ukázalo, že krev na Leberlových šatech skutečně pochází z potyčky s nešťastným hajným, i to, že právě Leberlovou puškou mohl být Thürl střelen…

“Nikdy jsem nepytlačil, nejsem ani vrah!” vytrvale prohlašoval Ondřej Leberl nejen vyšetřujícím Celníkům, ale také později, už před plzeňským soudem. Že lže, to věděl nejen on sám, ale také porota. Z vyšetřování přece vyplynulo mimo jiné i to, že při jednom ze svých lesních pychů byl dokonce postřelen. Bylo to ovšem ještě za éry Thürlova předchůdce, muže poněkud tvrdšího ve srovnání s nešťastníkem, který střet s m0adým pytlákem musel zaplatit životem…

Až když soud vynesl rozsudek, který Ondřeje Leberla pohnal na deset roků do těžkého žaláře, změnil odsouzenec písničku: “Nechtěl jsem Thürla zastřelit. Mířil jsem na zajíce. A jestliže jsem zasáhl hajného, tak to byla nešťastná náhoda,” bojoval aspoň o mírnější postih. Marně. Nebyl důvod nevěřit dětem v roli korunních svědků, že by se události měly nést jinak, než bylo naznačeno. Soudní verdikt se tedy už nezměnil. Vrah musel za svůj čin odpykat trest tak, jak mu byl původně udělen.

POSTRACH TRHOVCŮ

Ten případ skončil dvěma popravami a nekonečnými žaláři. Jak začínal?

Nejdřív nic moc nápadného: koncem října 1819 kousek od Chotěšova na Plzeňsku, drze hned u silnice, přepadli čtyři chlapi pláteníka Václava Nozara. Právě se vracel z trhu v Plzni, tlačil před sebou svůj trakař a písničku z monotónního vrzání kolečka dávno znal nazpaměť. Vtom se ti bubáci vyhrnuli z lesa, a že prý chtějí zlaťáky.

Pravda, Nozar se lekl k smrti, ale přesto si rozechvělým hlasem troufl lhát:

“Nemám! Nemám u sebe dočista nic.”

Jenže kdepak na ně s takovou! Ti čtyři lupiči dobře věděli, koho si vybrali. Jako by šli najisto. Pár ranami srazili pláteníka k zemi a už ho šacovali. To, oč jim šlo, mu našli za košilí. A sotva se zmocnili hotových 163 zlatých, zmizeli v lesíku stejně rychle, jako se ukázali. Nozarovi zůstal jen prázdný pytel a trakař, ve kterém svoje zboží vozil. Když si potom v Chotěšově postěžoval a tehdejší spravedlnost se chtěla pustit do práce, ukázalo se, že vyděšený dá dohromady jen tuze strohý popis lapků. “Nestačil jsem si je ani pořádně prohlédnout. Přišlo to tak nečekaně, vysvětloval na svou omluvu. Ani kolem místa samotného přepadení nebylo nic, co by naznačovalo cestu k pachatelům, v okolních vesnicích si také žádných podezřelých figurek nevšimli.

Nicméně zpráva o události se dostala až k plzeňskému soudu, tam ji vzali na vědomí a patrně by se ve věci nic zásadního nedělo, kdyby ovšem…

58

… už 19. listopadu toho roku 1819 přišla do Plzně z opačné strany, z Rokycanska, další burcující informace. Ten den totiž u Dobřívi přinesl další loupežné přepadení trhovců pláteníků. Dva chlapi odpoledne táhli od jednoho trhu ke druhému, když proti nim z lesa zase naprosto nečekaně, opět jakoby s jistotou vyběhli čtyři lapkové. Jak jinak chtěli peníze. Leč neměli to mít tak snadné, jako u strašpytla Nozara. Tihle pláteníci byli mladší, statní a přesily se nelekli. V líté bitce tak zaduněly pěstní rány, najednou se po mocném direktu do brady svalil jeden z útočníků celý bez sebe na zem. Ten, kdo se o to zasloužil, využil situace a vzal nohy na ramena.

Na překotném útěku ho však nepřehlédl další ze zločinců. Chviličku za ním supěl, ale když poznal marnost svého snažení, sáhl po pistoli. Vypálil a trefil. Prchající se však navzdory zlému zranění ramene rváči víc a víc vzdaloval, až prchl do bezpečí Dobří

vi. Zaslechl přitom za sebou, že se v lese opět střílelo. Sice jen jednou, ale tu ránu provázelo zlověstné ticho…

Když potom v chvatu dovedl narychlo svolané Dobřívské na místo, kde byl se svým kolegou přepaden, ukázalo se, že druhý pláteník podobné štěstí neměl. Ležel na zemi zrovna tam, kde se mela strhla, a už nedýchal. Vrah ho o život připravil kulkou, mířenou do prsou. Nešťastník musel být mrtev bezprostředně po zásahu.

K tomuto případu už musela soudní komise z Plzně, jejíž členové se na věc podívali přece jen odborněji než vesničani. Zjistili, že se opět jedná o loupežné přepadení, přesněji řečeno o loupežnou vraždu. Mrtvého muže totiž ti čtyři útočníci zcela nepochybně prohledávali. A že se nesnažili zbytečně, to potvrdil šťastnější druh zastřeleného. Vždyť spolu přece byli na trhu a tam se jim v obchodu poměrně dařilo! Těžce zraněný s kulí v rameni dokonce mohl konstatovat, že u kamaráda viděl nejméně šedesát zlatých. Vyšetřujícím úředníkům rovněž povídal, že oba pocházejí až od Domažlic, a tudíž netušil, komu by na poměrně vzdáleném Rokycansku mohli vadit…

Ale přestože se věc zdála záhadou, objevil se už tehdy mezi členy plzeňské soudní komise názor, že loupežnou vraždu od Dobřívi mohou mít na svědomí zrovna ti darebáci, kteří nedávno před Chotěšovem obrali Václava Nozara. V obou případech byli čtyři, v obou případech šlo o tři chlapy ve věku mezi třicítkou a čtyřicítkou se čtvrtým zhruba dvacetiletým blonďatým mladíčkem, v obou případech si zločinci vyšlápli na trhovce, dokonce na pláteníky… Jen v jednom jediném ze zásadních aspektů se loupeže lišily: u Chotěšova se nestřílelo, ba ani zbraň se ve zločineckých nikách nezablýskla.

Případů, kdy lupičská čtveřice ano, vždycky šlo o čtveřici, nikdy útočníků nebylo víc ani míň obírala trhovce a zřídka i vesničany na cestách k domovům, pak na širokém Plzeňsku přibývalo. Žádný už sice neskončil tak tragicky, jako událost z listopadu 1819 u Dobřívi, leč i loupeže, kdy po výprasku či třeba jenom se zlým hlasem zločinci připravili další oběti o větší či menší peníze, naháněly lidem strach víc a víc.

Už se dávaly dohromady party řezníků, zámečníků a dalších řemeslníků s předsevzetím, že si na lotry vyšlápnou, ovšem žádným z dobrovolníků se nedařilo, byť v roli volavek brázdili lesy Plzeňska mnohokrát. Zcela zvláštní napětí přitom panovalo mezi trhovci. Pochopitelně, vždyť především oni bývali hlavními oběťmi toho zvláštního násilí. A žádný z nich nevěděl, jestli třeba zrovna dneska…

Je to docela logické: čím víc lupiči řádili, tím konkrétnějších kontur nabýval jejich popis v podání přepadených. A jak se téma šířilo od jarmarku k jarmarku, od trhu k trhu a od hostince k hostinci, informace sbíhající se k tehdejším vyšetřovatelům získávaly na zajímavosti. Najednou se začínalo ukazovat, že trhovce patrně přepadává čtveřice mužů také trhovců, kteří na štacích nabízejí k prodeji klasické železné zboží původem ze Štýrska. Svědkové je zaregistrovali na několika trzích, po jejichž 59

skončení byl vždycky někdo ze středu obchodníků přepaden… I když to podle všeho měli být vzájemní konkurenti, chovali se prý k sobě tuze přátelsky. Mělo to nějaký re

álný podklad? Jistě, kamarádství opravdu mohlo stát na společných lupičských spá

dech, ale také nemuselo. Vždyť právě štýrský železářský sortiment šel na západě Čech na odbyt tak dobře, že jeho prodejci si určitě nepřáteli nemuseli být. Nicméně naznačené stopy se plzeňský soud chytil a už se jí nepustil. Brzy mohl považovat za bernou minci, že podezřelí chlápci se štýrským zbožím původně, byli jen tři, ti třiceti až čtyřicetiletí, a teprve později se k nim připojil čtvrtý, zhruba dvacetiletý mladík, který byl z hlediska vyšetřování zdaleka nejzajímavější. Na štacích trhovců a jarmareč

níků se totiž o něm šeptalo, že snad to je vojenský zběh…

Tehdejší “detektivové” sice zdaleka nebyli tím, čím se měli stát v dalším století, ale naznačená stopa se už tenkrát dala docela jednoduše úřednicky rozpracovat.

A na to v našich končinách vždycky bývali pašáci! Tak ze série dotazů a korespondence vyplynulo, že v případě světlovlasého dezertéra by se mohlo jednat o jistého Martina Šagara. O tuláka a dobrodruha původem z rakouských Alp, o člověka doslova všeho schopného, který zběhl od pěšího pluku knížete Rainera… No vida, jak to do sebe najednou zapadlo! Vždyť právě Šagar se mohl chytit svých krajanů, kteří jak už jsme naznačili byli zvlášť na Plzeňsku a v západních Čechách vůbec tuze úspěšní při prodeji klasického štýrského železářského sortimentu!

Ale kde Šagara a s ním i další tři starší kumpány hledat? Na trzích a jarmarcích, jestli se tam ještě ukážou? Musí přece předpokládat, že věčně anonymní nezů

stanou…

No, lupiči se svými špatnostmi nepřestali. Prostě jak se říká s jídlem rostla chuť. Tak byl znovu před Plzní přepaden a oloupen další trhovec, potom následoval jiný podobný případ u Klatov. A pojaté podezření se pomalu měnilo v jistotu, když další svědkové potvrdili, že ve společnosti blonďatého dobrodruha Šagara se dal spatřit usedlejší a o půl druhé desítky let starší Bartl Rupp, skutečně také trhovec a podomní prodavač štýrského železného zboží… Už bylo také jasné, že se na ptáčky musí líčit bezprostředně po velkém trhu, nejlépe kolem Plzně a v době, kdy se budou do svých domovů vracet trhovci se strženými penězi.

Nikdo se tomu vlastně příliš nedivil, když nakonec v rozhozených sítích uvízla kompletní čtveřice najednou: vedle Martina Šagara a Bartla Ruppa ještě Matěj Rom a Matěj Šebec. Všichni vlastně krajané.

“Vracíme se domů. Všechno jsme prodali. Jedeme pro nové zboží a zase se vrátíme,” tvrdili, když je dobrovolníci dopadli a vedli k soudu do Plzně. To se rozumí, že podezřelí nemuseli dlouho čekat na vysvětlení, proč jim okovy na ruce zapínají!

“My že jsme loupili? Proč bychom to dělali? Proč bychom vraždili, když nám obchody dobře jdou!” chtěl působit přesvědčivě Bartl Rupp, “Doma bychom se neuživili. Tady, v západních Čechách, se nám daří lépe. Vždycky dobře prodáme,” vemlouval se Matěj Šebec. A právě tenhle pětatřicetiletý muž nejvíc škemral, aby ho z cely pustili. Doma prý na něj čeká žena se třemi hladovějícími dětmi…

Jakmile začne být zločinec na měkko, je nejlepší chvíle k tomu, aby na něj spravedlnost uhodila se vším důrazem. To se vědělo i tenkrát, a tak se vyslýchající nejdřív a nejvíc věnovali právě Šebecovi. Že trefili do černého, to se ukázalo už po několika hodinách.

Zatímco totiž zvláště Šagar s Ruppem neměli o debatu s vyšetřujícími soudci pražádný zájem, Šebec brzy rozvázal jazyk. A na minulé události vzpomínal tak přesvědčivě, že se mu snad dalo i věřit, že se do té povedené party dostal omylem…

Ale pěkně popořádku: až v Čechách se Matěj Šebec poznal se svým vrstevní

kem a krajanem Matějem Rómem, rovněž podomním obchodníkem se štýrským že60

lezářským zbožím. Od té doby táhli po štacích společně, potom se k nim přidal také Bartl Rupp… Nakonec jim kdesi na Šumavě do cesty vkročil Martin Šagar. “My tři trhovci jsme už pomalu mysleli na cestu domů, ale Šagar nás přemlouval, že s takovou almužnou se přece nemůžeme k rodinám vrátit. A že prý ví, jak na to, abychom měli aspoň ještě jednou tolik,” začal u plzeňského soudu s přiznáním Matěj Sebec.

“Tušil jsem v tom čertovinu stejně jako moji dva kolegové. Šagar totiž naváděl, že je nejjednodušší okrádat trhovce, když se vracejí domů bez zboží a samotní, ale s hromadou peněz. Tvrdil, že nejlíp jsou na tom pláteníci, a právě ty chtěl okrádat. No, a my jsme mu měli poradit, kdy a kde si na ně vykročit.”

Nějaký čas ďábelským svodům odolávali, ale když jim potom nevyšel na jarmarku kšeft, od kterého si hodně slibovali, tak nejdřív na Šagarovu myšlenku přistoupil Rupp a potom i původně slušní Šebec s Rómem. A příštího rána skutečně u Chotěšova přepadli svou první oběť: Václava Nozara. Sledovali ho, jak kráčí po silnici od Plzně, potom si ho s úmyslem naprosto jednoznačným nadběhli lesem. A za chviličku měli 163 zlatých. “Rozdělili jsme si je rovným dílem. I já, který jsem byl nejvíc zpátky, jsem nakonec musel uznat, že tak rychle a snadno jsem peníze ještě nikdy nevydělal,” pokračoval Šebec.

Dál je cesta vedla do Karlových Varů, kde si z prvního lupu koupili dvě pistole, prach a olovo. Aspoň ti tři štýrští trhovci prý v žádném případě střílet a vraždit nechtě

li. Ale slyšeli na Šagarovo lákání, že zbraně budou dobré k zastrašení přepadených…

Pak už táhli za lupem širokými západočeskými končinami, nejtragičtější akci skutečně zažili u Dobřívi. Tam narazili na pláteníky hned dva.. “Šagar zavelel k činu.

Znovu jsme je chtěli zaskočit výpadem z lesa, ale oni udělali chybu, když se nás nezalekli,” povzdechl Šebec.

“Jeden z nich srazil Róma a dal se na útěk. Šagar začal střílet, ale netrefil…

Toho druhého jsem zastřelil já. Nechtěl jsem, opravdu ne…” zajíkal se vrah a dobře chápal, že omluvu pro svůj čin nenajde.

Pro plzeňský soud to bylo rozuzlení do jisté míry překvapivé: ten, který se Šagarovým zlým plánům nejvíc bránil, měl nakonec jako jediný na svědomí dokonanou vraždu. Tragédie osudu prostě Matěji Šebecovi v příběhu přiřkla hlavní roli a sotva si to se vším všudy uvědomil, tak se ve věznici docela uzavřel do sebe. Když ho někdo oslovil, jenom plakal. Nakonec odmítl přijmout i návštěvu manželky a svých tří dětí, které snad opravdu nechtěně uvrhl do bídy a neštěstí.

No a přísné tresty, p kterých jsme mluvili úvodem? K doživotnímu žaláři byli v Plzni odsouzeni Matěj Rom a Bartl Rupp. Z archivních dokumentů již nevyplývá, zda opravdu za mřížemi zůstali až do posledního vydechnutí. Jisté naopak je, že vojenským soudem v Praze byl jako dezertér a velký zločinec k trestu smrti odsouzen a potom také skutečně popraven Martin Šagar. Matěj Šebec skončil rukou plzeňského kata Matěje Kaisera na šibenici v místech dnešního slavného pivovaru v pátek 17.

ledna 1873.

ČTYŘI PODEZŘELÍ, JENOM JEDEN VRAH

Přinesl to druhý svátek vánoční roku 1927. Místo aby ve statku Josefa Kněze v Technicích panoval klid a mír, našli ve stodole mrtvou služku Annu Mentlíkovou.

Vše napovídalo, že se oběsila. Ale proč? To nikdo ve stavení ani v okolí vysvětlit nedokázal. Aspoň tak mluvili a dodávali, že Anka byla veselá, život měla ráda…

“Při mém příchodu visela Mentlíková ještě na velkém řetězu, na kterém byl nastaven kousek silného provazu. Upoutala mě ovšem zcela jiná skutečnost: přímo pod tělem se nacházela kosa, která byla na několika místech od krve. Soudím proto, 61

že Mentlíkově tekla krev z nosu a snad i z úst. To u sebevrahů nebývá obvyklé,” citujeme ze zprávy, kterou k ohledání místa tragédie sepsal četnický strážmistr Václav Nový. Ve stodole ani potom na dvoře či ve stavení před zvědavci nic o svém znepokojení nenaznačil. Samozřejmě, dobře věděl, že kosa v tomhle maléru nebyla smrtí

cím nástrojem. To by přece někde na těle musela být rána, to by špička nebo ostří musela být zakrvácená. Tady ale ulpělo jen pár v šeru snadno přehlédnutelných kapek, které skutečně na kosu dopadly náhodou, jak se tam ze svého postavení u zdi na zem svalila… ale za jakých okolností a kdo selské náčiní porazil, to se ještě nehodilo ani tipovat. Předpokládat se naopak dalo, že kdyby kosa pod mrtvolou nebyla, tak by se asi kapičky krve v zemi z udusané hlíny ztratily. Takhle ovšem zkušenému četnickému oku neunikly. Nejdřív přiměly k hledání ranky na mrtvém těle a potom logicky vedly k podezření, že je tady cosi v nepořádku. Bylo to prostě jasné dřív, než oběšenou z provazu odřízli.

Oběšená děvečka? To je, pravda, smutná událost. Ale že by žádala takovou pozornost četníků? Zkrátka manželům Knězovým brzy bylo divné, proč se Nový ve statku neloučí, ba co víc, posílá pro dalšího kolegu, pro strážmistra Malého. A pořád se ptá kdekoho na jedno a totéž:

“Co se tu dělo včera večer? Nevšimli jste si něčeho podezřelého?”

My určitě ne!” reagovali Knězovi. Po pravdě přiznali, že oba celou noc oka nezamhouřili a měli pro to Iogické vysvětlení telila se nám kráva. Na čeledíny jsme nespoléhali, sami jsme se u ní střídali.”

Nikoho podezřelého prý na statku neviděli, to odpřísáhli, a přitom hodnou chví

li netušili, že v četnických úvahách jsou vlastně první podezřelí. Navzájem si stavěli alibi, nicméně týmž dechem připouštěli, že se u krávy ve stáji střídali a dlouhé chvíle tudíž jeden i druhý zůstávali samotní. Teoreticky tedy mohl docela dobře vraždit on třeba v roli odmítnutého či vydíraného milence, ona by snad na služčin život mohla sáhnout ze žárlivosti…

Že měl strážmistr Nový při svém spontánním podezření dobrý nos, to potvrdil posel, který následujícího dne na četnickou stanici donesl zprávu ze soudní pitvy.

“Na krku jsme shledali stopy po skrčení. Na oprátku byla Anna Mentlíková vytažena už mrtvá,” vyjádřil se lékař. A přidal fakt, který celou záležitost výmluvně dokresloval: Anna Mentlíková byla v sedmém měsíci těhotenství! ‘

K podezřelým hospodářům Knězovým se tak ve stejných pozicích přidali i dal

ší mužští obyvatelé statku. Byli tři, všichni svobodní: kočí Tomáš Fremund a čeledí

nové Ladislav Ptáček s Karlem Coufalem. Všichni prý původně chtěli pomáhat Kně

zovým kolem telící se krávy, ale když je hospodáři poslali spát, nedali se dvakrát přemlouvat. Nocovali ve vedlejší stáji, v takové malé komůrce a spolu… Hleďme!

Jenže všichni tři údajně spali jako dudci a nemohli si tudíž potvrdit či vyvrátit alibi.

Podezřelých tedy hned v téhle první fázi vyšetřování existovalo už pět. A to četníci zatím ještě okruh možných vrahů nerozšiřovali dál za vrata statku, byť by k tomu dů

vody určitě našli. Anna Mentlíková přece chodila i do vsi za zábavou a na návštěvy, chlapům se líbila…

Když se Nový s Malým na statek Knězových dalšího dne vrátili, ze všeho

nejdřív chtěli zredukovat okruh podezřelých na nejpodezřelejší. Ale ať o tom přemýš

leli sebevíc, troufli si nakonec z centra svoji pozornosti vyřadit jen čeledína Karla Coufala. V práci u Kněze byl pouhý měsíc, takže sedmiměsíční služčino těhotenství

Mentlíkovou utajované a četníky proto za prapůvod vraždy považované na svědomí pravděpodobně mít nemohl. Ale zbývající čtyři manželé Knězovi, kočí Fremund i čeledín Ptáček museli počítat s dalším zájmem vyšetřovatelů. Ti jim v první řadě vylo

žili svoje karty včetně trumfů v podobě výsledků soudní pitvy a jistoty, že Annu Ment62

líkovou kdosi zardousil a teprve potom při kamufláži vraždy na trám pověsil. Co k tomu oslovení?

Knězovi ze sebe nevypravili víc než to, co už jednou řekli: starali se o svou krávu… “Neumíme si vysvětlit, kdo mohl naší Ance sáhnout na život. S kým to dítě mohla čekat? Ani tohle netušíme! Jestli opravdu někoho v našem statku nebo ve vsi měla, tak s ním táhla nepozorovaně,” předkládali k věření.

Kočí Fremund si údajně už před dvěma roky na Anku myslel, ale ona ho tenkrát odmítla. Měla jiného, prý hezčího. A když potom nápadníků ještě hezkých pár vystřídala, zhrzený Fremund si to už podle jeho slov k srdci nepřipouštěl.

“Před koncem roku jsem si,” přiznal, “dokonce také našel ženskou. Slouží v těchonické hospodě.” Přitom chudák doufal, že si s touhle novinou u četníků pomů

že. Ale chyba lávky! Vždyť právě pro svou novou lásku, která Čerstvě vzplála, by ur

čitě nepotřeboval překážku v podobě stárnoucí služky s outěžkem, kdyby náhodou měl mít to nenarozené dítě na svědomí! Podezřelejší teď byl ještě víc, než kdyby o své nové známosti mlčel.

A Ladislav Ptáček? Tenhle teprve devatenáctiletý mládence, docela fešák, prohlásil, že třiatřicetiletou Annu Mentlíkovou měl rád jako svou matku. Nic víc, nic min. I když špinavý chlup se na něm také dal najít: podle svědka z vedlejšího statku jí dva tři týdny před vánocemi na dvoře v hádce kvůli lomu, jestli má jít do hospody nebo ne vrazil takovou facku, že se zapotácela. Čeledín zřejmě netušil, že to soused viděl a že tím pádem nyní se svou zprávou četníkům může napovědět, že nějaký dů

věrnější vztah mezi těmi dvěma přece jenom mohl existovat.

K tomu si ještě hospodář Josef Kněz když se ho Nový s Malým zeptali, jestli také on nemůže poskytnout důkaz o náklonnosti Mentlíkové k Fremundovi nebo Ptáčkovi zavzpomínal: “Fremund? Jako by se od toho odmítnutí Anky bál. Prostě

nic si k ní aspoň před námi nedovolil, ani ona si ho příliš nevšímala. Jednoduše řečeno byl jí lhostejný. Zato na Ptáčka naše služka nedala dopustit. Proč si to myslím?

Podstrojovala mu, ráda byla v jeho společnosti. Někdy na podzim jsem ho chtěl vyhodit. Ukradl mi v sýpce pšenici. Ale právě Anka Škemrala tak dlouho, že jsem se ustrnul.”

Děvečka Anna Mentlíková přišla o život v hluboké noci, kdy se pětadvacátý prosinec lámal v šestadvacátý, a na smyčce, která chtěla vraždu kamuflovat, visela až do dopoledne následujícího dne. Byla ztuhlá, třeskutý mráz na řetězu za dlouhé hodiny stačil zlikvidovat všechny stopy, které tam mohly být. Kosa jak se ukázalo v záležitosti skutečně neměla žádný význam, ani prohlídka komůrky mrtvé nešťastnice nic pozoruhodného nenaznačila. Přesto četničtí strážmistři nevyšli ve svém snažení kolem místa tragédie naprázdno. Opodál totiž našli zválené seno a v něm opět krev, dokonce ve větší množství než pod smyčkou. Dohodli se tedy, že právě tenhle kout v seníku budou považovat za místo střelu Anny Mentlíkové s jejím vrahem. Ano, zrovna tam byla nešťastnice napadena a s největší pravděpodobností také zardoušena.

Poté ji vrah odtáhl jak napovídaly stopy po vlečení ke zdi stodoly a už mrtvou pověsil… Reálná verze maléru tedy byla na světě, ale na konkrétního pachatele straš

ného činu zase nic neukazovalo. Strážmistři Nový s Malým tak s přibývajícími dny spěli k názoru, že se po mordýři budou muset porozhlédnout v širším okruhu, teď už aspoň ve vsi, v Těchonicích.

Tak se ptali víc a podrobněji. Štěstí ale zase neměli, ač jim oslovení vesničani vycházeli vstříc třeba už jen proto, že zavražděnou za jejího života mívali docela rádi.

Prostě samá voda, a jestli z toho všeho četníci měli nějaký dojem, tak to byly obavy, že vraždu ze statku Knězových asi hned lak nerozlousknou. Tak utíkal den za dnem, až nadešel 14. leden 1928. A s ním zlom ve vyšetřování události.

63

To se totiž Nový s Malým znovu vrátili do statku Knězových. Vedla je tam zpráva, se kterou za nimi sám od sebe přišel František Hosnédl. Byl si prý loni na podzim přivydělat výpomocí na Knězově poli. Pracoval tam s čeledínem Ptáčkem a oba přitom klábosili a probírali, co jim slina na jazyk přinesla…

“A Ptáček si mi postěžoval, že na něj Anka Mentlíková svádí, že ji přivedl do těhotenství,” dodával pan Hosnédl, jemuž nebylo lhostejné, že pátrání po vrahovi ne

šťastné ženy zatím nepřináší plody, a tak se rozhodl pomoci. “Ptáček se dal dokonce slyšet, ať ho ta stará potvora dvakrát nerozčiluje, nebo že ji zabije.”

Do nového světlá se tím pádem doslalo také svědectví hospodáře Josefa

Kněze, který hned v prvních dnech vyšetřování vraždy děvečky Anny, tedy už koncem prosince 1927, naznačoval, že si tím sice není stoprocentně jist, ale má takový dojem, jako by ve zmatku kolem telící se krávy spatřil na dálku Ptáčka, jak leze na seník… Ano, do míst, kde byla služka zavražděna, leč četníci tomu nejdřív velký vý

znam nepřikládali. Vždyť ta slova mohla docela dobře jen odvracet pozornost od hospodáře, původně podezřelého ještě víc než devatenáctiletý čeledín.

Když ale teď Nový s Malým na Ptáčka uhodili, dostali od něj jenom kategorické odmítnutí jakékoliv odpovědnosti za služčinu smrt. Zapřel i to, že ji fackoval. A právě touto lží četníky nabudil, aby si na něj posvítili s větším důrazem. Vždyť proč by se při čistém svědomí nehlásil ani k té neobyčejnější facce, o kterou tou dobou na statcích nebývala nouze?

Jak se tedy nesly události v poslední den života Anny Mentlíkové? Četníci si nechali vyprávět detail po detailu. A když se v tom zdlouhavém poslouchání dostali až k podvečernímu dění, zpozorněli: “Říkáte, že Anna Mentlíková měla právě 26.

prosince odejít ze statku ze služby?”

“No jistě! My jsme vám o tom ještě nepovídali?” reagoval hospodář Josef Kněz. “Tak tedy: na nějaké zdlouhavé loučení nebyl čas. Kvůli té krávě, co se nám telila. Tak jsme Ance někdy kolem páté vyplatili poslední peníze za službu…”

“… poslední peníze za službu?” skočil Knězovi do řeči strážmistr Nový a přitom si vybavil, jak s kolegou Malým prohlíželi světničku zavražděné ženy. Nezaujalo je tam nic zvláštního, snad jen to, že nikde nenašli žádné peníze.

Najednou to bylo venku, zčista jasná tu byl důkaz, že Anna Mentlíková nějaké peníze a nemalé mít musela, neboť večer o vánočním svátku je nemohla utratit, ani třeba v záložně uložit!

“Jak jsme jen mohli na něco takového zapomenout? Jak jsme se jen mohli nezeptat na peníze!” porozuměli si beze slůvka dva četníci, když se jejich pohledy potkaly. A oba se zvedli, jako by tušili, že teď mají poslední šanci. Sice zpožděnou, ale možná zrovna výhodnou, jestli s přibývajícími dny a s.rostoucím sebevědomím vrah skutečně pozbyl na opatrnosti.

Prostě přerušili tenhle dlouhý rozhovor s podezřelou čtveřicí a přikročili k té nejdokonalejší prohlídce věcí muže nejvíc podezřelého Ladislava Ptáčka.

Dál už záležitost nijak dramatická nebyla. Četníci u mladičkého čeledína a pravděpodobné otce nenarozeného dítěte našli portmonku jeho o dost starší milenky i s penězi, které Mentlíkové za službu vyplatili Knězovi. Peněženku svědkové nepochybní identifikovali jako majetek zavražděné děvečky, byly tam ostatně také některé její osobní doklady. Stejně tak za majetek Anny Mentlíkové označili drobný stříbrný prstýnek, který vrah stáhl svojí oběti z prstu a uschoval ho v peněžence mezi drobnými.

Lup snad Ptáček získal nádavkem. V první řadě se zřejmě potřeboval zbavit milenky, která se ho asi snažila přiměl k lomu, aby se přihlásil ke svému dítěti. Možná se v té diskusi a při loučení dostali až k fackám a ránám, které by vysvětlovaly rozbitý 64

nos a ústa nešťastné služky. Potom jí zmáčkl krk víc, než původně chtěl… Asi zazmatkoval a hodlal jednoznačnou vraždu zaretušovat. Proto vzal řetěz a provaz, proto bezvládné tělo táhl stodolou od seníku až k vhodnému trámu u zdi…

Snad, možná asi. Nepoužili jsme ta slova náhodou. Z archivních dokumentů totiž nevyplývá, jaké okolnosti vraždu Anny Mentlíkové skutečně provázely. Jedinou jistotou je, že Ladislav Ptáček se ke svému činu nikdy nepřiznal.

Všech dvanáct porotců se však na závěr hlavního líčení, které ve věci u Krajského soudu v Plzni začalo 2. dubna 1928, shodlo: “Je vinen!” Kladně soudci odpověděli i na otázku, zda Ladislav Ptáček svůj skutek spáchal z pohnutek nízkých a ne

čestných. Za těchto okolností pak následoval trest: dvanáct roků těžkého žaláře. Zarputilý mládenec se ještě odvolal, ale Zemský soud v Praze původní verdikt z Plzně 15. června 1928 jenom potvrdil.

VINEN I NEVINEN

“Blázen! Co ho to jen napadlo, vyjet na takovou ledovku na kole,” utrousil jeden ze tří chlapů, kteří se kolem půl desáté dopoledne na Silvestra roku 1933 vraceli z práce v Kolovči na Domažlicku domů a na silnici u Hlohovčic se jim ta nehoda za zatáčkou ukázala jako na dlani: neznámý mladík tu ležel v bezvědomí divně zkroucený na boku a obličejem k zemi, z levého ucha a z hlavy mu tekla krev, levou nohu měl navíc nešikovně zavřenou pod bicyklem…

“Chroptěl, když jsme s ním pohnuli, na první pohled bylo jasné, že umírá. Ješ

tě jsme se mu snažili dát umělé dýchání, třeli jsme ho sněhem. Vědomí už ale nenabyl, nepromluvil ani slůvka,” vysvětloval potom jeden z těch tří kolovečskýqh dělníků, Josef Harmáček. Dal by prý poslední halíř za to, že jde o silniční nehodu cyklisty, který se asi neměl rád, když v tom psím počasí sedl na velocipéd. Přes noc na poslední den roku 1933 se totiž příroda zbláznila. Z tepla a vlhka byl během pár hodin třeskutý mráz s náledím a kluzko aby bylo opravdu záludné ještě pocukroval čerstvý sníh.

Harmáček se tedy s jedním z druhů mamě věnoval potlučenému, třetí z party, truhlářský pomocník František Volák, sebral nešťastníkovo kolo a pílil na něm do Staňkova pro pomoc. Také párkrát na ledovce uklouzl, dokonce dvakrát na tom kousku cesty padl, ale naštěstí bez následků. Zpátky k místu tragédie však už raději jel v autě, když mu svezení nabídl staňkovský doktor Jírovec. Pragovka pro jistotu pobrala i dva četníky: praporčíka Josefa Mráze a štábního strážmistra Františka Fryčka.

Každá pomoc u maléru u Hlohovčic již byla marná, doktor Jírovec jen konstatoval cyklistovu smrt. “Pád z kola, nešťastná rána do hlavy, krvácení do mozku…

Myslím, že byl mrtev velmi rychle,” rozvíjel svoje představy o průběhu neštěstí lékař.

A četníci moudře pokyvovali hlavami, protože to všechno dohromady mráz, ledovka, sněhový poprašek a nakonec i mírné silniční klesání se zrádnou zatáčkou dávalo docela reálný obraz tragédie. Spíš automaticky než systematicky se tedy pustili do ohledání místa havárie: podle popisu tří zmíněných mužů zakreslili, jak ležel mrtvý, zaznamenali s pedantskou přesností, že kolem jeho hlavy bylo tratoliště krve o rozměrech 147 král 145 centimetrů… No, a víc se vlastně dělat nedalo. Nešťastníkovo jízdní kolo tu už nebylo; popadl je přece na cestu pro rychlou pomoc František Volák.

Když potom tenhle truhlářský mládenec všem přítomným ne zrovna přesvědčivé vykládal, jak velocipéd ležel, zůstal štábnímu strážmistrovi Fryčkovi brouk v hlavě: nebyly tam nikde stopy po pádu, který by podle následků měl být snad až krkolomný…

“Ale co naděláš,” zaháněl černou myšlenku četník. “Jestli tu nějaké stopy existovaly, 65

lak jsme je podupali a poničili všichni, kdož tu máme co do činění: ti tři dělníci, doktor, my dva policajti… A co je to za čumily, co postávají opodál? Ze jsou to vesničani z Hlohovčic? Mohou nám nějak pomoci?”

Mohli. Potvrdili, že ten, který tu přišel o život, byl kočí Václav Javorský. Znali ho náhodou. Sloužil prý u mlynáře Karla Chvála ve Strýčkovicích u Přeštic.

Fryček s Mrázem to vzali za bernou minci. Však také v kapse kabátu čerstvě mrtvého bicyklisty našli spořitelní knížku znějící právě na jméno Václav Javorský. Jediné, co překvapovalo, byla výše úspor poněkud neladící s postavením mlýnského kočího: rovných 20 478 korun. A dalších osm stovek měl ten zabitý u sebe v hotovosti.

Leccos se ale během následujících hodin a hlavně pak na Nový rok 1934 objasnilo.

Předně kočí Václav Javorský, který pracoval u mlynáře Chvála ve Strýčkovicích za celoroční plat 2300 korun, převzal zrovna v den před svou tragédií posledních 800 korun z dohodnuté mzdy. A jako člověk pověstně šetrný, což dokladovala i výše jeho úspor, jel peníze do poslední koruny hned a bez zdržování uložit do Městské spořitelny do Staňkova. Jenže ve spořitelně neúřadovali, jak si četníci snadno ověřili, a lak se vracel s nepořízenou zpátky. Možná namíchnutý, snad dokonce vzteklý, že nepochodil a ve slotě tedy vážil cestu zbytečně…

“Jen kousek od zatáčky, asi tři slovky metrů před místem, kde se zabil, jsem Javorského potkal,” dosvědčil Karel Bláha ze Srbic, který kráčel v opačném směru a cyklistův osudný pád už tudíž nemohl registrovat. Nicméně jeho výpověď’ bezvý

hradní korespondovala s tím, co si k případu zatím v myslích načrtli Fryček s Mrá

zem. “Jel z kopce jako čert. Ještě jsem na něj volal, kam že na té klouzačce tak pospíchá. Jenom něco nesrozumitelného zabručel, nebylo mu prostě do řeči. Jen se do pedálů dál vší silou opíral.”

Ani zpráva soudních lékařů nevybočila z očekávaného normálu: “Kromě tržné rány za levým uchem jsme nenašli žádné jiné zranění,” vyjádřili se plzeňští experti po soudní pitvě. “Smrt v tomto případě zřejmě nastala následkem nešťastné nehody pá

dem z kola na kluzké vozovce… Smrt nastala rychle a nemohla být odvrácena žádnou včasnou pomocí…

Nějakých stop po násilí vůbec neexistuje,” podtrhl si praporčík Josef Mráz v lékařském dokumentu ta fakta, která pro další četnický postup v záležitosti považoval za směrodatná. Ze všech zmíněných okolností potom nebylo divu, že četníci tělo uvolnili k dalšímu nezbytnému konání pro pozůstalé.

Mrtvola čtyřiadvacetiletého Václava Javorského tak byla od pitvy z Plzně převezena do márnice na staňkovský hřbitov. Odtud pokračovala už 2. ledna 1934 do Únějovic a ještě téhož dne byla jak vyplývá z dochovaných úředních zpráv uložena do rodinného hrobu Javorských v Úboči nedaleko Kdyně. Pohřbu se prý zúčastnilo požehnaně smutečních hostů. Příbuzní tu byli snad do posledního, jen těžce nemocná matka mrtvého chyběla.

Ale čas ukousl jen pár dnů z ledna 1934, když se začalo Staňkovskem šířit, že tragédie Václava Javorského se stala dočista jinak, než si myslí četníci. “Dokonce bylo ke slyšení, že je to práce některého z Javorského příbuzných,” reagoval už 10.

ledna 1934 služebním záznamem praporčík Josef Mráz. Jeho hlášení je dodnes v archivu uloženo i se zmínkou, že všechny neoficiální zdroje štamgasti v hospodách Staňkovska, báby na návsích a vůbec kdekdo z okolí za původce tragédie přičinlivého a pracovitého spořivce označovaly Jana Žižku z Holýšova, švagra zemřelého.

Jenže co s tím, když neexistoval jediný důkaz, ba dokonce ani náznak, že by Václav Javorský zemřel jinak než nešťastnou náhodou?

66

Ať si četníci lámali hlavy sebevíc, nemohli zpočátku nic, než nad veřejným tajemstvím krčit rameny. Když se zajímali, kdo tu zprávu pustil mezi lidi, tak se konkrétní odpovědi nedočkali. Každý, koho se dotázali, jen odvětil, že to slyšel od toho či onoho, ten zase stejným způsobem vyšetřovatele poslal dál, aby se nakonec řetěz přerušil neurčitým tvrzením, že “se to prostě probíralo u piva…” A konkrétní prověrky těch, kteří mohli třeba jen náznakem padat v úvahu jako podezřelí? Třeba hned ti tři kolovečtí dělníci, kteří podle původních zjištění k mrtvému Javorskému přišli jako první, také teoreticky mohli lhát kvůli černému svědomí. Ale prakticky? Vždyť Václava Javorského ani neznali! A že by měli lupičské spády? Kdo by to jen u těch poctivých řemeslníků a dobráckých tátů od rodin očekával! Navíc bylo nutné vzít v úvahu, že se ze značného majetku nešťastného kočího neztratila ani koruna. Totéž v bledě

modrém včetně závěrů se pak dalo aplikovat kupříkladu také na srbického Karla Bláhu, který jak známo se sám přihlásil k tomu, že rozzlobeného Javorského cestou domů míjel, oslovil ho… A konečně ten podle lidských řečí vůbec nejpodezřelejší, nešťastníkův švagr Jan Žižka z Holýšova, kategoricky veškerá obvinění odmítl: “Pomátli jste se?!” houkl na Fryčka s Mrázem, kteří se ho s prázdnýma rukama, jen s pouhým podezřením z kategorie drbů, pokusili vyslýchat. “S Javorským jsem vychá

zel dobře. A nedlužím mu ani korunu!”

Bylo to tím, že povídačky o zištné vraždě Václava Javorského neutichaly? Nebo si na sebe četníky poštval sám Žižka svým arogantním okřiknutím FryČka s Mrá

zem? Těžko tvrdit. Jisté aleje, že se oba zhrzení policajti do případu zakousli s neobyčejnou vervou. Celé dlouhé dny se svým podezřením věnovali a jisté plody také sklidili. Dopracovali se k nim pomaloučku, krůček po krůčku.

Nejdřív od Karla Chvála ve Strýčkovicích slyšeli, jak tenhle mlynář tuze nerad o svého kočího Javorského koncem roku 1933 přicházel. “Rozloučil se u mě ve služ

bě s tím, že se bude ženit a najde si práci ve dvoře rodičů svojí nastávající,” naznačil k osobě mrtvého pan Chval. “Byl to dříč k pohledání, tuze šetrný člověk. Rodina by z něj jenom těžila. Posteskl si mi, že od něj nejedni příbuzní naposledy snad Polívkovi od nás ze Strýčkovic chtěli půjčit větší peníze. Před svou svatbou je ale odmítl. S

tím, že už mu dost dluží švagr z Holýšova.”

Ale švagr z Holýšova ano, právě Jan Žižka dluh zapřel, podporovala ho v tom dokonce i jeho žena a Javorského sestra Marie.

A nedovedete si představit, jakou měli Fryček s Mrázem radost, když Žižku poprvé usvědčili ze lži. Žižkův dluh totiž nejdřív potvrdila nemocná matka mrtvého kočího, Anna Javorská, a potom konečné dostala rozum i Žižkova manželka Marie.

Pod tíhou těchto argumentů podezřelý chlápek kapituloval. Dluh ve výši 5500 korun přiznal a přitom nerad připustil, že už dlouho vězí ve finanční tísni tak zlé, že pěkný balík peněz splatit nemůže, ani kdyby se rozkrájel. Co to pro četníky znamenalo? Dů

ležitý předpoklad: Jestliže Žižka neměl prachy, tak naopak za skutečnosti, že Javorský s blížící se ženitbou vyžadoval svoje tisíce zcela prokazatelné a stále vehementněji, měl právě dlužník dobrý motiv k vraždě. V Žižkův prospěch pak nesvědčila ani slova, která celníkům svěřila matka tragicky zemřelého mladíka Anna Javorská:

“Žižka po mně chtěl, abych při vyšetřování udala, že deset tisíc na Václavově spořitelní knížce je můj majetek. To se rozumí, že jsem ho odmítla. Nevím, co tím sledoval. Snad chtěl tu částku dědit, protože ví, že tu dlouho nebudu.”

“To všechno může být pravda. Ale nic to nedokazuje, že bych Javorského zabil,” zůstával s klidem na svém Jan Žižka.

Fryček s Mrázem jenom skřípali zuby, ale pátrali dál. A opět ve svém úsilí pokročili: našli další svědkyni, jistou Annu Balákovou z Únějovic, která odpřísáhla, že osudnou silnicí, kde Václav Javorský přišel o život, zrovna o Silvestra dopoledne šla 67

za sestrou do Staňkova a cestou potkala světe, div se! Jana Žižku z Holýšova.

“Dobře ho znám, nemohu se mýlit, vždyť jsem s ním chodila do školy,” uvedla do protokolu. “Zrovna pumpoval svoje kolo. Ptala jsem se, co” se mu přihodilo. Jenom cosi zamumlal a já jsem z toho pochopila, že o rozhovor se mnou dvakrát nestojí.”

Na to Žižka kontroval, že se Baláková dočista pomátla. Ano, potkali se za naznačených okolností. Ale prý až 1. ledna 1934, nikoliv na Silvestra 1933!

Zase lhal, a opět mu to četníci dokázali. Po upozornění paní Balákové totiž jako svědkyni přibrali ještě Marii Sazamovou ze Srbic. Ta rovněž kráčela v kritických chvílích osudným místem, Balákovou dokonce dohonila a došla s ní až do Staňkova… Mohla tedy věrohodně potvrdit, že se důležitá svědkyně Baláková v datu setkání s holýšovským Žižkou nemýlí.

Žižkovi tedy opět nezbylo, než znovu kapitulovat a přiznat další lež. Nicméně už tradičně měl hned po ruce novou výmluvu, která se chtěla tvářit věrohodně: “Přiznávám, byl jsem na té silnici ke Staňkovu, potkal jsem tam svého švagra Václava Javorského ne úmyslné, jen a jen čirou náhodou,” uvedl. “A jak byl švára rozzlobený, že v tom nečase jel do Staňkova zbytečně, tak se na mě obořil. Ať prý hledím rychle splatit dluhy, on že se chce ženit…

Povídám mu, ať ještě posečká. On na to, že ne… a začal se po mně sápat.

Dostal jsem jednu ránu, potom další a další… Zkrátka byl jsem od Javorského bit jako žito. Tak jsem v pudu sebezáchovy popadl z kola pumpičku a ohnal jsem se po něm. Nechtěně jsem ho zasáhl do hlavy. Nevykřikl, jen se svalil k zemi. Viděl jsem, že mu z rány teče krev. On se nehýbal, ani nehlesl. Dostal jsem tedy strach, že jsem Václava zabil. Proto jsem kamufloval tu nehodu, dokonce jsem mu i kolo na nohu položil, aby bylo věrohodné, že měl ošklivý pád…”

Švagra Javorského údajně nechtěl zabít, vše svaloval jen a pouze na nešťastnou náhodu. Jenže nebylo těch náhod a lží v tomhle případě už nějak moc? Každopádně jiné důkazy v Žižkův neprospěch četníci už neopatřili.

Protože už opětovným výmluvám četníci nevěřili, třicetiletého Jana Žižku vsadili za mříže vazby. S tím, že všechna dostupná fakta soustředili a roztřídili pro plzeňský Krajský soud. Ten se skutečně také 9. května 1934 nad causou sešel, dvanáctičlenná porota důkladně vážila všechna pro i proti. A finále? Na rozhodující otázku, za “jest Žižka vinen tím, že úmyslně usmrtil ranou hustilkou svého švagra Václava Javorského”, odpovědělo šest porotců kladně. Ovšem stejný počet zbývajících měl názor zcela opačný. Podle tehdy platných předpisů a zákonů tedy byl Jan Žižka zproštěn obžaloby a z vazby propuštěn.

VRAŽDA V PEKLE

Peklo. Tak se už někdy ve čtrnáctém patnáctém století říkávalo místům kolem dnešní Pobřežní ulice v Plzni. Snad za to mohla pověst, která vyprávěla, že tam kdysi stával mlýn a v tom že býval mlynářovým pomocníkem sám rohatý čert…

Peklo. To jméno zmíněným končinám “sedělo” a to už je holá realita také o pár století později, kdy místo mlýna byla nad řekou řádka zpustlých stavení s obyvateli snad ještě zpustlejšími a hlavně hospoda, kde se dělo leccos hříšného. Kdo tam tenkrát táhl za divokou zábavou? Spořádaní plzeňští měšťané sotva!

Už ten kout aspoň trochu chápete? Už si umíte představit jeho atmosféru? Tak vězte, že pozdě večer 18. září roku 1826 právě v Pekle našli mrtvolu. Poznali v ní obuvnického mládence Josefa Šrámka třeba už jen proto, že tu zdaleka nebyl poprvé. Také on by mohl kdyby zůstal živ mluvit o veselí v pekelské hospodě, také on 68

býval častým hostem v přilehlém domku Kateřiny Divišové, vdovy po nádeníkovi, která tam bydlela se svou dcerou Terezií, vyhlášenou prostitutkou…

Jak vlastně nešťastníka objevili? To byl první zájem rady městského soudu pana Leypolda, který měl případ vyšetřit. Poměrně snadno se přitom dozvěděl, že v krčmě předchozího večera byli vlastně jen obvyklí štamgasti, tedy nikdo neznámý a záhadný. “Díky Bohu aspoň za to!” pomyslel soudce. A poslouchal první svědectví o tom, jak Šrámek seděl už od odpoledne v šenku, pil, veselil se… Pak odešel, aniž by si někdo všiml, kdy přesně, eventuálně s kým a jak. Prostě z nejlepší zábavy se ztratil jako pára nad hrncem. “Nejmíň půl hodiny byl pryč,” shodlo se pár pijanů, kteří na odchodu domů nešťastníka před sousedním domkem Divišové našli. A pozor, naznačili rovněž, že tak nenápadně se mizí snad jen v situacích, kdy chlap dostane chuť na ženskou. “Na kterou? Že se ptáte! Odtud se nechodí za jinou, než za Terezou Divišovou!”

Jenže když rada Leypold hned v příštích minutách zabouchal na dveře baráč

ku, kde prostitutka žila a svoje zákazníky oblažovala, otevřela jen stará matka. “Co já vím, kde je Terce konec!” pokrčila rameny a soudce pochopil, že prosté zené není dvakrát do řeči. “Odešla včera pozdě večer chvíli před tím, než venku začal někdo křičet, že tam leží probodnutý chlap,” hlesla v odpovědi na všechny Leypoldovy dotazy a pak už jenom s pohledem sklopeným k zemi mlčela.

Soudci bylo jasné, že stará není zaražená jen tak pro nic za nic. Ale co s ní, když zatím věděl jen tolik, že ševče Šrámka našla venku pětice opilců při odchodu z pekelské hospody. Ležel prý na zádech, z několika ran v prsou se mu řinula krev, která v záři kahance vypadala strašlivě…

Ti štamgasti se zapřísáhli, že v okolí nikoho neviděli. Potom už jen 20. září odpoledne, po soudní pitvě, lékař potvrdil, že nešťastník dostal hned několik těžkých bodných ran, ovšem jedna byla kardinální: zasáhla přímo srdce. Ani náhodou se tedy nedalo pomýšlet na jinou než násilnou nejspíš vražednou verzi, žádná nešťastná náhoda zkrátka nepadala v úvahu. Soudci Leypoldovi tudíž nezbylo, než pustit se už naprosto vážně do konkrétní práce. S vědomím, že podruzi z plzeňského Pekla na sebe sotva něco prozradí, jestli mají černé svědomí, tedy začal klubko případu rozmotávat od jediného konce, na který zatím dosáhl: od vdovy Divišové. A od znovu nastolené otázky, kde je její dcera?

“Snad Tereza odešla s tím vojákem, kterého tu od podvečera měla jako zá

kazníka,” vysoukala ze sebe tázaná, když Leypold všechny výmluvy odmítl a trval na tom, že přece musí něco vědět, když holku chvíli před tragédií viděla.

“Na vojáky trpěla mladá Divišová nejvíc,” doplnil potom jeden svědek a další věděl, že v domku se střídali nejčastěji pětatřicátníci z pluku barona Herzogenburga.

“A zvlášť jeden, takový podsaditý a podmračený, tu býval prakticky obden, snad na každé vycházce,” všimla si starší drbna ze sousedství. “A mám takový dojem, že Těrka mu dávala před jinými přednost.”

Ale stará Divišová opět jakoukoliv stálou známost svojí dcery popírala a svědkyně, která tu zprávu o podmračeném pětatřicátníkovi soudci svěřila, navíc ke vší smůle nevěděla, zda se toho kritického 18. září zrovna ten chlápek u své milé ukázal.

Být tomu tak, asi by se už dala konstruovat teorie, podle které by se mohli o jednu ženu servat dva sokové… Vždyť vzpomeňte: také zamordovaný Josef Šrámek patří

val k častým hostům Terezie Divišové, a kdoví, zda s ní neměl víc než vztah z prodejné lásky!

Ale když je kdosi kdesi častým hostem, tak by v tom musel být čert, aby ho někdo neznal! Z toho soudní rada Leypold vycházel zvlášť při tomhle případu z plzeňské periférie a trpělivě se tedy mezi Pekelskými ptal. Už večer v den následující 69

po vraždě, kdy se krčma zvaná V Pekle zase zaplnila svými každodenními hosty, měl štěstí: pár chlapů si vybavilo, že Těrka Divišová opravdu měla za svého vyvoleného vojáka, kterého oni když za ní také chtěli jít museli hlídat. Václav Kreisl by se snad měl jmenovat…

Snadno potom Leypold u Herzogenburgových pětatřicátníků zjistil, že ve stavu chybí jeden jediný voják. Právě 18. září 1826 se nevrátil z vycházky. A jmenuje se opravdu Václav Kreisl. Shodou okolností to byl také švec, jako Josef Šrámek. Přesto se prý ti dva neznali. První v Plzni jenom vojákoval, zatímco druhý obuvnický chasník plzeňské zelené sukno svlékl už před časem a ve městě poté zůstal. Také on se s Těrkou Divišovou původně seznámil jako voják…

S trumfem v podobě jména podezřelého vojáka se rada Leypold znovu vrátil k vdově Divišové. A když jí teď už se vší vážností vzal pod přísahu, tak se konečně dozvěděl důležité: “V noci z 18. na 19. září opravdu byl voják Kreisl u mojí dcery Terezie. Zavřeli se spolu v pokoji dole, já jsem spala ve své světničce v podkroví. Najednou jsem zaslechla u našich dveří rámus,” vzpomínala Kateřina Divišová. A dodala, že hluk u jejich stavení nebýval něčím zas až tak zvláštním. Tak se příliš nevzrušovala. V klidu by zřejmě zůstala i poté, co poznala, že dole halasí Josef Šrámek, kdyby ovšem tenhle Terčin odmítnutý milovník na celé kolo nehulákal, ať honem otevře, že musí “tu kanálii” zabít. “Určitě tím myslel moji dceru Terezii,” pokračovala u výslechu stará žena, teď už bez zábran a snahy zapírat.

“Šla jsem tedy ven a snažila jsem se rozkuráženého Šrámka uklidnit. Dařilo se mi, dal si říct a já jsem ho pomaloučku od našeho domku odváděla kousek stranou.

Dokonce povídal, že tedy půjde domů, když mu to s Těrkou dneska nevyšlo… Ale najednou jak do mě byl zavěšený se vytrhl a už se hnal zase k našemu slavení. Ve dveřích se totiž objevil Václav Kreisl. Zrovna asi odcházel do kasáren, aby nezmeš

kal večerku… Volala jsem, křičela jsem na ně, ale než jsem k nim doběhla, tak se do sebe pustili jako dva psi,” svěřila se Divišová. Podle jejích slov byl Šrámek ještě silnější než silný Kreisl. Svého soka totiž najednou popadl, zvedl ho do výšky a hodil ho do Mže, nad kterou se vzpínalo Divišových stavení.

Voda v řece tehdy byla prudká, ale koryto mělké, takže Kreisl se za okamžik zase vyškrábal na břeh. Staré ženě se zdálo, že Šrámek asi spokojen s tím, jak úspěšnějšího milovníka ztrestal už odchází. “Jenže pro Kreisla zůstal účet otevřený.

Několika skoky Šrámka dohonil, zezadu na něj skočil a už byli zase v sobě,” vyprávě

la svědkyně. “Vtom z baráku vyběhla Tereza, a že prý musí ty dva kohouty uklidnit.

Poslala mě, abych jí šla do kuchyně pro sukni, ať venku neběhá polonahá. Byla jsem uvnitř domku, hledala jsem dcerčinu sukni, když jsem zaslechla výkřik. To Šrámek na Kreisla hulákal, proč ho bodl… No a pak jsem vyšla ven, s Terčinou sukní a se zapá

leným kahanem v ruce. Dcera ani Kreisl už před stavením nebyli, jen Šrámek ležel na zemi, chroptěl a z prsou mu tekla krev… Ten strašlivý pohled mě zahnal zpátky domů. Zamkla jsem, rozklepala jsem se… A nevěděla jsem co dělat. Dostala jsem strach o dceru. Nejdřív jsem myslela, že se vrátí, ale ona nepřichází už třetí den! Už to dál nevydržím! Pomůžete mi Terku najít? Přece se jen tak bez sukně a polonahá nemohla ztratit ve světě! Nejdřív jsem o tom všem nechtěla mluvit, abych jí nějak neublížila, prostě aby nebyla podezřelá ze Šrámkovy smrti. Víte ona je Terka všelijaká, má luze ráda chlapy. Ale že by zabila? Tomu nevěřím. Bůhví, co se s ní stalo!

Ještě jednou vám to připomínám: zmizela bez sukně, jen v lehounké spodničce,”

plakala žena. A na podporu svého zlého tušení povzdechla, že Kreisl byl divoký a zlý člověk. “I na Terezu vzal párkrát vojenský bajonet, když mu nechtěla být po vůli, jak si zrovna zamanul,” zmínila se v důležitém svědectví. “Dceři jsem mockrát říkala, ať 70

se toho člověka zbaví dřív, než se stane neštěstí. No a vidíte, nebála jsem se ho marně!”

Leypoldovi po tom všem nezbylo, než vydat zatykač. Na Václava Kreisla i na jeho milenku Terezii Divišovou.

S přibývajícími dny soudní rada Leypold už už začínal věřit, že Kreisl nemá na svědomí jen zmařený život Josefa Šrámka. To ale netušil, co se právě o jedné z posledních nocí stalo u Divišových.

Matka Kateřina zase ve strachu o zmizelou dceru nemohla usnout, když jí vyrušilo bouchání na dveře. Původně vůbec nechtěla reagovat, ovšem klepání se s naléhavostí a netrpělivostí zas a znovu opakovalo. Vylezla tedy z lože s tím, že ze svojí podkrovní světničky sestoupí dolů a lásky chtivému milovníkovi, kterého tam čekala, sdělí, že Tereza už hodných pár dnů není doma a svou živnost tudíž neprovozuje…

Jakmile ale otevřela, čekalo jí překvapení: do chodby vklouzla dcera Tereza

vyhublá a ztrápená. “Kreisl mě donutil, abych ho na útěku po zabití Šrámka doprová

zela,” povídala matce na vysvětlenou, když dosedla v kuchyni na lavici. A pokračovala v líčení strastiplné cesty, na které se svým milencem dlouhé dny bloudila po lesích a vyhýbala se lidem. “Ten hlad si ani nedovedeš představit,” povzdechla. “Václav jen párkrát ukradl nebo vyžebral kousek chleba, jinak jsme neměli nic. A tahle sukně pro mě? Ta je také kradená ze šňůry, na které se ve vsi kousek za Plzní sušila. Párkrát jsem mu chtěla zmizet, ale až teď se mi to podařilo.”

Vdova Divišová s návratem ztracené dcery snadno z hlavy pustila všechny

předsevzetí a sliby, že Leypoldovi v pátrání po zmizelém páru pomůže. To jinými slovy znamená, že sotva se. dcera Tereza vrátila, matka opět vsadila na klam. Dceru doma schovala, aniž by o tom vyšetřujícímu soudci cokoliv řekla.

Leč tajemství dvou Divišových mělo trvat jen tři dny. To totiž u kanceláře rady Leypolda zaklepala právě ta drbna ze sousedství, která už jednou do případu zasáhla, když tehdejšího vyšetřovatele jako první upozornila na Terčina podsaditého a podmračeného milovníka. A s vysvětlením, že je schopna tolerovat všechno jen ne vraždu, Leypoldovi svěřila, že se postrádaná prostitutka tajně vrátila.

Události pak vzaly rychlý spád: Tereza Divišová byla zatčena a než se nadálá, seděla v městském vězení. Na matku Kateřinu se soudce rozzlobil a už ji nemínil poslouchat, ačkoliv mu tak úpěnlivě chtěla vyprávět o Terčině nevině…

Po dalších čtyřech dnech na základě Terčina udání, kde se může nacházet, byl konečně ve vesnici kousek za Plzní zatčen také Václav Kreisl. Zrovna chtěl ve statku ukrást něco k jídlu, když ho zesláblého zaskočili a snadno zvládli dva čeledíni. Pozorný a z Plzně dobře informovaný rychtář uprchlíka vsadil do obecní šatlavy, ze kterého ho nakonec vydal plzeňské vojenské eskortě.

Kreislovo přiznání před soudním radou Leypoldem už na sebe nenechalo

dlouho čekat. Štvanec přitom pro ulehčení svému svědomí potvrdil, že skutečné se všechno hádka se Šrámkem, rvačka, epizoda s pádem do řeky i následné zákeřné rány nožem odehrálo tak, jak ve chvilce dobré vůle líčila Kateřina Divišová…

Vojenský soud byl tvrdý: vraha Václava Kreisla poslal také s ohledem na jeho předchozí delikty na smrt. A rozsudek skutečně byl na plzeňském vojenském popravišti při soutoku Mže s Radbuzou vykonán. Poté bylo to přesné 5. prosince 1826

se rada Leypold obrátil na městský soud v Plzni s tím, že pro nedostatek důkazů o spoluvinně Terezie Divišové na vraždě Josefa Šrámka navrhuje, aby ženština byla z vězení propuštěna. Soud s tím souhlasil.

71

Z HRUŠKY DOLŮ

„To je neuvěřitelné, co nám dnes lidi píšou,” řekl Rubeš, když se po ránu prohraboval poštou a ještě se pořádně nerozkoukal. „Anonym a rafinovaně napsaný tiskacími písmeny,” odfrkl pohrdlivě. Vzhlédl ke mně a čekal na odezvu. Já nic.

„To se ani nezeptáš, co je na tom zajímavého?”

„No tak, co je zajímavého na anonymu? Někomu se zaběhla kočka, nebo krasavice Mici Angora s neposednou rošťandou v rozkroku se zabíhá, hned jak se poblíž ukáže nějaký kocour, nebo někdo spáchal dokonalý zločin a teď se chce na nás vytahovat?”

„Cha, cha. Ve sklepě pod uhlím je mrtvola. To tu ještě nebylo.”

„A pisatel zapomněl napsat adresu, ne?”

„Nezapomněl. Dokonce napsal, komu ten sklep patří.”

„Ať tam zajedou z místního.”

„Mrkni se na ten dopis. Sázím se, že to psala ženská.”

Dopis byl napsán na bílém dopisním papíru, tiskacím písmem podle šablony.

„Ve sklepě činžovního domu ve Východní ulici číslo třicet je pod uhlím asi mrtvola,” četl jsem nahlas. „Viděl jsem vyčuhovat nějaký pahýl připomínající ruku. Sklep patří Marii Novákové.” Tečka a dál už nic. Jenom ve slově viděl pisatel pravděpodobně dodatečně umazával písmeno, a z toho kolega usoudil, že dopis nutně musela psát žena, ale mohla *o také být bouda nebo přímo test inteligence pro policisty.

„Jo. Psala to žena.”

„No počkej, to jsem říkal já. Ty musíš tvrdit opak, jinak se přece nemůžeme vsadit.”

„Ty se tam zkrátka chceš jet podívat.”

„Mně to připadá, že na tom něco bude. Cestou si můžeme zajít na gáblík. Dal bych si ovarové kolínko, kremžskou hořčici a drobet křenu.”

Viděl jsem stovky anonymů. Z devadesáti procent to byly výplody lidské nená

visti, zloby a závisti. Tenhle nikoho nepomlouval, jenom suše konstatoval: vyčuhující ruku. Něco mi říkalo, že anonym by mohl být pravdivý.

Východní ulice byla jedna z hlavních ulic staré části města, kde provoz aut byl tak velký, že přejít z jedné strany na druhou byl zároveň závod o život. Stará vrata, která volala po nátěru, byla otevřena a po obou stranách zaklínována přiříznutými špalíky. Průjezd vedl na dvorek činžovního domu postaveného do čtverce, a také zá

roveň ke schodišti do jednotlivých pater pavlačí, ze kterých se vcházelo přímo do bytů.

„Je to v prvém patře,” řekl Rubeš, který se rozhlížel po výtahu. Marně. V pavlačových domech výtah nebývá.

Opustili jsme schodiště a vstoupili na pavlač opatřenou asi metr padesát vysokým zábradlím ze všelijak kroucených ocelových tyčí. Zábradlí bylo prolezlé rzí, té

měř bez spojovacích šroubů a dávalo pocit jistoty jako tonoucímu propíchnuté plovací kolo.

„Jestli na zábradlí sedne moucha, tak se zřítí,” upozornil jsem kolegu.

„Ale musela by to být masařka,” připustil kolega možnost tragédie.

Dveře do bytu Marie Novákové byly do půlky prosklené a hned za nimi se nacházely další, rovněž takové, ale ty byly opatřeny hustou záclonou. Po třetím, poně

kud delším zvonění se druhé dveře pohnuly. Otevřela je asi padesátiletá žena v domácích šatech a s červeným šátkem s bílými puntíky, uvázaným na babku.

„Co si přejete?” zeptala se přes sklo. Rubeš jí ukázal průkaz. Musel ho přitlačit na sklo, aby si paní mohla počíst. Pak otevřela a zůstala stát mezi dveřmi, takže další vyjednávání probíhalo na pavlači.

72

„Máte štěstí, že mám dneska odpolední, jinak byste tady nikoho nezastihli.

Dcera je v práci a Václav také.”

Pěkně jsme sešlapali dolů do přízemí a potom ještě po schodech dolů do

sklepa. Byl hluboko pod úrovní terénu a rozbíhal se do chodeb, chodbiček a slepých zákoutí.

„Proč vůbec chcete vidět náš sklep? Co je na něm zajímavého?” vyptávala se pořád dokola paní Nováková.

„Byla hlášena fůra vloupání do sklepů,” vysvětloval Rubeš, „a i ten váš byl na paškálu.”

„Jenže my tam máme jenom uhlí, kdo by tam co hledal,” odporovala Nováková. „Nám se do sklepa nikdo nedostal, taky jsme nic nehlásili.”

Odemkla těžký visací zámek, otevřela dveře a rozsvítila. Na černobílé stěně se rozblikala po několika pokusech pětadvacetiwattová žárovka pokrytá centimetrovou vrstvou prachu. V celém sklepě byla jenom halda velkých černých briket promí

chaných s drobným uhlím.

„Kolik toho je?”

„No dost. Objednávám uhlí každý rok, mám ráda zásobu.”

„Sakra,” řekl Rubeš a vzal do ruky lopatu, která stála opřená v rohu.

„Co hledáte?” řekla Nováková překvapeně. „Snad ne poklad.”

Odházel asi tři metráky, když se mezi uhlím objevilo něco jako chodidlo. Opatrně odklidil brikety kolem a najednou bylo zřejmé, že anonym nelhal.

Pod silnou vrstvou briket a hnědého ořechu byly pozůstatky celého lidského těla. Hlava byla zabalena do igelitového ubrusu, pod kterým byly zbytky hnědavě zabarvené tkaniny. Byla to vlastně bunda, kterou byla celá hlava omotána, pod bundou byl ještě svetr a to všechno bylo obtočeno zbytky provázku. Na úplně skeletizovaných částech lidského těla byly cáry různých tkanin. Patrně plátěná košile, kalhoty, na nohou útržky ponožek a hadrů připomínajících onuce.

„Půjde o kostru muže vysokého sto osmdesát až sto osmdesát pět centimetrů, tak čtyřicet až šedesát let a je tady dobře dva roky,” řekl doktor a víc si netroufl. Ani jsem to z něj nijak nemámil, protože mrtvola ležela pod uhlím ve sklepě, který nebyl vyloupen a vykraden, ve sklepě, do kterého měli přístup pouze domácí.

„To bude jenom rutina,” řekl mi Rubeš. „Žádná záhada zamčeného sklepa v tajemném zámku.”

Paní Nováková nás, když jsme se v koupelně trochu opláchli, pozvala do obý

vacího pokoje. Byl plný obrazů v honosných, jakoby pozlacených rámech, ale byly to jenom reprodukce známých malířů. Na čelní stěně visel obraz Aloise Moravce Marnotratný syn. Chlapec sedící na kameni pase v horách vepře. Jeden z nich před ním sedí a dívá se na chlapce, který má hlavu skloněnou, jako kdyby se styděl. Vždycky při pohledu na tento obraz mě napadlo to se tak chováme, že i ten vepřík má právo se na nás vyčítavě dívat? Obraz se snažil někdo domalovat, vylepšit skutečnou barvou a navodit zdání, že se jedná o originál.

„To se pokoušel Václav, to je můj muž… žijeme spolu… Cirgl se jmenuje.”

„Ten dole, pod uhlím, to je on?” zeptal se Rubeš.

„Ne, proboha, co vás to napadlo. Václav je přece v práci.”

„Tak kdo to je?”

Pokrčila rameny a odvrátila hlavu.

„Do sklepa máte přístup jenom vy, váš druh a kdo ještě?”

„Ještě dcera… Marie Neumannová.”

„Její manžel snad také, ne?”

„Ten tady není, nežijou spolu…”

73

„Takže to je Neumann?”

„Nevím, mě se neptejte… já nevím o ničem… já přece…”

Václav Cirgl byl malý hubený chlapík s odstávajícíma ušima a vysokou čelní pleší. Na prvý pohled žádný krasavec, který by dokázal lámat ženská srdce jako sirky mezi dvěma prsty, ale obyčejný šedivý úředníček s letitým nánosem prachu stereotypu a všednosti. Měl krásně modré oči a ve tváři stále přítomný úsměv snaživého a loajálního ouřady.

„Ano, žiji s paní Novákovou přes čtyři roky a docela jsem byl spokojen.”

„Byl? Teď už nejste?”

„Ne… vlastně ano… já jaksi ani nevím, co chcete a kvůli čemu jste přišli.”

„Já myslím, že nám všechno o vašich problémech řeknete sám,” chtěl jsem využít nejistoty a překvapení pana Cirgla.

„Ono něco bylo?”

„Bylo,” kývl jsem hlavou.

„Takže Majka si to nenechala pro sebe a letěla s tím na matku. Já jí říkal, ať to nedělá, že to musí vyřešit čas.”

„Začněte od začátku,” doporučil Rubeš.

„Mám s ní poměr, asi tak dva měsíce… ale je už dospělá, byla vdaná, takže se snad o nic tak moc nejedná.”

„Mluvíte o paní Neumannové, že?”

„No samozřejmě, o kom jiném.”

„Ona se do bytu k matce a k vám přistěhovala asi tak před dvěma roky. Je to tak?”

„Ano. Dva roky to jsou určitě.”

„S manželem?”

„Ne. Nějak se v té době hádali, on za ní jenom několikrát přišel, ale pak to utichlo a vůbec jsme o Neumannovi nemluvili. Taky se už neobjevil.”

„Takže se s paní Neumannovou nepřátelíte dva měsíce, ale dva roky. Je to tak?”

„No to ne. Dva měsíce. Jednou jsme byli doma jenom ona a já. Marie byla na odpolední. Majka se koupala, prvně mě zavolala, abych jí umyl záda, že si tam jako nedosáhne, a pak to nějak přišlo, najednou jsme byli v ložnici a…”

„Znal jste Neumanna osobně?”

„Znal. Říkal jsem přece, že párkrát přišel za Majkou. Vysoký chlap, skoro sto devadesát, silnej, jenže…”

„Co jenže?”

„Víte, Neumann patřil mezi lidi, kterým život uplyne mezi první a poslední skleničkou.”

„Chcete říct, že pil?”

„Velice. I zvíře ví, kdy má dost, ale on to nevěděl. Pil opravdu příliš.”

„Jak vám paní Nováková na to přišla, že držíte s její dcerou?”

Cirgl se zarazil. „To já nevím, já myslel, že jste přišli právě k vůli tomu, ne že by Marie, ta je příliš rozumná a ukázněná, ale Majka, to je pruďas… Tak co se vlastně stalo?”

„Máte ve sklepě mrtvolu, pane Cirgl,” řekl Rubeš. „Bude to asi Neumann. My si teď půjdeme popovídat s paní Majkou a vy si zatím vzpomenete, jestli jste se přece jen nezačali kamarádit před dvěma roky.”

Majka Neumannová na nás už více než dvě hodiny čekala, což je ta nejkratší doba na to, aby člověk prozpytoval své svědomí a začal se, v případě, že je nemá čisté, topit v pochybnostech.

74

„Musí uzrát,” říkal občas kolega Rubeš o lidech, kteří čekali na výslech a po třech až čtyřech hodinách čekání vypovídali daleko ochotněji. Na druhé straně zase měli čas vystavět si zámek ze lží a uskoků.

Neumannová neměřila ani těch sto šedesát, měla oválný obličej, tmavě kaštanové vlasy, husté a silné smyslné obočí a orlí špičatý nos, který byl v jejím obličeji nápadný asi jako prezervativ v kostele na tébichu před hlavním oltářem.

„Pana Neumanna,” začal jsem výslech, „vašeho manžela, se kterým jste se nerozvedla, jsme dnes našli ve vašem sklepě pod uhlím. Zatím jsme mluvili s vaší matkou a panem Cirglem. Teď je řada na vás.”

Nebyla překvapena, nepokoušely se o ni mdloby, ale vystrčila útočně bradu a řekla:

„Jak jste se o tom dověděli?”

„Vy jste ho tam schovala?”

Přikývla. „Bylo to v červnu před dvěma roky. Matka odjela s Václavem na dovolenou a do bytu za mnou přišel Ivan. Byl nalitej, že sotva stál na nohou, a chtěl kolo, které měl ve sklepě. Asi ho chtěl prodat v hospodě, nevím, proč ho najednou tak zajímalo. Šla jsem s ním dolů, vzal kolo, ale nemohl ho zvládnout. Nakonec toho nechal. Když jsme šli po schodech nahoru, najednou si vzpomněl, že budeme souložit.

Začal mě osahávat, já jsem utíkala, ale chytnul mě a zmáčknul. Víte, on to byl velikej chlap a kdyby nebyl napitej, tak jsem neměla šanci. Vrazila jsem do něj, spadl ze schodů dolů a rozbil si hlavu. Hned jak jsem k němu přiběhla, viděla jsem, že je zle.

Ještě než jsem stačila někoho zavolat, tak zemřel. Protože hodně krvácel, zabalila jsem mu hlavu a odtáhla ho do sklepa a zaházela uhlím. Pak už jsme jenom s matkou objednávaly uhlí a sypaly ho na hromadu. Byla to nešťastná náhoda, nechtěla jsem mu ublížit.”

Všechno to vypověděla jedním dechem, až mi to připadalo, že vypráví obsah nějaké knihy, který se naučila nazpaměť.

„Proč jste to nehlásila na policii?”

„Dostala jsem strach a později jsem se bála, že mi nebudete věřit.”

„Pomáhal vám někdo? Kdo ví o tom, co se stalo? Matka… Cirgl…”

„Nikdo. Nikomu jsem nic neřekla.”

„Vy máte poměr s panem Cirglem?”

V očích se jí objevila lstivost osmileté dívenky, která chce podvést svou nejlepší kamarádku.

„To on vám… nebo nejspíš matka.”

„Jak dlouho váš vztah trvá?”

„Vztah?” řekla pohrdlivě. „Pan Cirgl je ouředníček, na kterého přesně platí rčení, že komu dá pánbu ouřad, tomu prý dá i rozum, jenže mu to má dát současně, což se u pana Cirgla nestalo. Žádný vztah, prostě jsem na to měla chuť a on byl po ruce.”

„Kdy to začalo?”

„Asi před dvěma měsíci.”

„A co na to vaše matka?”

„Ta o tom snad neví, a kdyby, bude jí už padesát, tak by si měla dát pokoj.”

Najednou jsem cítil její zlomyslnou vychytralost, sobeckost a nedostatek úcty.

Zažil jsem virtuosy falešné hry, inteligentní chytré lidi se zločineckým mozkem. Paní Neumannová žádný vědátor nebyla, ale velice dobře věděla, že dokázat opak jejího tvrzení musíme my. Ona si mohla vyprávět co chtěla, třeba i to, že Neumann si pod uhlí vlezl sám a dobrovolně.

75

Nezbývalo než sebrat protokoly a odebrat se za primářem patologie dr. Motejlem. Jedině on mi mohl dát odpověď na otázku, jak to se smrtí Ivana Neumanna asi bylo a zároveň jak to být rozhodně nemohlo. Nějak se mi té sedmadvacetileté ženě s orlím nosem a vychytralým pohledem černošského náčelníka, který vyměnil hroudu zlata za zrcátko, nechtělo věřit.

Primář Motejl se spokojeně usmíval. V očích měl radost kluka, který vyhrál nad svými vrstevníky pytlík kuliček nebo dostal k Vánocům krásnou kudlu, jakou žádný z jeho kamarádů neměl.

„Jedná se skutečně o Ivana Neumanna, to je prokázáno. Zajímavá pro nás

ovšem byla otázka, co bylo příčinou jeho smrti. Nebylo to jednoduché. Všechny kosti, včetně lebky, musely být vypreparovány, a pak jsme provedli rekonstrukci lebky jejím slepením. A teď vám mohu říct,” panu primářovi očička jenom zářila, „že nález na vypreparované a zrekonstruované lebce s výpovědí Marie Neumannové naprosto. nesouhlasí. V pravé spánkové a temenní krajině byly vedeny nejméně tři údery sekerou nebo kladivem. Vzniklo nepochybně vážné poranění, které zpravidla vede k bezvě

domí, ale zraněný v tomto stavu může žít ještě několik hodin, možná i dní, nevede k okamžité smrti. Smrt nastala s největší pravděpodobností udušením, ale rozhodně ne pádem ze schodů, tady to máte všechno v protokolu.”

Majka Neumannová zapírala jenom chvíli, snad necelou hodinu. Pak začala

měnit výpověď a nakonec se přiznala.

„Obtěžoval mě a chtěl si vzít kolo, na kterém jsem chtěla jezdit já. Najednou do mě vjel vztek, a když se sehnul, tak jsem ho třikrát praštila do hlavy sekerou, abych už jednou od něho měla pokoj. Byl to vochlasta, stejně nebyl nikomu k užitku.

Jak jste přišli na to, že leží pod uhlím? Šli jste najisto, takže vám to musel prozradit Cirgl nebo matka, jiný o tom nevěděl. Cirgl asi těžko, ten by s tím letěl za námi…

matka. Je to tak?”

„Nevím,” řekl jsem podle pravdy. „Dostali jsme anonym.”

„Byla to ona.” Krátce se zasmála ječivým hysterickým smíchem a po chvíli dodala:

„Vidíte, to bych si nemyslela, že právě ona…”

Marie Neumannová byla uznána vinna trestným činem vraždy a odsouzena ke

třinácti letům odnětí svobody.

Mám rád ve věcech jasno, tak jsem, pár dní po rozsudku, zašel do pavlačové

ho bytu za paní Novákovou. Otevřela a bez jediného slova mi ukázala, abych šel dál.

„Čekala jsem vás,” řekla, když jsme se posadili.

„Proč jste napsala ten dopis?”

„Byla jsem dlouhá léta vdova, pak jsem se seznámila s Václavem. Je to hodný člověk a já už mám léta, nemohla jsem si ho nechat vzít… protože… protože se moc bojím samoty. Ani od vlastní dcery. Řeknete mu to?”

„Ne,” zavrtěl jsem hlavou. „Proč bych to dělal?”

V očích se jí objevila úleva a vděk. Když jsem odcházel, kolem pavlačového zábradlí poletovala masařka velká jako pecka ze švestky a hledala si místo, kde přistane.

76

SMRTÍ NENÁVIST NEKONČÍ

Cukrovka je nemoc zlá, zákeřná a obtížná, ale dá se s ní žít, když postižený nepadne do kolen, ale vezme situaci pevně do rukou, což Alois Nechvátal vždycky v životě uměl a nikdy ho ani na okamžik nenapadlo, aby se osudu poddával nebo vzdával bez boje.

Byla půlka července, léto nabralo na síle a rtuť teploměru se každodenně vy

šplhala skoro až ke třicítce.

Středeční ráno nezastihlo Aloise Nechvátala v plné kondici, naopak po ranní dávce čtyřiceti osmi jednotek SuperdebInsulinu se mu udělalo špatně. Ležel, zhluboka dýchal a trpělivě čekal, kdy závrať pomine.

„To nemá význam,” řekla mu jeho manželka Klára. „Trápíš se a k ničemu to nevede. Zavolám pohotovost, aspoň se na tebe doktor podívá. Od pátku máme dovolenou, bude to tak lepší.”

„Žádný problém,” prohlásil doktor Mandák. „Máte sníženou hladinu cukru v krvi. To spraví pět ampulí dvacetiprocentní glukózy po deseti mililitrech.” Natáhl se pro pohotovostní brašnu a začal se v jejím obsahu přehrabovat.

„Sakra, mám tu jen dvě ampule, to by k odvrácení záchvatu, pane Nechvátale, nestačilo. Hodíme vás do nemocnice na pohotovost, tam to dáme do pořádku.”

„Dobře”, souhlasil pacient a požádal ženu, aby zavolala do práce, že přijde o chvíli později.

„Nezapomeň mi přinést tu knihu,” připomněl ještě manželce, dal jí pusu a ode

šel s lékařem.

Do místnosti pohotovostní služby je pustila zdravotní sestra, která doktora Mandáka osobně znala.

„Paní doktorka si na chvíli odskočila na internu, hned ji zavolám.”

„To není třeba, sestři,” rozhodl lékař. „Připravte mi sto mililitrů čtyřicetiprocentní glukózy, pana Nechvátala dáme do pořádku sami.”

Sestra chvíli pracovala na přípravě injekce a pak podala připravenou injekční stříkačku lékaři.

„Bude to do žíly,” řekl doktor pacientovi, „a za malou chvíli budete čipernej jako můj kokršpaněl.”

Dezinfikoval místo, jemný vpich a pomalým tlakem vyprazdňoval obsah.

Do dvou minut došlo k náhlé zástavě srdeční činnosti a dechu. Doktor Mandák ihned započal s resuscitací, přivolali další lékaře a pokoušeli se ze všech sil Aloise Nechvátala vrátit do života. Marně. Přes veškerou snahu museli konstatovat smrt.

Byla středa, třiadvacátého července, osm hodin třicet pět minut. Za dalších pět minut se zhroutila sestra. Zjistila, že místo 40% glukózy připravila doktorovi do stří

kačky 10% roztok chloridu draselného.

Zevní ohledání a pitva těla mrtvého Aloise Nechvátala byla provedna hned druhý den po události. Bezprostřední příčinou smrti byla srdeční zástava v důsledku vysoké hladiny draslíku v krvi.

Ten případ by se ke mně a k Rubešovi nikdy nedostal na stůl, kdyby nás

osobně nenavštívila několikadenní vdova, paní Klára Nechvátalová.

Upravená padesátnice, oblečená do tmavomodrého kostýmu, s nakrátko

ostříhanými vlasy, v očích směs bolesti a podezření.

„Dostala jsem na vás doporučení, proto jdu přímo za vámi, protože bych nemohla dále žít s podezřením, které mi vrtá v hlavě a nemohu se ho zbavit.”

77

Pozvali jsme ji ke konferenčnímu stolku, kde před tím seděly desítky svědků nebo dokonce pachatelů těžkých trestných činů. Tady u tohoto stolku téměř vždy všechno začínalo, tady se odvíjely osudy stovek lidí.

„Víte, Aloisovi bylo teprve čtyřiapadesát, a přestože byl nemocen, byl plný života, protože život miloval a vážil si každé chvilky. Ten jeho odchod je tak náhlý…

odešel bez rozloučení…”

Kláře Nechvátalové se zarosily oči. Seděli jsme jako pěny, tady nebylo co říct, museli jsme jí dát čas.

„Nechci nikomu ublížit, ale nemohu se té myšlenky zbavit… já si myslím, že manžel mohl být zavražděn.”

Čekal jsem stížnost na postup vyšetřování, čekal jsem obvinění správce nemocnice, primáře, ale obvinění z vraždy ne. I Rubeš trochu povyvalil oči a pozorněji si návštěvnici prohlédl.

„Proč si to myslíte, paní Nechvátalová?”

„Povím vám to od začátku, abyste pochopili. Věřte mi, nechci nikomu ublížit, ale nemohla bych se s Aloisovou smrtí vyrovnat, kdybyste mi neřekli stalo se to takhle, všechno je prokázáno a ověřeno.”

„Uvažujete správně,” řekl jsem, i když mi podstata věci stále nebyla jasná. „My vás vyslechneme v klidu, nemusíte pospíchat, vaše podezření je příliš závažné, abychom se mu plně nevěnovali.”

„Víte, pane inspektore, já jsem Aloisova druhá žena.

Vzali jsme se před dvanácti lety. Lojza byl v té době asi půl roku rozvedený a byl celý zdrchaný, protože jeho rozvod nebyl snadný. Jeho bývalá žena se s rozchodem nějak nemohla vyrovnat a dělala mu jeden výstup za druhým, ale to není důležité. Alois se rozvedl a po nějaké době jsme se vzali. On se pak přestěhoval z jihočeského města ke mně a věřte mi, naše manželství bylo krásné. Za celou tu dobu jsme si neřekli křivé slovo… taky se nikdy nepřihlásila jeho bývalá žena, až minulý týden, třiadvacátého. Ta sestra, která doktorovi připravovala injekci, to je jeho bývalá žena Věra Kazbundová. Ona se vrátila ke svému původnímu jménu.”

V místnosti nastalo ticho. Díval jsem se přímo na Kláru Nechvátalovou a čekal, jestli bude pokračovat.

„Jak jsem už řekla, já nechci nikoho z ničeho obviňovat, ale musím vám říct, že Věra Aloise Nechvátala strašně nenáviděla, a myslím si, že ho mohla i zabít. Vím, vypadá to divoce, po tolika letech, ale já mám podezření v duši a červík neklidu ve mně hlodá od rána do večera, celou noc…”

„Myslíte si, že ho opravdu tak strašně moc nenáviděla?”

„Ano. Věra patří do skupiny lidí, kteří nedokáží odpustit, zapomenout a i po letech, když dostanou možnost, tak bez váhání ublíží. U ní to nebyl obyčejný vztek, uražená ješitnost, průměrná nenávist, u ní to bylo přímo šílenství.”

Tímto způsobem se případ náhlé smrti Aloise Nechvátala ocitl na mém pracovním stole. Podezření a nepřímo vznesené obvinění ze strany Kláry Nechvátalové bylo příliš závažné, než abych ho jen tak pustil z hlavy.

„Je to vůbec možný?” řekl Rubeš, když si pročetl zatím nepříliš tlustý spis. „To by musela hrát obzvláštní roli náhoda, až se mi to nechce věřit.”

„Náhoda je vůl,” připomněl jsem neporazitelný argument. „Začneme s Kazbundovou?”

„Dostala dovolenou,” řekli nám v nemocnici. „Byla z toho tak vynervovaná, že nemělo smysl, aby byla v práci.”

„Kdo je?” ozvalo se za zavřenými dveřmi jejího panelového bytu.

78

Teprve když jsme ukázali průkazy, pootevřela dveře, ale nechala je zabezpe

čené řetízkem.

„Už jsem do protokolu vypovídala,” řekla do štěrbiny. „Co ještě chcete?”

„Popovídat si o tom neštěstí v širších souvislostech,” řekl jsem, „ale ne přes pootevřené dveře vašeho bytu. Buď nás pozvete dál, nebo vám dáme předvolánku a přijdete za námi.”

Chvíli bylo ticho. Pak se dveře zavřely, zarachotil řetízek a znova se otevřely.

„Tak tedy pojďte dál.”

Byla vysoká tak sto pětašedesát, hodně štíhlá, spíš hubená a tvářila se nepřá

telsky. Měla světle kaštanové, hodně prostříbřené vlasy, které byly řídké jako laťky v dřevěném plotu. Upírala na nás zelené oči a na levé tváři měla jizvu v podobě kříže.

Octli jsme se v garsonce zařízené leštěným tmavým nábytkem. Knihovna, ná

stěnné bicí hodiny, na čelném místě obraz, který mě okamžitě zaujal.

Ze stěny vysunutá pravá ruka dlaní nahoru, na prstech má krátkou niť, která směřuje k postavě zakryté hábitem. Asi žena. Všechno v tmavých barvách. Obraz plný deprese a beznaděje. Rád se v bytech dívám na obrazy, protože hodně napovídají o člověku, který si je pověsí, pokud je ovšem nedostal a je mu jedno, co na stěně jeho bytu visí…

Všimla si mého zájmu, ale neřekla ani slovo.

„Neposadíme se?” připomněl naši přítomnost Rubeš.

Mlčky ukázala na obyčejná křesla, sama si sedla na gauč, přes který byl přetažen bílý přehoz připomínající kůži ledního medvěda.

„Jsme tady kvůli té nešťastné události,” začal jsem.

Čekal jsem, že něco řekne, že bude reagovat, ale bylo to zbytečné. Seděla vzpřímeně s rovnými zády, upírala na nás své zelené oči a mlčela.

„V protokolu jsme se dočetli o tom, že lék žádaný i lék vámi podaný je v krabičce opatřené žlutým pruhem, že jste se při nedostatečné pozornosti skutečně mohla zmýlit.”

„Zmýlila jsem se. Byla jsem nevyspalá po noční. Sáhla jsem vedle.”

„Poznala jste hned, že se jedná o vašeho bývalého muže?”

Seděla vzpřímeně, ruce položeny v klíně, dívala se mi přímo do očí a neodpovídala. Ani já jsem nehodlal otázku opakovat.

„Ne, hned ne. Teprve až když promluvil. Poznala jsem jeho hlas.”

„Jaký jste měla pocit?”

„Jako kdybych viděla lepkavého zparchantělého hada.” Řekla to klidným monotónním hlasem, při kterém stydne krev v žilách.

„Vy ho pořád ještě, paní Kazbundová, nenávidíte?”

„Vy byste také nenáviděl hada, který vás pokouše a potom se odplazí užívat si někam jinam.”

Nemohl jsem jí říct, že se mi může něco hnusit, že mohu něčím nebo někým pohrdat, ale nenávidět, k tomu že musí být zatraceně veliký důvod.

„On vám tak moc ublížil?”

„Ano. Ublížil.”

„Vysvětlete mi to, prosím.”

„Nic vám do toho není. Je to moje a jeho věc.”

„Jeho věc už ne. Je mrtvý.”

Chvíli se na mne dívala, jako kdybych jí tu zprávu teprve teď oznámil.

„Pro mě byl mrtvý pořád.”

„Ale teď je mrtvý skutečně, předtím, než dostal od vás injekci, tak žil. Přece nemůžete nenávidět mrtvého.”

79

„Já ho budu nenávidět vždycky. Jeho smrtí má nenávist vůči němu pro mě nekončí. Rozumíte?! Pro mě se nic nezměnilo.”

„Ale proč?” zeptal se Rubeš. „Co vám tak strašného udělal, že ani smrt vás nesmíří?”

Začala trochu hlasitěji dýchat a mlčela. Hlavu vztyčenou, záda rovná, tvář sta

ženou hněvem.

„Čím vám tak ublížil?” zopakoval jsem otázku.

„To je moje věc. Nemusím vám vůbec nic vyprávět.” Vstala a zamířila ke dve

řím. „Prosím.”

Na pohotovosti v nemocnici jsme si s Rubešem zdokladovali každý pohyb a

větičku doktora Mandáka, jak jen to bylo možné.

„Ne, naprosto jsem si ničeho nevšiml. Sestra Kazbundová pracovala jako

vždycky, žádný náznak rozrušení jsem u ní neviděl. První chyba už byla, že jsem neměl lék v pohotovostní brašně, ale to se stát může. Dal jsem jí správný pokyn, diagnóza byla naprosto v pořádku, ale měl jsem se přesvědčit, že mi připravila požadovaný lék. To jsem neudělal, v tom je moje pochybení, které pacient zaplatil životem.

Neměl jsem se spoléhat na to, že zkušená zdravotní sestra neudělá takovou hrubou chybu.”

„Tady nemůžeme nic dokázat,” posoudil jsem situaci a Rubeš souhlasil.

„Zkusíme ještě zjistit, proč Nechvátala tak nenávidí, třeba potom celou záležitost uvidíme jinak,” navrhl kolega. Ještě ten týden jsme zajeli do vzdáleného jihočeského města, kde Věra Kazbundová Nechvátalová pracovala v nemocnici.

Vrchní sestra Kreuzmanová nás přejela generálským pohledem. V okamžiku

jsem měl pocit, že můj zip na kalhotách jaksi není na správném místě, proto jsem se nanápadným pohybem přesvědčil. Byl. To mě uklidnilo.

„Paní vrchní, jdeme v nepříjemné záležitosti.”

„To není nic nového,” odpověděla příjemným hlasem. „Vy přece v jiných než nepříjemných záležitostech nechodíte.”

Vzala nás k sobě a postavila na kávu.

„Jo, Věruška, to víte, že si na ni pamatuji. Nebyla to špatná holka, ale měla strašně naivní představy o životě. Ona pochází ze mlejna, zkrátka máma jí vychovala trochu jinak, než se hodí do našeho světa. Víte, ten mlejn jim asi v padesátým roce vzali a jim zbyla jenom nenávist. Nějak se v tom pořád patlali… Ta holka za to ani nemůže, ale když se s ní Nechvátal rozváděl, tak dělala takové scény, že si to nedovedete ani představit. Věšela se, skákala pod vlak, trávila, ale všechno jenom jako. Nevěřím tomu, že Nechvátala tak milovala, byl to spíš majetnický pud a uražená ješitnost. Věra si ho přivlastnila a on se najednou cukal a chtěl mermomocí z kola ven.”

„Měl nějaký důvod?”

„Nejspíš se cítil jako v kleci. Jestli si dobře pamatuji, rád se zasmál, byl to společenský člověk, což ovšem Věra nesnášela, ve všem viděla zlo a podvod. Několikrát ho napadla před lidma, jednou mu nafackovala u autobusové čekárny, u toho jsem přímo byla. Ani se mu nedivím, že utekl. Jenom hlupák by to snášel.”

„Mohla by ho zabít?” zeptal jsem se vrchní a vysvětlil jí, co se stalo.

Přemýšlela, neodpověděla hned.

„V té své nenávisti byla patologická… když ho tam přivezli, to byla náhoda, protože doktor měl mít ampulky v brašně, náhoda byla i v tom, že právě ona sloužila…”

„Mohla souhrnu náhod využít a rozhodnout se okamžitě.”

„To mohla,” souhlasila, „ale vy jste se ptal, jestli by to mohla udělat, jestli jsem dobře pochopila vaši otázku.”

80

Míchala lžičkou ve zbytku kávy.

„Člověka napadne ledacos, mohla to skutečně udělat s úmyslem zabít, ale na druhé straně to mohla být opravdu jenom náhoda… To vám může říct jenom ona a pochybuji, že jí to bez jejího přiznání dokážete.”

„Jsme v koncích,” konstatoval Rubeš, když jsme znovu probírali další možné postupy.

„Ještě jednou si promluvíme s Kazbundovou,” rozhodl jsem se. „Zkusíme to tentokrát jinak.”

„Co ještě chcete?” řekla unaveně mezi dveřmi.

Seděli jsme ve stejném pokoji na stejných místech. Nástěnné hodiny tikaly, obraz s vystrčenou rukou byl pořád na svém místě.

„Mluvili jsme s vaší bývalou kamarádkou, paní Kreuzmanovou. Dělá vrchní ve špitále.”

„Pomlouvala?”

„Ne. V žádném případě. Pokoušeli jsme se zjistit, proč jste Nechvátala tak moc nenáviděla.”

„Protože to byl darebák. Říkala jsem vám to.”

„Všichni ostatní o něm říkají, že to byl dobrý a čestný člověk.”

„Hajzl to byl, kurva špinavá. Rozvedl se se mnou, i když v kostele sliboval, že se mnou bude až do konce života, v těžkostech a trápení. Řekl mi, že se mnou nemůže žít, že jenom nenávidím a nedokážu se radovat. Nebylo taky z čeho a proč se radovat. To on se pořád jenom smál a žvanil, že život je krásný. Nic na tom není pravda. Život je jako ten obraz, co jste si ho tady minule prohlížel. Je to rekviem a přesně to je i život. Hloupá komedie, hloupá mše za někoho, třepotání se bez smyslu a naděje, od ničeho k ničemu.”

Přerývaně oddechovala, chvílemi lapala po dechu. V obličeji byla bílá a obě ruce měla v klíně položeny přesně tak, jako byla ta ruka na obraze. Dlaněmi vzhůru, prsty roztažené.

„Jestli mě chcete obvinit, tak to udělejte, jinak nemáme o čem spolu dále hovo

řit.”

„Udělali jsme všechno pro to, abychom se dostali věci na kloub,” řekl jsem paní Nechvátalové.

Jejich byt byl úplně jiný. Světlý, plný radosti a obyčejných lidských věcí.

„Na tuhle stěnu si Alois věšel památky z našich dovolených,” řekla Klára Nechvátalová. „To je z Řecka Zeus, bohové Olympu, to je ze Španělska…”

„Vyšetřování jsme uzavřeli,” řekl jsem.

Sklonila hlavu, dívala se do kávy a mlčky čekala.

„Nezavraždila ho, byla to nešťastná náhoda.”

Dlouho jsme se s Rubešem domlouvali, co Kláře Nechvátalové řekneme, a

pak jsme se dohodli, že jí nemůžeme říct, že nevíme, že to provést mohla, ale že nejsme schopni jí to dokázat.

„Nemáme právo ponechat pochybnosti v její duši,” řekl jsem Rubešovi a on souhlasil.

„Takže to byl jeho osud,” řekla tiše a oči se jí zalily slzami.

Obvodní soud vzal v úvahu, že posledním, kdo mohl odvrátit nebezpečí smrti, byl doktor Mandák. Odsoudil jej k trestu odnětí svobody na jeden rok. Zdravotní sestru Věru Kazbundovou odsoudil k podmíněnému trestu. Sedm měsíců na dva roky.

„Jestli to byla vražda, prošlo jí to perfektně,” řekl mi Rubeš, když jsme odchá

zeli ze soudní síně a zamířili na jedno točené.

81

„Nebyla,” řekl jsem, „a takhle o tom nemůžem uvažovat, jinak se zblázníme.

Když jsme jí to nedokázali, tak to neudělala a bašta. Možná si, Františku, myslíš, že Alois Nechvátal zemřel příliš brzy, že tady ještě mohl být. Asi máš pravdu, já si to myslím také a každý si to ve většině případů bude myslet o tom, koho měl rád, ať už ten člověk zemřel v jakémkoliv věku.”

„Byl to jeho osud,” řekl František.

„Ano. Jsou věci, které člověk může ve svém životě ovlivnit, může se dobře nebo špatně rozhodnout. Jsou ovšem věci, které neovlivní, kdyby se zbláznil. Myslím si, že správný pohled měl filozof Seneca, když řekl:

Nikdo neumírá příliš brzy, protože neměl žíti déle, než žil.”

OTČE NÁŠ…

Celou noc se převalovala na posteli a nemohla usnout. V hlavě se jí honily ty nejčernější myšlenky, strach jí svíral hrdlo a co chvíli ji polil studený pot. Slyšela, jak venku přebíhá pes, někde v nedalekém lese houkal sýček a do toho všeho pravidelný tikot nástěnných hodin, které odbíjely každou půlhodinu a celou. Když hodinový gong ohlásil třetí hodinu ranní, vstala a šla do vedlejšího pokoje, kde spal její mladší syn Josef.

„Josefe, kde je Tóna?”

Chvíli nemohl pochopit, o co jde, ale pak se přece jen probral.

„Nic mi neříkal, ale asi zůstal u Alice, kde by jinde byl. A nech mě spát, vždyť je noc.”

„Mám o něj strach, srdce mi svírá úzkost, jako kdyby byl po smrti. Měl v poledne přijít na oběd, ale nepřišel ani k večeři. Co když se mu něco stalo po cestě domů?”

Mladší syn se otočil na bok a otráveně zamumlal: „Vždyť jsou to jenom necelé dva kilometry lesem, co by se mu tak mohlo stát. Běžte si lehnout, však ráno uvidí

me.”

„Domů nepřišel,” řekla matka synovi, když zasedl k ranní kávě s krajícem chleba namazaným máslem.

„Byl u Alice a šel od ní přímo do práce,” odpověděl syn s plnými ústy.

„Ještě to nikdy neudělal. Zajdi k té slečně a zeptej se, jestli…”

„Budeme mu akorát dělat ostudu, vždyť je mu třicet. Odpoledne se vrátí z prá

ce a všechno bude v pořádku.”

„Viděla jsem ho mrtvýho,” řekla tiše. „Nemohu se zbavit pocitu, že s Tónou je zle.”

„O mě jste nikdy takový strach neměla. Za Alicí zajdu, ale vy se stejně nedoví

te, jestli byl u ní nebo ne.” Vzal si druhý krajíc a zapnul rádio.

„Vypni to,” vykřikla matka. Na bílé kuchyňské stěně visel velký černý kříž u ukřižovaným Kristem. Klekla si na prkennou podlahu, sepjala ruce a začala se modlit.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…”

Nebylo ještě ani osm hodin, když na sebe natáhla černé jednoduché šaty s lí

mečkem zapnutým až ke krku a sukní až po kotníky. Nazula šněrovací botky, které jí sloužily nejméně patnáct let, a s velkou starou hranatou kabelou v ruce se vydala na cestu. Stejně oblečená chodila Antonie Šnejdárková od podzimu do zimy, neděli co neděli, do nedaleké vesnice na mši svatou. Jenom v zimě přidala těžký zimník a na hlavu nasadila vlastnoručně upletenou čepici.

82

Matka Šnejdárková, vdova, která žila se svým mužem pět let, než ho jednou našli oběšeného na borovici kousek za chalupou, se vypravila hledat svého ztraceného syna.

„Ne, tady včera vůbec nebyl,” řekla Alice Šnebergová, dělnice z místní továrničky, kde se vyráběly knoflíky. „Zahlídla jsem ho krátce po dvanáctý. Jel po vaší cestě, myslela jsem, že na oběd.”

Šnejdárková zašla na pracoviště staršího syna do truhlárny zemědělského

družstva, poptala se několika známých, zaskočila na poštu za mladším synem, ale ten doručoval v okolních vesnicích. Nakonec zaklepala na místní faře, aby poprosila o radu pana faráře. Starý pán, přes svůj vysoký věk velice čilý, ji přivítal a trpělivě vyslechl její starosti a prosby.

„Musíte věřit v Pána našeho,” uklidňoval ji a slíbil, že se bude modlit, aby se Toník vrátil ve zdraví domů.

Šnejdárková po návratu prohledala celý dům a potom se vypravila do nedalekého lesa blízko jejich stavení a začala hledat svého syna tam. Prolézala houští, rokle, úvozy, vzala si s sebou jejich psa Punťu a stále ho vybízela, aby hledal svého pá

na.

„Tónu hledej, Tónu…”

Ve čtyři hodiny odpoledne její celodenní námaha byla korunována úspěchem.

Antonín Šnejdárek ležel na břiše v řídkém lesním porostu, asi třicet metrů od hlavní cesty, která spojovala jejich samotu s městysem. Poklekla u něj a obrátila ho na záda. Obličej i ruce měl potřísněny krví, ústa pevně semknutá, jazyk mezi zuby, vytřeštěné oči hleděly do nekonečna. V krku měl hlubokou bodnořeznou ránu. Kousek od hlavy ležel vojenský bodák, jehož nabroušená čepel byla potažena zaschlou krví. Dva metry od chodidel visel na malém smrčku černý francouzský baret. Šnejdárková nevydala ze sebe ani jediný sten, nářek nebo vzlyk. Stála a dívala se na mrtvé

ho syna, vojenský bajonet a černý baret. Pak pevně stiskla úzké rty a rozběhla se do chalupy. Vytáhla z kůlny vozík, rozložila prostěradlo a pospíchala zpátky do lesa.

Skoro tři hodiny jí trvalo, než naložila mrtvé tělo a dotáhla ho do stavení. Pak mrtvého syna přikryla ještě jedním prostěradlem, schovala bajonet a čepici na dno truhly do komory, sedla si a čekala, až se vrátí mladší syn, aby jí s bratrem pomohl. Už neměla dost sil ho dopravit dovnitř.

Vrátil se domů v devět večer a našel matku na dvorku, jak sedí u vozíku přikrytého bělostným prostěradlem.

„Zašel jsem k Alici, jestli tam včera Tóna nebyl. Prý ne,” řekl a nespouštěl oči z vozíku.

Mlčky sejmula prostěradlo. „Tady je tvůj bratr, pomoz mi s ním.”

Celou noc se vdova Šnejdárková starala o svého staršího syna. Pečlivě omyla celé tělo a pak ho oblékla do jeho nejlepších šatů. Bílou košili, vázanku… všechno jak se patří při vypravování zemřelého na jeho poslední cestu. Ráno zapálila u jeho hlavy dvě svíce a nařídila Josefovi:

„Zajdi k doktorovi, ať k nám přijede, a potom dojdi k panu faráři a objednej pohřeb.”

„On se sám…?” vykoktal.

„Řekni, že zemřel.” Podívala se na mladšího syna a potom její pohled sklouzl na postel, kde ležel její starší syn celý v černém, učesaný, umytý, s rukama sepjatý

ma na prsou a s biblí, jejíž pozlacený kříž v kožené vazbě probleskával do pološera parádní světnice.

„Včera mi zemřel syn,” řekla Šnejdárková starému doktorovi, když se pracně vysoukal z otlučené sanitky.

83

„Jak? Co se stalo?”

„Zemřel náhle a jak a proč, to už je jedno. Život mu nikdo nevrátí. Od vás chci napsat jenom úmrtní list.”

„Musím ho prohlédnout,” řekl, když uviděl tělo mrtvého Tóny ležet na posteli.

„To není třeba. Je mrtvý. Jemu se už pomoct nedá.”

„Jenže já musím, matko, napsat příčinu smrti. On se zabil sám?”

„Ne,” řekla tvrdě. „My jsme katolíci a Tóna by nic takového neudělal. Dobře věděl, že je to smrtelný hřích.”

„Tak co se stalo?”

„Byla to nešťastná náhoda.”

„Dobře, ale stejně ho chci vidět.”

Doktor Robertus prohlédl tělo zesnulého. „Bude se to muset vyšetřit, paní Šnejdárková. Podle zranění to skutečně může být nešťastná náhoda, ale také sebevražda nebo vražda. To ať rozhodne policie, jinak souhlas k pohřbu nemohu dát.”

„Zbytečně budete rušit jeho klid,” řekla vdova. „Stejně mu život už nikdo nevrá

tí.”

„A třeba by klidný nebyl a v hrobě by se obracel.”

„Co chcete dělat?”

„Uvědomím policii a doporučím pitvu. Ať si to rozhodne jejich lékař.”

„S tím nemohu souhlasit. Žádná pitva se dělat nebude a hotovo.”

„Obávám se, že váš souhlas nebudou potřebovat,” řekl doktor a měl se k odchodu.

„S tím případem jsou jenom problémy,” informoval mě místní policista Radim Klyprt, když jsme se s Rubešem rozhodli, že se na smrt mladého Antonína Šnejdárka podíváme trochu zblízka. „Pitva připouští všechny možnosti, Šnejdárková mlčí a nikdo ji do dnešního dne nepřinutil říct, kde vůbec syna našla. Co se skutečně stalo, bude betonově vědět farář, protože tomu se Šnejdárková určitě svěřila, ale ten nám nepomůže.”

„Neměl na těle jiná zranění?”

„Ne. Jenom to bodnutí do krku.”

„Vy jste místní,” řekl jsem Klyprtovi, „znáte každého v městečku jako své boty.

Kdyby se jednalo o vraždu, jaký by připadal v úvahu motiv?”

Klyprt se chvíli škrábal na zarostlé tváři. „Peníze, hodinky, nic se mu neztratilo… víte, docela dobře to mohla být i sebevražda a stará Šnejdárková to kryje, proto

že sebevražda je z jejího pohledu veliký hřích a sebevrahy nelze pohřbít na hřbitově.

Ona je náboženský fanatik, takže i tohle je možné.”

„Dobře, když sebevražda, tak jaký motiv by připadal v úvahu?”

„Hm,” vrčel Klyprt, „nějak mě nic nenapadá.” „Neměl s někým nějaké rozepře, hádku, nelezl někomu za ženou?”

„Prý se přátelil se Šnebergovou, to je jedna z místních krasavic, které jsou rychle a snadno k maní… jestli tam by byl zádrhel…?”

„Co vám vlastně vypověděl mladý Šnejdárek?” „Že nic neví, protože nebyl doma. Právě byl u té Šnebergové, když přišel domů, tak se teprve o smrti bratra dověděl.”

„No dobře. A co vypověděla Šnejdárková?” „Ta neříká vůbec nic, jenom to, že už mu stejně nepomůžeme.”

Seděli jsme v kuchyni vdovy Šnejdárkové, koukali na stará venkovská kamna s pecí, otlučený kredenc a mucholapku plnou přilepených much a snažili se přesvěd

čit hospodyni, aby nám všechno řekla tak, jak to opravdu bylo.

84

„Nic vám říkat nebudu,” řekla a dívala se mi přitom do očí. „Tóna je mrtvý a život mu nikdo nevrátí. Je dost na tom, že jste ho přes mou vůli nechali pitvat.”

„Doktorovi jste řekla, že je to nešťastná náhoda. Co když je to vražda a na zá

kladě vašeho mlčení pachatel zůstane nepotrestán?” řekl jsem vdově.

„Když to tak zůstane, pak to Bůh chtěl a všechno je v pořádku.”

„Jenže takový člověk musí být potrestán, jinak…”

„Potrestá ho Bůh, to nechtě na něm. Každý dostane, co si zaslouží.”

„Chtěl jsem říct, že takový člověk může připravit o život i dalšího. To si přece nevezmete na svědomí.”

„Já mám svědomí čisté. Pokud Bůh bude chtít, aby se všechno vysvětlilo, tak se to stane.”

„Kde jste Tónu našla?”

„Kde je nůž, kterým byl zraněn?”

Seděla s hlavou vzpřímenou a ani na jednu z mnoha položených otázek neodpověděla.

„Pokud to byla vražda,” řekl po nějaké chvíli Rubeš, „a nechcete mluvit, tak můžete mít jenom jediný důvod vrahem byl váš druhý syn Josef.”

„Ne!” vykřikla hněvivě. „Josef měl svého bratra rád, nic takového by nikdy neudělal.”

„Dobře,” řekl jsem, „když s námi nechcete spolupracovat, tak se obrátíme na vašeho syna. Snad nám toho poví víc.”

Posadili jsme Josefa Šnejdárka v jedné ze dvou místností místní policejní stanice a vsadili na kartu, že pozůstalí Šnejdárkovi vědí víc, než chtějí přiznat. Když stará Šnejdárková byla tvrdá jako křemen, zbyl nám jenom její mladší syn Josef. Doru

čovatel místní pošty, vytáhlý, skoro hubený pětadvacetiletý mladík s krátkým ježkem tvrdých nepoddajných vlasů a tváří plnou uhru. Kouřil jednu cigaretu za druhou a ruce se mu klepaly jako sedmdesátiletému starci po třetím záchvatu mrtvice.

„Kdy jste viděl svého bratra naposledy?” začal Rubeš sérii otázek.

„Já… já…”

„Musíte odpovídat přesně, nespěchejte, času máme dost.”

„Kam se poděl nůž, kterým byl Tóna zraněn?”

„Já ho neviděl.”

„Ale Tónu jste viděl.”

„Toho ano.”

„Kde jste ho viděl?”

„Když jsem přišel domů, byl na vozejku… ne, chci říct na posteli, pomáhal jsem matce.”

„Vy jste byl u slečny Šnebergové a vrátil jste se později. Se slečnou se přátelil i Tóna komu z vás dala přednost?”

„Mně! Mně dala přednost. Tóna byl nemluvný, nebyla s ním žádná zábava.”

„Když jste Tónu nesli z vozejku, držel jste ho za ruce, nebo za nohy?”

„Držel jsem ho pod ramenama… vlastně ne. Když jsem přišel, ležel už na posteli a matka ho omývala.”

„Kde jste byl ten den, když váš bratr nepřišel domů?”

„V práci, kde bych byl.”

„Celý den jste bratra nepotkal?”

„Ne!“

„Napište nám přesně za celý den, kde jste v jaké době byl.”

Smolil to písmo a já mlčky přemýšlel. Musíme zjistit, kdo Tónu viděl naposledy, motiv vraždy nebo sebevraždy… musíme…

85

„Měl jste svého bratra rád?”

„Samozřejmě,” vykřikl Josef, „byl to přece můj bratr.”

„V jedenáct hodin jste byl v sousední vesnici, je vzdálená asi tak <tři čtyři kilometry. Je to tak?”

„Vždyť jsem vám to napsal.”

„Pak jste se vracel na poštu, tam jste byl kolem jedné.”

„Všechno máte napsané co chcete ještě vědět?”

„Zabil jste ho?”

„Ne,” odsekl a díval se mi d©.tJčL,Stejně jako jeho matka.

Ubytovali jsme se v místním hostinci, kterýnesl honosný název hotel a měl k dispozici tři pokoje. Skříň, vrzající postel s prolomenou drátěnkou, umyvadlo a WC na chodbě. Druhý den po hodně podprůměrné snídani jsme vyrazili do terénu.

Alice Šnebergová byla poněkud rozkynutá odbarvená pětatřicátnice, která s muži měla již své zkušenosti a nedomnívala se, že by měla něco tajit nebo si dokonce hrát na upejpavou citlivku.

„Znám je oba. Zpočátku chodil Tóna i Josef, ale když mi Tóna řekl, že by si mě vzal, tak jsem Josefa odmítla. To by se přece nehodilo, abych laškovala i s nastávají

cím švagrem. Jo, Tónu jsem naposledy viděla v úterý… našli ho ve středu, takže v úterý krátce před dvanáctou. Jel na kole po jejich cestě asi na oběd. Ne, nemyslím si, že by měl někdo důvod Tónovi ublížit. Byl to takový nemluva, ale dobrák, mouše by neublížil.”

„Vy jste Josefovi řekla, že už nic mezi vámi nebude?”

„No samo. Asi tak před deseti čtrnácti dny.”

„V ten den, co se našel Tóna, za vámi Josef byl. O čem jste mluvili?”

„Ale zase do mě hučel, že…”

Zapálila si cigaretu a pak najednou řekla. „Vlastně mě přemlouval, že to Tónovi vadit nebude.”

„Zkrátka on chtěl souložit. Je to tak?” zkrátil kličkování Rubeš.

„Je,” přiznala.

„No a jak to dopadlo?”

„Řekla jsem mu, že je to už naposled, že potom bude utrum.”

„Mám zajímavou informaci,” řekl nám tentýž den večer policista Klyprt. „Ve vedlejší vesnici žije nějaký Bohouš Hořejšek, říkají mu Boba. On dělá toho… no pojízdnýho bejka, vlastně inseminátora a prý se nechal u nich ve vsi v hospodě slyšet, že viděl mezi polednem Josefa, jak upaluje zkratkou na kole k jejich samotě.”

Hořejšek nám sice všechno potvrdil, ale nebyl si vůbec jistý, že se jednalo o Josefa. Byl to kulaťoučký vařbuchta s umaštěným mysliveckým kloboukem, s kterým chodil nejspíš i do postele.

„Někdo tam na kole jel, ale jestli to byl Josef, to nemohu tak s jistotou…”

„Víte co, napíšete dopis a pošleme ho přes místní poštu. Adresa bude znít

Josef Šnejdárek…”

„A co tam jako mám napsat?”

„Že jste ho viděl, aby se přišel domluvit, nebo že to ohlásíte Klyprtovi.”

„No a kam ho mám pozvat?”

„Do vašeho bytu. Bydlíte přece sám?”

„Tak dobře,” souhlasil, „ale nesmím z toho mít žádnou polízanici.”

„My budem nablízku,” ujistil jsem Bobu Hořejška a pak jsem mu trpělivě začal vysvětlovat plán.

„Myslíte, že na to skočí?” zeptal se vyjeveně. „Je to přece bouda.”

„Je,” připustil jsem, „ale my si myslíme, že na toho pravého.”

86

Venku už byla tma jako v pytli, když na nízké okno Horejskova zanedbaného stavení někdo zaklepal. Hořejšek seděl za stolem v upatlané kuchyni a přepisoval vý

kazy svých inseminačních aktivit. Já byl ve světnici a Rubeš měl zaujmout místo za dveřmi do kuchyně.

„Kdo je?” křiknul Hořejšek.

„Josef,” ozvalo se tlumeně za oknem.

„Jdu ti otevřít.”

Posadil ho na místo, které jsme mu určili, a sám se uklidil za stůl, aby byl z dosahu.

„Tak povídej, co chceš?”

„Dostal jsem tvůj dopis. Jak to myslíš?”

„Jel jsi z naší vesnice. Zkratkou. Dobře jsem tě viděl.”

„A co má bejt? Co tím chceš říct?”

„Nic. Jenom, že jsem tě viděl. Že ses mohl s Tónou potkat, ale to je mi jedno.

To je vaše věc.”

„Tak vo co ti jde?”

„Dáš mi deset tisíc a já to nikomu nepovím. Bude to jenom mezi námi.”

„A proč bych ti měl dát ty peníze?”

„No… kdybych jim řekl, kde jsem tě viděl, a kdybych jim řekl, že jste se s Tó

nou nepohodli kvůli Alici… já myslím, že by je to velice zajímalo.”

„Nemáš žádný důkaz. Tóna se zabil doma, matka to nechce prozradit, proto mlčí.”

„No jak myslíš, ale Alice stejně o tebe nestojí. Prý seš v posteli k ničemu. Tak

že, já to budu muset hlásit, je to holt má občanská povinnost.”

„Ty už hlásit nebudeš nikomu nic,” rozeřval se Josef a najednou se mu jako zázrakem v ruce objevil velký kuchyňský nůž, který měl schovaný v rukávě.

„Pomoc,” zaječel Boba Hořejšek a velice ochotně všechno ostatní už nechal na nás. Moment překvapení byl dokonalý. Ještě tu noc se Josef Šnejdárek přiznal k vraždě svého bratra Antonína.

„Byla by si ho vzala a Tóna mi nechtěl ustoupit. Prý jsem pro ni moc mladej, jenže já bez ní nemůžu bejt… matka nás určitě slyšela, mockrát jsme se kvůli ní há

dali. Když našla Tónu, musí mít i bodák a baret, který jsem tam ztratil…”

Baret i bodák, kterým probodl Josef svého bratra v mylné naději, že si tím otevře cestu k ženě, která mu tak zachutnala, ležel ve skříni v komoře… Byla to jeho první a na příštích dvacet let i poslední žena.

Matka Šnejdárková zůstala tvrdá až do konce procesu, slovo nikomu neřekla, ani slza se v jejím oku nezaleskla. Snad jenom místní pan děkan věděl, že od začátku znala vraha, ale že nemohla svého mladšího syna udat ani veřejně připustit, že Tóna spáchal sebevraždu.

Sama řekla, že se stane tak, jak Bůh bude chtít, jenže člověk nemůže založit ruce v bok a čekat, jak se Bůh rozhodne. Vražda není jenom záležitost mezi člově

kem a Bohem, ale je to především věc lidí. Vraždil člověk a Člověk by měl také trestat. Co bude po smrti, to je úplně jiná dimenze.

87

BEZ MOTIVU?

Ukryl se do křoví v parku a čekal. Oči upíral na vchod do vinárny a instinktivně je přivíral při změně světla neonu. Potil se strachem, který ho úplně ovládl, a zároveň se bál, aby ho nikdo nezahlédl. Dva měsíce ji nenápadně sledoval a promýšlel každý detail, každou maličkost do nejmenších podrobností.

„Dnes jí to odvedu,” šeptal si horečně. „Udělám jednou provždy konec nejistotě, pokořování a ponižování.”

Zaplavil ho pocit hnusu a nenávisti. Zajel rukou do kapsy a nahmatal pažbu pistole. Pevně ji sevřel a celý se rozklepal.

Ta větší, s mahagonovým přelivem krátce střižených vlasů, shodila bílý kabát raglánového střihu, počkala, až šatnářka pověsila kabát její přítelkyni, vzala oba lístky a zastrčila je do kabelky.

Zasedly k rohovému stolu omšelé vinárny, která pamatovala v době své největší slávy bohatou společnost pražské smetánky. Když přinesl prkenně se pohybují

cí číšník dvě kávy a lahvičku bílého, zeptala se hnědovláska na telefon.

„Bohužel, milostivá, je opět porouchán, ale doporučuji budku přes ulici. Je to jen kousek.” Vypily kávu, pak sedmičku bílého a rozhodly se, že si dají ještě jednu.

„Musím zavolat matce,” řekla hnědovláska. „Dej mi lístek od šatny, hned jsem zpátky.”

Paní šatnářka, starší kulaťoučká babi s pohledem dobromyslného jezevčíka, jí podala bílý raglán.

„To není můj,” řekla hnědovláska. „To je kolegyně, můj je ten černý.”

„A to zas ne, paničko,” řekla šatnářka a dobromyslný pohled jezevčíka vystří

dal studený pohled dobrmana. „Dala jste mi lístek na bílý kabát, tak jej dostanete a hotovo.”

„No dobře,” řekla s úsměvem a oblékla si bílý kabát. „Vždyť jdu jenom telefonovat, hned jsem zpátky.”

Ležela na chodníku před parkem, asi pět metrů od telefonní budky. Pravou nohu přehozenou přes levou, módní černé punčochy a bílý převlečník se zvednutým límcem. Levou rukou jako by přidržovala kabelku zavěšenou na rameni, hlavu mírně vlevo, oči dokořán. Nebyl v nich ani strach, ani bolest. Jen prázdnota širých pustin, prázdnota těch, kteří odešli ze světa náhle a neměli čas se bát a trpět. Vrah jí nedal nejmenší šanci. Zabil ji zákeřně, jedinou ranou do týla.

„Nebyla oloupena,” řekl kolega Rubeš. „Potěš nás pánbů, jestli je to nějaký maniak, který si ji vybral jen tak.”

„Myslíš bez motivu?” řekl jsem a opatrně jí stáhl kabelku z ramene. Byla to pěkná kabelka, žádná laciná imitace.

„Marie Nová, za svobodna Raková, třicet šest let,” přečetl jsem v průkazu.

Bydliště, zaměstnavatel, jedno dítě. Byla rozvedená. Zastrčil jsem průkaz do kapsy.

Marie Nová už ho nepotřebovala, průkazy jsou jenom pro živé, ne pro toho, koho potká, byť i na poplivaném chodníku, smrt.

Nechal jsem velkoryse piplavou práci kolegovi a sám jsem zamířil do nedaleké vinárny. Co kdyby šla právě odtud?

Malá kulatá šatnářka mne přejela očima shora dolů a znova se vrátila k mé tváři. Přímo jsem cítil teplo rentgenových paprsků, jak odhalují mé nitro. Nezklamala.

„Ano. Hnědovlasá, červené šaty v pase stažené, a copak že se ptáte…?” Musel jsem se v duchu usmát, ale bohužel, nebyl čas.

„No byla tu, vždyť to povídám. Asi tak před hodinou si odskočila, že prý hned přijde. Jo…!” Pohrdavě se usmála. „Chtěla si vzít jiný kabát, ale tyhle fígle já znám.

Co by mi řekla tu druhá?”

88

Ta druhá seděla u baru a nechala se hostit starším seladonem, jehož pestrobarevná vázanka už na dálku upoutala moji pozornost. Ta barevná extáze mu zřejmě nevadila v úporné konzumaci koňaku. Při bližším pohledu mi bylo jasné, že na nějakého toho panáka nekouká.

„Co vy jste její?” chtěl stále vědět. „Manžel nebo co…?”

Jarmila Buzková byla fešanda a věděla o tom. Můj odznak kriminální služby jí způsobil stejnou radost jako moucha v polévce kolegyně z kanceláře, kterou nemá ráda. Bezostyšně se zasmála a zároveň se podívala na hodinky. Dala mi jasně najevo, že nehodlá marnit čas s nějakým nýmandem. Byla povýšená, ironická a projevovala stejnou ochotu a nadšení jako řada našich spoluobčanů k práci. Vůbec to nešlo jako po másle a nakonec mi nezbylo nic jiného než říci pravdu.

„Vaše kolegyně je mrtvá,” řekl jsem. Zaujalo ji to stejně, jako kdybych tvrdil, že mne pálí žáha.

„Nechte si ty ubohý vtipy.” Když jsem jí ukázal průkaz Marie Nové, znejistěla a souhlasila s tím, že se půjde přesvědčit. Černý kabát, který jí dávala šatnářka, odmítla.

„Není můj. Buďte tak laskavá, můj je ten bílý.”

„Váš kabát má Nová,” řekl jsem. „Nechtěla se vracet pro druhý lístek.”

Když se na mrtvou podívala, vytřeštila oči a její sebevědomý výraz zmizel.

„Co se jí stalo?” Hlas se jí chvěl. Ani stopy po dřívější ironii.

„Byla zastřelena,” řekl jsem. „Zezadu. Umřela okamžitě.” Zavrtěla nevěřícně hlavou. „Zastřelena? To je strašný, ale proč…?”

Kamil Nový nedal ani v nejmenším najevo nějaké překvapení. Klidně nás pozval do bytu a trpělivě čekal, až mu sdělíme účel návštěvy. Zpráva o smrti jeho bývalé ženy se ho nemile dotkla. Netvářil se zdrceně, ale v jeho hlase a chování byla zřejmá účast a soucit.

„Chudák holka, tohle si vůbec nezasloužila.”

Je to komedie, nebo to myslí vážně? vrtalo mi hlavou. Manželé, kteří se rozvedli. Žádost podávala ona. Většinou zůstává na duši stín nenávisti, opovržení nebo alespoň lhostejnosti.

„Zavinila to Buzková,” řekl a trochu rozpačitě se usmál. „Párkrát u nás byla a pak jednou přišla, když tu Marie nebyla, no a já jsem se s ní vyspal, jenže ona Marii všechno řekla. Hned druhý den…” Podíval se mi do očí. Chtěl zjistit, jestli se směju.

Nesmál jsem se. Nemyslím, že by bylo čemu. „Marie pak přišla s rozvodem a trvala na něm. Nebylo to z její hlavy. Kolikrát mne napadlo, že Bůžkové hlavně vadil náš vztah, ona nějak nemohla vystát lidi, kteří byli šťastní nebo alespoň spokojení.” Promnul si pravou rukou oči. „Nalítl jsem jí, nenapadlo mě, že by to mohla být taková mrcha.” Alibi neměl, ale také se ho nijak nesnažil získat.

„Proč bych to dělal?” řekl a potřásl udiveně hlavou. „Zabít mámu vlastního dí

těte? To snad nemyslíte vážně.”

Byla to zlá, panovačná žena, která nikomu nic neodpouštěla. Seděla rovně na židli, neopírala se o opěradlo a vůbec se nesnažila zakrýt nepřátelství a opovržení.

Byla studená, ani stopy po nějaké lítosti nad smrtí přítelkyně.

„Děláte na mne dojem, že smrt Marie Nové je vám lhostejná,” řekl jsem. „Neměla milence, v práci všechno v pořádku, prostě nám stále chybí motiv a já jsem doufal, že nám pomůžete.”

„Motiv je jasný každému, kdo jen trochu myslí,” řekla ironicky. „Udělal to její bývalý manžel, nikdo jiný by neměl důvod.”

„Kamil Nový?” řekl jsem. „Neberte to osobně, říká se, že vy jste byla příčinou rozvodu.” Pohrdavě cukla tváří a nesnížila se k odpovědi.

89

„Říká se, že jste s ním spala,” vložil se do toho Rubeš.

„Co si to dovolujete!” Byla v tom zášť a nenávist. „Vždyť je to nicka, přitroublej opravář bez rozhledu a inteligence. To už bych se mohla zahodit s každým.” Obrátila se ke mně. „Pokud s tím okamžitě nepřestanete, budu si stěžovat.”

„Co ten váš kabát?” obrátil jsem její pozornost jiným směrem. „Kde jste ho koupila?” Útrpně se usmála

„Je z dovozu. Přivezl mi ho můj manžel.”

„Bývalý,” řekl Rubeš. „Jste přece rozvedená, ne?”

„Ano. Když jste najednou tak přesný, tak bývalý,” odpověděla Rubešovi, ale dívala se stále na mne. Můj kolega jí šel se svými dotazy a připomínkami evidentně na nervy.

„Proč jste se vlastně rozvedli?” zeptal jsem se nevinně. Vylítla, jako když ji ně

kdo špendlíkem píchne.

„Do toho vám nic není a vůbec,” jak to souvisí s Novou?”

„Váš bývalý manžel zůstal v zahraničí, když se provalila ta úplatkářská aféra,”

řekl Rubeš. Otočila se k němu. Zelené oči jí jiskřily hněvem. Kdyby pohled zabíjel, byl by můj stodvacetikilový kolega okamžitě v pánu.

„Inženýr Buzek měl v podniku slušné postavení,” pokračoval flegmaticky. „Kariéra, ambice a pak najednou pád. Odsouzen v nepřítomnosti. Ale stejně vás nejvíce dožralo, když se s vámi po dvou letech rozvedl. To jste mu nikdy neodpustila.”

„Nebudu tady,” řekla. „Nemusím poslouchat takové policajtské kydy, které mě urážejí. Vy ubohej …” Nános kultivovaného a ovládaného projevu naráz opadal.

„Ovládejte se,” řekl jsem mírně. „Vždyť kolega neřekl žádnou nepravdu, ale vraťme se k tomu kabátu.”

„To vás nenapadá nic jiného než se vyptávat na kabát?” Zvedla oči výmluvně do stropu.

„Nejsem tak chytrý.a pohotový jako vy,” řekl jsem omluvně, „ale co když se vrah jenom zmýlil, právě kvůli tomu kabátu.” Strnula. Její pohled na chvíli znejistěl.

„Nesmysl. Jaký by měl důvod?” Rychle získala ztracenou jistotu. „No, jaký by měl důvod?”

„Nevím. Doufal jsem, že nám pomůžete, ale chci vás varovat. Jestli čekal na vás, tak se vrátí. Už jednou zvedl zbraň, podruhé se rozmýšlet nebude.”

„Povídačky, které na mě neplatí. Nemám co říct.”

„Měli jsme jí přece jen říci, že víme o penězích, které chodí každý měsíc na její účet,” řekl Rubeš, když odešla. Zavrtěl jsem nesouhlasně hlavou.

„Je tvrdá jako křemen, u té nemůžeme čekat, že se jen tak přizná k mece—

nášovi, který jí každý měsíc posílá poštou zaokrouhlenou částku a vymýšlí si falešná jména a adresy odesílatelů. Mohla by ho varovat a zmizel by navždy. Na druhé straně, nemusí*to mít s celou záležitostí nic společného, ale je to naše jediná stopa. Nemůžeme se jí přece jen tak vzdát.”

Když Jarmila Buzková dostala ze spořitelny výpis ze sporožirového účtu, s údivem konstatovala, že není zaznamenán žádný vklad.

„Tak…,” zasyčela a sáhla po telefonu. Ten, kdo to vzal na druhé straně, neměl nárok něco říkat. Musel poslouchat. Okamžitě a bezpodmínečně. Dýchala vzrušením a zalykala se hněvem.

„Ty hajzle, tohle ti jen tak neprojde. Pojistila jsem se, kdyby tě snad jednou zase něco takového napadlo. Zítra v pět ve vinárně! Budeš solit, to si piš, že budeš solit.”

Od vraždy Marie Nové uběhl týden a Jarmila Buzková opět seděla ve stejné vinárně, na stejném místě. Stejný vrchní přinesl kávu a koňak, jenom fešák s pestro90

barevnou kravatou nebyl na svém místě u baru. Patrně nasával někde jinde a přes skleničku alkoholu zpytoval svět.

Objevil se ve dveřích zcela nečekaně. Vysoký, štíhlý, v obleku, který mu bezvadně padl. Zamířil přímo k Buzkové, pozdravil úklonou, posadil se a poslouchal.

Když skončila, dopila koňak a s převahou kobry, která uštkla a je si vědoma síly své

ho jedu, odešla. Elegán dlouho nehybně seděl s očima upřenýma nepřítomně před sebe. Pak si objednal vodku a okamžitě ji do sebe hodil.

Druhý den ve dvě hodiny odpoledne zašel do spořitelny, vyzvedl 10 000 korun a šel na poštu. Vyplnil stvrzenku a odstřižek uschoval v peněžence.

Seděl na stejné židli jako před několika dny Jarmila Buzková a marně se bránil před panikou, která se ho zmocňovala.

„Ne, nic nevědí, není to možné. Musím vydržet, musím…” Pak uviděl poštovní poukázku, kterou před malou chvílí podával. Příjemce Jarmila Buzková, odesilatel

neznámý muž s falešnou adresou. Nebyl to chlap, nebyl to ani bojovník. Po tváři mu stékaly krůpěje potu. Potil se stejně intenzívně jako tehdy, když čekal v parku na svou příležitost. Pak se přestal ovládat, celý se rozklepal a nebyl s to třes překonat.

„Vydírala mě,” řekl, když se trochu uklidnil. „Jel jsem v tom s jejím mužem, a když to prasklo, nepodařilo se mi zničit všechny doklady. Ty hlavní má ona. Začala je používat, teprve když se Buzek nechal rozvést. Mstila se, je to krutá zmije, která si hojila komplex. Zmýlil mě ten kabát. Chtěl jsem jí vzít kabelku, aby to vypadalo na loupež, ale když jsem ji obrátil, tak jsem poznal, že to není ona.” Zavřel oči a zůstal nehybně sedět.

Error in objecto in persona, omyl v předmětu útoku, který stál Marii Novou život. Záměna lístku od šatny. Omyl, náhoda? Nebo Buzková postřehla, že je sledová

na, a nastrčila svou přítelkyni úmyslně? To soud Jarmile Bůžkové neprokázal, i když ji odsoudil na tři roky. Po celé soudní jednání seděla vzpřímeně, s hlavou vztyčenou, a když uslyšela rozsudek, ironicky se usmála, na rozdíl od inženýra Hanáka, který se nad svými čtrnácti lety srdceryvně rozplakal.

ZMÝLENA PLATÍ

„Pane primáři, potřeboval bych zítra volno,” řekl mladý doktor svému nadřízenému, který seděl za pracovním stolem a podepisoval stoh protokolů.

„Zítra přece pitváte,” odpověděl oslovený, aniž by zvedl hlavu.

„Jenže můj kamarád ze školy se v sobotu žení a je to až na druhém konci republiky. Víte, já bych rád na té svatbě byl.”

Tohle za mého mládí nebylo, pomyslel si primář. Tenkrát by mě vůbec nenapadlo s takovou žádostí za starým Lojdou jít. Nejspíš by si myslel, že jsem se zbláznil.

„Kdo to vezme za vás?”

Doktor přešlápl. „No… já… víte, pane primáři…”

„Nemáte nikoho a chcete to ušít na mě, že je to tak?”

„Chtěl jsem vás požádat, je to mladá žena, léčila se na srdce, tam se nedají očekávat komplikace.”

Primář zvedl hlavu. Přes obličej mu přelétl stín nevole. „Komplikace mohou být vždycky a nejspíš jsou tam, kde je vůbec nečekáte. Tohle je trochu přímočaré uvažování.”

„Promiňte, nechtěl jsem nic zjednodušovat.”

„No dobře, já to za vás vezmu, ale příště bude řada na vás.”

91

„Spolehněte se, pane primáři.”

„Jo, spolehnout se,” brumlal si šéf patologie, když osaměl, ale na tváři se mu objevil úsměv. Přes svá léta ještě nezapomněl, že býval také mladý.

„Tak se do toho dáme, paní Hájková,” řekl primář letité zapisovatelce a natáhl si rukavice. „Arnošt tady ještě není?”

„Šel si zakouřit, prý než provedete zevní ohledání.”

Paní Hájková byla boubelatá dáma, která pracovala v Ústavu soudního lékař

ství skoro třicet let. Jenom o pět let méně než primář.

„Tak pište,” řekl doktor a začal diktovat: „Jedná se o ženu ve stáří,” podíval se do dokladů, „třicet dva let, cirka sto šedesát pět až sto sedmdesát centimetrů vysokou, tělesná hmotnost asi šedesát kilogramů…”

Začal u hlavy a postupně prohlížel jednu část těla za druhou. Všímal si kdejaké maličkosti, byť to bylo jenom škrábnutí nebo ranka po vpichu injekční jehly. Když se dostal k chodidlu pravé nohy, najednou zmlkl, sklonil se a něco si dlouze prohlížel.

„Jaká je diagnóza?” zeptal se zapisovatelky, která seděla jako puťka a ani nepípla, protože dobře za ta léta věděla, že pan primář našel něco, co se mu nelíbí, že přemýšlí, uvažuje a nikdo ho nesmí v takovém okamžiku vyrušovat.

„Selhání srdeční činnosti.”

„Hm,” zahučel a šel se podívat. „Stalo se to ve vaně,” komentoval zápis. „Tak to teda ne, s tímhle na mě nechoďte, na to jsem příliš starý.” Znova se vrátil k mrtvé

mu tělu a opět se zaměřil na chodidlo pravé nohy. „To by snad zbaštil náš svateb

čan,” bručel nespokojeně. Malá, docela nepatrná ranka na bříšku palce ho přímo fascinovala.

„To je přece elektrický proud, jak k tomu mohla ve vaně přijít?” Nespokojeně vrčel něco, čemu nebylo rozumět, jenom slovo komplikace bylo zřetelné.

„Že prý nebudou,” řekl zapisovatelce, které říkal křestním jménem. Měla porozumění pro jeho kusé poznámky. Nikdy je nevysvětloval a naopak požadoval, aby každý okamžitě věděl, o čem je řeč. Pomalu odcházel z pitevny. Vysoký, trochu shrbený. To tíha let mu zakulatila záda a pomalu ho tlačila k zemi. Těsně přede dveřmi se otočil a řekl Hájkové:

„Ono to bude asi všechno jinak. Jdu volat policajty. Pokračovat budeme, až přijedou, ale to už bude pitva soudní. Dejte to do zápisu.”

V této chvíli jsem seděl ve své kanceláři a diktoval Jarmilce závěrečnou zprá

vu o činnosti jednoho pasáka. Byl pátek, vypadalo to na klidný den a já si myslel, že tu úředničinu konečně dneska vyřídím. Myslel jsem si to ještě pět minut. Pak zazvonil telefon a ozval se hlas starého primáře.

„Viděl jsi sám,” řekl mi primář po ukončení pitvy. „Příčinou smrti není selhání srdeční činnosti, ale elektrický proud. Zjistit vraha asi nebude příliš těžké, vid?”

„Jo. Truchlící pozůstalí, kdo jiný by mohl… Jenom ještě zbývá zjistit jak a proč.”

Sedl jsem do auta a zamířil na místní oddělení policie, která se úmrtím dvaatřicetileté Barbory Davidové zabývala nebo zabývat měla. Byla to stará budova, kterou se marně snažili opravovat. Zub času tady zcela ovládl pole a nedal se zastavit.

Hned dole u dozorčího jsem zaznamenal zvláštní pach policejních služeben, který se skládá z potu, kouře a pachu různých vandráků a lehkých slečen. Je to vo

ňavka

0 dvaceti příměsích a je cítit v každé policajtské budově,

I kdyby to byla novostavba. Do tří měsíců tam pach vypětí, úzkosti a stresu je a nedá se vystrnadit.

92

„Davidová…,” rozpomínal se pomalu vrchní inspektor. „Je to už pár dní, tady je tempo, že nás nějaká maličkost hned tak nevyhecuje… jo, ta mladá holka. Srdce.

Vlezla do vany a přehnala to s horkou vodou. Nic pro nás, prostě nic… nebo jste snad na něco kápli, co nám uteklo?” Byl opatrný a podezíravý, žmoulal cigaretu a čekal, co ze mě vypadne.

„Chtěl bych se na to znovu podívat. Kdo na tom dělal?”

Zavětřil. Podezíravost v očích se prohloubila. „My tady makáme poctivě, o co jde, snad to není tajnost?”

Zasmál jsem se. „Slyšíte trávu růst. Tak kdo?”

„Anonym,” vysvětlil si moji zdrženlivost. „Někomu se to nezdá a vy jste přišel přešetřit náš postup.”

„Ano,” přiznal jsem barvu. „Někomu se to opravdu nezdá, takže se na věc malinko podíváme.”

Nevěřil mi ani slovo, ale dál už se nevyptával a předvolal mladého kluka, kterému snad ještě ani nezačaly růst vousy.

„Nic jsem tam nenašel,” bránil se okamžitě, když zjistil, oč mi běží. „Jinak bych to dal do zápisu.”

„To je samozřejmé. Já chci jen vědět, jak to probíhalo. Proč jsi tam jel?”

„Přišlo oznámení telefonem, dozorčí mě tam poslal.”

„Kdo oznámení udělal?”

„To nevím.”

„Já to zjistím,” řekl inspektor a zvedl telefon. „Otec té mrtvé,” řekl, když položil sluchátko. „Jan David.”

„Když jsi tam přišel, jak to u Davidů vypadalo?”

„Už tam byl lékař. Řekl mi příčinu smrti, tak jsem byl přesvědčen, že je všechno v pořádku.”

„Co rodiče, jak se chovali?”

„Davidová hlasitě naříkala, David seděl v rohu obýváku, tekly mu slzy a lámal si ruce. Ani jeden z nich nebyl schopen něco říct.”

„Mluvil jsi s nima vůbec?”

„Ne. Neviděl jsem důvod, nebylo o čem.”

„Co mrtvá, byla ve vaně?”

„Ne. Na gauči v obýváku. Byla přikrytá prostěradlem.”

„Prohlížel ji lékař. Byls u toho?”

„Ne. Když jsem přijel, už vyplňoval úmrtní list. Uvažoval, jestli má napsat žá

dost o provedení zdravotní pitvy, ale pak řekl je to kardiačka, tak pro jistotu ano.”

Nabídl jsem mu cigaretu. „Znáš Davidovy?”

„Oba jsou v penzi. On asi tak rok dva, ona brala invalidní důchod dlouho.”

„Dcera?”

„Bydlela někde ve městě. Prý byla vdaná, tu jsem neznal. S rodičema nebydlela, to vím určitě.”

„Nevzpomínáš si na nic, co tě upoutalo?”

„Když přijeli havrani, tak starý David najednou vyskočil a řekl, že musí dceru obléct, že ji takhle nepustí. Natáhl jí pyžamo a brečel u toho a kňučel, jako když umí

rá starý pes.”

„Vezmi s sebou partu a přijeď za mnou na místní oddělení do( Kaprové,” řekl jsem Rubešovi do telefonu.

„Ty si umíš vymýšlet. To ti nevadí, že je pátek odpoledne?”

93

„Vadí, to mi teda opravdu vadí, ale nevíš, jak to zařídit jinak? Jo, a zastav se na zastupitelství za doktorem Peštou, dá ti povolení k domovní prohlídce. Už jsem mu volal, ví o tom.”

Vilka manželů Davidových nevypadala špatně, ale nebyla to taková krasavice, která by neunesla sem tam nějakou úpravu fazóny. Velká zahrada, pár záhonů, ně

kolik vzrostlých ovocných stromů. Napočítal jsem tři budky pro ptáčky.

Prošli jsme brankou a pomalu šlapali ke dveřím.

„Podívej se, jsou za záclonou,” řekl mi Rubeš, který měl oči jako ostříž. „Oba dva.”

Staří lidi a jeden z nich zavraždí vlastní dceru. Jeden? Proč ne oba, prolítlo mi hlavou. Nebo to byla náhoda?

„Kdy začne prohlídka?” zeptal se mě technik a bezděky mrknul na hodinky.

„Hned jak vám řeknu, zatím si dejte pohov.” Domek s pospravovaným kabá

tem i střechou. Z boku schodiště vedoucí do zvýšeného přízemí, dole garáž, kotelna, sklep. Znova jsem se podíval do okna. Stáli tam oba, ani jeden z nich se nepohnul a dívali se na nás. Moc by mě zajímalo, co se honí v hlavě každého z nich.

Anežce Davidové bylo třiapadesát a vypadala na pětašedesát, možná i o něco víc. Hubený, vrásčitý obličej, těkavé neklidné oči, řídké šedivé vlasy.

Zavedla nás do obývacího pokoje a rozpačitě zůstala před námi stát. David zůstal u záclony a teprve s naším příchodem se k nám obrátil čelem. Malý muž, necelých sto sedmdesát. Měl na sobě župan v pase převázaný šňůrou na uzel a ruce mu volně, tak nějak ochable visely podél těla. Nepozdravil ani neodpověděl na pozdrav, jenom stál a koukal na nás.

„Potkalo nás neštěstí,” řekla Davidová. „Jediná dcera a…” Najednou nemohla najít vhodné slovo.

„Přijměte naši upřímnou soustrast,” řekl jsem a podal jí ruku. Byla vlhká studeným, lepkavým potem. Popošel jsem pár kroků a nabídl pravici pánovi domu. Chvíli na mě lhostejně koukal a pak ji přijal, ale tak nějak mdle, nezúčastněně, jakoby bez vůle a citu.

„Dříve, než to uzavřeme, je nutné si některé okolnosti vysvětlit,” kousnul jsem do kyselého jablka.

„Ale proč?” reagovala Davidová. „Selhání srdce, říkal doktor… nebo snad…?”

„Neposadíme se?”

„Pojď k nám, táto,” poručila Davidovi. Ten několikrát nerozhodně přešlápl, ale nakonec zůstal stát na místě.

„Jak se to stalo, paní Davidová?”

„Vrátili jsme se z nákupu, asi tak ve tři hodiny. Rozhodla jsem se, že se půjdu vykoupat, protože jsem byla celá upocená. Zrovna jsem začala napouštět vanu, když přišla dcera, a že půjde do vany první… Spěchala, tak jsem ji pustila, mě to bylo jedno, měla jsem času dost.” Odmlčela se. V pokoji přeplněném starým nábytkem za

čalo být šero. Slyšel jsem jasně tikot nástěnných hodin, jejichž kyvadlo se mechanicky pohybovalo ze strany na stranu. David stál pořád u svého okna, my tři seděli u velkého stolu z leštěného dubu pokrytého velkou háčkovanou dečkou.

„Byla jsem v kuchyni a připravovala jídlo. Asi tak za půl hodiny jsem za ní šla do koupelny, jestli nepotřebuje umýt hlavu… ležela ve vaně a mně bylo hned jasné, že je mrtvá.”

„Co jste dělal potom?”

„Pokusila jsem se ji vytáhnout, ale nemohla jsem ji zmoct, tak jsem chtěla letět pro manžela. Potkali jsme se ve dveřích. Vytáhli jsme ji společně a položili do obývá

ku. Táta pak volal lékaře a policii, já se snažila ji vzkřísit, ale už nedýchala.”

94

„Bylo to tak?” zeptal jsem se starého muže, který stále stál u záclon a nehýbal se z místa. Neodpověděl. Jenom se mi zdálo, že neznatelně přikývl.

„Paní Davidová,” řekl jsem pomalu, „ve vašem domku uděláme domovní prohlídku. Tady je podepsaný příkaz státního zástupce.”

„Proč?” vydechla zdrceně. „Kvůli čemu?”

„Domníváme se, že vaše dcera nezemřela přirozenou smrtí, a musíme udělat všechno pro to, abychom měli jistotu.”

„Co ty o tom víš?” rozkřikla se najednou na manžela. „Co ty o tom víš!” zakři

čela znovu, vstala od stolu a pomalu, s rukama předpaženýma šla k němu. „Mluv! Co o tom víš? Jak se to stalo?!” Začala ho mlátit přes hlavu, obličej a křičela stále víc.

Neuhnul, nezvedl ruce na obranu ani neodpověděl. Čekal jsem, že se bude bránit, že všechno popře nebo že se přizná. Neudělal nic. Jenom stál a nechal se mlátit.

V rodinném domku manželů Davidových probíhala domovní prohlídka, jejímž

cílem bylo najít stopy provedení vraždy. Technickým řešením byl řetízek od vypouš

těcí zátky do něj byl zaveden elektrický proud. Jana Davida jsme převezli na místní

„oddělení a posadili ho před sebe. Zleva Rubeš, zprava já.

„Pane David, myslím si, že jste to byl vy, kdo zavinil smrt vaší dcery. Zemřela na následky úrazu elektrickým proudem a ve vašem domě dělají prohlídku odborníci a experti, kteří přesně zjistí, jak se to stalo. Chcete se přiznat?”

Dlouho neodpovídal, pak zavrtěl záporně hlavou.

„Takže vy jste útok na svou dceru neprovedl?” zasáhl Rubeš. Byla v tom ironie i trocha vzteku.

„Ne, neprovedl,” rozkřičel se najednou David. Bylo to tak neočekávané, že jsem sebou překvapením trhl.

„Vždyť se to přece zjistí,” řekl jsem. „Nebo se snad domníváte, že jste tak dobře zakryl stopy, že ani zkušení odborníci na nic nepřijdou? Tomu přece sám nevěříte. Jste dospělý člověk, máte životní zkušenosti, nečekal bych, že se budete takto chovat. Nechcete zavolat advokáta? Nebo to udělal někdo jiný. Vaše žena? Nebo společně…? Zapalte si, všechno rozvažte, jestli chcete napít…”

Celé tři hodiny seděl a mlčel. Hlavu skloněnou, ani jednou ji nezvedl a neřekl jedno jediné slovo. Nekouřil, sklenice vody, která stála před ním, se nedotkl. Pak přinesli výsledky domovní prohlídky a celý mechanismus útoku byl jasný a bylo zřejmé, že Jan David se na vraždu připravoval. Dlouho, týdny, mědíce. K řetízku se dostal z garáže, která byla pod koupelnou, pak připravil kabel se zástrčkou a čekal, až bude vhodný okamžik.

„Vysvětlíme vám mechanismus, jak jste to provedl,” řekl jsem mu, „ale byl bych raději, kdybyste se přiznal sám.” Zvedl hlavu a mlčel. Pomalu, slovo po slově jsem dvaašedesátiletému muži vysvětlil, jak to udělal. Pokládal jsem jeden důkaz za druhým. Nemohl uniknout, nemohl říci ne.

„Udělal jste to?”

Přikývl.

„To mi nestačí. Odpovězte! Připravil jste si všechno, abyste mohl spáchat vraždu?”

„Ano.”

„Jak dlouho jste se připravoval?”

„Více než půl roku.”

„Proč jste se rozhodl pro elektrický proud?”

„Přepokládal jsem, že se na to nepřijde.”

„Chtěl jste, aby vražda zůstala utajena?”

„Ano.”

95

„Proč jste se rozhodl, že to provedete zrovna v úterý?”

Odpovídal pomalu, jako by mu myšlení dělalo čím dál tím větší potíže.

„Zdál se mi to vhodný… okamžik.”

„Vy jste věděl, že přijde vaše dcera? Vyslechl jste její rozhovor s matkou? Proč jste ji chtěl zabít, co je motivem vašeho činu? Dostaňte to ze sebe, uleví se vám.

Proč jste chtěl zabít vlastní dceru?”

„Já nechtěl zabít ji,” rozeřval se najednou. „Já chtěl zabít její matku, tu straš

nou ženskou, která mi celý život jenom nadávala a nic mi nedopřála. Pokud jsem chodil do úřadu, tak jsem to ještě mohl vydržet, ale když jsem odešel do penze, byli jsme spolu od rána do večera. To se nedalo vydržet. Chtěl jsem chodit na ryby, abych měl klid nedovolila mi to. Nesměl jsem nic… Já chtěl jenom pokoj, klid… nic víc.”

„Vy jste chtěl zabít manželku?” řekl překvapeně Rubeš. „Jak se to stalo?”

„Přišli jsme z nákupu… v obchodě vykládala, jaké jsem nemehlo… pak si začala připravovat vanu. Zrovna v té chvíli jsem se rozhodl, že to provedu teď hned. Vě

děl jsem, že bude ve vaně dlouho, tak jsem nepospíchal. Vykouřil jsem tři cigarety a teprve potom jsem zapojil proud… pak jsem ještě vykouřil dvě, a potom jsem šel nahoru…”

„Vy chcete říct, že jste zapojil zástrčku a nevěděl, kdo ve vaně leží?”

„Myslel jsem, že ona… nenapadlo mě, že by mohla přijít dcera… vždyť jsem ji měl rád a… a zrovna ji jsem zabil. Byl to omyl, já nechtěl zabít mou jedinou holku, ji ne… ji ne… ji ne… ji ne!”

To byla poslední souvislá výpověď, kterou Jan David udělal. Postupně přestal mluvit a na žádné dotazy nereagoval. Podrobil se psychiatrickému vyšetření a pro duševní poruchu byl shledán nezpůsobilým pro účely trestního řízení.

Jan David byl přemístěn do psychiatrické léčebny s tím, že v trestním stíhání se bude pokračovat, pokud jeho psychický stav bude normalizován. Zatím se tak nestalo a já se domnívám, že se tak nikdy nestane. Jan David za svůj čin zaplatil. Mož

ná víc, než kdyby byl odsouzen.

ŘEZNICKÁ SEKERA

Od rána pražilo sluníčko, vítr se nepohnul a obloha byla modrá, bez jediného obláčku. Byl červenec, měsíc prázdnin a dovolených.

Dvacetiletý student Viktor Mráček nastartoval svou dvěstěpadesátku a za zbytečného túrování vyrazil za Katkou, se kterou se domluvil, že se pojedou dnes odpoledne koupat k rybníku vzdálenému od městečka necelých pět kilometrů. Elegantně přistál u chodníku a několikrát zatroubil. Přiběhla s velkou taškou z lýka přehozenou přes rameno a vyrazili.

Sjeli po pěkné asfaltové silnici z kopce, po pravé straně les, po levé pole žlutého obilí. Zabočili do lesa a po pěti stech metrech byli na místě. Nádherný, ne příliš velký rybníček uprostřed lesa s vodou tak čistou, že bylo vidět na dno.

Modrozelená voda byla teplá i studená zároveň, jak jen voda lesního rybníka může být. Plavali k čepu, kde se posadili na lávku, která spojovala čep s břehem, povídali a po chvíli se zase ponořili do vody, aby se vrátili ke své dece.

„Podívej, tady plave nějaký balík,” řekla Katka Viktorovi a opatrně ho obeplavala. Bylo to pár metrů od dřevěného čepu, který sloužil k vypouštění lesního rybní

ka. Viktor neforemný balík přepásaný provazem přitáhl ke břehu.

96

„Strašně to smrdí,” řekl dívce, která stála vedle něj. „To je nějaká celta nebo něco takového,” mudroval chlapec, stáhl uvolněné provazy a odhrnul látku. Měli před sebou nafouklé a vodou vymáčené torzo mužského těla. Trup s pahýly rukou a nohou. Stometrovou vzdálenost ke svým dekám tentokrát uplavali v rekordním čase, a když odjížděli, ani nevnímali posměšný skřehot sojky, která na celý les vykřikovala: Vražda… vražda…

„Je to špatný pohled,” řekl mi šéf místní policejní služebny. „Něco takového nepamatuji a sloužím zde skoro třicet let. Příští rok ale jdu do penze,” dodal zasně

ným hlasem.

Vyjeli jsme po okresní silničce z kopce z městečka ven a za malou chvíli jsme byli na místě. Celá mordparta s kompletním vybavením, jenom kamarád Rubeš chyběl. Potloukal se někde na horách po Slovensku a díval se na svět z vrcholů horských velikánů, aby si uvědomil nádheru a mocnou sílu přírody a mohl ji porovnat s vlastní pomíjivou a snadno zranitelnou maličkostí.

Rybníček uprostřed lesa mi okamžitě padl do oka. Uvědomil jsem si jeho krásu a tajemnost, ale zároveň mě napadlo, že cesta k němu je tak dokonale nenápadná, že ten, kdo sem přivezl balík, ji musel znát.

Bylo to torzo muže, kterému chyběla hlava, nohy od kolen dolů, ruce od zá

pěstí a všechny vnitřnosti.

„Je vykuchaný jako ryba,” řekl lékař. „Stáří odhaduji na třicet až padesát let, výška tak sto osmdesát a sto devadesát. Je tady asi tak jeden až dva měsíce.”

Stál jsem opodál, úporně bojoval se žaludkem a byl vděčen za to, že ohledání se provádí uprostřed vzrostlého lesa a ne někde v uzavřené místnosti.

„Nemůžeš odhad aspoň trochu upřesnit?” zeptal jsem se lékaře.

Zavrtěl hlavou. „Jedině pitva… snad. Pachatel si dal moc záležet, aby oběť jen tak někdo nepoznal, ale určitě zjistí krevní skupinu, stáří… třeba ještě na něco zají

mavého narazí. Když identifikuješ ty zbytky tady, tak najdeš pachatele, ale identifikace bude těžká, to mi věř.”

„Máte pohřešovaného ve vašem rajónu, který by připadal v úvahu?” obrátil jsem se na velitele místní stanice.

„Pár mužů se pohřešuje, myslím jako v rámci okresu… přímo z rajónu je to jen starý Hamáček, ale tomu bylo přes šedesát a taky nevím, proč by někdo takhle…”

Uslyšel jsem ťukání datla a jeho morseovka celému lesu zvěstovala, že z rybníčku byla vylovena mrtvola jednoho z lidských tvorů, kteří se mezi sebou navzájem zabíjejí pro důvody, které jsou pro říši zvířat nepředstavitelné a nepochopitelné.

„Nezajdeme na pivo?” navrhl vrchní z policejní stanice, která čítala dohromady čtyři muže. Fara, kde jednou do roka ukradnou králíky nebo vykrmenou husu, o pouti se pravidelně poperou a obyvatelé městečka předem vědí, když se něco semele, kdo v tom má prsty.

„Je potřeba to trochu spláchnout,” podpořil návrh doktor a utřel si zpocené čelo kapesníkem.

Hned, jak jsme otevřeli dveře a vešli dovnitř, se mi hospůdka zalíbila. Nebyl tu typický pach náleven a laciná omšelost venkovské hospody. Pořádek a čistota. Stolky byly pokryty barevnými kostkovanými ubrusy, vymyté popelníky a podlaha se jen leskla. Část stěn byla obložena palubkami z přírodního dřeva, na stěnách několik obrázků, které nejspíš maloval některý z místních malířů samouků. Ty mazanice místnosti dodávaly zvláštní útulnost. Stůl štamgastů stál v pravém rohu a na čelní stěně visel zarámovaný obraz pijáků s textem Pijme pivo, bratři, a mějme se tu rádi. Když se dosti napijem, zas se v míru rozejdem.

97

Hospodský byl malý kulaťoučký človíček v bílé košili s vestičkou, tváře červené jako zralý rozkrojený meloun. Mrknul po mně a doktorovi a pak se vrátil pohledem na šéfa místní ruky zákona.

„Vítám vás, pane vrchní, budete něco jíst, nebo jen pivečko?”

„Jíst ne,” bránil se okamžitě oslovený. „Žádný z nás nemá nejmenší chuť dát něco do pusy.”

Za malou chvíli byly půllitry pěnivého moku před námi na stole.

„Poslouchejte, pane Cibulka,” oslovil vrchní Nádvorník hospodského. „Copak se říká mezi lidma o tom nálezu.”

„To víte, že je toho plný městečko. Taková věc se nedá utajit. Někdo tady vzpomněl starýho Hamáčka, ale to nemůže být on. Jednak to byl starej korala, kterej nejspíš někam zapadl a je už taky po smrti, protože by bez piva a rumíku nevydržel ani tři hodiny, ale hlavně, přej je ta mrtvola bez hlavy, takže je jasný, že to nemůže být nikdo místní, protože na takovouhle rafinovanost by tady nikdo nepřišel.” Obrátil se ke mně a dodal: „Tady si, pane, dají lidi akorát tak přes hubu, nanejvýš sem tam něco se ukradne, ale nějaký rafinovaný vraždy, to není nic pro naše lidi. Víte, Hamá

ček byl násoska, který si dával vždycky závazek, že přestane pít, když vypil dvanáctou desítku, a vždycky propil svoje peníze do posledního krejcaru, ale nikdy nikoho nevotravoval, takže proč by ho měl někdo zamordovat? To ne. Tady jsou slušný lidi, že je to tak, pane vrchní?”

Primář Motejl dělal s torzem lidského těla všechno, co bylo možné, aby zjistil co nejvíce faktů potřebných pro zjištění identity, jenže dva měsíce ve vodě a přirozený biologický rozklad udělaly své. Přesto se mu podařilo stanovit krevní skupina, ve zbytku hrtanu našel stopy, které svědčily o tom, že zemřelý byl kuřák. Podle charakteru kostí a absence chorobných změn usoudil, že se jedná o mladého člověka, tak do třiceti let. Podle kosti vřetenní vypočetl výšku, ale co bylo nejdůležitější, zjistil, že tato kost byla před lety zlomena. Na rentgenovém snímku byla fraktura tak krásně viditelná, že jsem ani já nepochyboval o diagnóze a okamžitě mě napadla jedinečná možnost identifikace. V tlustých pátracích seznamech hledat muže, sto pětaosmdesát až sto devadesát centimetrů vysokého, stáří do třiceti let, kuřáka, který si kdysi zlomil vřetenní kost a je pohřešován asi tak dva měsíce.

„Pane primáři, jste vynikající, teď už máme šanci najít jméno toho, komu zbytky těla patřily.”

„Přijďte mi říct, jak to dopadlo,” řekl mi, když jsme se loučili. „Nemám rád lidi, kteří oddělují části lidského těla a používají k tomu širokou řeznickou sekeru, jako kdyby porcovali…”

Hrabal jsem se v seznamu vyhlášeného celostátního pátrání víc než dvě hodiny a pořád jsem nemohl kápnout na mladého muže, který měl zlomenou vřetenní kost. Odpovídajících mužů jsem měl už sedm, ale žádný neměl záznam o zlomenině.

„Najděte mi to, prosím,” požádal jsem kolegyni z pátracího. Za dvě hodiny mi předložila seznam devíti mužů, kteří odpovídali předloženým parametrům. Frakturou pravé ruky se nehonosil žádný.

„Jak se to dá vysvětlit?” zeptal jsem se jí.

„Jednoduše. Buď ten, kdo oznámení dělal, o tom nevěděl, nebo si nevzpomněl, protože policista, který hlášení zapisoval, se ho nezeptal nebo ani jednoho nenapadlo, ‘ že to může být důležité.”

„Takže i šlendrián je možný,” přijal jsem vysvětlení, které mě nijak zvlášť nepřekvapilo. „Jeden z nich to může být. Jak byste na to šla vy?”

98

„Začala bych s tím, který měl trvalé bydliště od místa nálezu nejbližší,” odpověděla okamžitě. Poručice Jana Fořtova byla blondýnka s modrýma očima a docela zajímavými kulatými tvary.

„Nemám tady parťáka, je na dovolené. Nechcete to dodělat se mnou?”

Oči se jí rozšířily vzrušením. „To bych ráda, velice ráda.”

„Budete poslouchat, na slovo. Tohle je lov na divoké zvíře, které ztratilo zá

brany. Jakmile ucítí, že se kruh začíná uzavírat, může udělat úplně všechno… Rozumíte mi, Jano?”

Oči jí plály nadšením, horlivě kývala hlavou a slíbila by v této chvíli všechno.

„Nebojte se, se mnou nebudete mít problémy.”

„Zajistěte spisy všech těch devíti, udělejte pořadí podle vzdálenosti od místa nálezu, vypište všechny osoby, které se u jednotlivých oznámení vyskytují, zjistěte…

Zítra vyrazíme do terénu.”

„Pohřešovaný se jmenuje Jaromír Holub,” četla mi ze spisu v autě Fořtova.

„Matka Anna, když otec zemřel, bylo mu dvanáct let. Stavební inženýr… svobodný…”

„Nejdříve se zeptáme, jestli si někdy zlomil ruku, pak se teprve uvidí. Máte u sebe zbraň?”

„Ano,” hlesla a ukázala na kabelku.

„Doufám, že s tím umíte zacházet.”

„Nastřílela jsem šestaosmdesát ze sta.”

„Dobře, jenom nezapomeňte, tohle není hra, tady zmýlená neplatí.”

Horlivě přikývla. Oči jí plály vzrušením.

Zastavili jsme před malým domkem na kraji okresního města sousedního

okresu. Od místa hrůzného nálezu slabých čtyřicet kilometrů. Úsporné stavby třicá

tých let z doby krize, kdy se každá koruna několikrát obrátila, než změnila majitele.

Tyhle domky neměly podsklepení ani patro, nanejvýš tři místnosti a kůlnu, kde se skladovalo vedle uhlí a dřeva všechno, co bylo v chalupě potřeba.

„Nechtě to na mně a dávejte dobrý pozor na její reakce a odpovědi,” řekl jsem Fořtové a zmáčkl tlačítko zvonku.

Otevřela mi vysoká hubená žena v letech, změřila si nás štiplavým pohledem a teprve potom se zeptala, co si přejeme.

„Mluvit s paní Annou Holubovou, jestli jste to vy.”

„To teďa nejsem,” odsekla. „Já jsem Veselá, její sestra. Anna je uvnitř. Copak jí chcete?”

„Přišli jsme kvůli jejímu synovi… je pohřešován.”

Anna Holubová seděla na otomanu v kuchyni a vzhlížela ke dveřím. Byla v

dlouhé modrobíle kostkované noční košili, měla rozcuchané řídké bílé vlasy, ruce položené v klíně a v očích napětí. V místnosti byl televizor, starý, poněkud otřískaný kredenc, mycí stůl a všude byl cítit pach přepáleného tuku.

„Vy mi nesete zprávu o synovi?” řekla okamžitě a nespustila ze mě ani na okamžik oči.

„Jo, jsou od policie,” řekla sestra, „ale moc toho asi nenesou, nebo snad ano?”

„Spíš jsme se přišli na některé věci ještě jednou zeptat a ověřit si, jestli nebylo na něco zapomenuto.”

„Ledaže byste na něco zapomněli vy,” špičkovala Veselá.

„Nech toho, Kristino, a uveď je raději do pokoje. Já se trochu obléknu a hned přijdu za vámi. A postav na kávu,” nařídila sestře, která si nás prohlížela přidrzlým pohledem staré trhovkyně.

99

Obývací pokoj byl docela pěkně zařízen, ale bylo zřejmé, že není příliš často používán. V rohu pracovní stůl s příruční knihovnou, letitá prosklená obývací stěna plná broušeného skla a různých figurek postaviček z minulého století. Na pracovním stole stál rámeček s fotografií mladého chlapce, který se nepatrně usmíval. Krátce střižené vlasy, rovný nos a úzké rty.

„To je můj syn, když maturoval,” řekla paní domu, která si všimla mého pohledu. „Pak byl na vysoké škole, je to stavební inženýr, ale teď není doma. Před dvěma měsíci se ztratil, nepřišel domů ze soboty na neděli, čtrnáctého května to bylo.”

„Však on ještě přijde,” vmísila se Veselá. „Bude u nějaký ženský.”

„Prosím tě, nemluv nesmysly,” řekla Holubová klidně, ale s důrazem. „Dva měsíce bude u nějaké ženy a nedá mi vědět? Ale vy jste mi přišli něco říct, tak poví

dejte, prosím.”

Stála přede mnou s očima plnýma strachu. Ruce se jí třásly a pořád se nemohla odhodlat položit otázku, jestli jsme syna našli.

Jana Fořtova vytáhla spis o pátrání po pohřešovaném a podle dohody se zeptala:

„Oznámení jste na policii udělala vy, paní Holubová?”

„Já. Byl tam se mnou synovec, to je syn mé sestry.” Pohledem ukázala na Veselou.

„On ale protokol nepodepsal,” pokračovala Fořtova.

„Nikdo nic neříkal, my jsme nevěděli…”

„To přece nevadí,” vstoupil jsem do hovoru. „To příležitostně napravíme.”

„Štěpán pro mě přijede, tak mu to můžete dát podepsat,” řekla Veselá. „Raději povězte, jestli jste ho už konečně našli.”

„Paní Holubová, neměl váš syn nějakého nepřítele, někoho, kdo mu vyhrožoval, neměl s někým spor, nesvědčil třeba u soudu?”

„Ne, o ničem takovém nevím.”

„Třeba ti to ani neřekl,” napověděla Veselá.

„Jaromír je hodný syn, lepší než tvůj Štěpán.”

„Že udělal vysokou, s tím se nemusíš pořád vytahovat. Víš, že se říkalo, že má nějaký mechtle s Karáskovou.”

„To jsi říkala akorát ty, ale nebylo to vůbec pravda.”

Sestry na nás zapomněly a začaly si vyčítat maličkosti, které už dávno nic neznamenaly, jenom v jejich vzpomínkách a paměti stále přetrvávaly. Uteklo asi deset minut, když před domkem zprudka zabrzdilo auto a vzápětí bylo slyšet zabouchnutí dveří.

„Štěpán přijel,” zvolala Veselá a běžela ke dveřím. „Jsou tady policajti,” hlásila příchozímu mezi dveřmi. „Kvůli Jaromírovi.”

Odhadl bych ho tak na sto pětašedesát. Hubený, oblečený v obleku, který byl snad o dvě čísla větší, šedý vrásčitý obličej, nad obočím hluboká vráska, která se táhla skoro přes celé čelo.

„Našli jste ho?” řekl chraplavým hlasem s tendencí zadrhávat.

„Potřebujeme vaši pomoc. Vy jste přece Jaromíra znal velmi dobře.”

„Jsem o dva roky starší, znám ho celý život, dokonce mám na něj památku.”

„Jaromír Štěpána zmrzačil, dodnes kulhá,” vysvětlila rychle Veselá.

„Ale nebylo to jenom jeho vinou,” bránila syna matka. „Štěpán byl starší, měl být rozumnější. Konečně, Štěpán si rozbil koleno, ale Jaromír si také zlomil ruku a měl ji skoro měsíc v sádře.”

100

„Nebyla to pravá ruka?” zeptala se Jana a já strnul, protože ta otázka byla špatná, moc špatná a už se nedala vzít zpátky. Jednou vyřčené slovo sto volů zpátky nevtáhne.

„Byla,” hlesla Holubová a najednou se rozplakala. „Vy jste ho našli a nechcete mi to říct, ale já jsem matka a mám právo vědět, co se stalo.”

„Takže jste ho našli a poznali podle ruky,” řekl Veselý.

„Proč si myslíte, že jsme ho poznali podle ruky?” soustředil jsem se na podmračeného muže.

„To nevím, sám jste to říkal.”

„Proč si myslíte, že jsme Jaromíra Holuba nepoznali podle hlavy, oblečení nebo podle dokladů, které měl mít u sebe?”

„To přece já nemohu vědět, vy jste říkal, že jste ho poznali podle zlomené ruky.”

„Nic takového jsem neříkal.”

„Proč obtěžujete mého syna?” vykřikla Veselá.

„Protože Jaromírovi ublížil,” začala najednou křičet Holubová. „Teď už tomu začínám rozumět. Našla jsem po Jaromírovi jeho poznámky. Ty mu dlužíš peníze a měl jsi je už vrátit. Kde jsou?”

„Tetičko, já jsem mu peníze vrátil, přece si nemyslíš, že…”

„Myslím. Jinak by ti vrátil úpis, který tady má.”

„Úpis já nepotřebuju, jsme přece rodina.”

„Úpis sis měl vzít,” vyjela Veselá. „Vždyť ona to na tobě bude chtít znova, to tě nenapadlo?”

„Že se nestydíš, Kristýno, podezírat mě z něčeho podobného, když mluvíme o smrti mého syna. K pátečnímu datu měl Jaromír poznámku, že dostane od Štěpána peníze, a v sobotu najednou zmizel. Kdy jsi mu dal ty peníze, Štěpáne?”

„V pátek.”

„V pátek to nebylo možné. Lžeš. Ty víš o smrti mého syna, vždycky jsi ho nenáviděl za tu nohu a zároveň ses ho bál. Dávals sis moc pozor dát to najevo, protože jsi jako tvá máma faleš a přetvářka, pokrytectví a nenávist.”

„Přece se nenecháme urážet!” vykřikla Veselá. „Pojď, Štěpáne, půjdeme odtud.”

„Ty mi to vysvětlíš, dřív nikam nepůjdeš!” vykřikla Holubová.

„Co bych ti vysvětloval,” řekl synovec. „Stejně mi věřit nebudeš, protože hledáš viníka a já se ti nejvíc hodím.”

„Pár věcí vysvětlíte mě,” zasáhl jsem do rozhovoru.

„To klidně, třeba zítra.”

„Ne zítra. Hned.”

„Dnes nemám čas.”

„Budete si ho muset udělat.”

„Já s várna prostě nepůjdu.”

„Tak vás donutím.”

„A je to jako vždycky,” rozkřičel se Štěpán. „Každý se na mě vytahuje, protože jsem malý a navíc mám vadu, ale já nejsem tak bezmocný a nemusím si nechat všechno líbit od každýho prašivýho policajta, který se umí jenom vytahovat a je takový hlupák, že dá na kecy potrhlý báby, které straší ve věži.”

Najednou se uklidnil a naprosto neočekávaně se zasmál. „Já vám něco povím.

Kristus hlásal, že svět se skládá z dobrých a zlých. Neměl pravdu. Zapomněl na hlupáky.”

101

„Mě nepochybně řadíte mezi hlupáky, ale kam jste zařadil sebe, pane Veselý?

Mezi dobré, nebo zlé?”

„Teď už to musíme rozjet,” řekl jsem v místnosti policejní služebny Fořtové a místnímu šéfovi. „Veselý pochopil, že jsme našli mrtvolu a pokud je pachatelem on, určitě by zahladil všechny stopy, které snad ještě existují, a našel si svědky pro alibi, kdyby měl volnost. Takže povolení státního zástupce k prohlídce všech prostor, kde by mohlo dojít k vraždě. Těm, co budou prohlížet, dejte seznam věcí, které Jaromír Holub měl u sebe. Ať hledají i hlavu, ruce a nohy. Fořtova a já budeme Veselého vyslýchat a budou tady připraveni lidi na okamžité ověřování jeho výpovědi. Někdo ať dojede do ústavu národního zdraví. Jana vám dá rentgenový snímek zlomeniny ruky člověka, kterého jsme našli. Ať to porovnají se snímkem Jaromíra Holuba, pak teprve budeme mít jistotu, že těm nalezeným zbytkům jsme dali správné jméno a minulost.”

„Venku sedí Veselá, co s ní?”

„Vyslechněte ji. Sobota od šesti večer až do pondělka, kdy Holubová a Štěpán Veselý oznámili pohřešování Jaromíra. Podrobně, minuta za minutou. Kde, kdy, jak, co…”

„Kde je máma?” zeptal se mě Veselý okamžitě, když jsem vstoupil do místnosti.

„Vyslýchají ji,” odpověděl jsem podle pravdy.

„Proč jsem tady?”

„Protože jste v případě pohřešování vašeho bratrance neuvedl pravdu a tyto rozpory je nutné vyjasnit.”

„Jaké rozpory?”

„To už stačí k vysvětlení, pane Veselý, jinak se ptát budeme my a vy budete odpovídat a mohu vás ubezpečit, jestliže jenom malinko zalžete, že na to okamžitě přijdem.”

„Já to neudělal!”

„Co jste neudělal?”

„Chytáte mě za slovo.”

„Chytám, proto si dejte pozor. Jak to bylo s tou půjčkou?”

„Půjčil mi nějaké peníze. V pátek třináctého května jsem mu je vrátil. To už jsem řekl.”

„V pátek jste je vrátit nemohl.”

„To tvrdí teta. Já tvrdím opak. Tvrzení proti tvrzení, co s tím uděláte?”

Díval se mi do tváře a posměšně se usmíval. Rýha na čele se prohloubila. Najednou byl červený v obličeji a začal se potit.

„Je to tak, jak říkáte?”

„Samozřejmě.

„Kdy jste peníze vrátil? Kdo u toho byl, jakou částku…”

„V pátek, kolem páté přišel Jaromír za mnou do dílny. Peníze, celých sto dvacet tisíc, jsem mu dal, nebyl u toho nikdo. Stvrzenku u sebe neměl, proto mi ji nevrá

til, ale to pro mě nebylo důležité.”

„Takhle to bylo? Napíšeme, protokol.”

Napsali jsme protokol a dali ho Štěpánu Veselému podepsat.

„Neříkal jste nám pravdu, pane Veselý. Celý pátek, od rána až do deseti večer, byl Holub doma. Se svým kolegou z práce opravovali na zahradě auto, starého veterána, pragovku z třicátého roku. Takže paní Holubová měla pravdu, ale vy jste do protokolu lhal.”

„Jakýpak lhal. Na cestě k pravdě se člověk může mýlit, nemyslíte?”

„Mýlit se může. Jak to tedy bylo doopravdy?”

102

Štěpán Veselý se mýlil ještě mnohokrát a kruh nepřímých důkazů se stále zu

žoval, jenže to stále byly jenom nepřímé důkazy, ale v jedné věci bylo už jasno. Z polikliniky potvrdili, že porovnávané zlomeniny vřetenní kosti jsou totožné. V lesním rybníčku byly zbytky těla Jaromíra Holuba.

„Identifikovali jsme tělo vašeho bratrance,” řekl jsem Veselému.

„Tak jste ho našli. To jsem rád.”

„Vy jste mu záviděl jeho vysokou postavu, to, že ukončil vysokou školu, že byl úspěšnější než vy. Holub za vámi nepřišel v pátek, jak jste tvrdil, ale v sobotu.”

„Záviděl?” pokrčil rameny. „A i kdyby, to mám kvůli tomu, že si něco myslíte, oběhnout zeměkouli?”

„Úspěch jiného bolí a zasloužený ještě víc, obzvlášť když jste se s Jaromírem stále porovnával. Možná, že vy ani ne, ale vaše matka a vaše teta vás stále stavěly k sobě. Vy jste v jejich očích prohrával. Jste malý, kulháte, vysokou školu se vám nepodařilo dokončit… on byl úspěšnější. Na sobotu, kdy Jaromír Holub zmizel, nemáte alibi. Vždycky se ukázalo, že si jenom vymýšlíte. Kde jste skutečně byl?”

„Doma.”

„Vaše matka tvrdí, že jste byl v dílně.”

„Třeba v dílně. Nevím. Nevzpomínám si.”

Štěpán Veselý nebyl Ochoten přiznat, že má na ruce pět prstů. Zatvrdil se, tak jako zhořkla jeho dušička neustále předhazovaným úspěchem toho druhého.

K zásadnímu obratu došlo, když v dílně Štěpána Veselého byly nalezeny hodinky a řetízek na krk, které patřily pohřešovanému.

„Znáte ty věci?”

Dlouho si je prohlížel, přehazoval z jedné ruky do druhé. Tohle byl okamžik, kdy byl jenom krůček od přiznání.

„Ne. Nikdy jsem je neviděl.”

„Byly nalezeny ve vaší dílně.”

„Někdo je tam podstrčil.”

„Zabil jste Jaromíra Holuba?”

Přejel mě líně očima plnýma nenávisti a zatvrzelosti. „Všechno stojí za hovno, kecejte si co chcete.”

Byl vyšetřován vazebně a za čtyři měsíce se okruh nepřímých důkazů neprodyšně uzavřel. Veselý měl motiv, podle mikrostop krve bylo zjištěno, že útok byl veden v jeho dílně, bylo prokázáno, že rybník v lese znal, byla zajištěna i velká řeznická sekera, která kdysi patřila jeho otci.

Bylo téměř jisté, že Štěpán Veselý napadl Jaromíra Holuba v dílně, když seděl na nízké židli. Bylo to určitě zezadu a bylo to velkou řeznickou sekerou. Tady oběť rozporcoval a torzo ve svém autě odvezl do lesního rybníka. Byl přesvědčen, že tam zbytky nebudou nikdy nalezeny, a kdyby, tak nebude možné provést identifikaci. Vě

děl jsem, že mám před sebou vraha, ale jeho přiznání mi chybělo. Měl jsem sice jistotu, ale…

„Když se doznáte, soud bude ve výroku o trestu mírnější, věřte mi, je to tak…”

Jeho duše, to bylo scvrklé kyselé jablíčko, padavka, do které ani myš nehryzne.

Přestože se Štěpán Veselý nikdy nepřiznal, byl shledán vinným z vraždy své

ho bratrance a odsouzen k patnácti letům vězení.

Pár dnů po rozsudku přišla do mé kanceláře jeho matka. Dívala se na mě

zpříma tvrdýma neúprosnýma očima, a aniž by se zdržovala pozdravem, šla přímo k věci:

„Chci vrátit řeznickou sekeru. Je to památka po mém muži a synovi.”

103

Ještě několik let chodila po městě a vykládala, že její syn byl nespravedlivě odsouzen. Se sestrou se nestýkala, dokonce tvrdila, že právě ona si všechno s policií vymyslela, aby jejímu synovi zničila život. Pak zmizela v nějakém ústavu a nikdo ji ani jejího syna již ve městě nespatřil.

Říká se, že život zemřelých je uložen v paměti žijících. O matce a jejím synovi

vrahovi bych to netvrdil, ale i matka a její zavražděný syn upadli do zapomnění. Inu, krátký a nenávratný je pro všechny čas života. Pro vrahy i jejich oběti.

Špinavé ruce

Byla to ženská, za kterou se chlapi otáčejí. Pupkáči s nafouklým panděrem zatajují dech, kulhaví šmajdáci rovnají krok a přihrblíci se napřimují jako letitý generál na poslední přehlídce před odchodem do zálohy.

Černé zářivé vlasy, čistá tmavě broskvová pleť, oči hluboké jako Macocha.

Dovedly bez mrknutí vyzývat, aby vzápětí byly udivené, ostýchavé, zaražené, smutné a zároveň zářící. Ale nejzajímavější na ní nebyly tyto oči nebo prsa, docela slušné strojky, štíhlý pas nebo sympaticky zakulacený zadek byly to ruce. Dlouhé štíhlé prsty s napnutou kůží a nalakovanými nehty. Takové chmatácké prsty profesionální

ho kapsáře nebo ruce pianisty, který dokáže vyloudit ty nejkrásnější melodie.

Snad už od puberty začala vědomě využívat svých předností a s přibývajícími léty se její technika stále zdokonalovala a rozvíjela, zato její charakter se kroutil, až se nakonec podobal vývrtce na zátky. Její umění, jak získat muže a podřídit ho postupně své vůli, bylo tak profesionální, že žádný z nich si nemyslel, ba vůbec ho ani nenapadlo, že je vlastně myška, která pospíchá ke své pastičce a nemůže se dočkat, až natažené pero sklapne. Ta žena se šarmem a sexappealem byla zároveň man

želka s nejlepší pověstí, dobrá pracovnice a zřejmě i vynikající milenka. Nikoho nenapadlo, že má dvě tváře, že hraje svoji soukromou hru o peníze, společenské postavení a uznání. Hru bez pravidel a soucitu, hru, do které podle svého názoru vsadila jenom svoji chytrost a tělo. Byl to omyl. Vsadila víc a prohrála. Život. To znamená všechno.

Byla polovina února, teploměr se pohyboval kolem nuly a na chodnících byla čvachtanice, která pomalu namrzala. Špinavý rozmoklý sníh, úseky posypané popelem a vzápětí nekontrolovatelná klouzačka. Jenže co platilo pro ulice velkoměsta, to se nevztahovalo na venkov, i když nepříliš vzdálený. Pole pokrytá sněhem ležela v klidu a čekala na jarní tání, hejno vran sněmovalo v remízku, před námi vzrostlý les pokrytý peřinou přimrzlého sněhu.

Vjeli jsme do lesa, projeli asi třistametrový rovný úsek a hned za zatáčkou stá

la dvě policejní auta. Jedno se zapnutým blikajícím majáčkem.

„Je to pár metrů od silnice,” řekl mi prošedivělý kapitán s nosem červeným jako mrkev. „Nalezl ji pan Hanousek.”

Tělo ženy bylo zabalené do tří prostěradel a dvou dek a omotané obyčejným provázkem, který se používá na balíky. Ležela na zádech a kromě veškerého šatstva, prádla a šperků ji také chyběly ruce. Byly amputovány v zápěstí a na pahýly kdosi nastrčil igelitové pytlíky omotané provázkem. Kolem krku měla ovinut izolovaný drát, nejspíš kabel od telefonního přístroje. Nohy měla ohnuté v kolenou a přivázané ke stehnům. Štíhlá Černovlasá žena se stopou po úderu na pravém spánku, s jazykem visícím z úst. Ležela dvacet metrů od okresní silnice v malé prohlubni na okraji nízkého smrkového porostu.

104

„Je mrtvá asi tak den, nanejvýš dva.” Doktor pečlivě prohlížel vytvořené posmrtné skvrny. „Den, maximálně dva, víc to nebude,” potvrdil svůj odhad. „Amputaci nedělal odborník, ale nástroj měl ostrý. Podívej se na ten řez,” vnucoval mi podrobnosti. „Kde jsou?”

Nebyly v dece, pod tělem ani nikde v okolí. Prostě ruce byly pryč.

„Je jí tak pětadvacet, možná míň,” odhadl lékař její stáří. „Podívej, nemá pajizvičky na břiše, ta žena nerodila.”

„Sexuální motiv?” zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Nezdá se mi. Má modřinu jenom na spánku, ale…”

„Co ale,” projevil netrpělivost Rubeš, kterému se zdálo, že lékař příliš dlouho přemýšlí.

„…ale mohlo by být. Třeba ji omráčil a potom uškrtil… ruce amputoval asi kvůli identifikaci.”

„To by snad stačilo, kdyby odřízl jenom prsty. Proč hned celou ruku?” projevil jsem pochybnost.

„Nevím,” řekl lékař. „To byl jen momentální nápad. Protokol dostaneš zítra.”

„Dnes,” řekl jsem a otočil se na šedivého kapitána. Jeho nos se mi zdál čím dál tím červenější, ale mráz zase takový nebyl. H

„Kde máte pana Hanouska?”

Byl to robustní venkovan v silně obnošeném kožichu z berana potaženého narezavělou látkou. Na hlavě ušanku postrčenou do týla. Kožich měl rozepnutý a potil se.

„Nějak z toho hicuju,” řekl mi a hned si postěžoval: „Zakázali mi tu kouřit, tak jsem celej nervózní.”

„Půjdeme kousek stranou, tam mi všechno vypovíte.”

„Viděl jsem ho z dálky,” začal, hned co několikrát potáhl z darované cigarety.

„Vytáhl z auta nějaký balík a hodil ho sem do tý prohlubně a hned sedl do auta a odjel. Možná, že mě viděl, možná taky ne, ale já si povídám dobytku jeden, co to tam házíš? To nemůžeš zajet na smetiště?” Děda potáhl a mrknul, co já na to.

„No… čísla jsem si nevšim,” pokračoval, když jsem mlčel, „koho by taky napadlo, že tady bude tento… ale bylo to modré kombi, jestli víte, jak to myslím…” Pověsil se na mě očima a čekal.

„Dobrý, pane Hanousek,” pochválil jsem ho. „Co bylo dál?”

„Dál… no, von odjel a já se šel podívat, co tam hodil. Vidím balík, tak si říkám, třeba tam bude něco dobrýho, lidi dneska vyhodí všelicos, jenže tam byla ta žena.

Zrovna jsem káp na hlavu dál jsem nic nerozbaloval.”

„Znáte ji?”

„Ne.”

„Prohlédl jste si ji pořádně? Nechcete se ještě jednou podívat?”

„Ne. Já ji viděl dobře. Neznám ji. Z vesnice určitě není.”

„Muže, který ji sem přivezl, toho byste poznal?”

Zakroutil hlavou. „Viděl jsem ho asi na sto padesát metrů. Šel jsem jako od vesnice špacírem. Měl na sobě nějakou modrou bundu, ale abych ho poznal… to asi se.”

„Na hlavě neměl nic?”

„Měl čepici, takovou huňatou, asi kožešinovou…”

„Nevšiml jste si nějakých maličkostí u auta? Odřenina, stopy po havárii, jiný lak…”

„Ne. Bylo modrý, ale jinak jsem si nevšim ničeho.”

105

Na jednom z prostěradel bylo razítko. Hotely, penzióny, internáty si tak ozna

čují své prádlo. Prostěradlo bylo starší, delší dobu používané, razítko bylo již také vybledlé, ale přece jenom čitelné n. p. UNION TOPAK.

„Mohlo by být z té fabriky,” usoudil Rubeš.

„Nebo prostěradla někomu přenechali nebo jich pár nějaký čipera před lety ukradl a teď pracuje někde úplně jinde… já jsem ale optimista.”

„Já taky,” zahučel kolega a oba jsme věděli, že především potřebujeme rychle zjistit totožnost zavražděné ženy.

„Jak to uděláme?” zeptal se Rubeš, když jsme přijeli k hlavnímu vchodu do továrny. „Přece se nebudeme ptát, jestli jim chybí nějaká ženská.”

„To právě budeme, ale ne jestli nějaká, ale všechny, které nejsou v práci a proč.”

Ředitel závodu, menší padesátník s unavenýma očima a nezdravou šedožlu—

tou pletí, velice rychle pochopil, o co nám jde, a aniž by se vyptával na důvod naší zvědavosti, zavolal personálního ředitele. Za malou chvíli do pracovny vplula žena, něco podobného jako menší bitevní loď. Nejméně sto pětaosmdesát a ještě vlasy vy

česané do drdolu, prsa stomilimetrové houfnice se zvednutou hlavní, delší volné šaty z vlněného žoržetu, na krku přívěsek s dřevěnými destičkami rozličných tvarů, co prst, to prsten. Metrový zadek a chůze baletky po rozcvičení. Ruku mi stiskla jako kovářský tovaryš.

„Nehledáte Vlastu Pivoňkovou?” řekla, když vyslechla od ředitele, o co nám jde.

„Proč myslíte, že zrovna Pivoňkovou?” projevil jsem okamžitě zájem.

„Včera přišla do práce a ztratila se. Píchnutý odchod nemá, domů se nevrátila, tady ve fabrice asi také není. Dnes ráno byl Pivoňka na policii ohlásit, že ji pohřešuje.

Proto se ptám, jestli nehledáte právě ji.”

„Kolik let je paní Pivoňkové?” zeptal jsem se a nasál příjemný parfém, který kolem sebe šířila.

„Mladá, letos jí bude čtyřicet. Tak co, jste tady kvůli ní, nebo vám jde o něco jiného?”

„To nebude ona,” řekl Rubeš. „Doktor přece mluvil o dvaceti, případně pětadvaceti letech.”

„Jak vypadala paní Pivoňková?” obrátil jsem se na personální ředitelku a bezděčně ji přejel pohledem od hlavy až ke klínu.

„Štíhlá, černovlasá, asi tak sto sedmdesát vysoká…”

„Nebyla by k dispozici její fotografie?”

„Pivoňka určitě nějaké má. On vám na policii žádnou nenechal?”

„Jste žena činu,” pochválil jsem ji.

„Raději bych poznala nějakého muže činu,” zasmála se.

„Sedí před vámi dva,” nabídl Rubeš.

„Pana ředitele jako vašeho nadřízeného počítat nemůžeme,” pokusil jsem se kolegovu nabídku trochu společensky vylepšit.

„Zkrátka jsem ze hry,” reagoval ředitel. „Taky už mě to párkrát napadlo.”

František a já jsme se přiměřeně zasmáli, zato paní personální se smála, až se jí prsa natřásala. Asi věděla čemu.

Jeli jsme rozhrkanou služební károu přes celé město, vyšplhali se na kopec a zabočili do ulice plné vilek. Stály po obou stranách pěkně v řadě jako vojáci na přehlídce, jedna lepší než druhá.

106

„Tady bydlí pracháči, co?” spíš konstatoval, než se ptal Rubeš. Po několiká

tém zvonění přišel otevřít starší pán s velkým hranatým obličejem a úplně holou lebkou.

„Vy jste pan Pivoňka?” ujal se slova kolega Rubeš.

„Ne,” odsekl a mně se zdálo, že vyslovenou možnou záměnu cítí jako urážku nejhrubšího zrna.

„Pivoňka je můj zeť.” S takovou chutí se přiznávají ženy manželovi, že utratily posledních tisíc korun, protože se jim naskytla neobyčejně výhodná koupě krásné halenky.

„Váš zeť ohlásil, že pohřešuje manželku,” vysvětlil Rubeš příčinu naší přítomnosti a blýskl služebním odznakem.

„Bojíme se s manželkou toho nejhoršího, to manželství nebylo rovné, ale mám obavy, že vás má paní dneska nepřijme.”

„My už to nějak přežijem,” upokojil ho Rubeš. „Konečně, jdeme za Pivoňkou, vás jsme tady nečekali.”

„Já jsem doktor Petráš,” představil se a podal suchou vyhublou ruku plnou sta

řeckých skvrn. „Býval jsem advokátem, takže vím, co se mohlo stát… nebo snad má

te nějakou zprávu?”

Zavedl nás do velké prostorné haly. Stěny z palubek, obrazy, sedací souprava z kůže, velký krb…

„Měl otevřít Pivoňka,” brumlal, když pomalým stařeckým krokem šel pro zetě a zmizel někde za rohem.

V okamžiku, kdy jsme se podívali na fotografii Vlasty Pivoňkové, bylo všechno jasné. Už jsme neměli pochybnosti.

Když stanul Richard Pivoňka tváří v tvář své mrtvé ženě, nesputil jsem z něj ani na okamžik oči. Krátce se podíval, nezakolísal, ba dokonce ani nezbledl.

„Je to ona,” řekl polohlasně a měl se k odchodu. V jeho očích nebyl smutek, bolest nebo strach. Jen lhostejnost. Široká, bezbřehá a pro mě s Rubešem varující.

Lhostejnost ve vztahu dvou lidí je to poslední, pak už je jenom nenávist.

Pivoňka byl vysoký, spíš hubený než štíhlý, a bohorovně klidný.

„Odvezl jsem ji včera ráno do práce, jako každý den na sedmou. Odešla a už jsem ji neviděl. Celý den. Po práci nepřišla k vozu, chvíli jsem čekal a pak jsem odjel.

Nepřišla večer, celou noc. To ještě neudělala. Ani staří nic nevěděli. Ráno jsem se zeptal v práci, a když nikdo nic nevěděl, tak jsem šel na policii. Ptali se mě, jestli není u nějakého chlapa.”

„Mohla by být?”

Pokrčil rameny. „Můžete to tvrdit o nějaké ženě nebo vůbec o někom?”

„Jaké bylo vaše manželství, pane Pivoňko?”

„Nestálo za nic. Vlasta byla na peníze, dělat kariéru, zkrátka být hoch. Nějak jsem to přehlídl, když jsme se brali. Pak už jsem to nechal. V našem manželství ona byla šéf.”

„Hádali jste se?”

Na tváři se mu objevil náznak úsměvu.

„Proč? Rozhodovala o všem a já poslouchal. K čemu se hádat.”

„Vám to snad i vyhovovalo,” řekl překvapeně Rubeš.

„Asi jo, proč bych tvrdil, že ne.”

„Měla vaše žena nějakého přítele?”

„Nevím o ničem, pochybuji, ale víte, jak to chodí manžel se všechno dozví až jako poslední. Nevím, ale myslím, že ne.”

„Celou pracovní dobu jste byl v práci?”

107

„Dělám v konstrukci. Za prknem jsem stál celých osm hodin s výjimkou, když jsem šel na oběd, ale to jsem také nebyl sám. Se mnou čas neztrácejte, já ji nezabil.”

„Spali jste spolu?”

„Samozřejmě, že jsme spolu souložili, ale neobjímali jsme se, jestli mi dobře rozumíte. Ona to potřebovala, já také. Nic víc, nic míň.”

Řekl to jasně, ale já chtěl mít jistotu.

„Měl jste svou ženu rád?”

Chvíli na mě koukal, jako bych spadl z višně. „Rád??” opakoval nechápavě.

„Jak jsem řekl ona rozhodovala… ale nemám pocit, že by mi chyběla, takže jsem ji měl rád asi tak akorát, jestli vám stačí tahle odpověď.”

„Musí to být někdo z práce,” řekl mi při ranní kávě Rubeš a nabídl první cigaretu dnešního dne. Kolik jich asi bude, než zamáčknu tu poslední, proběhlo mi hlavou.

Rubeš držel v ruce zprávu o pitevním nálezu.

„Rána na spánek byla vedena velkou silou. Spánková kost proražena, ale

vlastní příčinou smrti bylo udušení z uškrcení. Podle zbytků v žaludku tak dvě hodiny po ranní kávě.”

„Tu vypila v kolik?” zapojil jsem se do rozboru.

„Pila ji asi v práci. Podle Pivoňky byli ve fabrice před sedmou. Potřebujeme na chlup vystopovat jenom dvě hodiny, to přece nemůže být problém. Taková továrna, to je mraveniště, není možné, aby si někdo nevšiml.”

Začali jsme ve vrátnici kontrolou času nástupu do práce. Šest padesát čtyři.

„Tady ji musela vidět řada lidí,” řekl mi Rubeš a obrátil se na vrátného, který z nás nespustil oči.

„Viděl jste v úterý ráno paní Pivoňkovou?”

„No ovšem,” reagoval žoviálně vychrtlý mužíček, kterému uniforma závodní stráže byla nejméně o dvě čísla větší. „Přijela s manželem.”

Vlasta Pivoňková byla vedoucí zkušebny. Malý útvar, který čítal dohromady sedm lidí. Pět dělníků, provozářku Irenu Lánskou a vedoucí. Dvě kanceláře a větší dílna s pěti zkušebními stolicemi.

Lánské bylo tak pětatřicet. Měla na sobě světlehnědý pracovní plášť, seděla za psacím stolem, před sebou hrnek s kouřící kávou, v ruce cigaretku. Vlasy ohnivě rezavé jako čistokrevná Irka, ale patrně to byl jenom přeliv.

Za deset minut jsme si povídali jako staří známí a vůbec jsme se netajili s tím, že potřebujeme její pomoc. Skutečný obraz Vlasty Pivoňkové.

„Víte, je mrtvá a říká se…”

„Je mrtvá, protože byla zavražděna. My potřebujeme slyšet váš skutečný ná

zor, vaše opravdové postřehy, ne společenské povídání zabalené do pozlaceného obalu cti a dobroty, a to jenom proto, že je po smrti,” vysvětlil jsem Lánské náš požadavek.

Pomalu se rozpovídala a s přibývajícím časem ztratila ostych a zábrany hovo

řit pravdu o někom, kdo již není mezi námi a nemůže se bránit.

„Říkáte, že se ráda strojila a kupovala si drahé věci. Jak na tom byla s penězi?

Měla jich dost, půjčovala si…”

„Peníze měla, ale čas od času se jí něco nedostávalo, ale vždycky potřebnou sumu dala dohromady. Jak, to nevím, jenom často říkala Irčo, ve světě lišek i zajíci se stávají chytrými. Musí se to prostě umět, vědět jak na to, pak máš všechno.”

„Jak jste tomu rozuměla?”

Pokrčila rameny. „Asi měla někoho, kdo jí prachy dával.”

„Víte o někom?”

108

„Nevím. Opravdu nevím. Víte, ona dbala na pověst a co o ní říkají lidi, to bylo pro ni moc důležité.”

„Vypily jste kávu, v kolik odcházela a kam?”

„Říkala, že jde do skladu a že se ještě staví v hlavní budově. Odcházela kolem půl osmé.”

„Za kým chtěla jít do hlavní budovy?”

„Mluvila o nějakém bytu, takže za ředitelem, náměstkem nebo na závodní vý

bor…, opravdu nevím.”

„Jaká to vlastně byla žena?”

„Velice ctižádostivá a sebevědomá, měla ráda peníze, ale na druhé straně se ráda dobře oblékala. Byla příjemná, přitažlivá, docela vtipná… ráda si hrála na vzornou manželku, byla tak trochu snob a maloměšťák dohromady.”

„Měla velice mnoho tváří,” řekl jsem zamyšleně.

„Jako každá žena,” reagovala Lánská. „To jenom vy muži se domníváte, že myšlení ženy je příliš jednoduché a naivní.”

„To ne,” zavrtěl jsem nesouhlasně hlavou. „Právě naopak. Myšlení ženy vůbec není nelogické, řekl bych, že je dokonce praktičtější než uvažování muže. Žena nejde většinou za svým cílem přímo, ale dokáže si najít cesty a prostředky, které bývají úspěšné. Paní Pivoňková něco přehnala nebo podcenila a stálo ji to život. Co myslí

te?”

„Za svým dokázala jít… nekompromisně a tvrdě… ale nějak konkrétně… to nevím, v tom vám nemohu pomoci.”

Ze skladu šla do odbytu, ale to už bylo v hlavní budově. Čtvrté nejvyšší patro.

Z kanceláře odcházela ve tři čtvrtě na devět a před devátou ji viděla pracovnice ředitelství Bořkova ve druhém patře.

„Vyšla jsem právě z toalety, když jsem ji potkala. Ta je skoro na konci chodby, pak jsou už jenom tři kanceláře. Na WC nešla, takže mohla jít jenom k Omanskému, Kocourkovi a Maškové. Jinam ne.”

Kocourek i Mašková návštěvu Pivoňkové jednoznačně odmítli. Pak už zbýval jenom Omanský, více než padesátiletý funkcionář odborů.

„Zrovna se chystám na oběd,” řekl nám mezi dveřmi. Menší podsaditý chlapík se širokou slovanskou tváří a šedivými vlasy. Sako mu přestalo být akorát tak před deseti lety. Zeširoka se usmíval a pevně mi stiskl ruku. „Pojďte se mnou, určitě se tam něco najde.”

„Máte starosti, viďte,” řekl u jídla. „Taky mi to nejde do hlavy, kam se mohla Pivoňková podět.”

„Vy jste ji znal?” řekl jsem neutrálně, protože do konkrétního rozhovoru se mi v jídelně nechtělo.

„Vlastu znal ve fabrice každý. Aktivní, pracovitá, několikrát jsem s ní jednal o odborářských věcech.”

„I o bytech?”

„Jo, to taky,” řekl a znělo to poněkud překvapeně.

Kancelář odborářského funkcionáře na konci chodby nebyla vybavena luxu—

sem, ale všechno potřebné tam bylo, včetně kuchyňky, kde Luboš Omanský postavil na kávu. Byla tady konečná pro Vlastu Pivoňkovou? Podíval jsem se na Rubeše a ten, jako by četl mé myšlenky, lehce přikývl.

„Pane Omanský,” zahájil jsem přímo, „Vlasta Pivoňková za vámi v úterý byla a…”

„Jestli vám tohle někdo řekl, tak to jsou tlachy. Vůbec jsem ji neviděl. Krátce po deváté jsem odjel mimo závod.”

109

„Třeba se mýlíte,” řekl Rubeš a hluboce si povzdechl.

„Ne. Pivoňková tady nebyla.”

„Dobře, pane Omanský, ponecháme odpověď na tuto otázku zatím stranou a

vrátíme se k ní později. Popište nám svůj úterní pracovní den.”

„…a před devátou jsem šel na personální, ale ředitelka tam nebyla. Odskočil jsem si na WC a zase se vrátil. Kolem desáté jsme odjeli do odštěpného závodu. Jak tomu mám vůbec rozumět? To mě podezříváte, že jsem ji zabil nebo co! Já dělám tuhle funkci už…”

„Kam vedou tyto dveře,” přehodil jsem najednou výhybky.

„To je příruční místnost, sklad a také noclehárna, když se tady zdržím déle.”

„Můžeme se podívat?”

Tři velké skříně, regály, gauč s peřiňákem, ve kterém bylo kompletní povlečení.

„Někdy tady přespím,” opakoval Omanský rozpačitě,

„Sám?”

„Nezdá se vám, že zacházíte příliš daleko? Je mi přes padesát, nikdy jsem neměl s policií co dělat…”

„Takže tu nenajdeme otisky třeba paní Pivoňkové.”

„Ty tady mohou být, třeba jsem jí něco půjčoval. Pánové, snad si nemyslíte, že já, že já… bych…”

V jedné ze skříní byla prostěradla s razítkem n. p. UNION TOPAK. Klubko balicího provázku, na první pohled stejný jako ten z lesa. V jedné z přihrádek byl vojenský útočný nůž z první světové války. Dlouhý, pochromovaný a neobyčejně ostrý bajonet. V této místnosti mohla Vlasta Pivoňková počkat až do druhého dne, než bylo její tělo odvezeno.

Jaké máte auto, pane Omanský?”

„Škodovku… kombi.”

„Barva?”

„Proč to chcete všechno vědět?” Zmocnila se ho hysterie a udělal poslední pokus jak od sebe odvrátit podezření. Otevřel dveře na chodbu a na celé ředitelství křičel, že je šikanován, aby někdo zavolal na státní zastupitelství nebo advokátovi, vyžadoval si přítomnost ředitele a personální ředitelky. Neříkal to nám, řval to do chodby a na závěr prohlásil na svou čest a svědomí, že se smrtí Vlasty Pivoňkové nemá nic společného.

Díval jsem se na něho bez jediného slova a bylo mi nepříjemné, že člověk, který celý svůj život je pokládán za čestného a pracovitého, se sníží k takové komedii. Musel už vědět, že se ze smyčky, kterou si sám upletl, nedostane.

„Půjčil jste někomu klíče od vaší kanceláře?”

Zavrtěl hlavou. „Chci advokáta.”

Povolal jsem techniky a Omanský si zavolal do advokátní kanceláře. Začala detailní prohlídka obou místností včetně kuchyňky. Za několik hodin byly pohromadě důkazy, které potvrdily, že Vlasta Pivoňková zemřela v úterý, krátce po deváté hodině v kanceláři Luboše Omanského.

„Je to takový slušný člověk,” řekla mi personální ředitelka. „Já tomu stále nemohu uvěřit.”

„Přišla pár minut před devátou,” začal své doznání Omanský. „Kávu odmítla, že nemá čas, tak jsem jí nabídl cigaretu. Pak mi řekla o deset tisíc, že je potřebuje ještě dnes. Dal jsem jí nějaké peníze už dřív… víte, my jsme se tajně stýkali, je to už rok… Tentokrát to řekla tak nějak zle, byla v tom hrozba a zároveň jistota, že jí ty peníze dám, protože se bojím, aby se to nedozvěděla má nemocná žena. Pak začala 110

vyhrožovat buď deset tisíc, nebo napíše dopis mé ženě, že se spolu stýkáme. Žádal jsem ji, prosil, aby to nedělala, že to mou nemocnou ženu zabije… Smála se a trvala na svém, a když řekla, že jí nějaká chcíplotina může být ukradená, tak jsem popadl těžítko a praštil… Nevykřikla, začala chroptět… vzal jsem kabel a… Pak jsem ji nechal v zadní místnosti. Druhý den jsem ji odvezl.”

„Proč jste jí odsekl ruce v zápěstí?”

Dlouho mlčel. „Těma rukama se mě dotýkala, musel jsem je zničit, abych se pořád necítil jako špinavej.”

To je příběh o ženě, která si myslela, že ví jak zmrzačit lidské vztahy, je to pří

běh o vrahovi, který dostal deset let a už nikdy neviděl svou ženu, protože zemřela necelý rok po rozsudku. Každý ze zúčastněných zaplatil, jenom Richard Pivoňka zů

stal sám sebou. Klidným a nezúčastněným pozorovatelem. Osobně mi řekl, že jemu je jedno, jak skončila jeho žena. Ona přece byla šéf, tak se měla postarat.

NEDĚLE, DEN SVÁTEČNÍ

„Jsem Štěpánka Horváthová.” Stačila ještě říct, že ji k nám poslali, a pak se rozplakala a nebyla dlouho k utišení. Nakonec jí džbánek slz přece jen vyschl a uklidnila se natolik, že mohla vypovídat.

„Manžel včera odešel z domova a ještě se nevrátil. Něco se mu stalo, tohle ještě nikdy neudělal, aby o sobě nedal vědět. Všechny nemocnice jsem obvolala, známé, nikde není, prosím vás, pomozte, najděte ho…”

„Nesmíte myslet hned na nejhorší,” pokusil jsem se ji uklidnit.

„Ne, ne. Já vím, že se mu něco stalo, to ta ženská, co mu volala, ta určitě ně

co ví.”

„Proč ji nezavoláte?”

„Když já nevím, jak se jmenuje a kdo to je. Ona se nepředstavila a Štefan taky nic neříkal.”

„Už s vámi vyplnili dotazník?”

„Ano, ale říkali, že to je práce pro vás, vy jste prý specialisti.”

„Nemohl manžel někam neočekávaně odjet, třeba k rodičům nebo k nějakému

známému nebo známé?” snažil jsem se věc řešit nejpřirozenějším způsobem.

„Ne,” vykřikla hystericky. „Štefan nikoho neměl, někdo ho zabil, je mrtvý a vy mu nechcete pomoct.”

„Tak si to rozeberem všechno od začátku,” řekl jsem mírně, „ale musíte se uklidnit a soustředit. Slibujete?”

„Včera byla neděle a hned po obědě se manžel natáhl na gauč a začal podřimovat. Mezi třetí až půl čtvrtou zazvonil telefon. Volala nějaká žena, která se nepředstavila a chtěla manžela. Řekl jí do telefonu, že ty doklady přinese, když je tak nutně potřebují. Mně pověděl, že musí donést do práce nějaké papíry, protože ráno už zakázku odvážejí. Krátce po čtvrté odešel a asi o půl páté volala ta žena opět. Když jsem jí řekla, že už je pryč, položila sluchátko. Ani neřekla děkuji nebo sbohem.”

„Volala jste do práce?”

„Ano. Nevědí o něm.”

„Proč si myslíte, že tak náhle zmizel? Měl u sebe velké peníze, nebo jste se hádali a chtěli se rozvést…”

„Ne. Ani jedno. Štefan neměl důvod z domova utíkat.”

111

„Takže si to nedokážete vysvětlit?”

Zavrtěla prudce hlavou. Rysy v obličeji měla ztrhané, v očích strach a hrůzu, ruce se jí klepaly a hysterie jí seděla za krkem.

Dopravní závod, ve kterém Štefan Horváth pracoval, byl jedním z pobočných závodů velkého stavebního podniku. Vlastnil desítky aut, tahačů a jeřábů, které jezdily po stavbách v celé republice. Každou chvíli se v podniku vyskytly nějaké potíže.

Dopravní nehody, rvačky mezi řidiči a závozníky, černé jízdy. Navíc velká migrace zaměstnanců, z nichž si mnozí teprve nedávno lokli vzduchu z druhé strany mříží.

Horváthův parťák v kanceláři pomocného provozu byl vysoký statný chlap s velikým pivním břichem, které schovával pod modrým pracovním pláštěm.

Podal nám ruku, širokou drsnou pracku s dlaní tvrdou jako podešev vojenských bagančat. „Já jsem Leopold Nohejl, se Stefanem to tady kroutíme už čtyři roky.”

Staré pracovní stoly dávno prožrané červotočem, několik skříní, které byly posbírány bez snahy vytvořit alespoň zdánlivý soulad. Po stolech a v regálech plno papírů, na kterých seděl prach. Systematický nepořádek zmíněných čtyř roků. Mrknul jsem do rohu, jestli tam nepanáčkuje ochočený potkan.

„Nevím, kde by mohl být, to se mu za celou dobu ještě nestalo, aby nepřišel do práce a nedal vědět.” Postavil vodu na starý plotýnkový vařič a připravil hrnečky na kávu. „Myslím, že to paní Horváthová s tím poplachem trochu přehání. Třeba se někde zdržel a do večera bude doma.”

„Takže se mohu, pane Nohejl, domnívat, že pan Horváth si jenom někam odskočil a že večer bude doma?” začal jsem ho zpovídat.

„Ano, nějak tak jsem to myslel.”

„Pro takový názor ovšem musíte mít důvod. To přece neřeknete jen tak.”

Nohejl začal kroutit pusou a rukou si pojížděl po tváři. Pak si hrábl prstem do ucha, podíval se na Rubeše a znova se obrátil ke mně.

„Víte, mluvit mnoho je jedna věc, mluvit dobře je věc druhá. Já nevím, jak bych tak…”

„Mluvit mnoho nemusíte, pane Nohejl,” zapojil se Rubeš. „Mluvte dobře, to znamená pravdu. Tak ven s tím, kde by mohl pan Horváth být?”

„Když já…”

„Podívejte, pane Nohejl, řekněte nám to na rovinu. Jsme chlapi, my ho nepodrazíme, když se ukáže, že se zdržel u nějaké dámy. Nám je to jedno, to ať si vysvětlí doma. Tak má pan Horváth nějakou milenku, nebo jak to je?” Rubeš na nějaké vytáčky neměl náladu.

„Musíte mi slíbit, že to bude jen mezi námi, Štefan by si mohl myslet, že…”

„Štefan si vyskakovat nebude, to buďte klidnej,” ubezpečil ho kolega. „Jednak my mu nic povídat nebudem a na druhé straně, pokud chce někdo pytlačit a není na to dost chytrej, tak ať raději chodí na ryby.”

„Tak teda dobře, já vám to povím. Teď v poslední době měl nějakou Milušku, ale už se mu přes měsíc neozvala, tak nevím, jak to je. Abyste tomu rozuměli, Štefan mi všechno vždycky pověděl, po ničem jsem nečmuchal, prostě neměl přede mnou tajnosti. V loňským roce to byla Sylva a ještě rok před tím Zita. Tydle tři, o jiné nevím.”

„Potřebujeme příjmení těch dam, případné telefon.”

„Má to napsané ve starém diáři, ve třetím šuplíku.”

Probrali jsme mu celý stůl a prohlédli všechny písemnosti. V diáři skutečně telefony a příjmení tří královen byly.

112

„Horváth nehrál karty, nepůjčoval si peníze, nedlužil, neměl nějaké rozepře s některým z řidičů nebo závozníků…”

„Ne, ne,” vrtěl hlavou Nohejl. „S každým vycházel, byl to srandista, jenom ty tři baby, ale to přece není žádnej hřích, pánové, buďte velkorysí.”

„My to taky za žádný hřích neberem,” ubezpečil ho Rubeš.

„I tak mám dojem, že jsem vám toho napovídal příliš. Pořád platí dej pozor, aby jazyk nepředběhl myšlenku,” prohlásil nejistě Nohejl.

„U nás jste jako u zpovědi,” vysvětlil mu Rubeš. „Pěkně to vysypat, na myšlenky teď není ta správná chvíle.”

Miluška byla druhý týden na dovolené mimo republiku, Zita se před rokem

šťastně vdala a odstěhovala se z města.

„Zbývá Sylva Šulková,” blejsknul se logickou úvahou Rubeš. „Zajedeme si za ní do práce, rád bych viděl, jak se bude tvářit.”

„Může to být někdo úplně cizí,” brzdil jsem jeho nadšení.

„To může, ale uvidíme.”

„Má dnes směnu,” řekl nám na vrátnici děda, hotová vysušená mořská treska.

Uniforma na něm visela jako na strašákovi, který má plašit ptáky. „Mám tam zavolat?” nabízel se a hned projevil starost. „Má problémy, co?”

„Vy ji znáte osobně?”

„Sylvu zná každej, je to takovej větroplach.”

„Větroplach?”

„No…,” znejistěl strážce vrátnice. „Je krapet na mužský a má každou chvíli ně

jakej malér.”

„Jo ták,” prohlásil zasvěceně kolega. „Volat tam nemusíte, my si raději za ní zajdeme. Ona není vdaná?”

„Ale to jo, ale teď se s manželem rozvádí. Má jinýho šamstra, je to závozník vod stavbařů.”

Když jsme Sylvě Šulkové řekli, že jsme policajti, vypadalo to chvíli, že se svalí jako pytel brambor. Z obličeje se jí vytratila barva, oči jí vylezly z důlků a tvářička se jí zkroutila strachem. Měla na sobě bílý pracovní plášť a čepici, pod kterou schovala vlasy. Se svými sto padesáti centimetry vypadala jako školačka, která neumí do pěti počítat.

„Jdeme za vámi v jedné velice vážné věci,” začal jsem rozmluvu s kamennou maskou záhady na tváři.

„Já nic nevím, nemůžete na mně nic chtít.”

„Ale můžeme,” řekl Rubeš. „Každý má povinnost…”

„Já ale nic nevím a musím teď pracovat, já za vámi přijdu zítra.”

„Vždyť ani nevíte, co chceme vědět,” zavrčel přítel. Dnešní den mu byl už od rána protivný.

Kousla se do rtu. „Já musím jít pracovat!”

„Jen nebuďte do práce tak hr.”

Vzali jsme ji do kanceláře, kterou nám na chvíli uvolnil vedoucí provozu, a já z vedlejší místnosti zavolal paní Horváthové.

„Zavolejte zpátky za deset minut, ale telefon nepokládejte, dokud vám neřeknu.” Nadiktoval jsem jí číslo k vedoucímu a řekl, co má dělat.

„Musíme vás poučit o vašich právech a povinnostech,” začal jsem vyděšené Šulkové komisně vysvětlovat práva a povinnosti svědka.

Rubeš seděl proti ní, nemluvil a dělal bubáka.

Když zazvonil telefon a ozvala se Horáthová, řekl jsem do sluchátka:

„Jo, je tady, já vás předám. To je pro vás, paní Šulková.”

113

„Haló… haló. Kdo volá? Je tam někdo? Nikdo tam nemluví,” řekla mi a natáhla ruku se sluchátkem.

„Haló, to jsem já.”

„Je to ona. Tahle žena volala v neděli odpoledne mému manželovi.”

„Řekněte jí to přímo, já vás předám. Je to přece jen pro vás, ta paní na druhém konci vám chce něco sdělit.”

„Já to nebyla,” vykřikla Šulková do telefonu. Zuby jí vyklepávaly rytmus kulometné dávky.

„Tak jak to bylo?” ožil najednou Rubeš. „Buď řeknete pravdu, nebo budete lhát. Vyberte si.”

„Já vám to povím až… zítra, já nevím… já…”

„Vy nám to povíte hned a teprve potom si možná budete moci pohovořit s va

ším manželem nebo milencem.”

„Vy víte, že mám přítele?”

„Samozřejmě, i to, že se s manželem rozvádíte. Víme i další věci, ale teď je řada na vás. Pan Horváth byl váš milenec, je to tak?”

„Ano,” špitla, „ale už je to rok.”

„Dobře, teď povídejte o tom, co se stalo v neděli.”

Najednou cítila, že je v pasti, ze které není úniku. Viděl jsem na její tváři, jak jí ztuhly rysy, bílá lilie nebyla dostatečně bílá proti barvě jejího obličeje, oči vystoupily z důlků. Teď začne hystericky brečet nebo vypovídat. Po chvíli napjatého ticha si vybrala to druhé.

„My se s Ervínem rozvádíme, protože on má jinou a já jsem se seznámila s Mirdou. Asi půl roku to takhle trvá, pořád se jenom hádáme… Asi před měsícem za mnou Ervín přišel a řekl mi, že chce celou chatu, jinak že Mirdovi řekne o mém poměru se Stefanem. To jsem nechtěla, protože Mirda…”

„Říkejte mu prosím příjmením.”

„…tedy Miroslav Kica je strašně žárlívej. On se hned rozzuří a potom ani neví, co dělá. Už s tím měl problémy, někomu ublížil na zdraví a seděl… tak jsem nechtěla, aby se to dověděl, jenže chatu jsme si koupili spolu… je sice malá, ale taky jsem nechtěla, aby ji dostal Ervín… tak jsem se s ním hádala, ale on to nakonec Kicovi řekl.”

Teprve tady se odmlčela a začala brečet. Naříkala, vzlykala, ale slzu jsem neviděl, nějak ji ze sebe nemohla dostat.

„Co bylo dál?” řekl jsem suše a dával si pozor, aby v tónu mého hlasu vycítila, že její hru na lítost neberu ani na okamžik vážně.

Poznala to. „Mirda se strašně rozzuřil, zmlátil mě, až mi tekla krev. Musela jsem mu všechno říct. Že to se Stefanem bylo jenom třikrát, že jsem ho od té doby neviděla, že je ženatý. Chtěl vědět, s kým je to lepší, jestli s ním nebo se Stefanem, chtěl vědět, jak jsme to dělali, kde… Vždycky když jsme souložili, tak mě při tom mlá

til a řval, že jsem kurva a svině, že nemůže žít s vědomím, že mě… šoustal jinej, že se to musí vyřešit.”

„Tak jak jste to vyřešili?”

Očima lítala z Rubeše na mě a úporně přemýšlela, jak z toho ven. Školačka

jenom oči nebyly dětské. Vedle strachu tam byla i záludnost zákeřné šelmy.

„Já už nebudu dál mluvit.”

„Jak chcete, ale pravdivé a úplné přiznání je polehčující okolnost. Máte šanci ji získat pro sebe, zítra už bude pozdě, a že se věc dořeší, na to vemte jed.”

„Když on mě donutil.”

„K tomu, abyste Horváthovi zavolala?”

„Ano.”

114

„Takže jste mu dvakrát zavolala. Dojednali jste si schůzku. Co bylo dál?”

„Na schůzku přišel.”

„Měla jste plán, který jste si domluvila s Kicou, je to tak?”

„Ano.”

„Tak povídejte.”

„Řekla jsem mu, že ho chci. On byl pro, tak jsme šli ke mně do bytu.”

„Tam čekal Kica?”

„Ne. Ten byl venku v parku. Já jsem Stefana rozrajcovala a potom jsem šla zavřít dveře na balkón. To bylo znamení pro Mirdu… aby mohl přijít a aby Štefan byl nahej.”

„Kica má klíče od bytu?”

„Ano. Svůj klíč jsem do zámku zevnitř nezastrčila, aby mohl odemknout.”

„Dostáváme se k finále,” řekl Rubeš. „Tak co se dělo dál?”

„Mirda vpadl do ložnice, měl připravenou trubku a Horvátha hned praštil. Začal strašně nadávat, jemu i mně. Mlátil do něj tou tyčí, pak ho odvlekl do vany a napustil na něj vodu. Asi za půl hodiny přišel za mnou do ložnice a řekl mi:

Pojď se podívat, co se stalo s tým miláčkem. Horváth ležel nahý ve vaně plný krvavý vody, hlavu pod vodou a byl mrtvěj.”

Odmlčela se a zkoumala nám v tvářích, jak na věc nahlížíme.

„To ještě není všechno, pokračujte.”

„Potom se Kica díval na televizi. Seděl, čuměl na fotbal a pil jedno pivo za druhým. Když zápas skončil, tak jsme se navečeřeli a potom Horvátha svázal do klubíčka, naložili jsme ho do kočárku a hodili do vodní nádrže.”

„Co jste udělali s Horváthovými věcmi?”

„Peníze a peněženku si Mirďa nechal, doklady spálil. Oblečení hodil do popelnice, nechal si ještě jeho boty a snubní prsten.”

„Věděla jste, co bude následovat, když jste dala Kicovi signál zavřením balkó

nových dveří?”

„Ne. Myslela jsem si, že mu jenom nařeže.”

„Ale vždyť jste řekla, že prohlásil nemohu žít s vědomím, že tě měl jiný.”

„Řekla to jinak,” opravil mě Rubeš, „ale smysl je stejný. Tak jak to teďa je?”

Mlčela.

„Mluvila jste o tom s manželem?”

„Řekla jsem mu, že Kica bude strašně zuřit, že ho třeba i zabije, ale on se jen smál a říkal, abych to nechala na Kicovi, že jsem měla souhlasit s tou chatou a nic by neřekl.”

„To bylo všechno?”

„Ještě jsem mu řekla, že mu Kica rozbije hubu, myslím Ervínovi. Smál se jako blázen, pak mi řekl, že jsem pitomá, že nevím, co je to psychologie.”

„Kde najdeme Kicu?”

„Bude už doma, ale když vás uvidí jít se mnou, bude zle. Má zbraň, pistoli, jednou mi ji ukazoval. Nejlepší by bylo ho překvapit. Nedat mu možnost jednat.”

Najednou byla na naší straně, dokonce radila, jak si s Kicou poradit.

„Kde má tu zbraň?”

„Na záchodě v poličce. Jestli chcete, já vám pomohu dostat se rychle dovnitř.

Zavolám mu z předsíně, že jsem to já…”

Do domu šla pět kroků před námi. Byt v prvním patře. Odemkla, kývla na nás a zavolala:

„Mirdo, to jsem já.”

115

Kica seděl před televizí, na stolku načatou láhev piva. Vlítli jsme do pokoje s pistolí v ruce.

„Ke zdi! Opřete se!”

Pak cvakla pouta a v pokoji, kde Kica umlátil Horvátha, zazněla zatykači formulka.

Ihned pochopil, co se stalo. Nenávistně se obrátil na Šulkovou a řekl:

„To tahle kráva, co? Jenže v tom jedeš, beruško, se mnou. Moc dobře jsi vě

děla, co se tady stane, když jsi ho sem nalákala, proto jsi mi tak pilně pomáhala ho zdekovat. Já chci na záchod,” dodal neústupně. „To je moje právo, a pouta dolů.”

„Předtím si vezmeme, drahouši, tu pistolku,” řekl Rubeš, „a moc nás bude zajímat, jestli náhodou někde už nestřílela.”

„Bestie,” zařval na Šulkovou. „Za tohle tě voddělám.”

„Ty hajzle, ty gaunere…”

Na poličce v koupelně ležel Horváthův snubní prsten, mezi své věci si Kica uložil i jeho peněženku. Mokasiny ze světlé kůže používal k dennímu nošení.

„Ano, jsou to Stefanovy věci,” těžce ze sebe vysoukala Horváthová.

Jeho tělo leželo na dně nádrže zatíženo několika tyčemi. Pitva jednoznačně prokázala, že byl ubit. Přeražená páteř, klíční kost, proražená lebka…

„Proč jste to vlastně udělal?” zeptal jsem se Kici.

„Vy jste to nepochopil?” řekl otráveně. „Přece proto, že jsem ji miloval.”

„Ale jděte, vy jste jenom psychopaticky žárlil, a pokud si myslíte, že jste skutečně Šulkovou miloval, tak to je…”

„Jenom omyl,” doplnil mě Rubeš.

„To byste zabil každého, kdo před vámi se Šulkovou souložil?”

Mlčel.

„To by černí havrani nestačili jezdit,” řekl Rubeš. „Jaký to mělo smysl?”

„To byste nepochopili,” odpověděl a odvrátil hlavu.

Ervín Sulek po celou dobu rozpravy s námi nezakrýval dobrou náladu.

„Je to štětka,” vyjádřil se o své ženě. „Teď půjde do báně a já budu mít od ní konečně pokoj.”

„Vy jste rád, že to takhle dopadlo?”

„Co bych nebyl. Do žádného z těch třech mi nic není.”

„Což si na chvíli pohrát s myšlenkou, že poměr vaší ženy s Horváthem jste Kicovi prozradil úmyslně, protože jste věděl, co bude následovat. Že se nemýlím, viďte, pane Sulek?”

Díval jsem se na jeho poďobanou tvář plnou akné, ulízané mastné vlasy a vychytralý liščí pohled.

Chvíli se smál, až se zajíkal, ale byl to nucený smích začínajícího ochotníka.

„Ale kdepak, co vás to napadlo. Kica byl kamarád, říct jsem mu to musel, aby věděl, na čem je,” hýkal dál.

„Pomstil jste se ženě, zbavil se Kicy a získal majetek. Řekl bych, pane Sulek

tři mouchy jednou ranou. Jenom malé pošeptáníčko a už jste se mohl jenom z povzdálí dívat. Jenže to stálo život člověka.”

„Chcete mi něco dokázat?”

„Ne,” zavrtěl jsem hlavou. „Víte dobře, že tohle vám dokázat nemůžeme.”

„To je na beton, protože jsem čistej jako lilie.”

Podíval jsem se na něj, snad se i trochu ironicky pousmál, ale věděl jsem, že této čisté lilii na rozloučenou ruku nepodám. Stejně mu ta jeho špinavost štěstí nepřinese, i když si dneska myslí, že vyhrál na celé čáře.

116

Těsně před hlavním líčením jsem měl možnost ještě pohovořit s Kicou. Za dva měsíce ve vyšetřovací vazbě zhubl a kůže na obličeji dostala šedý, nezdravý nádech.

„Přemýšlel jste někdy nad tím, proč vám Ervín Sulek řekl o poměru jeho ženy s Horváthem?”

„Protože je to kamarád. Věděl, že takovou věc musím vědět.”

„Kamarád?” Už jsem dál nic neříkal ani nevysvětloval, jen mě znova napadlo, že výraz omyl je přece jen někdy společenské vysvětlení malého nebo vyššího stupně blbosti.

Miroslav Kica a Sylva Šulková byli odsouzeni pro vraždu na dvacet a osm let.

Když byl vynesen rozsudek, Kica se obrátil na Šulkovou a vykřikl:

„Čekej mě, Sylvo, až si to odkroutím, přijdu ti zaplatit.”

HOP NEBO TROP

Byly čtyři hodiny ráno a někde v dáli nad obzorem se začalo rozednívat Boleslav Polívka nikdy přes park nechodil, ale tentokrát se tudy vydal, protože spěchal na tramvaj a zkratka mu přišla vhod. Šel přihnutý k zemi, oči mu ustrašeně jezdily z keře na keř a mazal, jen se za ním kouřilo. Vyhýbat se nesnázím může opatrný člověk dlouho, ale pak to jednou přijde. Zákon schválnosti, náhoda, omyl, osud nebo jen obyčejná hloupost.

Na pět metrů uviděl nehybně ležící postavu. Zůstal stát jako sloup a okamžitě ho napadlo, že to je finta. Rychle se rozhlédl kolem, jestli někdo nečíhá a nechystá se ho přetáhnout přes hlavu a vzít mu pár korun, které měl u sebe na cigarety a pivo.

„Haló,” vytlačil ze sebe zvuk, který vypadal na mutování čtrnáctiletého kluka. „Haló…”

Když se nic nedělo, otočil se na podpatku a hnal z parku zpátky na ulici. Měl štěstí.

Na protější straně chodníku, pár metrů od vchodu do nočního baru Jolana, parkoval osvětlený policejní vůz.

Osm hodin ráno. Strohý záznam noční hlídky ležel přede mnou a svědčil o

tom, že autor občas zaskočil za školu. Těžce zraněná žena po útoku vedeném no

žem, odvezena záchrankou v pět hodin dvacet osm minut.

„ÁRO,” řekl mi do telefonu příjemný mazlivý ženský alt. „Zemřela krátce po převozu. Doktor Votava mluvil o vraždě a také hned pro vás vypracoval zprávu.”

„Sežeň ty noční borce a zajeďte na místo činu,” požádal jsem kolegu Rubeše.

„Já se stavím v nemocnici a potom přijedu za tebou.”

Hluboký alt měl černé vlasy ostýchavě vykukující pod čepečkem, bystrý inteligentní pohled a vyzývavě trčící prsa. Všechno to dohromady měřilo tak sto šedesát centimetrů a vážilo pětapadesát kilo.

„Pojďte,” řekla tím svým hlasem, který určitě motal hlavu nejen pacientům s prostatou a srdečním infarktem, ale i pánům doktorům. Šla krůček přede mnou a pohled na její zadeček mi připadal tak zajímavý a krásný, jako mladému kohoutkovi

„přičaplá” slípka.

„Neračte se rozptylovat,” řekla, aniž by otočila hlavu a zjistila předmět mého zájmu.

„Člověku to nedá,” přiznal jsem okamžitě barvu. „Ta příroda má přece jen ně

co do sebe.” Tentokrát se otočila a bleskově mě přejela od hlavy až dolů.

„Vy chlapi jste všichni stejní, ve vás se nelze zmýlit.”

„Zato vy ženy, to je něco úplně jiného. Každá jiná, každá originál jak v provedení, tak v myšlení, logika uchvacující a neporazitelná…”

117

Zasmála se. „Čekala jsem nějakého komisního ouřadu…”

„Takový je můj kolega. Ten je tak komisní, že když si potřebuje odskočit, tak říká sám sobě: Ták, dojdeme si na WC. Co myslíte, proč si asi vyká?”

Pomazlila se s myšlenkou na sprosťačinku. „Třeba vyká tomu, koho tam nese.”

„Vidíte, to mě nenapadlo, ale vy jste na to přišla okamžitě a to je právě ten rozdíl v logice muže a ženy. Než nás muže něco napadne, vy ženy to už víte dopředu a kolikrát víte i to, co nám ještě ani na rozum nepřišlo.”

Docent Votava byl vysoký štíhlý fešák s modrýma očima a blonďatou kšticí, která začala pomalu ustupovat do týla.

„Byla surově zmlácená. Má frakturu pravé ruky, vyvráceny články prstů, přera

ženou čelist. Sedm bodných ran v břiše a prsou, rozříznutou dělohu… Máte to všechno ve zprávě, ale vy ji stejně necháte převézt na soudní. Nedalo se nic dělat.”

„Byl jste u ní od začátku až do konce?”

„Samozřejmě.” Nabídl mi cigaretu. „Od chvíle, kdy ji přivezli, až do exitu.”

„Neřekla něco? Cokoliv…”

Zavrtěl hlavou. „Byla v hlubokém komatu.”

„Kde jsou její věci?”

„Máte to připravené. Jo, podle zranění, způsobu a intenzity usuzuji na sexuálního devianta, řekl bych sadistu. Vysoce nebezpečný. Jestli se nemýlím, dá o sobě zase brzo vědět.”

„Prolízáme křoví a hledáme nějakou stopu,” řekl mi Rubeš, „protože támle ti borci samozřejmě místo činu nezajistili. Volové,” ulevil si. „Za tu dobu tady mohl projít kdekdo, a třeba i odnést něco důležitého.”

„Jsme motorizovaná hlídka,” začal nervózně vysoký nadstrážmistr s uváleným stejnokrojem. „S Průšou jsem kontroloval, jestli v Jolaně mají skutečně zavřeno. V

autě seděl jenom řidič, když přišel ten vyjukanej oznamovatel. Zjistili jsme, že žije, tak jsme ji koukali odlifrovat co nejrychleji do nemocnice. Kabelku jsme zajistili a kolem už nic nebylo, navíc nás volali z dispečinku, na ubytovně v Malešicích byla rvačka…

proto jsme…” „Kolega vás vypucoval, co?”

„Ten nám vynadal, to se ani nedá zopakovat.”

„Udělali jste chybu. Ale snad se to dá ještě napravit.” „Myslíme si, že byla naproti v baru a on si ji tady vyčíhal.”

„Šla směrem ke svému bytu?”

„Ne. To právě naopak.”

„Tak asi nešla sama, ale s doprovodem. Co tomu říkáte?”

„Na někoho kápla v baru,” řekl mladší člen hlídky, mladý růžolící klučík, které

mu teprve nedávno začaly růst vousy.

„Taky si myslím,” řekl jsem. „A teď si nakreslíme, jak ležela, kde byla kabelka a všechny ty podrobnosti, o kterých jste se učili ve škole a o kterých si myslíte, že jsou k ničemu.”

„Napíšete na nás hlášení?” chtěl vědět vedoucí hlídky.

„Řekněme, že to byl omyl,” usmál jsem se na schlíplé muže zákona, „i když to vypadá jako čistokrevná blbost.”

Bar Jolana byl v suterénu, kam se muselo po úzkých točitých schodech. Dveře ze silných mříží a pak už si host mohl vybrat. Doprava, doleva nebo na WC, k šatně s velkým zrcadlem, vedle kterého visel veliký plakát spoře oblečené krasavice. Široce se usmívala pusou velikou jako vrata, ale v očích měla příliš prohnanosti, než abych nabízeným svodům jenom na vteřinu uvěřil. Bylo tu šero a její oči stejně nikdo nezkoumal.

118

Bylo krátce před devátou a já jsem si s Rubešem přišel do baru Jolana prověřit verzi, jestli zavražděná dvaačtyřicetiletá Anita Jonáková si tady vypila poslední skleničku před svou schůzkou s vrahem.

„Je tady nějak prázdno,” začal Rubeš rozhovor se šatnářkou. Bylo to takové vybledlé štíble, které bych bez váhání posadil do lavice sedmé, nanejvýš osmé třídy základní školy.

„Teprve se to sejde,” odpověděla zasvěceně.

„Byla jste tady také včera?”

„Policajti, co?” Sáhla pod pracovní desku pro krabičku cigaret.

„No dobře,” přitakal Rubeš neochotně a vytáhl z kapsy fotografii Jonákové.

„Byla tady včera?”

„Jo. Včera i párkrát předtím. Čas od času je tady vidět.”

„Znáte ji?”

„Ne, ale pamatuji si ji. Chodila sem honit chlapy ještě s takovou odbarvenou blondýnou. Občas měly i úspěch.”

Stál jsem bokem a pořád studoval obličej a oči plakátové krasavice. No jasně.

Prohnaný výraz ženy, která ztratila poslední kapičku iluze. Žádná něha, ženskost, jemnost nebo alespoň pokus o tuto odvěkou hru. Kdepak. Ani náhodou. Přijď, zaplať a budeš obsloužen. To ta altovka v nemocnici, to bylo jiný kafe.

„A co včera. Měla úspěch?”

Přemýšlela. „Sakra, to mi úplně vypadlo… Nevzpomenu si, kdybych se zbláznila. Snad za chvíli nebo později.”

„Kolik tady bylo lidí?”

„Za celý večer dvacet osm. Vím to podle lístků.”

„Byla tady i ta její kamarádka?”

„Nó… byla tady, ale odešla dřív. Nějak kolem půlnoci.”

„Sama?”

„Jo. Prosím vás, vždyť je to taková… řeknu hodně tlustá ženská. Kdo by se na ni přilepil, ale na druhý straně, když se mužský napijou, tak se chovají jako dobytek a každá je jim dobrá.”

Ta plakátová krasavice mě spíš varovala, to byl konečný výsledek mé studie.

Odtrhl jsem se od ní a vstoupil na scénu.

„A když se napijou o trochu víc ženy?”

„To je teprve bengál,” připustila okamžitě. „Každou chvíli se tady strhne nějaká…” V půli věty se zarazila.

„Polízanice,” doplnil jsem ji. „My se ještě vrátíme, kdybyste si vzpomněla.”

„A dáme si panáka,” doplnil mě Rubeš, „Jestli ovšem nejste mladistvá, abychom vás nekazili.”

„No dovolte,” řekla uraženě.

Byla tak mladá, že ji to ještě pohoršovalo, i když většina žen by to brala jako poklonu.

Byl to bar čtvrté a další kategorie. Žádná noblesa, jenom útočiště různých pochybných existencí, děvek a pasáků. Sem tam nějaká společnost, která se přišla do baru rozšoupnout, a pár cesťáků, kteří si přišli zadělat na problémy.

„Chodila sem, čas od času, většinou v doprovodu blondýnky. Ta je trochu při těle… nějaký pán… ne, to si nikdo nevšimne. Sem chodí jenom lepší společnost, samí slušní lidi,” začal dokonce tvrdit vrchní. Už jsem čekal, že vzpomene, kdy tady byla naposled anglická královna nebo alespoň její dvorní dámy převlečené za holky z ulice.

119

„Že jste vybraný podnik, pane vrchní, to přece vidíme na první pohled,” řekl jsem s neskrývanou ironií. „Kolikpak tady bylo včera lidí?”

„Velice málo, včera nebyl dobrý den. Řekl bych tak deset, dvanáct, do dvaceti.”

„Dvacet osm,” upamatoval ho Rubeš, „a vy nám nakreslíte, kde kdo seděl a pokud je znáte, jak se jmenují.”

„Kristepane, pánové, na to já nemám čas…”

„Taky nemusíte hned,” řekl mu medovým hlasem kolega. „Tady máte předvolání, zítra vás čekáme. Kriminálka, vraždy, kdybyste náhodou nevěděl, kam máte jít.”

Panáka se šatnářkou jsme si dali, ale na společníka rozveselené paní Jonákové si nevzpomněla.

„Mám takovej mlhavěj pocit…”

Pozvali jsme ji na druhý den a hodinu po dvanácté se s barem Jolana rozloučili. Plakátová krasavice se na mě stále usmívala, ale najednou se mi ten její kukuč zdál jiný než zvečera. Zajímavý, slibný, svůdný.

„Všechno je relativní,” řekl jsem příteli a ten mi tu velikou pravdu okamžitě přiklepl. Ani se neptal, jak jsem na to tak najednou přišel.

Byly čtyři hodiny odpoledne, když na dveře naší kanceláře zaťukala šatnářka

hubené štíble z baru Jolana. To už jsme povídání s panem vrchním měli dávno za sebou a téměř polovina hostů dostala jméno a podobu.

Nabídli jsme jí kávu, cigaretu, já jí pochválil šaty a Rubeš to ostatní. Marně.

„Já si nemůžu vzpomenout, ale určitě se někdo kolem ní motal, to mám v merku okamžitě.”

„Co říkáte, podrobila byste se pár otázkám v hypnóze?” slyšel jsem najednou sám sebe.

„Proč ne,” řekla okamžitě, „ale potom půjdeme na panáka.”

Psycholog byl starší seriózní pán, který mi nedávno možnost výslechu v

hypnóze nabízel.

„Nemůžeš to sice použít z právního hlediska, ale třeba získáš zajímavé informace. Používají to Američani, Britové…”

Seděli jsme v rohu místnosti, ani nedutali a poslouchali lékaře, který do služeb kriminalistiky zapojil vědu.

„Uvolněte se, je krásný den, nemáte starosti…” Za pár minut chrupala jako mimino.

Popsala ho do nejmenších detailů, vzpomněla si, že měl na ruce prsten s monogramem, knírek, hodinky…

Znova jsme vyslechli celý personál baru, servírka i pan vrchní se upamatovali, ale nikdo našeho muže neznal, ba ani kyprá přítelkyně zavražděné si ho nevšimla.

„Odešla jsem domů kolem půlnoci. Anita mi řekla, že ještě chvíli zůstane, bydlíme tady kousek. Nikdo se kolem ní nemotal, to bych přece viděla… já si myslím, že tady snad ani nebyl…

Jsem rozvedená, Anita je vdova a nejsme přece eště tak staré, abychom si řekly život je za námi. Nikomu nikdy neublížila, ráda se smála a byla to ta nejhodnější holka, jakou jsem kdy znala…”

Po pěti dnech výslechů a pátrání jsme se s Rubešem rozhodli použít pátrací relaci v televizi a ukázat obrázek namalovaný podle popisu šatnářky.

„Co když si to v hypnóze všechno vymyslela?” pochyboval Rubeš. Nakonec jsem ho přesvědčil, jenže to nebylo nic platné.

120

„Hm…,” řekl pohrdlivě náš šéf. „Hypnóza. Co to je? Nějaký pseudopaskvil a já to mám schválit? Jste snad vysokoškoláci, člověk by řekl inteligenti, a vy za mnou přijdete s takovou volovinou.”

„Já ne,” řekl s vážnou tváří Rubeš. „Já nejsem vysokoškolák a tudíž inteligent, to jenom tadyhle Denk. Já patřím taky mezi blby.”

S případem jsme se pomalu a jistě dostávali do slepé uličky, až jednou, asi po měsíci, zazvonil na Rubešově stole telefon. Náhoda. Ta vrtošivá krasavice, která ně

kdy mile překvapí, aby vzápětí desetkrát zradila, ta proradná manekýna, které jednou říkáme osud, jindy zase omyl, i když to ponejvíce je jenom hloupost. Šatnářka Blanka uviděla v parku před barem muže, kterého popsala v hypnóze.

„Stál na stejným místě, jak se to stalo. Chvíli jsem ho šmírovala, a když šel pryč, tak jsem mu šlapala stín. Měl ve vedlejší ulici auto, do kterého nasedl a odjel.”

„Jezusky,” přeskakoval Rubešovi hlas, „viďte, že máte číslo.”

„Samozřejmě, myslíte, že jsem hloupá? Mám u vás panáka, zadarmo bonzáka

nedělám.” O panáka vůbec nešlo, chlapák Rubeš, který vážil přes sto kilo, se padesátikilové dívence zalíbil.

Inženýr Leo Macháček byl vlastníkem nejen osobního automobilu, ale byl to i manžel, otec dvou dětí a hlava spokojené rodiny. Úspěšný v zaměstnání a navíc docela pohledný muž. Černovlasý, žádný sexuální maniak, alkoholik nebo desetkrát trestaný recidivista. Do deseti dnů jsem o něm věděl, jak často si mění slipy a kterým prstem se dloube v nose. Ani jeho ženu, malou, blonďatou a modrookou Alenu jsme nemohli nechat stranou. Zdatná úřednice jednoho velkého podniku a dlouholetá milenka ekonomického náměstka. Rodina spořádaná, žádná italská rodea pravidelně třikrát do kvartálu.

Čtrnáct dní mu kolegové ze sledovačky šlapali na paty a ve dne v noci číhali, kdy se s nožem v kapse zase vypraví do nějakého baru. Za dva týdny řekli dost, vždyť vy ani nevíte, jestli to skutečně byl on. Musíme na jiný případ, teď se, hošánkové, postarejte zase vy.

„Vezmeme ho k výslechu,” navrhl Rubeš. „Jestli to je on, tak bude bar zapírat.

Nic jiného nám stejně nezbývá. Zkrátka hop nebo trop.”

Inženýr Macháček měl pověst chytrého a logicky uvažujícího člověka, o kterém se navíc říkalo, že je to asketa, který se velice líbí ženám, ale žádné se dosud nepodařilo získat jeho skalp. Alenka, jeho žena, to byl inženýrův ideál. Tak často ji v práci chválil a vynášel, až s tím šel kdekomu na nervy.

„Vždyť je to nenormální, aby ho nějaká nepřeřízla,” filozofoval Rubeš. „Ženská, když si něco umane, to teďa nevím…”

„Jestli to je on a na nic při výslechu nekápneme, tak mu to už nikdy nedoká

žem. Na co spoléháš?” zeptal jsem se kolegy.

„Hlavně na to, že budeme mít štěstí. Alespoň kapičku, vždyť při takovém hnusáckém mordu musí stát pánbů při nás. A komu pánbů, tomu přece všichni svatí.

Není to tak?”

Vsadili jsme na štěstí. Zkrátka hop nebo trop.

Z jeho postoje a výrazu ve tváři vyzařoval chlad a povýšenost. Rozhlédl se po kanceláři a potom zamířil ke mně.

„Jsem inženýr Macháček,” řekl a vrazil mi do ruky předvolání.

Posadili jsme se ke kulatému konferenčnímu stolku a nabídli kávu.

„Nemám tolik času.”

„Víte, pane inženýre, nám jde o smrt vašeho kolegy inženýra Molčíka.”

„To se stalo před půl rokem a byla to jasná sebevražda.”

121

„No, jasná… snad ještě se závěrem počkáme. Potřebujeme vaši pomoc. Inženýra Molčíka jste znal, jste člověk s přehledem, se vzděláním, máte životní zkušenosti. Jaký to byl člověk, jaký měl vztah k lidem?”

Macháček po mém úvodu malinko roztál. Posadil se pohodlněji a zapal si cigaretu.

„Molčík byl přes svá léta naivka. Věřil v dobro, spravedlnost a takové ty blbiny, které jsou dobré tak pro ohlupování lidí. Konečně, ta kategorie podřadných lidí se dá oblafnout docela snadno.” Mluvil rychle, slova mu plynule proudila z úst. Rád se poslouchal, rád poučoval. To bylo pro nás moc dobré.

„To je velice zajímavé,” vrtěl hlavou Rubeš. „Že hloupost světem vládne, to bych souhlasil, ale inženýr Molčík si sáhl na život. K tomu musí mít člověk určitou odvahu a na druhé straně důvod. Nezanechal žádný dopis, žádné vysvětlení, tak proč?”

„Sebevražda je obyčejná zbabělost, únik před odpovědností a hlavně ne—

schopnost řešit problémy. To právě dělá ten podřadný plebs, který nemá schopnosti a sílu se nepravostem postavit a přijmout řešení. Každý má nějaké problémy, ale musí je řešit, hledat cestu.”

„Vidím, pane inženýre, že při svých zkušenostech dělíte lidi do určitých kategorií.”

„Samozřejmě. Mám na mysli morální a kvalitativní třídění. Jsou možné jen dvě skupiny vysoce hodnotní jedinci, mající všechna práva a povinnosti, a potom skupina druhá, podstatně početnější, to jsou ti obyčejní bez vnitřní síly, názoru a rozhodnutí.”

„To je dělení pro muže, nebo i pro ženy?” řekl jsem s pochybností v hlase.

„Samozřejmě, že ne. Mluvil jsem o mužích. Ženy, to je úplně jiná kategorie, kterou nelze s muži porovnávat. Pro ženy mám jiné měřítko počestné a ty druhé.”

„To znám,” zasmál se Rubeš. „Počestné si bereme za manželky a za těmi druhými chodíme, jenže to jsou manželky zase úplně někoho jiného.”

Macháček se na kolegu podíval s despektem až hnusem, který dokáže vyjádřit jenom zavržená a do hloubi duše uražená milenka.

„No, přesně takhle to vyjadřuje ta početnější skupina.”

„Kdežto ti lepší, vyvolení, předurčení…,” napovídal jsem.

„Ti věc řeší a nevěší se jako Molčík.”

„Třeba pošlou tu druhou jakost do války nebo do plynu,” pokusil jsem se upřesnit metodu řešení.

Pokrčil rameny. „Mají na to právo.”

„Nebo,” najednou zaútočil Rubeš, „vytáhnou v parku nůž a jednou provždy zbaví svět špíny obyčejné druhořadé nepočestné ženy. Viďte, pane inženýre.”

A bylo to venku a už jsme do toho museli jít s tím málem, co jsme měli k dispozici.

„Vy se občas zajdete podívat na ucouraný a utahaný svět těch druhořadých.

Že je to tak?”

„Nevím jak to myslíte, ale zařadil jsem vás dobře.”

„To buďte rád, že jste se nemýlil. Byl jste jedenáctého září v baru Jolana?

„Ne. Nikdy jsem tam nebyl.”

V těch jeho šedých arogantních očích byl kdesi úplně hluboko strach. Jen se tak mihnul a na vteřinku zazářil.

Šatnářka ho identifikovala mezi pěti muži. V garáži jsme našli vyhazovači nůž s dvaceticentimetrovýrr ostřím. Na kalhotách, které měl v den vraždy na sobě byly zjištěny mikrostopy krve stejné skupiny, jakou měla Jonáková, ale Macháček stál tvrdě na svém.

122

„Ne. Nic jsem neudělal. Mám sílu vzdorovat a není nic, co by mě zlomilo. Na vaše argumenty vám kašlu.”

Jízlivý, arogantní, ironický. Nietscheho měl v malíčku Právo silnějšího a chytřejšího bez dekadence zparchantěle demokracie. Prohrávali jsme jedno kolo za druhým a jeho sebejistota rostla. Rubeš říkal kapičku štěstí, já zase říkám, každý má svůj klíček. Jen na něj kápnout.

Bylo to asi při patnáctém výslechu. Jako vždy předtím se Macháček ironicky šklebil a neopominul ani jednu příležitost dát nám najevo, do jaké kategorie lidí patří

me. Něco mezi polovztyčenou opicí a čtyrnožcem s dlouhýma ušima.

„Dělíte ženy na počestné a potom ty druhé. Jaká žena je podle vás počestná?

Co tím myslíte?”

„Počestná žena je jenom ta žena, která uznává pouze svého manžela, nikdy by se neprohřešila nějakým trapným cizoložstvím, je obětavá, vzorná matka, která vychovává své děti a vždy stojí po boku svého muže… Taková jako má žena.” Odří

kal svou roli, do které se častým opakováním vžil. Na malou chvíli zapomněl, s kým mluví.

„Teď přece nemluvíte o své ženě, nebo si myslíte, že jsme úplní hlupáci?”

Nic jsem tím nemyslel a nesledoval, jenom jsme si s Rubešem mysleli, že Macháček o dlouholetém poměru své ženy s obyčejným a nijak zvlášť hezkým náměstkem věděl a že velkoryse zůstal nad věcí. Ze všech stran jsme slyšeli, že vztah toleroval a nikdy nežárlil. Jako ve všem své nervy a logiku myšlení měl pod kontrolou.

Celou dobu dlouhých a úmorných výslechů se držel „nad věcí,” ale najednou byl konec. Přepadla ho fúrie obrovského vzteku, amok šíleného opičího samce Akuta, který drtí a zabíjí s očima podlitýma krví.

„Lumpové, gauneři, svině….“

Půl hodiny nepříčetně řval, dokud se nevyčerpal, pak se sesunul na židli d hlavou mezi koleny.

„Vyvádíte zbytečně,“ řekl jsem mu do ticha místnosti, „sám dobře víte, že to tak s vaší ženou nebylo, tak proč ta komedie? Vy jste se mstil a hojil si komplex na docela obyčejné bezbranné ženě, která nikdy nikomu neublížila a také žádnému nepřekážela. Vy jste zkrátka nestačil na svoji ženu a ni , která nikdy nikomu neublížila a také žádnému nepřekážela. Vy jste zkrátka nestačil na svoji ženu a ni jste si netroufl jí nafackovat nebo ji vyhodit z domu. Všechny vaše teorie jsou obludné pohádky, které už tady kdysi byly. Byla to komedie, kterou jste hrál sám pro sebe, jenže se vám to vymklo z rukou v okamžiku, kdy jste vzal do rukou nůž a začal bodat. Přes jinou ženu vraždit tu svou. Bylo to tak?“

„Najednou jsem si nemohl pomoci, musel jsem to udělat, v tom parku jsem viděl Alenu…“

Hodnocení a závěr udělal soud, který poslal inženýra Leo Macháčka na patnáct let do vězení. Tam mohl přemýšlet o tom, jestli skutečně patří do kategorie těch vyvolených, nebo je jenom obyčejný člověk s bolestí, strachem a zoufalstvím jako každý jiný, přestože je to vrah.

Dvaasedmdesát smutných hodin

Pětatřicet dnů předtím si kdesi u Kysuce připila na sedmnáct.

A když spolkla poslední hlt a hřbetem hnědavé dlaně si otřela ústa, zdálo se jí, že svět leží, musí ležet u jejích nohou …

123

V Oldřichovicích, vesnici poblíž Třince, pršelo, když sem tehdy před lety, v pá

tek třicátého října, přijela. A byl to déšť v neuvěřitelném poměru smíchaný s kouřem a popílkem, prašné cesty měnil v lepkavý, boty ztěžkávající marast, oblohu přebarvil na polní šeď a do lidské duše zanesl marnost. Kristýně Horvátové bylo sedmnáct, už zdaleka ne dítě, cikánská děvčata dospívají rychleji, a tak se i ona již dávno se vším všudy stala ženou. V ruce držela kufírek s několika lacinými věcmi, na sobě měla rů

žovou sukni, pruhovaný svetr a bílé punčochy, v kabelce dvacet korun a občanský průkaz.

Kraj na severu Moravy, tolik let poznamenávaný neustálým lidským pohybem, přivykl podobným příchozím. Nevítá je sice slavobránou, ale také ne příliš nesnesitelnou mírou předsudků. U třineckého stavebního podniku, sužovaného chronickým nedostatkem pracovních sil, ji přijali do zaměstnání jako pomocnou dělnici. Ve zdejší rozlehlé ubytovně (které se tu říkalo internát), v jazykovém babyloně Slováků, Cechů, Maďarů, Rumunů, Poláků a kdoví koho ještě, jí nabídli skromný pokojík. ,,A od té chvíle se o ni už nikdo nestaral,” vypověděl později ubytovatel, který Kristýnu Horvátovou dovedl do prvního patra, pomohl jí s převzetím ložního prádla a otevřel před ní dveře s číslem čtyřiapadesát.

Přijela sem hledat štěstí.

Nevěděla přesně, jak by mělo vypadat, neuměla si je zpodobnit snad jen v příliš hezkém snu, kterých bývalo málo a z nichž se tak rychle probouzela, možná by to “své hledané štěstí dokonce ani nepoznala a nevztáhla po něm ruku, i kdyby se ukázalo na dosah. Ať tak či jinak, stejně se po něm bez hmatatelného výsledku stačila pouze porozhlédnout. Pokoj číslo 54 se jí stal provizorním domovem na krátkých dvaasedmdesát hodin, na pouhé tři dny. Nikoli zvláštní úkaz. Fluktuace už po mnoha desetiletí patří k nemocem tohoto kraje, případ Kristýny Horvátové je však přece jen o něco jiný: jí totiž tyto tři dny, sobota, neděle a pondělí, naplnily osudovou a nespravedlivě krátkou míru času… ‘

Zbývaly jí jen tyto tři dny života. Šestkrát méně, než potom potřebovala kriminálka k dopadení jejího vraha.

DIALOG S UBYTOVATELEM ALOISEM ČAMBALEM

… Kdo?

Děti. Nejvíc takových věcí najdou milenci anebo děti. Ti i ty hledají končiny, kam není snadné dohlédnout. Školáci si hráli na schovávanou. Kousek od internátu, snad půl kilometru, možná ani ne, je lesík. Žádná skvostná rezervace, jen pár listnatých stromů a nějaký keř. Moc míst, kam se dá při hře ukrýt, tu krajina nenabízí. Byla ale mezi nimi jedna taková šikulka, sedmiletá Martina támhle od Novotných, ta přece jen o jedné takové skrývačce věděla. Silný smrk na dně nehluboké strže. Protéká tudy potůček tak nicotný, že se nikdo ani nenamáhal vymyslet pro něj jméno. Děvčátko sem doběhlo, skrčilo se za kmen, po té námaze asi pořádně zhluboka dýchalo no a pak najednou vykřiklo, začalo šplhat zpět do stráně …

Dál už si to umím podle fotografií představit. V elipsovité tůni, rozlévající se u jednoho z meandrů bezejmenného potůčku, se těsně pod hladinou vznášela žena s černými, do široka rozprostřenými vlasy, měla na sobě kabát, který jí však nezakrýval nahé bosé nohy. Pár desítek centimetrů vody ji dokázalo schovat dokonaleji, než se při hře podařilo kterémukoliv oldřichovskému děcku. Nad hladinou vyčnívala skoro jakoby prosebně jen část pravé ruky nežensky sevřená v pěst.

Tak. Řekl mně o tom vrátný Honza Mareš. Zvědavost mi nedala, zavřel jsem svůj budník a šel se na to místo podívat. Cestou mě kdosi zastavil, abych prý se raději vrátil, zavolal policii v Třinci a všechno jim ohlásil. Udělal jsem to a teprve pak 124

jsem se tam k potůčku dostal. To už byli na místě i lidé z místní služebny. A pár zvě

davců jako já. Foukal vítr a trochu krápalo, stáli jsme tam všichni jak pozůstalí na ně

jakém moc divném pohřbu, nikdo nic nedělal, protože se čekalo na vyšetřovačku.

Koukali jsme do té vody, každý si myslel na něco svého a žádný asi na nic hezkého, a mlčeli jsme. Člověk je v takových chvílích, které ho naštěstí nepotkávají jednou za kvartál, skoro až hloupý: já, řeknu vám, stále dumal nad těma jejíma obnaženýma nohama, které až vábivě svítily z tmavé tůně jestli jí jako nebyla zima …

Poznal jste ji?

Když se policajti zeptali, jestli ji už někdo někdy viděl, překročil jsem potok, podíval se blíž a řekl, že pokud mě neklame paměť, jde o dívku Kristýnu Horvátovou, kterou jsem v pátek minulého týdne u nás na internátě ubytovával.

Kolik bylo v té chvíli tam u tůně hodin?, když se nás ptali.

Pár minut po třetí. Úterý třetího listopadu. To si pamatuju přesně.

Dostala se vůbec do práce?

Udělala v Třinci u stavařů jen jednu směnu. Pondělí. A pak to, vidíte, vzalo takovýhle konec. Kdyby člověk aspoň něco předem tušil jak přijela, vrazil bych jí do ruky ten její kufřík a hnal ji zpátky k mámě. Pokud nějakou, chudák holka, vůbec mě

la.

MONOLOG MUŽE Z VÝJEZDOVÉ SKUPINY

Tak piš, Tondo, zatím jen tak na přeskáčku, konečný protokol o ohledání dáme dohromady až u nás. A stoupni si támhle pod strom, ať ti necáká do bloku. Jedem?

Nejprve záznam o počasí. Chladno, pod mrakem, chvílemi slabý déšť, vítr.

Tůň široká jeden metr, značně zanesená spadaným listím. Teprve po jeho odstranění zjištěna skutečná hloubka. Třiaosmdesát centimetrů. Mrtvola se nacházela ve vodě na pravém boku, hlava směřovala proti toku vody. Poblíž pravé nohy se v tůni našla levá hnědě zbarvená semišová polobotka, pravá bota byla u temene hlavy. Velikost bot odpovídá velikosti nohy. Po odhrnutí vlasů zjištěny na čele ve vlasaté části hlavy četné tržnozhmožděné … proboha, to je slovo … rány ve velkém rozsahu. Přítomný lékař předběžně konstatoval uvolnění podkoží od kostěného lebního krytu. Máš?

Tak dál. Na kůži rukou má odřeniny, podkožní krevní výrony, tržnou ranku na malíku levé a prostředním prstu pravé ruky, stržený nehet na ukazováku pravé ruky …

Teď kapsy. V zimníku zbytek čokolády značky Florida za korunu čtyřicet, opis ubytovacího příkazu na její jméno, žlutočerný kapesník, klíč od pokoje číslo čtyřiapadesát, dále pět korun a čtyřicet haléřů v drobných, trocha cigaretového tabáku …

Okolí nálezu. Na úpatí svahu proti internátu ležely bílé dámské kalhotky a vedle nich flanelové kalhoty s přetrženou gumou v pase. Byly obráceny naruby a z nepravidelných krevních skvrn lze s velkou pravděpodobností vyvodit, že si do nich pachatel utíral krví umazané ruce.

Do závorky dej: laboratoř, pomlčka, krevní zkoušky.

Nad místem nálezu kalhot na vrcholu svahu uvízl ve větvích křoví dámský kvě

tovaný šátek, taktéž silně zakrvácený a dokonce i potrhaný. Čtyři metry odtud, na okraji travnaté planiny, zjištěn krví potřísněný okruh půdy o průměru asi dvou metrů.

Tam ležel také předmět, o kterém lze předběžně uvažovat jako o vražedném nástroji. Kámen velikosti desetkrát patnáct centimetrů a vážící asi kilogram. Na kameni jsou stopy krve a nalezen tu i chomáč vlasů, dle vnější identifikace shodný s vlasy mrtvé. Pětačtyřicet metrů dále proti toku potoka, na okraji téhož břehu, se povalují střepy rozbité litrové láhve od ovocného vína, je tu krevní kaluž, zátka od láhve, vlásnička. Další vlásnička opodál…

125

A zase leje! Zavři, Tondo, blok, jinak se ti stránka rozmáčí. Stejně už je to takřka všechno. Moc ne, co? Zapomněl tu nechat vizitku …

Hele, déšť houstne. Proboha, co je to za nápad, vraždit v takovéhle slotě?!

OPOŽDĚNÁ VZPOMÍNKA VELITELE VYŠETŘOVATELŮ

Dá se takový případ zapomenout?

Kristýna Horvátová. Ovšem. Někdo si pamatuje holky, které kdy měl, někdo krajinu, jiný tváře, skoro každý kriminalista si zase často až do titěrných a skoro komických detailů pamatuje své velké případy, anebo jinak, přesněji řečeno: případy, které mu jako velké i z odstupu času připadají. Horvátové. Propletenec k pohledání.

Umíte si představit, jak vypadá taková stavbařská velkoubytovna na Ostravsku?

Dodnes mi pochodují před očima ty spousty tváří, všelijakých, sympaťáckých i gaunerských, vychytralých i vysloveně hloupých, kterými jsme se tehdy museli zabývat.

To máte, jako kdybyste chtěl za pochodu prověřovat roj včel…

Od počátku, prosím, můžeteli.

Aha, přeskakuji, viďte. Pardon. Sama o sobě, svým charakterem se ta záležitost vlastně hned od startu ukazovala jako dost jasný případ. Dole pod kabátem neměla nic, kalhoty a prádlo kdesi na svahu, rozbitá láhev vína, místečko, kam jsme předběžně a nakonec se ukázalo , že správně umístili prostor prvního napadení, se výborně hodilo k čemukoli, zejména k tomu, co máme oba na mysli. Sexuální pohnutky tu jistě hrály roli. Když ne hlavní, tak určitě alespoň vedlejší.

Loupežný motiv vás ani na okamžik nezaujal?

Co by si kdo pobral na sedmnáctileté cikánečce chudé jak kosterní myška.

Dokonce i ta pětikoruna, jediný její majetek, jí v kapse mokrého svrchníku zůstala bez povšimnutí. Později se zjistilo, že se jí z ruky ztratily hodinky, ale to už je jiná kapitola, ke které se ještě dostaneme … Začalo se, jak jinak, procedurou starou jako sama kriminalistika a vymakanou jak chod směny u pásu: ohledání místa nálezu a okolí, fotografie, prohlídka těla, oblečení, lékař. Výsledek víte. Nezískali jsme sice žádnou konkrétní stopu vedoucí k pachateli, ale do značné míry jsme objasnili mechanismus usmrcení, což je také důležité. Vyjádřeno sedmi slovy to zní strašně.

Sedm slov?

Počítejte se mnou utloukl ji šutrem a hodil do vody.

A pitva?

Potvrdila naše první úvahy. Předpokládaný čas smrti určili doktoři na pondělí 2. listopadu pozdě večer či v noci. Klenba lebních kostí nebyla porušena, došlo však k zhmoždění mozkové kůry. Rány způsobil tupý předmět. Předložený kámen se stopami krve shodné krevní skupiny s její, označili za nanejvýš pravděpodobný vražedný předmět. Překvapilo nás, že prý žádná z těchto ran nebyla smrtelná, způsobily jen bezvědomí, bezprostřední příčinou smrti bylo dle soudních patologů utopení. Na rukou se našly stopy obrany. Sexuální násilí nezjištěno. Došloli tedy těsně před činem k pohlavnímu styku, a lékaři nám to v pitevním protokolu ani nepotvrdili, ani nevyvrá

tili, měl povahu spíš dobrovolnou než nucenou. To je všechno, víc jsme se z té medicínské hantýrky nedozvěděli.

A pak … ?

Začala hra na slepou bábu. Zkoušeli jsme prosívat, ale síto mělo díru a spousta vody nám tekla i kolem.

Vyšetřovací verze, na kterou jste nejvíce sázeli, předpokládala tedy pachatele z řady obyvatel internátu?

Zdálo se nám to logické. Kristýna sem dorazila před třemi dny, byla to lákavá, žensky vyspělá, mladá a hezká holčice, jistě vyvolala mezi zdejším, mužsky dost 126

vyhladovělým osazenstvem zájem. Jenže hledejte v bludišti špendlík! Dnes už se na podobných ubytovnách asi mnohé změnilo, ale tehdy … stovky lidí, vzájemně se neznají, pracují na různé směny, mnozí z nich pijí a mají v důsledku toho ve své paměti obrovská okna, jsou z rozličných pracovišť, různých národností. S některými bylo vůbec těžké se domluvit, dost nám jich do podpisové rubriky u svědeckého protokolu dělalo tři křížky. Rozdělili jsme si celý objekt na jednotlivé úseky a s velkým po

čtem našich lidí se pak snažili získat co nejvíce informací. Dobře myšleno, hůř uskutečněno. Tlačil nás čas, nemohli jsme ani z našich chlapů vybrat pro tuto práci nejlepší z nejlepších, vázly záznamy, koordinace, evidence nakonec jsme pořádně ani nevěděli, s kým už se mluvilo a s kým dosud ne. Mužští z ubytovny se mezi sebou většinou ani neznali jmény, maximálně jen křestními, ještě častěji přezdívkami, občas musela k identifikaci postačit třeba zmínka o „tom kudrnatém blonďákovi, co mu chybí malík na levačce”.

Naráželi jsme také na mnoho chronologických i věcných rozporů ve výpově

dích. Pepík třeba tvrdil o Frantovi, že s ním od sedmi do desíti seděl v hospodě a kromě vyčurání se odtud ani nehnuli, ale Franta to popíral, jako by mu šlo o život.

Anebo naopak: když jsme se Laca zeptali na Vaška, ten mu dělal alibi, ačkoli nebylo třeba. Každému takovému zádrhelu jsme přikládali váhu, znovu všechno prověřovali, konfrontovali svědky mezi sebou a nakonec se pokaždé ukázalo, že vyslýchaní zapřeli fakta jaksi ze zvyku nebo kvůli bezvýznamné lumpárničce, která nás teď vzrušovala asi jako loňský sníh. Našlo se i dost takových, kterým náš příchod na ubytovnu ani v nejmenším neudělal radost. Museli jsme s tím ovšem počítat a nebylo přece možné postavit kolem internátu ostnatý drát. Početná grupa ubytovaných se tedy vytratila, hned jak začalo vyšetřování. Z nejrůznějších příčin netoužili si s námi popoví

dat. Bylo logické myslet si, že se mezi nimi dobře mohl ztratit i muž, který nás zají

mal. Tak takhle to asi vypadalo. Zhruba. Půjduli do detailů, unavím vás…

Jako dílčí cíl, domýšlím se, jste si asi stanovili snahu o co nejpřesnější časový snímek pohybů a styků oběti. Zmapování posledních dvaasedmdesáti hodin života Kristýny Horvátové. Soboty, neděle a pondělí.

Ovšem. Tuhle cestu jsme nemohli obejít, i když jsme předem tušili, že bude krajně neschůdná. V prostředí, jako je toto, není problémem navázat blízký, bližší či doslova nejbližší kontakt. A ona sama, veselá a v podstatě bez zábran, obklopena lákavou mužskou přesilou, nevybavena překážejícím studem, se tomu zcela jistě nebránila. I za tu krátkou dobu se nesporně tak či onak seznámila s mnoha lidmi. Jedním z nich byl uvažovali jsme asi i vrah …

VÝSEK

Z REKONSTRUOVANÉHO ČASOVÉHO PŘEHLEDU O SOBOTĚ 31. ŘÍJNA

První noc svého pobytu na ubytovně, z pátku na sobotu, prožila Kristýna Horvátová v přiděleném pokoji číslo 54. Dopoledne si mohla přispat, protože do zaměstnání v třineckém stavebním podniku měla nastoupit až v pondělí 2. listopadu.

12.30 hodin několik spolubydlících z ubytovny si jí všimlo u oběda v jídelně.

Dostala na talíř čočku s uzeným a seděla sama.

14.00 až 16.00 hodin na chodbě před kuchyní se hlučně bavila se skupinou mladých dělníků z Polska. Pilo se lahvové pivo. Teprve dodatečně se u všech podařilo zjistit jejich jména, část z nich mezitím přešla na jinou stavbu a internát opustila.

18.00 až 20.00 hodin v klubovní místnosti sledovala nepříliš zajímavý televizní program ve společnosti mladého muže v železničářské uniformě, s nímž během večera budovu opustila. Kdo to byl? Nikdo nevěděl, mladík od dráhy jako by se na 127

dlouhý čas propadl do země. Až po několika desítkách hodin když se doslechl, že se kolem něho stahuje kruh podezření se sám přihlásil s výpovědí. Horvátová ho prý doprovázela až k hostinci Na Týrské, kde ji, jak tvrdil, „narychlo opustil, protože s ní v žádném případě nic nechtěl mít”. Svým zbytečným unikáním před kriminalisty se sám připravil o alibi: po tak dlouhé době mu už nikdo nemohl potvrdit, zda skutečně přišel v sobotu sám do hospody a strávil tam několik následujících hodin či ne. Patřil až pak do konce mezi důvodně podezřelé.

Noc ze soboty na neděli zůstávala delší čas záhadou a stala se jedním z uzlových bodů, kolem kterého kroužil zájem vyšetřovatelů. Otázka jen při povrchním pohledu nepodstatná a příliš intimní: spala Kristýna Horvátová této noci sama – ať již ve své posteli nebo jinde? Několik výpovědí naznačovalo, že ne. To mohlo znamenat mnoho. Našlali si Kristýna skutečně v tak krátkém čase milence, potom by zajisté od něho leccos rádi slyšeli. Právě on mohl mít přece z nejrůznějších, třeba i malicherných podnětů důvod, aby možná i po rychlé chvilce lásky zvedl tam nad potůčkem kámen a uhodil. Lékaři nenašli stopy sexuálního násilí. Šla tedy zřejmě s člověkem, se kterým jít chtěla. Kdo by však přicházel v úvahu? Teoreticky téměř každý druhý, matematicky vyjádřeno: několik set lidí. Třeba některý z mladých Poláků, kteří se s ní v sobotu po obědě vybavovali. Nedalo se to vyloučit, i když ti z nich, co v Oldřichovicích zůstali, nechtěli o něčem takovém ani slyšet. Anebo mladík v železničářském?

Jeho spolubydlící to však poté, co byl identifikován, vehementně popírali: „Hráli jsme na pokoji skoro až do rána karty,“ vyprávěli, „přišel z hospody, měl trochu v hlavě, lehl si a zařezával jako dudek, rozhodně si s sebou nikoho nepřivedl.“

Teprve po mnoha oklikách a skoro náhodou, padlo jméno Laco Samančik.

„Prý mu,“ dozvěděli se kriminalisté, „ta holka dala ze soboty na neděli, chlubil se tím, než odjel, byla u něho na cimře snad celou noc…“

Stálo za námahu, a nebyla malá, tuhle stopu sledovat. Tím spíš, když pohled do evidence naznačil, že se nejedná o anděla s bělostnými křidélky. Tím spíš, když se zjistilo, že Samančik hned v neděli ráno – po údajné noci s Kristýnou a zhruba šestačtyřicet hodin před její smrtí – odešel z ubytovny a odjel, jak tvrdil, na Slovensko.

A nevracel se, ačkoliv nebyl v práci omluven…

KOMENTOVANÁ ZPRÁVA O SLUŽEBNÍ CESTĚ

„Účel výjezdu: .

Zjištění místa současného pobytu Ladislava Samančika a zejména prověření jeho alibi na kritickou dobu pondělí 2. listopadu večer a v noci, kdy byla zabita Kristý

na Horvátové. Důvěrně se před odjezdem zjistilo, že Samančik se spolupracovníkům svěřil s úmyslem navštívit v neděli 1. listopadu svou matku na Slovensku, ke které čas od času zajížděl mimo jiné také se špinavým prádlem. Matka bydlela v obci K.

nedaleko Galanty …”

Vyjeli jsme, vzpomíná s odstupem času poručík od kriminalistů na fofr. Jak jinak: čas nám mohl buďto pomoci, anebo všechno zabít. Před očima jsme měli představu, co všechno na Slovensku objevíme a jak rychle se naší zásluhou podaří pří

pad mrtvé Kristýny objasnit. Taková, snad by se dalo říct, kamarádská rivalita. Snaha přetrumfnout druhé. Štvali jsme auto lijákem a po kluzkých silnicích. Vesnice skoro už spala, když jsme tam dorazili. Vzbudili jsme je a že by nás vítali zrovna chlebem a solí, to se říct nedá. Věřte mi, není nic příjemného povídat si s mámou chlapa, který jí v životě udělal dost málo radosti a kterého teď zrovna podezíráte z ošklivé vraždy.)

„Samančikova matka oznámila,” píše se dále v záznamu o služební cestě, „že její syn se mezitím, ve středu 4. listopadu, vrátil zpět do práce, takže jsme se vlastně 128

minuli. Na dotaz o jeho předchozím pobytu udala, že přijel do K. v neděli 1. listopadu po obědě. Pak si vzal s sebou z vlastních úspor tři sta korun a odjel na návštěvu k jistému Tiborovi do nedaleké obce H. Od Tibora se vrátil až ve středu a brzy poté se vydal zpět na cestu do Oldřichovic. Matka také oznámila, že Samančik přivezl z ubytovny k vyprání svršky a prádlo. Tyto věci dosud nevyprané jsme zběžně prohlédli, ale stopy krve opticky nezjistili (proti potvrzení převzaty k expertíze). Z K. jsme odjeli do vesnice H., abychom prověřili údajný tamní Samančikův pobyt. V jmenovaném Tiborovi byl zjištěn jistý Tibor Zelenay …”

Byla s ním těžká řeč a nám na jeho výpovědi moc nezáleželo. Existovala přece teoretická možnost, že se Laco vrátil, třeba během pondělka, do Oldřichovic, ve

čer tam zabil Kristýnu a pak se ve středu znovu přihlásil u matky, jako by se vracel od Tibora. Tato verze nám sice připadala trochu přitažená za vlasy, moc rafinovaná a k Samančikovi se to jaksi nehodilo, ale přece … I zločinec, jako každý jiný člověk, mívá chvíle, kdy překoná sám sebe. Tak tedy Tibor. Prvně se s námi odmítal vůbec bavit, vraj nič neurobil, potom řekl, že Laco ho skutečně v neděli navštívil, ale jen na několik hodin, večer že odjel. Kam? Nevím, odpověděl Tibor, možná nazpátek na Moravu.

V tom okamžiku se nám zatmělo před očima. Naše rafinovaná teorie o Samančikově tajném návratu do Oldřichovic vycházela. Už jsme se cítili skoro u cíle.

Zelenayova slova jsme si ověřovali u příbuzných a mezi lidmi v obci. Touto cestou jsme brzy zjistili vážné rozpory. Před konečnou protokolací jsme tedy Zelenaye znovu poučili o důležitosti jeho pravdivé výpovědi, a naznačili mu, že se jedná o vyšetřování velmi vážného trestného činu. V tom okamžiku zaváhal a poté své předchozí svědectví změnil.”

Tak tohle jsem u podobného druhu lidí, řekl poručík, mnohokrát zažil. Padneli slovo vražda, anebo když něco takového začnou tušit, otočí na čtyráku. S tím nechtě

jí nic mít. Zrovna tak Zelenay. Hej, přiznal, byli jsme s Lacem až do středy, ale nechtěl jsem o tom mluvit, protože jsem ženatý. A pak jsme se už bez jakéhokoli nalé

hání dozvěděli, že Tibor a Laco společně navštívili Tiborovu milenku v obci B., kde se jim zřejmě nadmíru zalíbilo, protože se zdrželi déle, než plánovali. A dokonce i na úkor Lacova nástupu do práce v Třinci. Přečkali tu, tvrdil Tibor, i noc z pondělí na úterý, z našeho hlediska kritickou. Samozřejmě, že jsme si pak ve vesnici B. popovídali nejen s dotyčnou dívkou, ale i s jinými. Tibor zřejmě nelhal. Početnou galerií svědků se stalo osazenstvo tamní natřísknuté hospody, kde hlučný trojlístek LacoTibordívka prokazatelně trávil značnou část pondělního večera. Do ubytovny v Oldřichovicích by se odtud Laco v kritické době nedostal, ani kdyby měl k dispozici helikoptéru.

Zádrhel ovšem nastal u Tiborovy matky, manželky a jeho sourozenců. Ti zase shodně tvrdili, že Tibor všechny poslední noci spal doma. Tedy žádná vesnice B., žádná tamní hospoda, žádná milenka. No, nakonec se všechno vysvětlilo způsobem, který jsme tušili. Příbuzní měli strach, že Tibor s Lacem při svém milostném zájezdu do B.

něco provedli, a dělali tedy Tiborovi alibi. Věřte tomu nebo ne, někdy by vám z takových motanic, kdy si lidi sami komplikují život, pukla hlava.

„Výslech Samančika, uskutečněný po návratu ze Slovenska, zjištěné skuteč

nosti v plném rozsahu potvrdil,” psalo se v závěru zprávy. „Přiznal svůj poměr s Kristýnou Horvátovou, kterou prý náhodou potkal v sobotu večer v okolí ubytovny a ona bez váhání vyhověla jeho pozvání na pokoj, kde té noci, protože ostatní spolubydlící na neděli odjeli, spal sám. Zůstala u něho skoro až do rána, když se rozloučili, domluvil si s ní schůzku na následující týden a odjel na Slovensko. Od té doby Horvátovou neviděl. O její smrti se dozvěděl až po návratu tedy v noci ze středy na čtvrtek.

S nikým však nemluvil o tom, že ji důvěrněji zná … Podezření na Samančika jako pachatele vraždy padlo.”

129

DRUHÁ OPOŽDĚNÁ VZPOMÍNKA VELITELE VYŠETŘOVATELŮ

Velký podezřelý, Laco Samančik, odstoupil tedy po rychlé partii, při níž se urazilo hodně kilometrů, ze hry. Jelo se dál?

Jak jinak. Sestavovali jsme přece dodatečný deník tří dnů Kristýny Horvátové, soboty, neděle a pondělí. A vše, o čem se zatím vedla řeč, se týkalo jen soboty.

Jakmile jsme se zaměřili na neděli 1. listopadu, přibyli do seznamu jiní muži, kteří nás začali zajímat.

Dopoledne asi zase prospala?

Ano, hned ráno, po noci promilované se Samančikem, se přestěhovala do

svého pokoje a pak doháněla, co v předchozích hodinách zameškala. Následoval oběd a nová setkání. Je v tom, viďte, i kus lidsky smutného a pro nás moc pracného stereotypu. Seznámila se především s dalším mladíkem cikánského původu, jmenoval se Štěpán Bača, bydlel na předměstí Třince a sem přijel za kamarády. Šlo to zase velmi rychle, Kristýna si ho odpoledne pozvala na pokoj a když se stmívalo, doprovodila ho kousek po silnici směrem k Třinci. Časový údaj je tu poměrně,, přesný, protože při zpáteční cestě, bylo půl osmé, se u křižovatky zastavila s dvěma hochy bydlícími v Oldřichovicích: se Zdeňkem Neradem a Františkem Smíškem. Nerad hrál na harmoniku a Kristýna projevila zájem o cenu tohoto hudebního nástroje. Prý chce, svěřila se jim, koupit podobnou harmoniku k vánocům bratrovi. Povídali si o tom, podle shodného tvrzení Nerada i Smíška, asi dvacet minut. Pak se vrátila na ubytovnu, pojedla a večer věnovala televizi a více či méně kolektivnímu žertování v klubovně a na chodbách.

Tedy tři nová jména. Bača, Nerad a Smíšek.

Drobné kontakty, kterých za ty tři dny posbírala nespočet, vynechám, jinak bychom se z toho nevymotali. Z oněch tří nám existence dvou Oldřichovických, Nerada a Smíška, naznačila, že Kristýna nemusela svého vraha potkat pouze mezi osazenstvem ubytovny, zřejmě se dokázala seznamovat ještě rychleji, než jsme vůbec předpokládali. A Bača? Dlouhá a klikatá historie, skoro něco jako u Samančika. Měl na kritický pondělní večer tak děravé alibi, že jsme dokonce váhali nad vyšetřovací vazbou, nakonec jsme ho přece jen nechali na svobodě, ale i nadále mu věnovali pozornost. Mělo to svou výhodu: kdyby se pokusil o útěk, dokonale by se tím usvědčil.

A navíc pokud bychom měli na potkání zavírat každého, kdo mohl Kristýnu zabít a neměl v pořádku své alibi, nic jiného bychom pořádně ani nestačili.

Zbývá pondělí, poslední den jejího života.

Do dvou měla v Třinci směnu. I tam se mohla s leckým dát dohromady a udě

lat si schůzku na večer. Tuhle možnost jsme ale museli zatím nechat stranou. Na samotné ubytovně se nám vršilo dost práce. Obraz pondělního odpoledne a večera skrýval až do poslední chvíle mnoho bílých míst. Kolem Kristýny Horvátové bylo živo ještě víc než obvykle. Jako by si snad sama přála, abychom si nad její smrtí museli co nejdéle namáhat rozum …

ČASOVÁ REKONSTRUKCE PONDĚLNÍHO ODPOLEDNE A VEČERA

15.00 až 16.00 hodin návrat z práce, koupelna, převléknutí, svačina.

16.00 až 18.00 hodin pozornost věnovala hlavně svému zcela čerstvému objektu: Vojtěchu Ždánskému, nechvalně známému násilníkovi a ctiteli alkoholu. Zdržovali se spolu v různých koutech internátního labyrintu a později v jídelně. Jejich vzá

130

jemný vztah měl, jak jinak, silně vzestupnou tendenci. Svědek, který je oba znal, potvrdil, že se Ždánský už navečer vodil s Kristýnou za ruku. Jiný svědek, Jiří Zárybnický, zahlédl zase jemu neznámou cikánku s jakýmsi mužem, když se líbali na schodiš

ti bloku C, a jiná mladá cikánka toho času na internátě nebydlela.

18.00 až 19.00 hodin nejkritičtější a také nejobtížněji zmapovatelný časový úsek. Těsně před večeří opustila Horvátová Vojtěcha Ždánského a zaskočila na kus řeči do pokoje Karla Bárty a Jindřicha Smutného. Vyšetřovatelé se o tom dozvěděli až dodatečně, protože při prvním kontrolním výslechu, oba Bárta i Smutný takovou možnost, prý z obav před podezřením, popírali. Až po konfrontaci s očitým svědkem přiznali, že se jim Kristýna líbila a že se s ní chtěli trochu pobavit, což se jim nakonec podařilo, zvládla prý hravě oba najednou. Alibi pro další čas po večeři neměli. Přesněji řečeno: poskytovali si je jen jeden druhému navzájem, protože prý hráli karty na pokoji, kde bydleli sami. Z Bártovy a Smutného světnice šla Kristýna na večeři. Hned po jídle si oblékla svrchník, bylo citelné chladno, a vydala se ven. Kráčela si pro smrt.

U vrátnice stáli Vojtěch Ždánský, Gabriel Ferári a dva další muži. Ferári se jí zeptal:

„Kam jdeš?” Odpověděla možná popravdě, možná jen tak žertem, že .na schůzku, neřekla ovšem s kým a kam. Hlouček u vrátnice se brzy po jejím odchodu rozpadl a všichni, kteří tam stáli, tak naráz ztratili možnost dokázat svůj pohyb v nadcházejících minutách a hodinách. Nedobře to vyhlíželo zejména s Ferárim. Našel se totiž člověk, který ho viděl v okamžiku, kdy se prý poblíž ubytovny opatrně rozhlédl na obě strany a pak se vydal směrem za Kristýnou. Do seznamu lidí, jimž bylo třeba věnovat pozornost se tím naráz dostalo další jméno.

DIALOG S PODEZŘÍVANÝM

Ferári, mějte přece rozum. Pokud jste to Kristýně neudělal, nikdo se nepokusí vám to přišít. Jestli jo, máte to stejně marné. Zbytečně si přitěžujete. Šel jste za ní?

Dobře, já to tedy přiznám. Vyšel jsem ven a trochu jsem se za ní mrknul.

Ne, bylo to jinak, vy jste ji sledoval až někam na křižovatku u hospody. Viděli vás při tom.

Kdo?

Na tom nezáleží. Když budete ale zapírat, řekne vám to svědek db očí.

Tak jo. Šel jsem za ní.

Proč jste to dosud popíral?

Abych v tom nelítal. To přece dá rozum.

Co jste dělal od okamžiku, kdy jste se za ní vydal? Co jste viděl? A přesně!

Nevymýšlejte si!

Co bych dělal?! Neměl jsem nic na práci, nudil jsem se a byl jsem zvědav, kam jde a s kým. Říkala přece, že má rande. Viděl jsem ji v dálce … jen tak nejasně.

Na mostě za internátem se k ní připojil člověk, se kterým šla pak směrem ke křižovatce a hospodě.

Muž?

Jasně!

Poznal jste ho?

Ne. Byla tma.

Svítily lucerny. Aspoň něčeho jste si tedy určitě povšiml.

Byl o něco větší než ona.

Vedli se ti dva za ruku?

To jsem neviděl.

131

Vypadalo to, že se potkali náhodou, anebo jako by to byla domluvená schůzka?

Podle čeho bych to měl poznat?

To se snad pozná. Zastavili se spolu dřív, než popošli dál? Anebo šli rovnou?

Nepamatuju se.

Kam až jste je sledoval?

K hospodě.

Dál ne?

Ne.

Co jste dělal potom?

Vrátil jsem se na internát.

Proč?

Bál jsem se, aby si mě nevšimli.

Kdo vám může hodnověrně potvrdit, že jste se na internát opravdu vrátil?

Nevím.

S kým jste mluvil, když jste se vrátil?

S Fero Lasikem.

O čem?

O té holce a o tom neznámém chlapovi.

Kolik bylo asi hodin?

Kolem sedmé nebo víc. Přesně nevím.

… Podívejte, Ferári, vyslýchali jsme Lasika. Nevzpomíná si, že by s vámi hovořil po vašem návratu do internátu.

To přece nevadí. Je to magor, nic si nepamatuje. Mluvil jsem s ním, vím to ur

čitě. Na Lasikovi mi nezáleží.

Ale mělo by záležet, Ferári. Jak mám najisto vědět, že jste se skutečně vrátil?

A jak dokážete, že se Horvátové opravdu setkala s tím člověkem? Nikdo jiný je neviděl. Jen vy jediný. Co když jste s ní šel vy sám? Anebo jste šel prostě za ní a dohnal ji? Co k tomu řeknete?

Nic.

Víte, co dělali v té době ostatní, kteří s vámi při odchodu Horvátové stáli u vrátnice? Víte o tom aspoň něco, Ferári?

Moc ne.

Co?

Skoro nic.

Šli ven? Anebo snad dovnitř, do ubytovny?

Nesledoval jsem je.

Kam od vrátnice zamířil Ždánský?

Ten mě nezajímá, toho nemám rád. Mně se líbila ta holka, tak jsem šel za ní…

Kam až?

K hospodě. Ale to už jsem několikrát říkal. ‘

A ten chlap? Ten cizí chlap, který se k ní podle vás venku připojil?

Nic víc už o něm nevím.

TŘETÍ OPOŽDĚNÁ VZPOMÍNKA VELITELE VYŠETŘOVATELŮ

A takhle asi stále dokola. Škatulata, hejbejte se. A utíkaly, viďte, dny.

Jako voda, kterou nemůžete i když chcete zastavit. Týden, deset dnů, patnáct. Skoro to vypadalo na remízu, která je vlastně prohrou. Mnozí z nás se už mohli 132

do Oldřichovic rovnou přestěhovat. A na ubytovně jsme si připadali skoro směšně, stále jsme se tam motali, ptali se pořád na to samé, tápali, stříleli nazdařbůh …

Ferárimu jste nakonec uvěřili?

Uvěřili? Co znamená to slovo v naší branži? Byli jsme ve stejné situaci jako s tím mladíkem Bačou, který se Kristýně věnoval v neděli. I u Feráriho jsme uvažovali nad vazbou. Hrála proti němu celková situace toho pondělního večera, olej do ohně si přiléval svým původním zapíráním prvně přece zapíral všechno, pak po kouskách přidával. Ale až po to šmírování k hospodě, dál ne. Pro něho mluvila jeho poměrně hodnověrná konečná výpověď, a také, k tomu my musíme přihlížet, i když je to trochu nespravedlivé, jeho dosavadní řádná pověst, nebyl to žádný mudrc, ale proti zákonu se dosud neprovinil. Zkrátka: on nemohl dokázat, co dělal, a my mu zase nemohli dokázat, že nedělal to, co tvrdil, že dělal. Nakonec jsme ho tedy nechali na svobodě.

Co bychom získali jeho zavřením?! Opakoval stále to samé … No a vidíte, stejně nám Gabriel Ferári vlastně moc pomohl. Soustředil naši pozornost na menší, lépe zvládnutelný časový i místní úsek. Čím dál víc bylo jasné, že dostaneme vraha, jakmile se co nejpřesněji, do všech detailů dozvíme, co se v pondělí 2. listopadu mezi sedmou a osmou večer dělo v okolí křižovatky a hostince Na Tyrské. Tam se tušili jsme koncentrovalo celé drama, tam někde se skrýval klíč k tajemství, které nám stále unikalo …

Jako kdybychom však v přívalu dalších událostí na někoho zapomněli.

Na koho?

Vojtěch Ždánský. Kristýnin pondělní objev.

Bože, to mi ani nepřipomínejte. Tuhle historii si tedy nechtě vyprávět. Dodnes cítím šutr v žaludku, když si na to vzpomenu.

MONOLOG JEDNOHO Z KRIMINALISTŮ

Ždánský? Bylo to spíš na infarkt. Přicmrndával jsem u tohoto případu, tehdy ještě jako úplný kriminalistický bažant. Pěšák hry. Šéfové rozdělili úkoly a myje plnili.

Vyfasoval jsem zrovna Ždánského. Chceme o něm vědět všechno, a včera bylo pozdě, řekli mi. Minulost se dala vyhledat v našich papírech, horší to bylo s tím osudným pondělkem. Se Ždánským samotným jste si moc nepopovídali.Hrubý, sebejistý chlap, pyšný kdoví na co. Začátečník, který si ještě nezvykl na jednání s podobnými lidmi, neměl v debatě s ním šanci. Vykašlal jsem se tedy na něho a začal splétat síť z vý

povědí jiných. Moc mi to nešlo. Jednu chvíli se sice zdálo, ze si v onom pondělním večeru skutečně vyrazil kamsi do tmy, a to už mi náčelníci pomalu poklepávali po rameni, pak zase ne. Jako by se všem na ubytovně od chvíle, kdy Kristýna prošla vrátnicí popletla paměť nebo co. Tak jsem se v tom tedy točil, šéfové mne honili, abych prý přidal, a já nemohl z místa. Domů jsme se chodili vyspat jen na pár hodin.

A ještě mě v jedné takové kraťoučké noci telefonem vytáhli z postele někdy po čtvrté ráno.

Dozorčí řekl: „Máš jet do Oldřichovic, posílám ti auto, nějaký Ždánský je prý po smrti.”

Pověděl to jako chleba, já se oblékl ani nevím jak a oči jsem měl navrch hlavy

to víte, začátečník …

Umřel na svahu silničního náspu nepříliš daleko od internátu, a tedy vlastně i nedaleko místa, kde skončila svůj život Kristýna. Doktor nad jeho tělem vrtěl hlavou, vnější znaky násilí nenašel, na sebevraždu to taky nevypadalo, ale na saku našli staré stopy krve. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Cestou na místo nálezu, kdy jsem ještě neznal detaily, se mi honily hlavou všelijaké románové představy o výčit133

kách svědomí, o zločinci, který se vrací na místo činu. Za chvíli, ráno, jsme se sjeli v Oldřichovicích skoro všichni i ti nejvyšší. A poznal jsem, že podobně jako já uvažovali i jiní.

No nic, nebudu z toho dělat kovbojku.

Ždánský, představte si tu shodu náhod, umřel přirozenou smrtí. Měl vrozenou srdeční vadu a ne zrovna vzorná životospráva mu dodala. Ale jak nám zamotal hlavu! Navíc, to už tak bývá, se hned po jeho smrti začaly objevovat vážné rozpory nejen v tom, co nám říkal on sám, ale i jiní. Lidi se jeho úmrtím vyplašili, začali mluvit víc pravdu, přestali krýt kdejakou hloupost. Mělli tedy živý Ždánský alespoň trochu pevné alibi, neměl je mrtvý Ždánský vůbec. Užuž to vypadalo, že se soud konat nebude, mrtvolu přece neposadí na lavici obžalovaných. Pak ale přišlo pár pochybností, a vyšetřování pokračovalo dál. Ždánského jsme si jaksi nechávali v záloze…

A krev na saku?

Kolem ní jsme se také natancovali! Řeknu to stručně, ačkoli to nevystihuje situaci. Byla jeho. Pozůstatek nějaké dávno minulé rvačky. Zabilli tedy Kristýnu, uva

žovali jsme tehdy, pak na něm nezanechala stop.

ČTVRTÁ OPOŽDĚNÁ VZPOMÍNKA VELITELE VYŠETŘOVATELŮ

Přidáme na tempu?

Můžeme. Já už stejně nebudu, i když tím celou věc značně zjednoduším, hovořit o ničem jiném, než o té křižovatce a záhadě pondělních chvil po sedmé hodině večer. Začnu takhle. Do početné sestavy více či méně podezřelých, která se nám během dvou týdnů vyšetřování postupně nashromáždila, mi stále nejméně zapadal Gabriel Ferári. Nemohl bych přesně říct proč, občas neníli vyhnutí musíme pracovat i s pocity. Já mu zkratka věřil. Nejen to, že ji nezabil. Především jsem začínal věřit v existenci neznámého muže, o něco vyššího než ona, kterého Ferári zezadu viděl.

Toho, který se prý ke Kristýně připojil na mostě za internátem a přes křižovatku u hospody s ní vyrazil kamsi do noci. Kdo to mohl být? Někdo úplně nový, koho jsme dosud přehlédli? Nebo kdosi, s kým jsme už mluvili a kdo dobře zapíral? Takže …

je to snad jasné?

Je. Hledali jste někoho, kdo ty dva spolu zahlédl.

Přesně tak. Holka s klukem nebo s chlapem, a navíc cikánka, to není v těchto převážně chlapských končinách tak častým obrázkem. Tady převládají spíš mužské hloučky. Že by si jich nikdo nevšiml? Šli jsme pak skoro dům od domu a stálo to za to. Havířská vdova, která bydlela naproti hospodě, nám poskytla nepřímou informaci.

Žádnou dvojici prý neviděla, nevšimla si, ale vzpomněla si, že přibližné v uvedenou dobu stály za křižovatkou u zastávky autobusu dvě ženy. Při špatném osvětlení však nepoznala, o koho šlo. Vzali jsme si na pomoc jízdní řád. Všechny autobusy na Tyru musely v té době již odjet, další přijížděl až kolem desáté hodiny. Zdálo se tedy, že zmíněné ženy musely být z Oldřichovic. Místní. Několik málo hodin přineslo rozluště

ní téhle křižovatkové křížovky. Věra Poláková a Terezie Šindelářová. Na kus řeči se zastavily u autobusové stanice, když se vracely z návštěvy u nemocné přítelkyně.

Paní Šindelářová si nevzpomínala na žádnou dvojici, zato Věra Poláková po troše komplikací přihodila předposlední důležitou kartu v téhle dlouhatánské partii.

DIALOG SE SVĚDKYNÍ

Proč jste mu to slíbila? Copak vám nedošlo …?

Znám ho odmalička. Ani ve snu by mi nepřišlo na mysl, že by s takovou hroznou věcí mohl mít cokoli společného.

134

Věděla jste přece, že vyšetřujeme vraždu, že se na leccos vyptáváme.

Věděla.

A přesto jste mlčela.

Znám ho odmalička

Tak znovu. Jak to tedy bylo?

Šly jsme z té návštěvy u Fanči Růžičkové. Při silnici směrem na Tyru jsme se s Terezkou Šindelářovou rozešly a já pak zamířila směrem k domovu. Potkala jsem párek a ze zvědavosti jsem si dvojici prohlédla. Byl to on, nemohu se mýlit. Vedl se s děvčetem, které jsem nikdy předtím v Oldřichovicích neviděla. Vyhlížela ta holka na cikánku. To je všechno.

Kdy za vámi přišel?

Asi čtyři dny poté, co se našla ta … ta mrtvá.

Působil nervózně?

To neumím poznat.

Co říkal?

Prvně se bavil jen tak o všem možném. Jako jindy. A pak se zmínil o tom, jestli jsem ho v pondělí večer viděla s dívkou. Řekla jsem, že ano. Ptal se, jestli jsem ho také viděla jít zpět, protože on prý tu holku jen kousek doprovodil a vrátil se. Odpověděla jsem, že pak už jsem ho nemohla vidět, protože jsem mezitím došla domů.

Požádal mne, abych mu … kdyby se mne prý někdo ptal… dosvědčila, že se vracel, protože by nechtěl mít nepříjemnosti s policií. Ptala jsem se ho jestli ta mrtvá, co ji našli … jestli to byla ta cikánka, s kterou šel. Řekl, že vlastně neví, a znovu naléhal, abych mu dosvědčila, co chtěl. Slíbila jsem mu nakonec, že o tom nebudu nikde mluvit. Nenapadlo mne, že by on, kterého od malička tady v Oldřichovicích …

PÁTÁ OPOŽDĚNÁ VZPOMÍNKA VELITELE VYŠETŘOVATELŮ

Konec?

Skoro. Padneli něčí jméno v podezřelé souvislosti víc než jednou, dostane se do zacíleného pátrání kolotoče. Zdeněk Nerad. Místní mladík, který hrál na harmoniku u křižovatky, když se Kristýna v neděli navečer vracela z vyprovázení Štěpá

na Báči. Koho by napadlo, že právě on …Už jsme sním předtím mluvili, hned asi třetího dne vyšetřování, odpovídal logicky a nevzbudil větší podezření, než kdokoli jiný nevinný.

Teorie o pachateli z řad ubytovaných na internátě …?

Prostě padla. Takový už bývá osud teorií.

Přiznal se?

Ne hned. Průkazné a jednoznačné kompromitující svědectví paní Polákové mu ale nedovolilo, aby zapíral vše. Potkal prý Horvátovou v pondělí večer, přiznal zpočátku, seznámil se s ní přece už v neděli, dali se do řeči, požádala ho, aby jí uká

zal cestu směrem na Tyru, snad tam měla rande nebo co. Kousek ji tedy doprovodil a vrátil se. Kam šla potom, neví. Polákovou žádal o falešné svědectví, až když se dozvěděl o mrtvole v potoce a měl strach, že by se do té věci mohl namočit. Takhle nám to naservíroval. Jenomže když nám někdo zalže, nevěříme mu. A Nerad nám už lhal… A nebylo vlastně ani třeba mu pouze nevěřit. Udělal osudovou chybu. Zřejmě si byl po prvním svědeckém výslechu, kdy se mluvilo jen o neděli a o harmonice, příliš jist. Stačila teď prohlídka jeho osobní skříňky na pracovišti v Třinci a bylo po zapírání.

Měl tam hodinky, které než ji polomrtvou hodil do tůně stáhl z ruky Kristýny Horvá

tové …

135

PŘIZNÁNÍ PACHATELE

Byla to všechno souhra náhod, která se obrátila proti mně. Povím vám pravdu. Čestné slovo, že pravdu. U potoka jsem měl už delší čas schovanou láhev ovocného vína. Jen tak. Pro podobnou příležitost. Když jsem v pondělí večer nedaleko ubytovny potkal tu cikánku, začal jsem s ní mluvit, připomněl jsem jí, že se známe z neděle a pozval jsem ji na procházku. Řekla, že jo. Vzpomněl jsem si na tu láhev ví

na a vedl ji k tomu místu. Šel jsem záměrně rychle, aby mne s ní vidělo co nejmíň lidí. Ne proto, že bych už tušil, že jí něco udělám, to zdaleka ne, ale proto, abych neměl mezi lidmi ostudu, že chodím s cikánkou. Přesto jsme potkali paní Polákovou, která mne znala a dokonce si na nás posvítila baterkou. Měl jsem vztek, ale protože se mi Kristýna líbila a čím dál víc jsem na ni dostával chuť, brzy jsem na to zapomněl. Až později jsem si znovu vzpomněl… U lesa jsme se posadili, našel jsem a otevřel láhev a společně jsme ji vypili. Kristýna se potom se mnou bez jakéhokoliv odporu milovala. Opravdu dobrovolně, sama se svlékala a ve všem mi vycházela vstříc. Do té chvíle mezi námi nebylo žádných rozporů, které by mne vedly k násilí.

Když jsme však skončili, Kristýna najednou řekla takovým vážným hlasem, že se mnou asi bude mít dítě. Prvně jsem se jen smál, ale mluvila dál. Že si ji musím vzít

a že mne zve na Slovensko k rodičům, se kterými bych se měl seznámit. Tohle trvalo několik minut, stále naléhala, dorážela, nutila mě, abych se k tomu vyjádřil a řekl jí datum, kdy na Slovensko pojedeme. Zpočátku jsem měl trpělivost, ale pak už pomalu ne, popadl mě vztek, měl jsem strach, že mne bude vydírat a vyčítal jsem si, že mi to ani za to nestálo. A když i potom stále opakovala své a nenechala se ode mne okřiknout, ve vzteku a také pod vlivem vína jsem nahmatal vedle sebe tu láhev a uhodil Kristýnu do hlavy. Ne plnou silou, tak hrozná rána to být nemohla. ‘ Upadla sice, ale za chvíli vstala a takovou přiblblou chůzí se vzdalovala pryč po cestičce, po které jsme sem přišli. Kdyby mlčela, nechal bych ji asi odejít. Anebo ji dohnal a třeba i pomohl dojít na internát. Ale ona ne. Stále mluvila a povídala, že to na mne poví a že mne zavřou. Láhev byla rozbitá, vzal jsem tedy kámen, který ležel opodál… Po příkrém svahu jsem ji pak stáhl k tůni. To jsem myslel, že už je mrtvá. Sundal jsem jí z ruky hodinky, pak jsem hodil Kristýnu do tůně a za ní naházel i boty. Ruce jsem si při zpáteční cestě umyl v řece … Když ale říkáte, a je to i tady v papírech, že se utopila a že rány lahví a kamenem nebyly smrtelné, to já ji tedy vlastně ani nezabil.

Prostě se utopila. Nebo snad ne?!

OTÁZKY PRO MUŽE OD JUSTICE

O oběti víme už hodně, téměř vše, co se lze dozvědět o sedmnáctiletém ne příliš komplikovaném člověku. O pachateli zatím s výjimkou toho, čím sám sebe nevědomky charakterizoval, víme jen málo. U soudu tomu obvykle bývá naopak. Napravíme tu nerovnováhu?

Chápu, proč to chcete. Motiv činu se vám zdá nedostatečný. I my jsme na to tehdy mysleli. Stávají se občas případy, kdy člověk není skoro ani schopen pochopit, proč muselo k onomu mezníku, nenapravitelnému skutku dojít, proč se spor neřešil jinak, s menší dávkou vášně a krajní nenávisti, mnohdy by stačilo slovo, věta. Proč se zkrátka pachatel, laicky řečeno, nedokázal ovládnout. Zdeněk Nerad. Mluvili s ním, jako vždy, i soudní psychiatři. A konstatovali, že jde o výbušný, bezohledný typ člověka, který se rozhoduje náhle a bez úvahy a jakmile se jednou rozhodl, nenechá se už ovlivnit ani citem, ani rozumem. Stručně řečeno: nedostatek zábran, tendence ke zkratovému jednání. Možná se to tam u lesíka v Oldřichovicích odehrálo 136

skutečně tak, jak nám pachatel líčil. Vztek, strach a alkohol: tři podněty, které mu ve své vzájemné závislosti vložily do dlaně láhev a donutily ho napřáhnout ruku a udeřit.

Třeba to bylo jinak. Kristýna se s ním, bůhví proč, nechtěla milovat, cikánská děvčata jsou někdy taková, buďto snadné ano nebo tvrdohlavé ne, a on nedokázal naléhat jinak. Těžko říct. Nerad až do konce trval na svém, Kristýna Horvátové už promluvit nemohla. A pro soud hrála tato okolnost jen dílčí roli… Hovořil jsem s několika Ne

řadovými spolupracovníky, a bylo to, na mou duši, smutné povídání. Nerad se neměl o koho opřít, zaviňoval si to však do značné míry sám, neuměl si najít a udržet přátele, ztrácel je pro své hrubé, zlé a panovačné chování. Už jednou stál před soudem pro rvačku. Otec alkoholik mu před lety zemřel, matka přes všechnu snahu nedoká

zala syna udržet na dobré cestě. To je vše, co mohu říct. Není toho mnoho a zní to možná dost suše, Zdeněk Nerad nebyl však průhledný a dokonale ho pochopit, proniknout přes tu hodně tvrdou slupku, bylo nad lidské síly. Jako důkaz k uvěření uvedu citát z jednoho z vyšetřovacích protokolů. Na otázku, proč umírající Kristýně stáhl z ruky hodinky, odpověděl: „Uvědomil jsem si, že je škoda hodit tělo Horvátové do tůně i s hodinkami, protože by se určitě vodou poškodily.” Je třeba říkat víc?

Snad ani ne.

Soud, před kterým Nerad stál, se při úvaze nad rozsudkem dotkl i možnosti tehdy přípustného, byť výjimečného trestu smrti. Pak však přece jen přihlédl k určité naději, která zbývala, rozhodl zkrátka pro život.

Dvacet let?

Ano.

Zabiják s kufírkem

„Věnujete mi, prosím, cigaretu?”

Posunul přes stůl krabičku a zapalovač.

„Poslužte si.”

Marta Divišová (až stříbrožlutá blondýna od kadeřnice, devatenáct let, bez pracovního poměru) si vytáhla spartu, vložila její filtr mezi rty, a když škrtla zapalova

čem, přiklonila k ohni hlavu zřejmě naučeným pohybem, který mohl být důvěrný, pokud ten zapalovač držela mužská ruka.

Jenomže teď si připalovala sama. Poručík František Hanuš (vytáhlý, hubený, s patkou kaštanovopopelavých vlasů od levého spánku přes celé čelo a s brýlemi na úzkém nose, dvacet osm let, policejní vyšetřovatel) nemohl, a ani nechtěl při tomto setkání dělat kavalíra, okolnosti i jeho povaha to prostě nedovolovaly.

„Takže jak to podle vás bylo?” zeptal se, když jeho kancelář naplnil první oblak kouře.

„S tím Stehlíkem?”

Přikývl. O nikom jiném s ní až dosud řeč nevedl.

„Abyste rozuměl, pane poručíku, proč se ptám,” řekla lehce a i to bylo naučené, vypočítané, „já si to jeho jméno vždycky pletla. Stehlík, Strnad, Špaček ,Slavík

za pět minut po tom, co jsem slyšela, jak se jmenuje, jsem to vždycky zase zapomně

la.”

„Jak jste se s ním seznámila?”

„Přivedl ho Luděk. Řekl: Tohle je ňákej Pepík Stehlík … nebo Strnad … nezajímal mě, kolem se pořád motalo všelijakých kluků, a tenhle nebyl nic extra. Šest137

náctiletý puberťák. Takže Luděk ho mezi nás přivedl, ano … jednou takhle odpoledne někdy koncem dubna. A my jsme mu hned ten den začali říkat Kufírek.”

„A proč?”

„No … tak. Něco zaplatil jako zápisné na přivítanou a peníze měl v takovém kufříku pořád ho potom nosil s sebou. Rena …myslím, že to byla Rena, do mě v jedné chvíli strčila a povídá: Hele, Kufírek! A takhle to nějak vzniklo, že jsme mu tak začali říkat. Docela hezky, co říkáte, a výstižně, ne?”

Byl vlahý dubnový podvečer, jarní, téměř už májový, i do začernalé městské ulice se z něho něco přeneslo z parku na jejím konci. Staré ženy, které tu vedle sebe prožily celý život a teď už jenom vzpomínaly, stály před vchody do domů s byty nejnižších kategorií, vykláněly se z oken, v opřeny lokty o prastaré polštářky jen k tomu vyhlížení léta sloužící, vzdychaly, smály se … i to už bylo letité, málem tradiční jedny byly vzdychalky odjakživa, od dávného mládí, jiné se vždycky dovedly pobavit i málem.

Kdesi v patře třesklo okno. Zvedly hlavu. Sklo pár vteřin padalo podél oprýskané fasády dolů, než střepy třeskly o dlažební kostky, roztříštily se na ještě menší střípky a pichlavé jehličky.

Naštěstí nikoho nezasáhly.

„Že by někomu průvan … ?”

„A sklenáře dneska člověk nesežene!”

„To jsem zvědavá, jestli to někdo zamete!”

„Snad to nebylo u tý nový partaje … ?”

Přehnal se kolem nich z temna chodby a málem je srazil ze schodu ve výklenku domovních dveří.

„Hele, netřísklo to náhodou u vás?” křikla za ním nejpohotovější z žen.

Ani se neotočil.

V pátém patře toho domu, vlastně už v podkroví, v bytě o dvou místnostech proti dveřím na půdu a vedle domovní prádelny, sbírala žena střepy, které vypadly dovnitř, a bezradně se rozhlížela, kam je dát. V rámu okna zůstaly další ostré a špi

čaté.

„Nech to, mami, já to pak udělám.”

Mladší, asi dvacetiletá, si zapalovala roztřesenými prsty cigaretu a odhrnovala vlasy z čela.

„A bud ráda, jestli vypad nadobro!”

„Proboha, děti,” zavzlykala starší, mohlo jí být čtyřicet i málem padesát, ale nedávno se pokoušela oslavit osmatřicet. „Proč vy dva se tak nesnášíte?”

„Nemůžu ho vystát, vždyť je to magor doktoři ti to přece říkali!”

„Nemáš mu to pořád předhazovat.”

„Tak ať se nevytahuje. Čural do peřin a blbnul a mlátit se od něj nenechám.

Proč ty neřekneš … Vlastovi, že tě tady, párkrát zmlátil, když nebyl doma. Vlasta by si to s ním vyřídil.”

„Nebudu ho přece zatahovat do starostí, které mám se svými dětmi.”

„Se mnou je nemáš. Já si svoje vydělám a brzy odtud vypadnu, nebudu překážet. Ale on nikde nedělá, fláká se …opravdu nechodí už čtrnáct dní ani do učení, říkali mi to kluci.”

„Je nemocný, Miluško …”

„Potřeboval by tátu …ne toho našeho, který mu je bůhvíkde konec, ale Vlasta by měl vzal si tě přece i s námi…”

138

„Vždyť víš, jak to bylo,” namítla znovu starší žena. „Tys byla se mnou pořád, s Vlastou jste si rozuměli… Pepík s námi nebyl, když musel podle soudu k těm lidem do Hradiště …”

„Chch, pěstouni,” odfrkla dcera, „pěkný pěstouni! V nejhorším ti ho dali zpátky.”

„Já chtěla. Pepík se u nich měl dobře, nestěžovali si na něj. Chtěla jsem, aby se vrátil k nám?’

„Proč?”

„Je to přece moje dítě jako ty.”

„Vždyť k tobě nic necítí, nemá tě rád.”

„To je těžké, Miluško, to … to možná jednou pochopíš, až budeš mít vlastní dě

ti.”

„Mlátit se od nich nenechám nikdy.”

Matka seděla na rohu gauče s vyrudlým potahem a držela v prstech střepy z okna.

„Musím poprosit sklenáře, aby to zítra zasklil než se vrátí Vlasta z montáže.”

Vstala a donesla střepy do koše vedle kamen.

„Kam myslíš, že šel?” zeptala se, když je pustila z rukou mezi zbytky rozbitých talířů.

„Nevím, a ani mě to nezajímá. Když křičel, že se sem nevrátí, tak ať si zůstane, kde chce. Dáme vyměnit zámek.”

Pak se mladá žena zarazila.

„Musíme dát pořádný, aby se sem nedostal.” Ušklíbla se: „To je to jediný, co dokáže. Na zámky je machr!”

Starší neodpověděla. Jako by ji něco zastudilo. Nejen chladný vzduch deroucí se dovnitř oknem, v němž chybělo sklo.

V předposledním dubnovém týdnu hlásili lidé z okolních ulic celou řadu vloupání. V několika případech se jednalo o sklepy a škody byly minimální. Jednou zmizela igelitová taška, s ní dvě lahve destilované vody. V jiném sklepě se ztratila plechovka kompotu v ceně třinácti korun, z jedné suterénní soukromé dílničky odnesl ten, co překonal dva visací zámky, třicet prázdných lahví od piva. Ovšem ze skladiš

tě, které měl tento domácí kutil ve čtvrtém patře, a to bylo podle stop navštíveno dokonce dvakrát, byla kořist obsáhlejší: tranzistorové rádio, lesní roh, potápěčské brýle včetně dýchadla … a sedmdesát dětských knih.

„Já je tam měl, že je dám vnukovi na čtení nebo do sběru,” vysvětloval poškozený.

Kompoty, staré věci, hrající i nehrající rádia, lahve, co je lze vrátit a vyinkasovat zálohu, různé předměty, které jdou prodat nebo směnit. Nejen ze sklepů, ale také z bytů. Ani tam nebyly zámky překážkou. Okradení hlásili ztrátu žehliček, transformá

toru, silonových záclon, závěsů, kufrů i kufříků, tašek či brašen, různých starých mincí nebo poštovních známek … vyčíslené hodnoty šly do několika set korun, překročily i tisíc. Semtam rovněž zmizely i hotové peníze třicet, padesát korun odněkud z kredence nebo ze zásuvky.

Někdy se lidé rozzlobeně divili, proč jim kdosi poničil zámek, aby pak odnesl nepotřebný, vlastně bezcenný krám, věcičku za pár korun. Pobuřovalo, děsilo je hlavně pomyšlení, že někdo neznámý vnikl k nim domů, byl u nich tam, kde dosud žili jen oni sami, kam nikdo cizí, nepozvaný nesměl. Jiní sčítali škody daleko vyšší a přehlíželi to, čím ke snadnosti vloupání sami přispěli.

Byla to únavná patálie se šňůrou vloupaček a poručík Hanuš je pořád mohl jenom evidovat, sepisovat o nich hlášení i protokoly a přijít třeba na to, že balík knížek 139

pro děti patrně někdo do sběrny opravdu přinesl, ale kdo to byl to vypadlo vedoucí

mu z hlavy právě tak, jako se ty knížky ztratily ve stozích jiného potištěného papíru.

Jednu knihu si však přece jen nechal.

Na jejích červených plátěných deskách byla kresba dvou mužů na koních před divokými útesy skal. Mužští měli na hlavách klobouky kanadské jízdní policie a hledě

li do jakési skalní průrvy před sebou. Také uvnitř v knize bylo hojně ilustrací lovců, bělochů i Indiánů, přírody, kánoí na řekách, psích spřežení.

Četl o Černém Petrovi, padouchovi s plnovousem, který pořád nějak ubližoval chlapci Vilíkovi, chtěl ho zabít, nechat na pospas vlkům ve sněhové vánici… ale nakonec ho chytili právě ti dva jízdní policisté za pomoci všech poctivých lidí z obchodní stanice Společnosti Hudsonova jezera. Dočetl až do konce. Vilíkovi všichni přáli a bezdětný správce stanice mu odkázal své jmění.

Uchechtl se: Vilík si prý nikdy nepřisvojil ani jednu nádhernou kožišinu, zatímco Černý Petr se pokusil ukrást celý náklad. Zaklapl desky s obrázkem a nápisem Hlídka Stříbrného jezera, chtěl knížku odhodit, ale pak si ji znovu začal prohlížet.

Drsné mužské obličeje, koně, zbraně v jejich rukou…

V místnosti se zešeřilo, tma začala zakrývat nepořádek dlouho neobývaného bytu, v němž ani předtím majitel příliš neuklízel. Klement leží ve špitále a ani neví, komu je teď jeho kvartýr dobrý. A bude tam ještě nejmíň dva týdny, tak to aspoň sám říkal, když ho byl navštívit. Klement chtěl něco přinést z domova, půjčil mu k tomu od neděle do středy svoje klíče, nebylo nic snazšího než si dát na počkání udělat jejich dvojníky.

Třeba by Ondra Klement ani nic nenamítal, že se mu sem nastěhoval, pochopil by, že když člověk nemá kam jít… jenže už bylo pozdě. Rádio, které odtud vzal a prodal, už od kupce zpátky nedostane, i když teď by je měl čím vyplatit. Klement se holt bude muset smířit s tím, že se mu sem někdo dostal a vybílil mu kvartýr.

Než se však vrátí, kdo ví, co bude …

Pustil se do zbytků jídla. Musím si hned ráno koupit něco pořádného k snědku, říkal si při žvýkání, a taky ho napadlo, že by měl znovu zajít k bábě.

Jak říkám, pane, chodil k ní už někdy od jara minulýho roku. Kde se seznámili, to vám nepovím, ale najednou měla mladýho kluka, kterej se o ni staral. No … staral,”

svědkyně Lukášova pokrčila rameny „přinesl jí uhlí ze sklepa, došel po nákupech, vynesl odpadky, ona už sotva chodila, však jí bylo asi osmasedmdesát, ale jinak ješ

tě byla docela čímanka. Jak kdy to víte, někdy člověka ta jeho nemoc bere víc, ně

kdo míň, dá pokoj.” Vzdychla, jako by jí právě v té chvíli noha znovu rozbolela. „Starý lidi jsou chudáci, když nemají nikoho, kdo by se o ně staral. A Theodorova byla sama, pane, už kolik let… co umřel ten mužskej, s kterým naposledy žila, a ten byl o hezkejch pár let mladší než ona, i když jinak taky už dědek. Pak už neměla nikoho.

Až loni zjara tam k ní začal chodit ten kluk …a když jsem to pozorovala, myslela jsem si, že se jí přihlásil nějakej z přízně … znáte to přece? Bába je nad hrobem, začne ji navštěvovat synoveček, přihlásí se na byt bábu odvezou na krchov a kluk má po ní nárok na kvartýr, tak se to dělá, ne?”

Poručík Hanuš přikývl, aby nezdržoval výpověď, protože paní Lukášova na

něho upřela oči v očekávání jeho souhlasu.

„No tak vidíte, mám pravdu,” pokračovala. „Ale proč by to tak lidi nedělali? Bytuje pořád málo, kvartýr si nikdo do hrobu nevezme a tak, když se někdo o ženskou v posledním tažení stará, proč by z toho nemohl mít třeba to bydlení, co po ní zbyde.

Já vám řeknu, pane, že kolikrát umře v bytě starej člověk, odvezou ho, byt musej zapečetit, nikdo se o to, co po nebožtíkovi zbylo, nehlásí kolikrát se musí moc měsíců čekat, než se haraburdí může vyhodit a kvartýr dát někomu jinýmu, cizímu. No jo, 140

pane, člověk skončí a ze všeho, co měl, je kupa krámů, které nikdo nechce.” Naklonila se kupředu. „Jenomže Theodorova nebyla nějaká taková, co by musela chodit o podpory v nouzi. To každej kolem věděl. Kdysi měla majetek a zůstaly jí všelijaké vě

ci. Šperky a takový ty klenoty, že jo. A peníze taky měla a jestli ne na knížce, její chyba, ale to znáte starý lidi jsou někdy podivíni,” poznamenala paní Lukášova, které táhlo na pětašedesát. „Nuzujou a ve strožoku schovávají statisíce, mockrát jsem to četla v novinách.”

Narovnala se v zádech a v klíně sepjala ruce.

„Ale ona je určitě neměla někde v posteli, já u ní párkrát byla ta měla nábytek, viděl jste to, že? Takovej, co je dneska zase moderní, lidi to sháněj jako blázni.

Starožitnej, zdobenej … jak někde na zámku. Samá zásuvka, přihrádka, šuplíček, vitrínka … Tam ona měla ty svý poklady jednou mi něco z nich ukazovala, to nebyl žádnej lacinej šmuk, pane, žádný sklíčka, žádná bižutérie. A o jednom obrázku, co měla jen tak na stěně, o tom mi povídala, že kdyby ho prodala, tak by za něj dostala hezkejch pár tisíc … už ani nevím, kolik to říkala přesně. Jo, paní Theodorova tomu klukovi občas nějakou korunu určitě podstrčila, když pro ni něco udělal, ta si to, pane, mohla dovolit.”

Vypadala, že v křesle usnula. Dlouhý kostnatý prst zastrčený mezi stránkami alba s fotografiemi, které mu ukazovala. Pokolikáté za dobu, co k ní chodil? Zapomí

nala, že každý obrázek už viděl nejmíň tisíckrát. Ty staré dědky, všelijaké lidi, co si už vzal čert, dětičky, z nichž dávno vyrostli dědkové a babky jen o něco míň staří, než byla sama.

„Chlapče, chlapče,” říkala občas, když měla světlejší chvilku a usmívala se,

„tebe to nezajímá, viď? Vy teď máte jiné starosti, jiné radovánky. A copak tvůj otec

už se vrátil z ciziny?”

„Ještě ne,” odpovídal nacvičeně, protože když si jednou tu pohádku o tátovi na cestách v zahraničí vymyslel, musel v ní pokračovat. Napovídal jí o rodičích, o celé své rodině už spoustu pitomostí, které si vycucal z prstu. Podle nich žije s matkou a se sestrou, která studuje medicínu. Sám se učí, aby z něj byl konstruktér aut, tátu poslali jako důležitého zástupce továrny do Jižní Ameriky … Něco z toho si kupodivu moc dobře pamatovala a často na to zaváděla řeč. Jednou jí o sobě vykládal, že mu připomíná babičku, ta že byla taky taková nóbl dáma, a jak k ní jezdil na prázdniny do vily. Směšné na tom bylo, že když se zeptala kam, nevymyslel si jiný hnízdo než Hradiště. Tam sice u lidí, co ho měli u sebe, poznal jednu babku, ale ta měla k vile hodně daleko,

I když jinak byla opravdu moc hodná. Na vlastní vnoučata, i na něj …

Tak spíš, bábo, nebo ne?! Šeptal si v duchu a potichu přešel přes pokoj. Zá

suvka, ze které vzal posledně, byla druhá odspodu. Povytáhl ji a hrábl rukou dovnitř.

Sakra, takhle jen po hmatu, to by chtělo pořádně prohlídnout!

Sevřel první, co ucítil v prstech, strčil tu drobnou věcičku do kapsy a opatrně zásuvku zasunul.

„Já už musím jít, paní Theodorova,” řekl hlasitě.

Trhla sebou: „Co je, co se děje?”

„Že už jdu.”

„Běž, běž,” vzdychla rozespale, „ať tě vaši nečekají.”

Šel a tentokrát i s klíči, s nimiž byl na nákupu. Měla je jako náhradní, nebude je hned tak postrádat. A zítra, až babka půjde odpoledne za tou stejně potrhlou pří

telkyní, nebude nic snadnějšího, než si těmi náhradními zase odemknout.

141

„Neboj,” ujišťoval Luďka, „tuhle věc mi dala máma, abych ji někde střelil. Řek jsem jí, že to vynese víc, než kdyby s tím šla do kšeftu, tam by jí nedali tolik jako ně

kdo, kdo se o takové zboží zajímá.”

„Já se nebojím,” ušklíbl se Luděk, „já všechno beru. A po někom se podívám.

Půjč mi to na pár dní.”

„Když já bych ale potřeboval ty prachy … hned.”

„Jenomže za takovej kvalt musí bejt i provize větší, to ti je snad jasný, ne?

Přikývl.

„Tak pojď,” vyzval ho Luděk, „snad toho kupce najdem doma.”

Venku na ulici ještě doplnil:,, Ale jednat mě s ním necháš mezi čtyřma očima!”

„Jasně, Luďo, ty se vyznáš, na tebe já dám.”

Luděk Havel (plavovlasý, sportovně elegantní, sedmadvacet let, závozník

podle posledního z mnoha razítek zaměstnavatelů v občanském průkazu) uhnul očima. Byli s poručíkem Františkem Hanušem málem vrstevníci, ale měli k sobě z prostých důvodů velice daleko.

A Hanuš se s ironií, kterou nedokázal potlačit, zeptal znovu: „Takže jak jste takové obchody dělal?”

„No … věděl jsem hned, že se jedná o něco cennějšího. A tak jsem si od jednoho známého půjčil tisíc korun, tu věc jsem si nechal a jemu dal osm stovek.”

„Kufírkovi?”

„Jo, jemu.”

„Přišel jste prostě od toho známého z bytu ven na ulici, ukázal tisíc korun a že z nich je dvě stě vaše provize, ano?”

„Tak nějak.”

Hanuš měl chuť mu to „tak nějak” omlátit aspoň ostrými slovy o stále tak nadutě vyhlížející tvář, ale místo toho se znovu jen věcně zeptal: „A dál? Pak jste šperk sám prodal?”

A čekal, jestli Havel řekne zase „tak nějak”. To už by se snad ‘ neudržel.

„Prodal.”

„Komu?” zeptal se poručík, protože jasně muselo jít o překupníka, který věděl, jaké a z čeho pocházející zboží kupuje.

„Nevím. Já ho neznal,” odpověděl však obvyklým úslovím Luděk Havel, což poručík mohl ostatně čekat. „Byl to neznámý člověk, potkal jsem ho náhodou.”

„Na nádraží,” neodpustil si Hanuš.

„Prosím?”

Poručík mávl rukou: „Nechme toho prozatím. Tak vy jste tedy přivedl Josefa Stehlíka do party svých známých, svých přátel? Byl jste to přece vy, ne?”

„To byl,” řekl Havel bezvýrazně.

„A jak jste ho uvedl?”

„No, že ho dobře znám, že je to můj kámoš, že ho vítám mezi námi… tak, jak se to říká, když je to někde v hospodě.”

„Nic víc jste svým přátelům nepověděl? Třeba předtím, než jste ho přivedl!”

„A co bych měl…?”

Dívali se na sebe. Poručík Hanuš vyčkávavě, protože věděl, vyšetřovaný Luděk Havel udiveně, nebo jako udiveně, poněvadž si možná opravdu už nevzpomínal, anebo tušil a chtěl to zapřít.

Vlhké, lesklé Havlovy oči nakonec uhnuly. Na rtech se mu objevil pokus o rozpačitý úsměv, mohl zase znamenat jenom omluvu, že si opravdu nevzpomíná, že to určitě nebylo nic zvláštního.

142

Takže poručík pocítil potřebu uvést věci na pravou míru. Vstal a přešel ke dve

řím do vedlejší místnosti.

„Pojďte sem na okamžik,” řekl, když je pootevřel.

Vešla. Havel šlehl po příchozí pohledem, jehož se už nemusela obávat.

Na poručíkův pokyn se Helena Benediktová (bruneta s tuhými, vlnitými vlasy, čtyřiadvacet let, rozvedená, pomocná dělnice s přechodným bydlištěm na ubytovně podniku) zastavila na místě, odkud na sebe ti dva navzájem dobře viděli.

„Znáte se?” zeptal se Hanuš.

Přikývli, Benediktova rychle, Havel až po ní.

„V pořádku,” řekl poručík. „Co vám, paní Benediktová, naznačil zde přítomný Luděk Havel, než mezi vaši partu přivedl Josefa Stehlíka, co to přesně řekl?”

Přešlápla z nohy na nohu. Nevysoká, nepříliš přitažlivá postava se ještě víc nahrbila.

„Opakujte to, prosím!”

„No … řekl nám … slyšeli to i jiní, ne jen já, že ten chlapeček s mlíkem na bradě má plnej kufr peněz …”

„A vy že ho musíte o ně co?” pobídl ji Hanuš jako trpělivý učitel.

„A že my ho musíme o ně připravit,” dořekla už Benediktova plynule.

„Josefa Stehlíka s plným kufrem peněz. Kufírka,” zpřesňoval poručík.

„Ano, tak jsme mu pak všichni říkali.”

„Tak co, Kufírku, co máš ve svým kufírku?” blekotala už holka, které ostatní ří

kali Reno. „Máš tam ještě taky něco pro mě?”

Zavěšovala se mu rukou na rameno, chtěl ji setřást, nelíbila se mu, měl z ní bůhvíproč jakýsi strach. Ani se jí nepodíval do jejích velkých očí, přes které pořád míhala začerněnými nastavovanými řasami.

Někdo jí shodil ruku dolů.

„Odprejskni,” řekl Luděk, „nech ho na pokoji!”

„Nono,” namítla otráveně a odklonila se, „však ti ho nesním.”

„Štěkáš, ale nekoušeš, to já vím,” usadil ji Luděk. Stiskl mu dlaní loket. „Nic se neboj, to Rena jenom zkouší štěstí. Tak to dělá s každým novým. Za chvíli ji to přejde.” Díval se po směru jeho pohledu. „Marta to je dáma, co říkáš?” Opile se rozmáchl: „Ale na tu se taky vykašli. Holky jsou tu jen proto, aby nám zobaly z ruky, takhle!” Zvedl ruku dlaní nahoru.

Marta po něm šlehla očima, ale nic neřekla. Hluboko mezi štíhlými prsty s nalakovanými nehty držela cigaretu a ještě jimi dokázala uchopit sklenici a napít se.

Pak se naklonila k Heleně, která jí něco říkala, pro hluk kolem nebylo však ničemu rozumět.

Ani nevěděl, jak najednou seděl uprostřed samých kluků. Luděk hned vedle, z druhé strany Erik, pak ještě Lexa a Ivan.

„Potřebuješ se zbavit určitých věcí, že jo?” mluvil do něho Luděk. ,, A teďka jsi našel kámoše, který ti s tím helfnou. Dobrý kámoše, to snad vidíš!”

Přikývl. Cítil se po řadě posledních dnů, kdy býval tak často sám, znovu dobře.

Měl peníze, měl všelico, za co mohou být další peníze, moře peněz. A měl za kým, mezi koho jít. Do party, poprvé v životě do pořádný party. Brali ho v ní jako sobě rovného, i když byl o dost mladší.

Jenom Lexa měl léta asi jako on. Však taky pouze přicmrdoval kolem a byl rád, že ho ostatní aspoň nějak letmo zaznamenali. S ním, s ním ale jednali docela jinak. Byl pro ně frajer, který má. Má! Všechno platil. Poprvé i dneska. Mohl si to dovolit. Odpoledne se s ním sešli Luděk a Erik a převzali od něho to, co určitě zase dobře prodají. Náušnice, prstýnky, japonský televizor, minikalkulačku a dva pěkné kožené 143

kufříky. Luděk potřeboval půjčit pět tisícproč by mu je nepůjčil?! Erik si řekl o tři, ale Erik je taky dobrý, moc fajn kámoš.

Nikdo se neptal, odkud zboží má. A to bylo dobře. Ať hádají, ať si myslí, co chtějí důležité je, že má!

„Tak konec, ne?” mávl Luděk rukou na všechny kolem stolu.

,,Co … jak to?” zeptal se málem nešťastně.

„Jde se spát zítra je taky den,” řekl Luděk. „Máme ještě nějakou fachu.”

„Půjdu s várna,” nabídl se.

„Ne, Kufírku, tam nemůžeš, tam by tě nepustili.”

Vstávali a vrchní sčítal útratu. Platil ji Erik, aby to tak nekřičelo. Dal mu ovšem pod stolem peníze. Číšník přehlédl, že u stolu sedí taky on a Lexa, kterým by jinde možná ani nenalili.

„Ne, vážně,” vysvětlil mu znovu Luděk. „S námi nemůžeš.”

„Cucáky tam nepouštěj!” vykřikla Rena a Ivan se po ní ohnal rukou.

„Drž klapačku!”

Venku byl dubnový pozdní večer.

Erik mávl na kolemjdoucí taxík.

„Čau,” řekla Marta a šla k otevřeným dveřím. Za ní Helena. Erik vlezl poslední a zabouchl za sebou.

,,Ve tři jsme u tebe,” řekl Luděk Ivanovi, ten jenom kývl. O všem byli zřejmě domluveni předem. Luděk usedl vedle řidiče a ukázal mu hlavou dopředu. Auto se pohnulo z místa a za okamžik zmizelo za rohem.

Stáli teď na chodníku čtyři a Ivan se vzápětí rozloučil. „Jede mi to, hoj!” Přebě

hl pod lucernou a skočil do autobusu.

Zbyli už jenom tři.

„Kam se vrtném?” zeptal se Lexa.

„Jděte spát, mazánkové,” poradila jim Rena, „jste blbí!”

Lexa se uchechtl: „Jak se namaže, tak nadává. Žádná vděčnost.” Pak se k němu naklonil blíž: „Půjč mi kilo, brácho, do zejtřka!”

Připadal si náhle jako blbec, jako odkopnutý. Odfrčeli si a jeho tady nechali stát. Mohl jim přece ten jejich tah zaplatit.

„Co chceš?” zeptal se, když ho Lexa vyrušil ze vzteklých úvah.

„Stovku. Půjčit.”

Užuž by vybuchl, zařval: Táhni! ale nechtěl dát na sobě nic znát.

„Jenom?” zeptal se, aby to slyšela i Rena. Stála opodál a vyhlížela autobus.

Zvedl pokrčené koleno, otevřel na něm svůj kufírek a sáhl dovnitř.

„Na,” podal to, co nahmátl, Lexovi. Tomu nad pětistovkou zasvítily oči. Sáhl po ní, vyloženě ji spláchl rukou a hlesl uznale: „Seš vážně dobrej, brácho!” Potom kývl na pozdrav a rozběhl se k autobusu. Rena za ním vrávorala, ale dveře se jí zavřely před nosem.

Zanadávala a couvla zpátky na chodník. Dal jí znamení od plotu, o který se opřel. Přišla k němu a dívala se na něho opilýma očima.

„Co chceš?”

„Ty snad, ne?” ušklíbl se.

„Já se na tebe můžu klidně víš co …”

„Ty tak určitě!” vyprskl, pak se trochu ovládl a pokusil se o nedbalý tón: „Ber, když dávám!”

„A ty mi něco…?” škytla.

„Jo a chyť si ňákou drožku.”

144

Strčil jí stokorunu škoda jen, že to nemohl udělat lip, okázaleji, ale na stanici postávalo pár lidí a nešlo nějak mávat tím, co jí podával. Stačilo, že ona viděla, jaký je grand.

Nepoděkovala. Chvíli bez slova stála a dívala se na něho, snad zamyšleně, snad jen tak prázdně. Napadlo ji jediné, o co vůbec nestál: „Ty chceš… ke mně?”

„Ne,” zavrtěl hlavou. „Ještě něco mám.”

Odlepil se od plotu a šel pryč, ani se neohlédl. Ať se dívá, umím taky odejít s parádou. A šel, nevěděl kam, jenom tak šel neteplou, nestudenou dubnovou nocí.

„Já z něj nic neměla, já ne, jich se zeptejte, jak z něj tahali peníze.!” Renáta Žižková (podle vzhledu o něco mladší, ale podle dokladů jednoznačně už devětadvacet, rozvedená, poštovní manipulantka) vybuchla, hned jak se jí poručík Hanuš zeptal. Byla to vlastně jedna ze základních otázek a kladl ji postupně všem dosud vy

šetřovaným.

Přesto se zeptal: „A kdo tahal?”

„Všichni!”

„Paní Žižková, to mi musíte upřesnit. Jste tu přece jako svědkyně …”

„To bych si taky vyprosila. Ještě tak bejt s nima teďka v lapáku!”

„Ale chodila jste přece do jejich party?”

„Ze začátku,” řekla téměř po slabikách. „Zpočátku, pak už ani ne!”

„Ale vždyť jste přece skoro každý den sedávala u jejich stolu.”

„Ze zvyku … nebo že jsem neměla kam jinam jít. Znáte to jedno skončilo a než člověk potká něco jiného …”

Přikývl a mohla pokračovat. Zírala však na něho dál a čekala, co bude.

„Prý jste ze začátku chodila s nimi taky do Continentálu?” zeptal se.

Ušklíbla se: „Tak i tohle na mě řekli? No, chodila, no!”

„Kdo měl na starost vás?” Položil tu otázku co možná nejdelikátněji.

„Ivan Šimon.”

„Byl tedy prostředníkem mezi vámi a hotelovými hosty tím myslím cizince?”

Víc ohleduplněji to vyslovit už ani snad nešlo.

„Pěknej prostředník hajzl, obyčejnej pasák to byl,” vybuchla a sama pojmenovala, čemu se vyhýbal. „Chtěl… bral mi skoro všechny prachy, co jsem dostala …”

„Ale on tvrdí,” přerušil ji poručík se záměrem, „že jste mu za jeho pomoc jenom semtam zaplatila útratu ve vinárně, večeři a tak.”

Až hystericky se zasmála: „To že říkal?” Viditelně se rozpálila. „A že na mně chtěl, abych ty chlapy okrádala, to vám neříkal?”

„Jak to?”

Zostražitěla. „Vyhrožoval mi, nafackoval, když jsem odmítla … Jednou, když jsem měla jít s nějakým Němcem, chtěl, abych mu pak sebrala digitálky viděl mu je na ruce a chtěl je mít.”

„Udělala jste to?”

„Co jsem mohla …? Čekal na mě před hotelem, zmlátil by mě, kdybych mu je nepřinesla.”

Mlčel a ona cítila, že musí dodat: „Pak jsem s Ivanem už nikam nechodila, to byl konec.”

Našel si jiné mladší a pohlednější, pomyslel si poručík. Marta Divišová ovšem taky, spíš jen tak pro formu, tvrdila, že ji k prostituci nutil jeden kámoš z party

v jejím případě to byl Luděk Havel. Sebral prý jí občanku a tak mu tím pádem nějak podléhala, musela ho poslouchat. Poručík Hanuš všechno poctivě vyslechl, býval tečí někdy dokonce v nechtěném postavení rytíře dam velice pochybné pověsti. V jeho 145

kanceláři se totiž dvě, tři dívky odvážily říci těm svým dosavadním ochráncům, co by jinak strachy nevyslovily.

A tak Luděk Havel jen vztekle loupal očima po Heleně Benediktové, když líčila, jak připravil partu na oškubání jistého Pepíka Stehlíka, který prý s sebou nosí kufr plný prachů, Šimon chtěl protestovat, když slyšel o cizinci s digitálními hodinkami. Jen Erik Štěpán se tvářil neutrálně on jenom příležitostně vypomáhal, zaskakoval za kamarády, když bylo třeba zase něco sjednat, dokud se neosamostatnil.

Ano, tak to řekl. Osamostatnil se a chodil pást dvě holky, které nebyly z téhle party.

Tři Erikovi bylo třiadvacet, těm druhým dvěma sedmadvacet z prastaré profese, která poručíku Hanušovi připadala nejodpornější. Kuplíři, pasáci. Prostředníci mezi ženami, které bez zábran nabízejí potěšení, a těmi, co po něm baží a mohou, vlastně musejí je zaplatit. Manažeři, jejichž jedinou odborností byla protřelost, fikanost a doplňovali si ji praxí v surovosti. Lační peněz, které na sklonku nocí vytahovaly z kabelek jejich společnic.

Peníze!

I u Kufírka šlo jen a jen o peníze, ničím jiným je nelákal.

Poručík se podíval na lístek, kam si poznamenával cifry. Kolik kdo přiznal, že získal od Josefa Stehlíka. Odlehčovali jeho zavazadlu, jak mohli. Půjčky, dary …

Martě Divišové dal tři tisíce, prý na ošacení, a pět jen tak, přičemž mu za televizi, kterou jí svěřil do prodeje, odevzdala pouze polovinu sjednané ceny. Havel sedm tisíc, Šimon pět, Štěpán tři, mladistvý Alexandr Mikuláš, kterému říkali Lexa, osm set… a k tomu věci, které měli prodat.

„Přece mi nechcete namluvit, že vám nebylo divné, odkud má šestnáctiletý kluk takové peníze a tolik drahých věcí,” neudržel se poručík.

Luděk Havel se jenom ošil a řekl bezbarvě: „Pořád vykládal, odkud je má … z domova a tak, nestaral jsem se, co je na tom pravdy.”

„Někdo povídal, že je to asi kradené,” přiznala neurčitě Helena Benediktova,

„někdo to říkal…”

Poručíkovi bylo jasné, že se jako čert kříži vyhýbají obvinění z podílnictví číslo příslušného paragrafu možná neznají, ale spočítali si, že jim nikdo za jejich počí

nání jiné uznání nedá. Pustili ho mezi sebe jako falešní hráči kavku s balíkem, o který je třeba ho obehrát. Plácali Kufírka po rameně, říkali: Seš dobrej! a co by on neudě

lal, aby si získal a udržel jejich přízeň, přízeň dospělé party?!

Oslíčku, otřes se …!

„Fakt, já to nevěděl,” řekl Erik Štěpán sice důrazně, ale zase naprosto falešně,

„já ani netušil, jak to s ním je.”

Každý z té party si o něco řekl, každý dostal hodně i jen tak houby se starali, odkud to ten kluk má, co udělal, aby s sebou mohl den co den tahat ten svůj bezedný kufírek.

Zazvonil.

Chodba, před jejím bytem byla ve tmě, mohl by pořád ještě zdrhnout, kdyby . .

. Slyšel, jak se vzdychavě šourá přes předsíň.

„Kdo je?” zeptala se za dveřmi.

„Já, paní Theodorová, Pepík.”

Zarachotily klíče a klapl zámek. Stála proti němu, světlo z předsíně ho na okamžik oslepilo.

„Jak se sem opovažuješ?!” vykřikla rozčileně, hlas měla slabý a přeskočil jí.

„Co je, co se stalo?” pokusil se předstírat, že nechápe.

„Ty se ještě ptáš?! Okradeš mě a ještě se ptáš?”

146

Vtlačil se mezi dveře.

„Nekřičte,” zaprosil. „Nevím, o čem mluvíte … pletete se …”

Ustupovala do pokoje.

„Nepletu, byl jsi to určitě ty. Peníze pryč, šperky pryč kdo jiný by to mohl udě

lat?”

„Co se vám vlastně ztratilo?” ptal se roztržitě, jen aby něco řekl, mluvil nedotčeně, jakoby věcně a hlavou mu létalo semtam pouze jedno: Co teď?!

„Přes třicet tisíc,” řekla poněkud zaraženě. „A skříňka je dočista prázdná.”

Šel za ní, zavřel za sebou další dveře.

Takže dnes, pomyslel si. Už tu byl párkrát od toho dne, pořád o ničem nevědě

la, na nic nepřišla až teď.

„Mohl se sem někdo vloupat,” prohodil s pohledem kolem po pokoji.

„A kdo tak asi?“

Pokrčil rameny.

Snažil se vybavit si nějakou myšlenku, nějakou svoji představu o tom, co bude, co se stane, až to praskne. Snad, že zase zapomene, že na něco přišla? Ale ne, bába je jenom slabá na nohy, celá jako dech, v ruce neunese málem kabelku, ale zapomnětlivá není! Pořád si pamatovala, co jí jednou o sobě napovídal, pořád se na to dál vyptávala …

Dívala se na něho, mžikala očima a vyhrkla: “Ne, byl jsi to ty! A já si tě sama pustila do bytu, já ti věřila! Ne těm tvým povídačkám o nóbl rodině, to jsem si hned myslela, že si vymýšlíš, ale říkala jsem si, že jsi chudák chlapec, ale hodný. Pomáhal jsi mi, a člověk, když je sám, tak někoho potřebuje … když jsem tě poznala, zdál ses mi hodný. Udělal jsi to, viď? Vypozoroval jsi, kde co mám a tuhle jsi taky měl moje klíče.”

Nenamáhal se jí už odporovat. Něco v něm narůstalo a zahlcovalo ho, stoupalo k hrdlu a dusilo. Nikdy si nerozmýšlel co řekne, až ona objeví, že vzal peníze a vě

ci, co byly ve schránce na šperky.

Zvedla proti němu prst a opakovala přesvědčeně: „Udělal jsi to. Okradl jsi mě.

Nechtěla jsem tomu věřit, ale je to tak. Bože, jak jsi to mohl udělat? Já ti věřila a ty…”

„Paní Theodorova …” začal s podivnou křečí v jazyku.

„Mlč, nezapírej, poznám to na tobě. Všechno mi vrátíš a nechci tě už vidět.

Okamžitě mi to vrať a pak si jdi po svých!”

„Já nemůžu …“V krku v ústech měl zduřelou hmotu jako kdysi při hnisavé angíně.

„Jak to?”

„Už to nemám. Jen … jen nějaké peníze.”

Zírala na něho krátkozrakýma očima: „Tak jsi lump a patříš nadosmrti do kriminálu.”

„Nekřičte!” okřikl ji.

„Všem to řeknu a zavřou tě!”

„Neřvete!” vyhrkl rozčileně. „Neječte tak!” Začal se chvět strachem i zlobou.

Chtěla jít ke dveřím z bytu, uchopil ji za ruku.

„Nesahej na mě!”

Strčil do ní, spadla do křesla.

„Pomoc!” pokusila se křičet, ale hlas měla slabý a bránila se jeho umlčujícím rukám také jenom velice chabě.

Vzteky možná v první chvíli nevěděl, co dělá. Když potom vytahoval zásuvky, otvíral skříně a rozhazoval věci po pokoji, neohlížel se za sebe.

Ničil a rozbíjel sklo, které mu přišlo do ruky, vyvracel křehká dvířka …

147

Zabouchl za sebou a utíkal po schodech dolů. Rozrazil domovní vrata a strčil do někoho, kdo šel kolem po chodníku. Přeběhl ulici a kličkoval mezi chodci, spěchal pryč, co nejdál odtud..

Zmizel mezi stromy, které zčernalé, zjizvené rostly z dlažby podél regulované

ho potoka, jenž co chvíli mizel v podzemí, a i tady se pokoušely nabrat na květ.

Vzduch byl cítit prachem a vodou, déšť byl na spadnutí.

Žena, která seděla naproti poručíkovi Hanušovi, měla vybledlé oči a dívala se jimi přes jeho rameno na kapitána. Viděla v něm patrně věkem bližšího člověka, který může víc pochopit, co ona povídá.

„Špatně vyrostl, já vím. Když jsme se s mým prvním mužem rozvedli, byl ještě malý … soud rozhodl, že bude lepší, když se o něho budou starat jedni lidé v Hradišti…”

„Pěstouni,” přikývl poručík.

„Ano, tak se jim říká. Prý se měl u nich dobře. Chápejte, já byla tenkrát v těžké situaci, neměla jsem zdraví docela v pořádku … říkali také, že jsem se o něho špatně starala a vzali mi ho. Dostala jsem Pepíka zpátky, až když jsem se znovu vdala, úředně vdala,” zdůraznila. „Můj manžel dělá po montážích a Pepík se s ním nějak nedovedl sblížit. Dcera ano, ale on ne a snad ani nechtěl. A přitom jeho vlastní otec se o něj nikdy nezajímal, nikdy!”

Zmlkla a teprve za chvíli roztěkaně pokračovala: „Byl nemocný, dvakrát ještě jako dítě musel do nemocnice, na psychiatrii, ale to asi už víte … Dva roky po sobě ho tam měli. A prý to bylo vlivem … no, rodiny, tak to říkali. Tenkrát, když jsem ještě žila se svým prvním mužem a když jsme se rozváděli. To doktoři navrhli, aby se o něj starali… pěstouni, ne já.”

Závěry lékařů měl poručík ve stole. Josef Stehlík byl ve věku čtyř a potom pěti let dvakrát hospitalizován, protože trpěl poruchami spánku, nočním pomočováním a byly problémy s jeho chováním při nevyváženém vývoji osobnosti na bázi psychické deprivace a lehké mozkové dysfunkce. Tak nějak to tam bylo napsáno a poručík se už prokousával i nejnovějším posudkem psychiatra.

„Víte, pánové,” oslovila je žena oba jeho i kapitána Zitu, který Kufírkovu zále

žitost převzal, protože mívá pod palcem ty horší věci, než jsou vloupačky do bytů nebo nezřízený život jistých lehkých slečen a jejich společníků, „ono to s ním bylo těž

ké. Vyjít s ním. Vlasta, můj nynější muž, na to neměl čas ani trpělivost a já …já byla slabá, abych ho nějak zvládla sama. Začal se učit, říkali o něm, že není hloupý, ze základní školy o něm dokonce napsali, že má nadprůměrné rozumové schopnosti a že je zručný. Tak to, prosím, napsali, ale když on … když on s málokým vyšel. Neměli ho rádi… kamarádi, spolužáci rád ubližoval, to já vím, třeba mlácením a taky kaž

dému hned nadával. Ach bože, kde se to v něm všechno vzalo?”

„Takže v dubnu byl doma z internátu,” zeptal se poručík, když žena znovu zmlkla, „že je jako nemocný?”

„Přivezl si neschopenku,” odpověděla rychle. „A když mu skončila, říkal, že byl u doktora a ten ho znovu uznal a že tu novou neschopenku poslal mistrovi.” Věděla už sama, jak to bylo doopravdy, a že byla chyba, když se ani nepokusila to všechno zkontrolovat. „A pak … po hádce, a po té scéně u nás v bytě … rozbil nádobí a taky okno vyrazil, i na mě napřáhl ruku a svou sestru dokonce uhodil… pak zmizel. Ode

šel od nás a už jsem ho neviděla.”

„Nesnažila jste si zjistit, kde by mohl být?”

„Ne. Myslela jsem … myslela jsem si, že třeba odjel zpátky do internátu, ozve se sám, nebo přijde …”

„Nepřišel?”

148

„Ne. Až tady jsem ho zase od té doby … a viděli jste sami, jak se ke mně choval!” Do očí jí vhrkly slzy. „Předvolali jste mě, já přišla, když rodiče mají být u toho …

přišla jsem a on …”

Ohlédla se po prázdné židli, na které před chvílí seděl její syn. Seděl, jako by se ho nic z toho, o čem mluvili, osobně netýkalo. Neohlédl se, když přišla. Až když ho kapitán vyzval, zahučel na pozdrav a nic víc. Slyšela, kvůli čemu ho vyslýchají. Choval se, jako by chtěl potvrdit to, co o něm shrnul znalec z oboru psychiatrie: Nedostatek morálních a citových zábran a celková asociálnost… Lhostejností k důsledkům svého činu chce imponovat… Chce imponovat svými negativními vlastnostmi… To, že poškozenou Marinu Theodorovou po skrčení ještě bil botou do hlavy ve zjevném úmyslu způsobit její smrt, souvisí s nedostatkem citových a morálních zábran, motivem všech krádeží, které předcházely vraždě, byla prostá snaha získat peníze jednoduchým a bezpracným způsobem…

„A tak dále, a tak dále,” říkal si poručík Hanuš, když byl po skončení výslechu zase sám a musel mluvením nahlas získat alespoň ždibec pocitu, který mívá účetní, když hledá chybu v uzávěrce. Ten chybu najde, všechno opraví, součty klapnou, účetní si pohvizduje a má do příští uzávěrky pokoj. Poručík Hanuš si nepohvizdoval, i když by zdánlivě také mohl mít uspokojivý pocit z dobře vykonané práce. Případ byl přece uzavřen, on skončil, ostatní je věcí prokurátora a soudu.

Soudu s jednou partou.

A také soudu s ním s Kufírkem.

Chytili je jak se to tak mockrát stává kvůli prkotině. Když se totiž k ránu vracívali do některého bytu, aby tam prospali nejmíň celé dopoledne, považovali za velkou recesi vzít si s sebou domů bednu s dvaceti lahvemi mléka, jednu z těch, co ješ

tě za šera bývají na chodnících před obchody.

Pijeme mléko pro své zdraví! Jednou je přitom zadrželi. A potom se už řetěz začal rozvíjet a jeho články chrastily a skřípaly …

Poručík Hanuš srovnal papíry do zákrytu a stáhl je do tuhých desek s černými tkaničkami.

“U mě ti bude teplo…”

Noc byla chladná. I lampy při parkových cestách Irčely do tmy zimomřivě; vý

seče jejich studené záře jenom zdůrazňovaly, že tma, noc a zima vládnou a příští den se bude za pár hodin jen těžko probojovávat.

Dva pozdní chodci znovu minuli jeden takový ostrůvek světla a ponořili se do studené temnoty.

„U mne ti bude teplo, neboj,” řekl starší chlácholivě, vemlouvavě a laskavě.

„Teplo, teploučko.”

Mladší strkal bradu do límce bundy, ruce do jejích kapes a těkal očima kolem..

Až teď za ohybem cestičky rozpoznal pohyb několika postav. Konečně! kdo má tohle žvanění poslouchat?! Téměř rozverně se otočil k staršímu. „Ale něco tě to bude stát, Fredy,” řekl. „Těma koňakama sis mě ještě nekoupil.”

„No jasně, chlapče … Bořek ti říkají, vid …?” ujišťoval ho starší náhle nějak zadýchaně, „já dovedu být kavalír.”

V té chvíli ostatní vystoupili ze stínu a najednou byli všichni na cestě. Tři rovněž v bundách jenom do pasu, ten, který se prý jmenoval Bořek, a proti nim postarší muž v baretu, pod kabátem sako kompletního společenského obleku, pod ním rolák vínové barvy. V kapse saka peněženku, do níž dal ve vinárně decentně nahlédnout.

149

A noc, mrazivě stojatá, se najednou … tady, uprostřed opuštěného parku, který měl a mohl umožnit důvěrnější povídání ve dvou … noc se najednou rozvířila, pár lidí ji rozkmitalo svými přitlumenými, ostrými hlasy, několik paží prudkými pohyby.

Baret odlétl ke křoví, kabátu s kožešinovou vložkou naráz chyběly rádoby dřevěné knoflíkové kolíčky dosud spořádaně zaháknuté do kožených oček.

Potom nocí zadupaly čtyři páry bot. Většinou měly měkké podrážky z umělých hmot a tak se ztrácely jen s tichým šelestem, který pod jejich údery vydával záplatovaný asfalt.

Poručík Jaroslav Kouba vyklepl tečku za větou a znovu vyčkávavě pohlédl na muže před svým stolem. Mimoděk si přihladil své dlouhé, zcela rovné blonďaté vlasy.

Člověk na židli měl narozdíl od něho vlasy prořídlé, tmavohnědé, jako by si je něčím přibarvoval. Muchlal v rukou baret, vyhlížel dotčeně, ale jenom trochu, protože věděl, co se smí i má a co ne.

„Tvářil se jako přítel,” vysvětloval už podruhé, „jenomže to byl prevít. Patřil k těm ostatním, naletěl jsem mu …”

Kouba vyťukával jakýstakýs popis, muž mu svého chvilkového společníka z

vinárny líčil velice osobitě, poručíka s nepříjemným pocitem napadlo, jak asi vidí tě

ma svýma očima jeho, bylo to přece jenom zcela jiné než obvyklé vnímání lidí, jejich dělení i oceňování, a nevydržel, aby se nezeptal: „To vždycky nosíte s sebou takové peníze?”

Tenhle člověk si na flám do vinárny vzal podle svého přiznání šest či sedm tisíc. Přesně to nevěděl. Pěkně si je nastrkal v pětistovkách či stokorunách do tobolky a považoval za vhodné nebo možná i nutné tu šrajtofli občas otevřít, aby bylo vidět, jak vysoko může jít.

Takže si víc než koledoval, uvažoval Kouba, aby ho někdo o ty peníze obral.

Zvlášť, když si chtěl odvést domů nějakého Bořka, o němž nic nevěděl a který se zřejmě na takové pány bud specializoval, nebo jen tak v dohodě s kamarády využil příležitosti. Až tuhle výpověď přepadeného a oloupeného sepíše a postižený odjede domů, poručík nahlédne do dřívějších hlášení i poznámek a asi, skoro určitě mu připadne, že jde o jednoho pachatele, třeba v jiných, ovšem velice podobně probíhají

cích případech se představoval jinak. ‘

Poškozený možná už přece jen navzdory zlému zážitku usnul v teple svého

bytu, bylo nad ránem a Kouba ještě listoval služebními oběžníky:

Než se dostal k tomu, co hledal, musel alespoň zběžně pročíst spoustu vět a odstavců o všelijakých násilných činech, jejichž cílem mělo být většinou a skoro vždy získání peněz.

Konečně přišel na to, co hledal. Pár dosud nevyřešených případů a mezi nimi jeden … ne, dva velice podobné tomu, který dnes v noci jeho záznamem přibyl do evidence.

Možná stejná parta. Tři čtyři mládenci, jeden z nich fungující jako volavka. Budou se muset tímto směrem zaměřit. Narovnal se na židli. K ránu už mnoho nezbývalo a pocítil náhle až křečovitou touhu po spánku.

Vyburcoval ho telefon.

„Tady Matyášek,” ozvalo se ve sluchátku, když ujistil volajícího, že se skuteč

ně jmenuje Kouba, a je poručíkem ve službě. „Matyášek, vrchní ze Splitu. Pamatujete se, pane poručíku, na mne? Jak mi tehdy vyhrožovali…”

„Vzpomínám si. Zase se ti vyděrači ozvali?”

Pan Matyášek na druhém konci drátu vydechl skoro poděšeně. „Ale to ne, s tím už je snad pokoj. To jste mi tenkrát moc pomohl. Já teď jenom … no, mám pro vás takové … svědectví.”

150

Koubovi sjely oči k nástěnným hodinám a v duchu se podivil. Předranní dobrovolné svědectví s tím se mockrát nesetkal. „Poslouchám,” řekl.

Poslouchal a slyšel.

Vděčný vrchní Matyášek se svěřil s tím, co se u nich v nočním podniku semlelo dnes těsně před uzavírací hodinou. Čtyři byli prý ti kluci, všichni měli tak kolem pětadvaceti let, a rozjaření byli až běda. Přišli krátce po půlnoci a objednávali si jeden přes druhého to nejdražší. Jako by se jim něco obzvlášť povedlo a nevěděli, co s penězi. Když se zeptal, jestli snad něco oslavují, nevybíravě ho odbyli, aby se nestaral.

A jeden z nich, značně podroušený, se o něco později dokonce rozkřičel na postarší

ho hosta od vedlejšího stolu: Klid, páprdo jednoho takového jsme dnes už srovnali do latě!

„Viděl jste snad některého z těch čtyř mládenců, o kterých mluvíte, už předtím, pane Matyášku?” zeptal se Kouba, když vše poctivě vyslechl a skoro mu přitom vyrazilo dech, jak číšníkovo svědectví téměř neuvěřitelně zapadlo do jeho předchozích úvah.

„Jo, hlavně proto volám. Jednoho z nich totiž od vidění znám. Bydlí kousek od nás, hned za nádražím u parku. Pěkné kvítko. Bureš se jmenuje, tuším, že František Bureš. Jeho máma u nás v podniku kdysi uklízela.”

Policejní vůz vyjel ze dvora čtvrthodinu poté. Mířil najisto. Velitel hlídky se poručíku Koubovi ozval ještě před svítáním. „Tak jsi zaválel na jedničku, Jaroslave.

Máme je všechny, moc mlčenliví nebyli. Ale nejdřív budou muset vystřízlivět na zá

chytce. Jo a odcizená portmonka se zbytkem peněz toho přepadeného pána byla právě u Bureše. Ležela na nočním stolku.”

Marná hra na pánaboha

Radim. Takhle se řekněme, jmenoval kluk, kolem kterého se všechno seběhlo. A zkraje celá věc vyhlížela jako jedna z mnohých, co tu máme ve skříni sociálního odboru na výběr. Maminka porodila Radima za svobodna. Nic neobvyklého. Až později, když se to stalo, jsem zjistila, že jeho otec byl alkoholik a snad i proto si ho ta paní na radnici raději neodvedla. Našla si dalšího muže, vzali se, narodil se Radimovi bratříček. Rozvedla se, znovu vdala, narodila se Radimovi sestřička. Takže Radim vyrůstal vlastně u mámy, která se o něho obstojně starala, leč kolem doslova rotovali i tatínkové, což není moc dobré. Škola mu nešla, nějak ji však dotáhl do konce, šel se potom učit na kuchaře, v teorii nevynikal, ale kolem sporáku se prý otáčel šikovně, proto ho také z učiliště přeřadili rovnou do pracovního poměru. Stal se pomocným kuchařem v jedné restauraci okresního města.

A v té době Radim, to mu bylo necelých sedmnáct, začal pít. Ne jen tak ochutnávat, jak to mládenci jeho věku dělají, ale skutečně pít. Zákonitě musel přijít první průšvih. Tehdy jsem se s ním a s jeho osudem jako kurátorka poprvé seznámila.

Vzali jsme jeho věc do záznamů, soud mu dal podmínku. Sliboval horydoly, ale ohlí

dat se dokázal jen měsíc, dva.

A pak do toho spadl znovu. Pravda, trochu mu k tomu přihrály okolnosti a lidská lehkomyslnost. Protože Radim v té kuchyni dělal pomocného kuchaře a vlastně děvečku pro všechno, svěřovali mu klíče od celé restaurace, aby mohl chodit do prá

ce první a včas připravit vše potřebné pro ostatní. Lákadlo jako hrom. Samozřejmě podlehl a když měl tedy v kapse ten svazek klíčů, jednou v noci tam v náladě pozval celou partu, i nějaká narychlo posbíraná děvčata s sebou měli, a že si jako udělají hostinu. Snědli, vypili, co jim přišlo pod ruku, ještě víc toho rozbili a zničili, sklenice třískali o zeď, koňak lili holkám za blůzy no zkrátka sodoma.

151

Škoda šla do tisíců a Radim, protože byl v podmínce za svou předchozí záležitost, šel rovnou do vazby. Byla jsem se tam za ním podívat a zdálo se mi, že všeho lituje.

„A co takhle začít znovu? A líp? Nechtěl bys?” tykla jsem mu, protože v té chvíli mi předepsané vykání připadalo nevhodné.

„Chtěl, strašně chtěl, věřte mi.” Znělo to opravdově.

A tak se ve mně probudila měkkosrdcatá máma tří potomků, uvědomila jsem

si, jak to Radim coby dítě neměl lehké, a snažila jsem se mu pomoci. Žádný advokát by toho pro něho neudělal víc!,Oběhla jsem na jeho působišti v té kuchyni snad kdekoho. Byl prý pracovitý, obětavý, za každého by cokoli odřel, práce rukama ho prostě bavila, snažil se. Vlastně snad tedy slušný kluk kdyby nebylo toho pití. Sepsala jsem v tomhle duchu všechny kurátorské posudky a návrhy, dokazovala jsem v nich, že kdyby se podařilo odstranit vztah k alkoholu, Radim se polepší. Jezdila jsem, telefonovala, psala, dokonce i geny jsem si přizvala ku pomoci a argumentovala nezaviněnými dědičnými sklony po tom kdesi ztraceném tatínkovi.

Leccos se podařilo … aspoň tehdy se to tak jevilo. Prosadila jsem, a to není obvyklé, že jsem Radima rovnou z vyšetřovací vazby mohla převézt k Apolináři do Prahy. Radim totiž podepsal souhlas s dobrovolným protialkoholním léčením, protože řešit věc ústavně a z rozhodnutí soudu je u mladistvých zdlouhavé a tady bylo podle mého mínění nebezpečí z prodlení.

A tak se léčil, dohromady asi čtyři měsíce ta kůra trvala, mezitím zasedl soud a možná i trochu s přihlédnutím k těm mým kladným dobrozdáním a optimistickým prognózám do budoucna byl velmi milosrdný. Uložil podmíněný trest a dal tedy Radimovi bezprostřední šanci.

Hurá, zajásala jsem. A nic varovného mi, bohužel, v uších nezaznělo.

Starala jsem se v té době Radimovi i o zaměstnám, aby měl kam jít, až skončí s léčením. V restauraci, kde dělal předtím, s ním rozvázali pracovní poměr, obětavostneobětavost, ale bylo mi i jasné, že je to vlastně dobře. Vyléčený alkoholik by neměl pracovat zrovna v hospodě, svody jsou tam příliš po ruce, to by bylo jako poslat úchyláka přes holčičky, aby dělal školníka na devítiletce. Jenomže kam s nedoučeným kuchaříkem? Snad do závodní kuchyně. Všude obsazeno. Až ve fabrice, kde s nimi mám velmi dobrou spolupráci, se nade mnou slitovali. Výhledově hodlali otevřít novou závodku, domluvili jsme tedy, že mládenec by šel nejdřív pracovat do dílny, k nějakému jednoduchému stroji, později by ho přeložili do kuchyně a umožnili mu i doučení. Perspektiva tedy víc než slibná.

„Považuj si toho, spousta lidí ti věří,” řekla jsem Radimovi, když se vracel z lé

čení.

„Budu,” slíbil.

Kdopak nás konečně jednou na nějakém školení naučí vidět do druhého člověka?! Umět odhadnout, kolik má sil, aby splnil to, co třeba ve chvíli slibu opravdu splnit chce?

To bylo v lednu, když se vrátil a nastoupil, pamatuji si to všude hrozně sněhu.

Pak jsem se musela rychle zabývat jinými věcmi, leccos dohánět, protože s Radimem jsem předtím ztratila strašně času. O něm jsem nic zvláštního neslyšela, jen takové prkotiny, že jednou odešel načerno z práce, ale to ještě nic neznamenalo. Pije?

ptala jsem se. Snad se zatím drží, řekli v té fabrice. A sníh zmizel, přišel březen, tla

čily mne termíny, protože jsem si v tom měsíci taky ještě dobírala loňskou dovolenou.

A když jsem se z toho párdenního výletu s rodinou vrátila, čekala mne ta zpráva hned u dveří kanceláře.

Ten tvůj Radim …

152

Myslela jsem, že se tam rovnou složím. Radim … nevydržel. Zklamal. Ale kdepak, to všechno jsou moc slabá slova. Snad v necelých dvou týdnech se to všechno semlelo. Začal zase pít a protože předtím dlouho abstinoval, krutě to s ním zamávalo. Šel vlastně z jedné opice do druhé, přestal chodit do práce a začaly mu také na takovéhle popíjení chybět peníze. A protože jeho maminka ležela v té době ve špitále, rozhodl se uprostřed jednoho takového tahu, že udělá ostatním granda a peníze vezme doma. Vtrhl tam, ale nemohl nic najít. Rozzuřilo ho to a napadl svého mladšího brášku, čtrnáctiletého kluka, který se na rozdíl od něho dobře učil a nebyly s ním žádné problémy. Radim asi vzteky a pod tou alkoholovou clonou …, ale ne, už žádné omluvy Radim prostě toho svého brášku surově ubodal, když se od něho nemohl dozvědět, kde jsou schované peníze na rodinnou režii.

Představte si ubodal!

Hrůza to byla. Pozvali mne k rekonstrukci případu na místě činu, byla jsem i na pohřbu, začaly takové ty řeči generálů po bitvě, že kdyby byl v base, tak nemohl.

sama jsem si leccos vyčítala, dokonce i tu svou dovolenou. Že kdybych třeba nebyla mimo, dozvěděla bych se, že zase pije a mohla jsem … stále dokola jsem se v tom motala a málem se sesypala.

Radim jako mladistvý dostal u soudu devět let a k tomu ještě devět měsíců té předchozí podmínky.

A já chtěla všeho nechat. „Půjdu od toho,” řekla jsem vedoucímu.

Poradil mi, abych s rozhodnutím nespěchala. A já se vrátila do své kurátorské kanceláře, přišel mi dopis od děvčete, které děkovalo za něco, co jsem udělala pro jejího kluka, byl to jeden nedokončený případ. A v poledne se vrátil z výkonu trestu mládenec, který mi na židli skoro brečel, že ho doma nechtějí a abych mu našla ubytovnu a že bude makat jako šroub …

Člověk si chce někdy zahrát na pánaboha, komusi pomoci a nevyjde to.

Znamená to však, že by už nikdy nikomu neměl pomáhat? Co kdyby uvažovali takhle třeba doktoři a po neúspěšné operaci zahodili skalpely a šli třeba sázet kytky?

A tak jsem, navzdory zklamání, které nikdy nepřebolí, zůstala.

Pytlácká balada

Vysoko na nebi, až na hranici nedohledna, se mihl rychlý pták, snad káně nebo možná krahujec. Na okamžik se nehnutě zastavil ve vzduchu potom náhle přimkl křídla k tělu a jako kámen se řítil na vyhlédnutou oběť. Hory vedle něho a lesy pod ním bez soucitu přihlížely, když dravec dopadl a zbavil života svou kořist. Drama neodmyslitelně patříc k zákonům přírody. Nic zvláštního se nestalo.

A přece bylo zde něco, co sem do stínu hor a klína lesů nepatřilo Byla zde tvář muže, který ležel v trávě a nevidoucíma očima tu už mnoho hodin zíral k ubíhají

cím oblakům, anebo do neprůhledné tmy.

Oběť rychle útočícího dravce nikdo nepostrádal, les jen krátcí oplakává své mrtvé a nevede seznamy nezvěstných. Zato dvaačtyřicetiletého zemědělského dělní

ka, Milana Kališe, začala jeho početná rodin? na vesnici mezi kopci postrádat už noc poté, co se v podzimně pošmourném odpoledni sebral a odešel do hor. Prý jde obhlédnout, zda rostou nějaké houby.

Dva dny ho hledali v lesích bez konce a řádu. Setkali se s ním nakonec na odlehlém, velmi špatně přístupném místě až ve středu před večerem, a nebylo to nikterak radostné shledání. Milan Kališ byl mrtev. A nevyšel si do hor jen náhodou, jen prozkoumat situaci stran hub, bylo to asi jinak, než tvrdila rodina. Vedle těla ležela totiž i malorážka, častá zbraň zdejších pytláků …

153

Ohledání místa zůstalo bez hmatatelného výsledku a svědci neexistovali.

Posudky soudních lékařů, daktyloskopů a znalců střelných zbraní byly sice exaktně přesné, ale výsledek se z nich skládal jen s výhradami k přesnosti konečného tvaru:

,,… Střela malé ráže vnikla oběti do pravé části hlavy. Zbraň se hodí k nábojnici, objevené na místě nálezu těla. Střela, zdeformovaná nárazem na kost, se nedala ke zkoumání použít. Otisky na zbrani patřily jen mrtvému Milanu Kališovi …”

Došlo se k závěru, že Milan Kališ si vyšel na pytláckou procházku. Při výstupu do stráně se opíral o malorážku tak, že ji držel pravou rukou pod ústím hlavně. Cesta byla nerovná, smeknul se, snažil se najít rovnováhu a udeřil zřejmě patkou pažby zbraně o zem. Vadný a značně již opotřebovaný mechanismus spouště způsobil

pravděpodobně při úderu výstřel a střela zasáhla Kališe do hlavy.

Tedy: smrt nešťastnou, nikým nezaviněnou náhodou.

Osud řekli si vesničané.

Uplynul půlrok. Ještě tu nestačili zapomenout na podzimní událost, když přišla nová. Do objektu místní devítiletky se vloupal neznámý lupič. Mohl tam vzít leccos, hospodářka měla na stole i obálku s penězi, ale nedotkl se jí, vnikl jen do kabinetu a vzal odtud školní malorážku a asi půldruhé tisícovky malorážkových nábojů.

Vyšetřovatelé, kteří přijeli, si jistě vzpomněli i na případ mrtvého Milana Kališe, nad jehož smrtí celou tu dobu visel otazník pochybností. Také tehdy přece měla hlavní úlohu malorážka. Vyšetřovatelé hledali a nakonec i našli. Ukradená zbraň byla i s náboji pečlivě zarovnána do hranice dřeva na dvoře usedlosti rodiny Zárybnických, jejichž dvacetiletý syn Robert nezapíral příliš dlouho.

„Toužil jsem po takové pušce vlastně už od dětství a když jsem se tedy po návratu z vojny dozvěděl, že ji mají ve škole, rozhodl jsem se …”

Případ uzavřený tedy bez stínu pochybností?

Ale to zdaleka ne při důkladné prohlídce domku rodiny Zárybnických objevili totiž kriminalisté i několik desítek vystřelených malorážkových nábojniček. Dali je expertům a jejich odborný posudek překvapivě vnesl do případu nový prvek. Při porovnávání komparačním mikroskopem se zjistilo, že dobrá polovina nalezených nábojni

ček byla vystřelena z jiné zbraně než z té, kterou mladý Zárybnický odcizil ve škole.

Do hry se tak náhle dostala další malorážka, k níž se alespoň zatím nikdo nehlásil. Robert Zárybnický jakékoliv povědomí o nějaké jiné zbrani skoro pohoršené zapíral.

Přišlo to zcela nečekaně a v soudní síni vyvolala náhlá změna postoje obžalovaného zmatek. Robert Zárybnický v rozporu s tím, co tvrdil zpočátku, totiž najednou prohlásil, že všechno bylo jinak že ho k činu naváděl jeho otec.

„Ten chtěl mít novou pušku, ten mne tam poslal!” vykřikl.

Z táty a syna se jakoby mávnutím proutku stali nepřátelé na život a na smrt. A ve chvíli nejzoufalejší nenávisti vyslovil Robert dvě věty, které všechny přítomné zvedly ze židlí: „On všechno zavinil,” řekl a ukázal rukou. „On zabil předtím i pana Kališe.”

„Spletl si při pytlačení srnu s člověkem a když přišel blíž, poznal mrtvého Kali

še,” vysvětloval přerývavým hlasem.

„Chtěl svou neopatrnost zamaskovat, z Kališovy malorážky tedy opatrně … v rukavicích vystřelil jednu ránu, aby na místě činu zůstala nábojnice …”

Trochu příliš rafinované, zavání to detektivkou, ale stát se to tak mohlo uva

žovali vyšetřovatelé a lidé z justice. Otec samozřejmě zapíral, syn potom své odhalení dvakrát odvolal a zase dvakrát potvrdil.

Soud měl nelehkou úlohu, když vynášel konečný rozsudek.

154

Mrtev zůstal senior

Marnotratné hýření barev překonávalo nabídku sebedokonalejší malířovy palety, a i ten největší skeptik musel přiznat, že podzim se toho roku vydařil skoro až zá

zračně. Jeho vrcholem se měl v městečku uprostřed lesů stát tradiční hon na zajíce a bažanty.

Sešli se v oparu ranní mlhy krátce po rozednění. Myslivecký hospodář formou krátkého poučení učinil zadost svým povinnostem a brzy poté odešli střelci na svá místa …

Dvacet minut nato se idyla vytratila. Hon skončil dřív než vlastně začal a dozorčí na policejní služebně v blízkém městě naráz ztratil iluze o tom, že tato neděle je a zůstane až do konce dnem svátku a blažené pohody. Zajíkavý hlas v telefonu patřil jednomu z aktérů loveckého tažení proti zajícům a bažantům:

„Okamžitě sem přijeďte. Stalo se neštěstí!”

Pokyn byl jasný: až do příjezdu policie nesmí nikdo opustit prostor honu. A tak všichni postávali a čekali, hlavou se jim honily divné myšlenky, a to vše proto, že v jejich těsném sousedství prošla smrt.

„Exitus nastal,” telefonicky hlásili z okresní nemocnice předběžnou zprávu,

„pravděpodobně ihned po úrazu, bezprostřední příčinou bylo poranění srdce a plic střelnou zbraní, brokovnicí. Prozatím jsme napočítali dvaatřicet zásahů. Centrum rozptýleného zásahu broků se nacházelo v krajině srdeční.”

Mrtvý se jmenoval Eduard Božík, táhlo mu na sedmdesátku a byl tedy seniorem, nejstarším účastníkem honu. Prošel za života kusem bouřlivého světa, ale pro poslední okamžik mu osud vybral poklidný travnatý plácek vedle lískového keře, asi dvacet metrů od vrcholu zalesněného pahorku …

V okolí tohoto kritického bodu začala mravenčí práce. Na provizorním plánku přibývalo záznamů, našly se dvě nábojnice, nástřel ve větvích lískového keře, peří z bažanta a něco přes metr od sebe dvě nábojnicové krytky jedna z označením 4

mm, druhá 3,5 mm. Kolik tedy vlastně padlo v daném okamžiku výstřelů? Podstatná část střelců se domnívala, že dva. Jiní se zase dušovali, že slyšeli tři výstřely.

,,Takhle bychom se nikam nedostali,” povzdychl si policejní vyšetřovatel.

A požádal, aby se všichni přítomní postavili na místa, kde se nacházeli v okamžiku Božíkova zranění. Pracnou vylučovací metodou odškrtávali bod po bodu.

Tenhle by to být nemohl, protože z prohlubně, kde údajně stál, nemohl starého muže zasáhnout, tenhle také ne, protože prohlídka zbraně prokázala, že toho dne vůbec nevystřelil, tamten zase …

Trvalo to skoro celý zbytek neděle, ale zůstali v podstatě jen tři. Jan Zábrana, Antonín Peruc, Zdeněk Lapušínský.

Poslední z nich přišel při výsleších na řadu jako první.

„Postupovali jsme ze svahu dolů, když v tom okamžiku vylétli po mé levé ruce dva bažanti a mířili směrem na moje záda. Sledoval jsem je oba už od křoví, a pak jsem pálil na toho z nich, co letěl výš, druhý se držel víc při zemi… Vystřelil jsem, ale to už byl bažant dostatečně daleko od Eduarda Božíka, na kterého jsem moc dobře viděl. Nezasáhl jsem, bažant letěl dál. Na toho druhého, co letěl níž, jsem chtěl zamí

řit další ránu, ale mezitím již bažant padl pod zásahem někoho jiného. Nevím, kdo vystřelil a kolikrát, protože jsem byl v zápalu lovu a v té době jsem se díval hlavně k obloze. Teprve pak jsem zahlédl Božíka ležet na zemi, doběhl jsem k němu a potom jsem pro něho svolával pomoc …”

Tři klíčová svědectví mužů, kteří stáli nejblíž. Plus spousta pomocných výpovědí.

155

„Podle rozptylu poranění způsobených broky, a také s přihlédnutím ke všem dalším znakům, lze říci, že poranění bylo způsobeno jediným výstřelem ze vzdálenosti 10 a 15 metrů. Zásah přišel proti tělu oběti zleva a mírně zdola. Eduard Božík byl v okamžiku zásahu natočen levým bokem proti ústí hlavně, z níž bylo vystřeleno, hlavu měl pootočenou rovněž doleva a jeho levé předloktí, jímž si chránil obličej, se nacházelo ve vodorovné poloze …”

Pitevní údaje umožňovaly určitou selekci. Ze tří mužů, přicházejících v úvahu, zůstali jen dva. Antonín Peruc v kritické chvíli prokazatelně pobýval na místě, které asi o osm metrů převyšovalo postavení Eduarda Božíka. Nemohl mu tedy ve zjiště

ném úhlu způsobit smrtelné zranění.

Ale i dva je stále ještě moc. Ve zkoumání se muselo pokračovat. Při pitvě opustily tělo mrtvého broky, které mu přinesly smrt. Pak se dostal ke slovu kriminalistický technik. Pokusné výstřely a porovnání na srovnávacím mikroskopu prokázaly, že nábojnice nalezené poblíž místa činu byly skutečně vystřeleny z pušek lovců Zá

brany a Lapušinského. Dobrá, ani jeden z nich přece svůj výstřel nepopíral. Poté už však stačilo jen málo. Jan Zábrana používal broků o průměru čtyři milimetry, Zdeněk Lapušinský si pro hon zvolil broky o půl milimetrů menší. A přesné proměření poškozených broků z těla Eduarda Božíka ukázalo, že to byly broky čtyřmilimetrové …

„Nechtěl jsem mu ublížit,” řekl Jan Zábrana.

Soud mu věřil. Chtěl se jen stát králem honu, střelcem s největším počtem ulovených kusů, a proto vypálil proti všem zásadám a předpisům ránu po příliš nízko letícím bažantovi. Lehkomyslný výstřel, který jeden život zničil a druhý navždy poznamenal.

Škaredá záležitost

Objevil se nejprve hned brzy ráno a pak znovu za poledne. „Táhni odtud, potvoro!” Zprvu to zubožené zvíře považovali ve vsi za zaběhlého psa, jeden z hospodářů už dokonce vyhrožoval, že na něj vytáhne flintu, pak však na návsi u rybníka vykřikl všímavý kluk traktoristy Kubíčka:

„Vždyť je to přece Rek dědy Karlíka!”

V té chvíli se všechno změnilo, lidé dali hladem napůl zdivočelému vlčákovi nažrat a dívali se mu přitom do očí, jako kdyby z nich chtěli vyčíst, co se to nahoře na samotě ve stínu Třemšína podivného stalo. Důchodce Ferdinand Karlík tam v dobrovolném odloučení žil už celá léta a lidská společnost mu stačila jednou za týden, kdy sešel dolů, navštívil konzum a místní hospodu. Tady Rek mi každého nahradí, říkával a také se o psa dobře staral. Takhle by Reka bez vážných důvodů zanedbat nedoká

zal, usoudili sousedé a přes zasněženou pláň a cíp lesa se vypravili na Karlíkovu samotu tři z nich. Vrátili se za necelé dvě hodiny, vtrhli do kanceláře státního statku a na paní účetní udýchaně vyhrkli:

„Potřebujeme telefonovat! Starého Karlíka má zřejmě někdo na svědomí.”

Smrt samotáře představuje obvykle to nejtěžší, s čím se mohou kriminalisté setkat. Vyznat se v životě lidí, kteří byli pokud dýchali obklopeni davem, je složité.

Zmapovat však životní prostor člověka, kterého v době před smrtí jen málokdo viděl smát se či plakat, je o mnoho složitější.

„Tak spusť,” oslovil kapitán Bureš velitele výjezdovky, který se právě se svými lidmi vrátil.

„Škaredá záležitost,” odpověděl poručík Mika. „Zásah brokovnicí do obličeje.

Tak osmačtyřicet hodin předtím, než ho našli lidé z vesnice.”

„Sebevražda vyloučena?”

156

„Jasně chybí tam zbraň i nábojnice. A sebemenší znaky ožehu. Stopy v okolí samoty veškeré žádné, mezitím sněžilo.”

„Co to bylo za člověka?”

„Ferdinand Karlík, šestasedmdesát let, vždycky prý trochu samorost, s málokým se snesl. Žena mu umřela před deseti roky, od té chvíle ho už rodina odepsala, stal se skoro poustevníkem. Měl tam šílený nepořádek … a dost asi pil jo, a asi si také tajně vyráběl kořalku, objevili jsme tam primitivně zhotovené zařízení na pálení.

Do chalupy se mohl dostat kdokoli. Karlík dveře zajišťoval jen háčkem z ohnutého hřebíku. Na stole ležela otevřená peněženka a v ní asi koruna, doslova. Moc toho u sebe mít nemusel, ale i tak. Většinou se o lidech, co žijí jako on, vyprávějí legendy o jejich tajném bohatství, ale jestli někdo něco hledal, to se tam u něj v tom svinčíku poznat nedalo.”

„Kdo ho viděl naposledy?”

„Neviděl, spíš slyšel. Devítiletá holčička od příbuzných z vesnice, co se o něj ze soucitu občas starali. Ta žába mu tam zrovna nesla vyprané prádlo, ale mluvil s ní jen přes zavřené dveře a řekl, aby mu prádlo položila na zápraží.”

„Jak dlouho to bylo před pravděpodobnou dobou smrti?”

„Odhadem tak čtyři až osm hodin.”

To už mohl mít někoho uvnitř,” uvažoval Bureš.

„To mohl. Ale je to jen dohad.”

Ostatně i všechno ostatní se podobalo dohadům. Dokonce ani pitva oběti nenaznačila žádné další směry k úvahám. Ústí smrtící zbraně bylo prý v okamžiku vý

střelu vzdáleno od starcovy hlavy asi pět metrů a hlaveň mu mířila rovnou do obličeje. Naštěstí však Ferdinand Karlík z posledních chvil svého života mnoho nevnímal, měl v krvi skoro dvě a půl promile alkoholu.

Vše další jako by zapadlo pod sníh, s nímž se toho roku dřív než kdykoliv jindy roztrhla obloha. Odškrtávali bod za bodem, a pak už nebylo z čeho odškrtávat. Jedině ta puška! Krátce předtím se v okolí konalo několik honů. „Změníme se v mravenečky,” oznámil kapitán Bureš a několik jeho podřízených překvapeně zvedlo hlavy.

„Je třeba zjistit,” upřesnil, „jestli se na těch honech nestalo něco, co by nás mohlo zajímat. V nouzi beru téměř všechno …”

Drby? Vypadalo to tak.

V hlušině bezcenných informací, z nichž každou bylo třeba ověřovat, je zaujala rozlítostněná úvaha o tom, že s lidskou poctivostí to už není takové, jaké bývalo. Sta

řeček, který od loňského léta nemohl na nohy, půjčil svou brokovnici sousedovi, obvykle se to nedělá a dělat ani nemá, ale starý pán už tušil, že si v životě mnoho nezastřílí, tak proč ne. Jenže pro ochotu na žebrotu. Už je dávno po honu a soused pušku ještě nevrátil.

Přikládali tomu zpočátku váhu nevelkou ale jen do chvíle, kdy zjistili, že onen soused, jmenoval se Tomáš Rázník, zbraň u sebe nemá.

„Kde je?” chtěli vědět.

„Copak vím!” bránil se. „Vrátil jsem se z honu domů a uložil ji jako obvykle v síni za skříň. Asi za dva dny koukám a flinta nikde. Podezíral jsem syna, ale dušoval se, že nic neví. A tak se to stařečkovi, co mu puška patří, skoro až stydím říct.”

„Z honu jste přišel sám?”

„Sám, jistě … ale ne, počkejte, vzal jsem k nám domů na kafe Pepíka Jiroutka, aby se trochu zahřál. Dělal mi honce a pořádně mrzlo. Je mu asi devatenáct. Takový trochu pomatený kluk, vlastně chudák …”

Nezapíral ale nedokázal také nic vysvětlit. „Udělal jste to?” uhodili na něho.

Udělal. Jenže pořádně neví proč. Všiml si, kam Tomáš Rázník ukládá zbraň i náboj, 157

a druhého dne si obojí v tichosti vypůjčil. Šel se s puškou projít do hor a párkrát si pro radost vystřelil. Zatoulal se až ke Karlíkově samotě a starý ho pozval dovnitř, aby se spolu napili. Nebožtík netušil, co několik sklenek tvrdého alkoholu udělá z chlapce, který se dlouhodobě léčí z těžké duševní choroby.

Před soudem se potom únavně a stále dokola opakovalo jediné slovo: „Nevím.”

A mezi doličnými předměty čekaly na uložení do skladu dva vzájemně si nepodobné, ale související předměty. Stará puška a poloprázdná láhev domácí pálenky.

Vraždy “z lásky”

Zdálo se, že už nebudou problémy. Žena, včera odpoledne usvědčená, že ná

sadou od motyky vážně zranila svého druha, se přiznala úplně a téměř spontánně. V

jejích výpovědích nebylo rozporů či bílých míst, při podvečerní rekonstrukci desítky fotografií zachytily tvář a tělo Mileny Čihákové, pohybující se podle úděsně věcné choreografie na téma: jak jsem se, naštěstí neúspěšně, pokusila zabít. Teď už toho tedy mnoho nezbývá. Životopis, znovu zaprotokolovat přiznání na předepsaný formulář, podpisy, svědci, vyjádření úředního lékaře …

Začali v osm třicet.

Výslechová místnost nepatřila k nejútulnějším místům, v nichž se kdy nadporučík Milan Stránský ocitl. Zvykl si. Také životní příběh, který slyšel z úst šestapadesátileté unavené ženy, na níž čas už jen málo stop zanechal z někdejší přitažlivosti, nepatřil k nejradostnějším i na tohle si musel zvyknout. Tato část protokolu byla nadepsána „K OSOBĚ“ a Milena Čiháková vyprávěla pomalu a jako kdyby se jednotlivými větami zbavovala čehosi dusivého.

… Sedm sourozenců … ve čtyřech letech smrt matky, v osmi zatčení otce, který pil a pohlavně zneužíval Mileninu dospívající sestru … potom až od čtrnácti let dětský domov … dělnice v továrně na konzervy … seznámení s Janem Čihákem, vyučeným obuvníkem, později závozníkem …sňatek a společné první, druhé, třetí stěhování, první, druhé a třetí dítě, mezitím dva potraty … manželova smrt při úrazu

… další stěhování, různá zaměstnání… seznámení s druhem, čtvrté dítě, třetí potrat… narůstající druhovo násilnictví, alkohol, sváry, hádky … vše vyvrcholilo před několika dny, 7. prosince tedy na Ambrože, v den druhova svátku … opilost, hádka, rvačka a nakonec úder…

Hustě psaný záznam měl nakonec jedenáct stran. Pět stran na celý život

šest na jediný den.

Přečteno a každá stránka potvrzena její nevypsanou rukou. Nadporučík si ulo

žil jednu z kopií do aktovky, i on se cítil najednou vyčerpaný a byl v tom pocitu i podíl jakési nehmatatelné lítosti ne nad tím, že nic zvláštního dnešní výslech nepřinesl, vždyť nic nečekal a nemohl čekat. Bylo mu najednou obyčejně lidsky líto té ženy, jejího bezradostného putování životem, jejích marných nadějí na štěstí, jež se jí nikdy a jistě aspoň zčásti i její vinou nepodařilo sevřít v dlani… Povídání vlastně k ničemu, pomyslel si nad protokolem.

Přeutíkalo pár týdnů. Na stolech se změnily kalendáře, žena, která se pokusila zabít, měla za sebou vánoční dny v cele a loudavě důkladná mašina úředního postupu ve věci násilného trestného činu spáchaného na Ambroži Malárovi, který se jen pomaličku zotavoval ze zranění, se stejně pomalu sunula kupředu. V prvních dnech nového roku zkoumali duševní stav Mileny Čihákové psychiatři, aby mohli zodpově

dět klíčovou otázku, zda je za svůj čin zodpovědná či nikoli. Nadporučík Milan Strán158

ský řešil mezitím další případy, sepisoval zcela jiné protokoly, sloužil, staral se a zlobil ale při tom všem mu kdesi uvnitř, až dole na dně, zůstával pocit, že má ve vztahu k té ženě jakýsi dluh, něco si srovnat vedle sebe či proti sobě. Intuice. Nepatří sice do obvyklých osnov odborných školení, a přece občas ovlivní rozhodující tah …

Konečně světlo, znenadání jako blesk, jímž se cíp krajiny vytrhne ze tmy. A je to přece tak jasné: Ambrož Malár padl pod úderem násady od motyky dne 7. prosince v den zasvěcený jeho patronovi. Z rodinné slavnosti se stalo drama. A její první manžel Jan Čihák? Jak s ním to bylo tehdy před lety, nyní už vlastně desetiletími? Ano, utvrzoval se nadporučík sám v sobě, nemohla si přece vzpomenout, všechno si pamatovala dobře, data početných stěhování, dny narození všech dětí, obdivoval jsem její paměť jen na tohle, na datum svatby, nemohla dlouho přijít. Desátý říjen. O osm let později, v textu protokolu o dvě stránky dál, se desátý říjen opakuje. Jan Čihák se v pohraničním městečku, kde tehdy žili, smrtelně zranil v den, který měl probíhat a skončit také trochu jinak, bylo to přece výročí jejich sňatku.

Stávají se přece nepochopitelné věci, lidé umírají v den svých abrahámovin, potkávají se po letech a desetiletích na ulicích cizích měst. U Malára nahrál Čihákové do ruky alkohol, vypitý na počest jmenin, Čihák prý ale nepil, byl to spořádaný chlap

sama to o něm řekla …

Váhal celé dva dny. „Pojedu tam,” oznámil potom.

Vyhověli mu, ale kdyby čekal nadšení, byl by zklamán. Tu a tam zaslechl mezi kolegy i polovážnou poznámku, že toho asi nemá dost na práci.

„Jestli to nevyjde, aspoň si budete mít z koho utahovat,” prohlásil, když nasedal do vozu. Všechny své vlastní pochybnosti si však nadporučík Stránský vezl s sebou.

Jako kdyby chtěl člověk pochytat rozfoukaná vlákénka babího léta! Zpočátku opravdu jen tápal, obcházel stále dokola jednoposchoďovou vilku s mansardou, která od té doby několikrát změnila majitele a prošla i přestavbou, listoval ve stručné slož

ce tehdejších úředních záznamů, hledal všude roztroušené pamětníky zašlých časů.

Snažil se složit si ‘ fakta do řetězu, ale šlo to pomalu, dostával do rukou spíš jen detaily, dílčí kamínky pro mozaiku, jíž chybělo to základní: myšlenka a tvar. Cosi se však přece jen rýsovalo, cosi, co se dalo považovat za případný motiv. Paní Milena si zřejmě tehdy, před lety, nedělala velké starosti s manželskou věrností, měla milence, mezi jednotlivými těhotenstvími jich bylo možná vždy několik současně, i některá jména se dozvěděl, ale cos tím? Pravda, pokud to udělala, asi v těch chvílích nebyla sama. Že by tedy násilné odstranění přebytečné strany trojúhelníku není to však přespříliš banální, až moc se nabízející?

A přece si byl čím dál víc jistý, že se nežene za přeludem. Bylo tu pár náznaků, všelijaké rozpory, dokonce i někdejší protokol o oné nešťastné události v sobě obsahoval střípek pochybnosti, které se však v tehdejších pracovních podmínkách a jistě bez zlé vůle nepodařilo proměnit v jistotu.

Požádal prokurátora o souhlas k exhumaci. Stalo se, znalci se sklonili nad tím, co zbylo z člověka jménem Jan Čihák, který kdysi řekl své „ano” dívce Mileně.

Zkoumání vneslo do věci nový prvek. „Poranění lebky,” psalo se v protokole, „z hlediska našich dnešních znalostí odpovídá spíše poškození způsobenému opakovanými údery, než rozdrcení pádem velmi těžkého předmětu …”

„Kdo vám pomáhal zabít vašeho muže?” zeptal se nadporučík.

Nečekala tu otázku a trhla sebou. Poplašeně vydechla: „Copak Ambrož …? A nebyl to můj muž.”

Tiše řekl: „Nemluvím o Ambrožovi.”

159

Pochopila a oči jí létaly z místa na místo. Příliš dlouho se asi bála téhle chvíle.

Vzdychla a bez dalšího váhání vyslovila jméno. Nadporučík je neslyšel poprvé. Tak přece to nejbanálnější, co se dalo čekat milenec, jeden z milenců, a Jan Čihák tehdy zřejmě překážel.

„Sepíšeme to,” oznámil Stránský suše. Najednou v něm nebyl žádný pocit. Lí

tost by už nebyla na místě a jinak … Ne vždy se objevení, zjištění pravdy podobá já

savému triumfu, ale na podstatě věci to nic nemění.

„Hovořte,” vyzval ji.

Výstřel z nudy

Našlapoval nejistě, jako by se pohyboval v neznámém terénu. Ještě pár metrů Vida, našel to přece jen přesně, vysoký topol, z něhož jako školák kdysi má

lem spadl, tu stále trčí k obloze. Ale jinak už skoro nic z toho, nač často v poslední době vzpomínal.

Stojí, dívá se, nepoznává a je mu smutno. Vrací se sem po pěti letech. Soud mu vyměřil sedm, ale čtyřiadvacet měsíců mu pro dobré chování odpustili. Nedokáže zapomenout. Právě tady se odehrál příběh, který mu dovolil návrat až po pěti letech.

První krůček mívá obvykle víc než nevinnou podobu. Nešel tehdy do práce, nechtělo se mu a nebylo to ostatně poprvé. Dorazil předtím domů až kolem čtvrté rá

no, trochu to s kamarády přetáhli a dost se vypilo. Pak přišla na řadu obvyklá hádka s matkou. A tentokrát se přidala i sestra, která se toho dne vdávala. Padla silná slova a nakonec si šel lehnout. Probudily ho až pozdě dopoledne buldozery a náklaďáky. Za půl roku se tu mělo začít stavět sídliště.

V prázdném bytě ho nic nedrželo, sestře na svatbu nešel. Nikdo ho ostatně nezval, aby prý neudělal ostudu. Oblékl se tedy a vydal do města. V nádražní restauraci vydržel až do dvou, měl svou normu: čtyři hodiny rovná se osm piv. Pak se vrátil, v lednici vyštrachal láhev předsvatebního koňaku, chvílemi dřímal, chvílemi popíjel a díval se z okna. Nuda, strašlivá nuda! Pozoroval několik starých lidí, kteří se motali v polorozbořených zbytcích selské usedlosti a hledali tu něco, co by se jim mohlo hodit.

A najednou dostal nápad. Nejistým krokem se vydal do předsíně a otevřel letitou skříň … Bude legrace, šeptal si opilým hlasem.

Vyjeli tam ve dvou. Vyšetřovatel a operativní pracovník. Z původního hlášení se toho moc nevyčetlo. Šestašedesátiletá důchodkyně Marie Hlubůčková byla prý poraněna v demoličním prostoru, kde sbírala dřevo na topení. Zřejmě po ní někdo hodil kamenem.

Našli ji doma, ležela oblečená na posteli, stěžovala si na bolesti v okolí břicha, ale byla to stará paní a odchovala ji škola nesmyslné stydlivosti. Odmítla před chvílí své zranění ukázat i lékaři z úrazovky.

Těm dvěma od policie se to moc nelíbilo. Chvíli se ještě zdrželi v bytě a když viděli, že zraněné je čím dál hůř, zavolali sanitku znovu tentokrát z moci úřední. A udělali dobře. Už při převozu do nemocnice upadla paní Hlubůčková do mrákotného stavu a sám primář z chirurgie objevil na jejím těle téměř nepřehlédnutelné stopy po zásahu střelnou zbraní.

Bylo však již pozdě. Důchodkyně hodinu poté zemřela.

Pitva prozradila zbraň: ráže pět celých šest, tedy malorážka. Zásah z větší vzdálenosti. A směr pohybu střely v těle naznačoval mírný nadhled, jinými slovy

střelbu z výšky. Důkladněji se rozhlédli v okolí a narazili na jediného svědka.

„Tak jak to bylo, pane Brázdo?”

160

„Co by bylo … Stavbyvedoucí Nováček mi dovolil, abych si z bouračky odvezl pár cihel. Táhl jsem dřevěné kolečko a najednou slyšel ránu. Rozhlédl jsem se, ale nikde nic. Pak to bouchlo zase, ale už jsem na to nemyslel. Nenapadlo mě spojovat to s tím, co se o chvíli později stalo paní Marušce … Vždyť se mi to možná jen zdá

lo.”

Důchodce Brázda však navzdory téhle sebekritice slyšel dobře. V boční stěně jeho kolečka se našel průstřel. A další v hromadě vybouraných oken. Marie Hlubůč

ková nebyla jediným cílem palby!

Otázku „čím?” vystřídala jiná: „odkud?”

Fachmansky se tomu říká průměr průstřelu. Vlastně se hledá dráha mezi cí

lem a hlavní. Rekonstrukce ukazovala na blízký dům číslo tři. Jeho kolečko bylo však bodem příliš pohyblivým, takže přesnější směr dával zásah v hromadě oken. Dům číslo devět. Nejpravděpodobněji třetí patro, okna vpravo.

„Tam bydlí Zacharovi,” odpověděla znalkyně místních poměrů. „Ale určitě to musí být nějaká mýlka, ti zrovna toho dne vdávali dceru.”

Domovní prohlídka trvala hodinku. Na jejím konci ležela na stole v obývacím pokoji rozebraná malorážka. Ti, kteří hledali, ji našli v těžko přístupném haraburdí na dně předsíňové skříně.

Mladý Zachar dorazil opravdu včas a zdálo se, že skoro ani není překvapen.

Od chvíle, kdy vystřízlivěl z kocoviny onoho nudného, přenudného odpoledne, tušil, že přijdou. Bál se, ale skoro si i přál, aby to už měl za sebou.

Smrt toulavého běžce

Zaklel.

Už to nebylo k vydržení. Cítil, že mu voda pod bundou, košilí i kalhotami stéká rovnou po těle. Poryv větru teď navíc změnil směr deště, kapky ho tloukly přímo do očí a oslepovaly. Nastavil jim záda a rozhlédl se kolem. V šeru a pod olovnatou oblohou neviděl daleko, ale zdálo se, že mýtina pod chatou je prázdná.

Vmáčkl špičku krumpáče s odlomenou násadou pod pravý díl okenice a zapá

čil. Sakra … ! Změnil polohu nástroje a přidal na síle. Ozval se zvuk lámaného dřeva, šroubky přidržující zástrčku se vytrhly a otevřely mu cestu dovnitř.

A pak měl konečně střechu nad hlavou.

Teď najít něco k jídlu, plánoval skoro slastně, zakouřit si, usušit se, zdřímnout…

Svlékl zmáčenou džínsovou bundu a sirkou skrytou v dlani si posvítil. Selský stůl a židle s vyřezávanými srdíčky, pohodlný ušák nasměrovaný proti televizní obrazovce. Zaregistroval však i podivný nepořádek. Jako kdyby se odtud nebo sem ně

kdo stěhoval. A když potom hořící sirku natočil do opačného rohu, zahlédl jakési bedny bez ladu a skladu nastavěné podle stěny. Většina z nich byla zavřena a přepáskována, jen jedna mělo víko odstavené stranou. Znovu zaklel. Sirka ho začala pá

lit do prstů. Uhasil ji prudkým pohybem a škrtl další. Sklonil se k bedně, sáhl dovnitř a posvítil si zblízka. Překvapeně hvízdl. , Tak tohle je tedy něco … !

A v té chvíli zapomněl na chlad, promočené tělo, hlad, žízeň i chuť na cigaretu.

„Jak to tedy bylo s tím vaším nálezem?” zeptal se poručík Jiří Kotlář a díval se postaršímu, ještě teď trochu vylekanému muži, který seděl proti němu, do očí.

161

Svědek vzdychl, zřejmě to už říkal několika lidem předtím. „Kolem Krajňáku,”

rozhovořil se potom, „to je ten les mezi rybníkem a chatařskou kolonií, chodím na špacír dost často. Je tam pěkný výhled do kraje.”

Důchodce Bedřich Lakomý přešel k podstatě. „A tak jsem tam, v tom příkopě pod keři, zahlédl dnes dopoledne něco, čeho bych si určitě všiml, kdykoli bych šel kolem. Mně se totiž ten les… no prostě se mi líbí a tak si ho trochu i hlídám. A ty větve tam musel někdo odněkud dotáhnout, staré klacky do mladého porostu nepatří, to je logické. Jen tak ze zvědavosti jsem uvolnil jednu haluz a vespod …”

„Rozumím,” zopakoval poručík. „Kolik mohlo být hodin, aspoň přibližně?”.

„Mezi devátou a půl desátou,” odpověděl.

Kotlář přikývl a zaznamenal čas do protokolu. Jeden z mála přesných údajů v souhrnu dosud známých faktů o nálezu mrtvého člověka, jemuž kdosi zezadu rozbil hlavu. Člověka, který v kapsách oblečení neměl nic, z čeho by se dalo vyčíst či aspoň vytušit jeho totožnost. Mladého muže, odhadem asi pětadvacetiletého, vzrostlého, svalnatého, kterého však v okolí jak zatím zjistili nikdo neznal, a který měl na sobě jen zmuchlaný džínsový oblek, košili a vodou napité tenisky obuté naboso.

Telefonická zpráva ze soudního okresu přišla na rozhraní odpoledne a večera.

„Špacír říkáš,” zaznamenal si poručík Kotlář. „Jak se to píše?” „Přesně tak jak to slyšíš,” poradili mu z druhého konce drátu. Ladislav. Třiadvacet let. Tady u nás to býval dost populární kluk, už od malička sportovní talent, běhával za zdejší sportovní klub střední tratě, pak se mu zalíbil přespolní běh a dostal se v něm až mezi špičku kraje, Čekalo se, že půjde i dál. Jenže rok nebo dva po vojně se to s ním ně

jak zvrtlo, jednou se popral v klubovně, vyřadili ho z družstva a on se na všechny a na všechno naštval.”

„Čím byl? Vyučený?”

„Jo, topenář. Makával na stavbách a i při sportu stihl dost práce. Po tom malé

ru se však doma a v zaměstnání nepohodl, dokonce se po krátkém manželství i rozvedl, dal výpověď a od té doby nám dělá starosti, stal se z něho takový … přespolní běžec na vlastní pěst, tulák na útěku. Hlavně je to teč kadet na chaty a lufťácké chalupy na samotách. Už jsme mu začali dost těsně šlapat na paty, ale pak tady od nás prostě zmizel. Podle popisu, co jste dali do oběhu, by to mohl být on.”

„Takže přespolní běžec… ?”

„Tak nějak.”

„Přivezete nějaké příbuzné? K identifikaci?”

„Rodiče. Tedy mámu a nevlastního otce. Zítra ráno.”

Ranní porada právě skončila. Vycházeli zrovna z náčelníkovy kanceláře, když se ke Kotlářovi přitočil jeho kolega Milan Šmíd, rovněž poručík, který měl ve své pracovní náplni převážně nesnadné otázky hospodářské kriminality.

„Půjč mi ten seznam,” řekl.

„Jaký seznam? Jo … těch chatařů z Krajňáku a okolí?”

„Koukal jsem ti do něj při poradě přes rameno a jedno to jméno je mi povědomé, po někom takovém už nějaký čas jdeme.”

Přišel už za patnáct minut. “” ‘

„Vezmi auto a jedeme.”

„Kam?”

„Uvidíš. Letos na jaře jste mi helfli, když se vám náhodou připletl pod ruku ten podvodník z cihelny, teď ti to možná vrátím. Pojeď!”

Škodovka s civilním číslem je čekala na dvoře. „K nádraží,” ukázal poručík Šmíd a Kotlář s pokrčením zařadil dvojku. Jestli to bude nějaká ptákovina, říkal si v duchu, tak to ode mne Milan schytá.

162

Zadržený přestal zapírat v okamžiku, kdy před něj položili papír s prokurátorských svolením k domovní prohlídce. „Rozhodnutí se vztahuje i na vaši chatu,” dodal k tomu poručík Šmíd. „Nechcete nám něco říci raději už předem? Bude to pro vás lepší.”

Posunovač František Vilím rozhodil rukama.

„Lekl jsem se ho, když jsem tam v noci přišel,” vyhrkl bez návaznosti na předchozí debatu, a jako kdyby to chtěl mít rychle za sebou, „a tak jsem zvedl ten pohozený krumpáč … Vešel jsem dovnitř do chaty a on spal na gauči. Poznal jsem, že se hrabal v mých věcech, měl jsem strach, že se vzbudí a budu se s ním muset prát, takže …”

„V jakých věcech?” přerušil ho Šmíd.

Rezignoval. „Však asi víte …když jste se sem za mnou vypravili, to dá rozum.

Ale nejedu v tom sám, to snad taky víte.”

Vraceli se nazpět a moc toho v autě nenamluvili.

„Měl pech ten přespolní běžec, ale zavinil si to sám,” prohodil Kotlář na nedoručitelnou adresu třiadvacetiletého Ladislava Špacíra, původním povoláním topenáře, kdysi sportovce s nadějnou budoucností, pak tuláka a kadeta na chaty. „Dlouho mu to na útěku vycházelo, potom si náhodou vybral k vloupání ten nejméně vhodný objekt. Déšť a nepohoda ho zahnaly do chaty Františka Vilíma, muže, který se podílel na krádežích železničních zásilek. Překupník si zboží přebíral vždy za čas, takže do té doby sloužil za úkryt Vilímův srub na odlehlém místě lesa, zvaného Krajňák. V té otevřené bedně byla kolekce hodinek z dovozu. Špacír se tím zjištěním asi vyděsil, ale byl unavený, promočený, najedl se a přece jen usnul. Už neměl šanci se probudit a napravit všechno, co sám sobě i jiným pokazil.”

„Smolař,” přikývl Šmíd.

Bezejmenný z rokle

Hlas z vysílačky zněl poněkud nezřetelně, zřejmě se poručík Severýn, který dostal akci na starost, někde přistydl:, ,Tak domluveno zůstanete s autem na dolním konci ulice. Když se bude vracet kolem vás, vyjedete za ním. My to uzavřeme seshora.”

„Dům stojí zhruba uprostřed, měli bychom vyrazit zároveň,” podotkli z druhého vozu.

„Ulice je skoro rovná, uvidíme na vás, až se dáte do pohybu. A kdyby se vracel přes náš konec, tak všechno obráceně my za ním, vy proti.” A už jen sám pro sebe k tomu dodal: Měl by se z toho výletu co nejdříve vrátit, je přece neděle, zítra musí do práce …

Pak čekali, po mnoha dnech usilovného pátrání, kdy pobíhali a popojížděli z místa na místo, teď už čekali v uličce na okraji města, až se na jejím horním či dolním konci objeví osobní automobil, jehož poznávací značku znali zpaměti, a za volantem bude sedět ten, kterého prozatím viděli jen na fotografii. Jedna nepříliš dlouhá ulička v jedné čtvrti vilek, vil a rodinných rezidencí. Možná se to, co se stalo, odehrálo právě tady, v tom domě přibližně uprostřed ulice ale to ještě nikdo z nich na sto procent nevěděl.

Skutečný, jaksi oficiální a úřední počátek celého případu se udal daleko, daleko odtud …

Zarostlý dolík ve strmém lesnatém svahu. Toho říjnového dopoledne tam nahlédl Čestmír Mareš, penzista a houbařský znalec zdejšího kraje, který chodíval hledat především tam, kam tuctoví houbaři od svých aut z pohodlnosti ani nezajdou.

163

Nenamáhalo jej pátrat v místech, kde smrkové či borové větve ležící v mechu mohou krýt třeba rozpláclého poddoubníka, jak se tu říkalo hřibu hnědému.

V tom dolíku uprostřed lesa zahlédl něco zcela jiného … „Nejdřív kusy balicí

ho papíru,” bude o tom Čestmír Mareš o něco málo později vzrušeně vypovídat, „ří

kám si kdo to sem naházel, do krásného lesa? Nahoře kus papíru, níž další a tak dál až dolů. A tam někdo leží a nehýbá se. Blíž jsem už nešel, to na mě není, raději sem za vámi…”

Na dně dolíku ležel mrtvý polosvlečený muž s rozbitou hlavou. Tělo bylo zabaleno do staré pokrývky a podle stop v okolí prohlubně se dalo soudit, že sem bylo přivezeno autem, jehož výfuk se při otáčení zaryl do kopečku hlíny při cestě. Pachatel se nevybíravě postaral o to, aby oběti nemohly být sejmuty otisky prstů. Ani ve zbylých částech oblečení se při prvním zkoumání nezjistilo nic, co by vypovídalo o totožnosti muže.

Bezejmenný z lesní rokle …?

A přece ne tak zcela. Za natrženou podšívkou saka je zmuchlaný, k nepřečtení otrhaný svitek papíru. Speciální přístroj kriminalistických techniků však prokázal, že jde o útržek vstupenky na taneční zábavu a při náležitém zvětšení a dalších úpravách se pak dalo vyluštit i to nejdůležitější: razítko místní tělovýchovné organizace, kde vstupenku vydali. Tam, do vzdálenosti více než stovky kilometrů od místa ná

lezu nehybného těla, vedla první a vlastně jediná stopa!

Tajemník klubu však na Severýnovu otázku jen pokrčil rameny. „Vstupenka je opravdu od nás, to ano, ale ze kdy … to máte těžký, datum je odtrženo. Zábavy tu v sokolovně děláme každou sobotu.”

,,A tady ten mládenec, co je na fotografii není vám aspoň povědomý?”

„Ne, v životě jsem toho člověka neviděl.”

Nepomohli ani jiní, kterým snímek předložili.

Prázdná škola je nejtišší místo na světě. Postarší už učitel Šimek zatrhával v sešitech žáků pravopisné chyby a přes čelo mu přeběhla vráska, když se podíval na nepříliš ohleduplný portrét neznámého z rokle.

„Strašné,” šeptl do prázdna a až po chvíli přidal ještě svůj pocit: „Nechci tvrdit nic, čím bych někomu ublížil, ale …Tady kousek odtud na samotě Závrší žije rodina Pastyříkových. Mají tři syny, všechny jsem je … postupně … před lety učil a všichni měli v obličeji něco podobného, takový nějaký rodový výraz. Připadá mi, ale mohu se mýlit, že ten rys tady na tom snímku … spíš tedy cítím, než vidím.”

Jen o hodinu později s pohnutím potvrdili otec a matka Pastyříkovi, že fotografie položená na dubový stůl, jednou provždy, naposledy a tedy jaksi s konečnou platností zachytila podobu jejich věkem prostředního, v létě teprve čtyřiadvacetiletého syna Jana.

Tedy Jan Pastyřík ze samoty Závrší.

Hned po návratu zjistili, že Jan Pastyřík není nepopsaným listem papíru. Ušel kus cesty, ten chlapec vyrůstající kdysi v rodiči přísně střežené řeholi života na samotě, se střídavými úspěchy zápolící pod dohledem kantora Šimka se záludnostmi prvních slabikářů … Nebyla to však, bohužel, cesta nejlepší. Ve městě, kam Honzík po vyučení za číšníka odešel, se chytl party, která čachrovala s auty cizích značek a nedostatkovými náhradními díly. A i když před třemi roky vyvázl u soudu jen s podmínkou a od té doby, zdálo se, si dal pokoj, oženil se, rozvedl a dělal v oblíbené pivařské oáze, kde to jistě neslo, přece jen tu zablikalo varovné světýlko.

„Doneste mi spis „Blízký a společníci”, to je ta záležitost kolem auťáků,” požá

dal nadporučík Severýn svého pomocníka.

164

Složka o třech stech pětapadesáti stranách. Spousta jmen, z nichž dvanáct se octlo na titulní straně obžaloby. Osm z nich sedělo, u zbývajících včetně Pastyříka

uvěřil soud v možnost podmíněné nápravy. A Pastyříkův přístup k vyšetřování a k přelíčení? Honzík nepatřil k lidem statečným a schopným nést odpovědnost za své činy. Podtrhané řádky v protokolech opakovaly stále to samé: To ne já, to druzí, to tamten, to onen a jiný, to všichni ostatní, jenom já ne.

Nadporučík měl na stole motiv jako hrom: nenávist a msta.

Stoprocentní alibi měli jen ti, kteří si dosud neodpykali vyměřenou výši trestu, každý z ostatních mohl mít důvod zvednout ruku k vražedné ráně a uhodit, na kaž

dého z nich Jan Pastyřík tehdy, před třemi roky, cosi prozradil či cosi svedl.

Po mravenčím úsilí zůstali na dně nejjemnějšího síta dva lidé.

Oba měli auto. Jen jeden z nich však takové, jehož technické parametry odpovídaly stopám na místě poblíž osudné lesní strže. Ještě tu nebyla jistota, ještě bylo třeba si leccos oťuknout, objasnit divné chování podezřelého v kritickém čase před deseti dny, ověřit si možnost, zda k činu mohlo dojít u něho doma, Či někde jinde. Až potom, když tu bylo cosi, co hraničilo s jistotou, v nedělním podvečeru přijeli, postavili vozy na oba konce uličky a teď už jenom čekali…

Třeba bude nakonec všechno jinak, mysleli si s rozumářským a mnohokrát

poučeným pesimismem skeptiků.

Nebylo. Byl to vrahův návrat z poslední cesty.

„Rozbil jsem mu hlavu francouzákem. Celé tři roky … od toho soudu, kde se choval jako křivák … jsem to držel v sobě, ale věděl jsem, že mu jednou něco udě

lám.”

„A ulevilo se vám? V té nenávisti?” zeptá se nadporučík tak trochu mimo pravidla hry.

„Ne … ani trochu. Jen jsem se pak pořád bál.”

Než dohořel táborák

Zaparkoval vůz na hrázi, vystoupil a rozhlédl se. Skoro až nevěřícně potřásl hlavou. Že by ho služební povinnosti zavedly někdy až sem, do těchto míst, by mu nepřišlo na mysl ani ve snu. Večer už se pomalu měnil v noc a silueta ostrova v nedělitelný celek, pouze chvílemi se na horizontu rozjasnil jeho tvar zábleskem ohně.

Díval se na hladinu, řeka Bělava se mu ozývala tichounkým šumem, jak se vždy na vrcholu zvlnění prodírala trávou kolem břehu, a poručík Jiří Svátek znenadání pocítil, že v takovém okamžiku by měl člověk sto chutí učinit to, z čeho se vyznal ve své knížce veliký milovník všeho krásna: nabrat řeku do dlaně a políbit ji jako muž líbá ženu.

Protivilo se mu rušit ticho, ale nic jiného nezbývalo. Složil dlaně do kornoutu a poslal přes řeku starý vodácký výkřik, pak popošel k autu a trojím bliknutím dálkových světel se ohlásil ostrovu.

Po pár minutách pro něho dorazila pramice.

„Ahoj!” pozdravil Svátek jednočlennou posádku.

„Ahoj … vlastně dobrý večer,” opravil se chlapec u vesel.

A až teď, když vstoupil na kymácivé dno lodě a usadil se, poznal poručík, že pro něho přijel Viktor, vytáhlejší polovina kamarádské dvojice, se kterou se seznámil před několika dny, pár hodin poté, co začali vyšetřovat smrt šestnáctiletého Mirka Bendy, který se učichal a upráškoval k smrti v jednom sklepním doupěti.

165

„Jedete za naším trenérem?” zeptal se Viktor, když stáčel pramici přídí do protisměru.

„Jedu … ale nejenom za ním,” odpověděl Svátek.

Mlčky a beze spěchu překonávali řeku, která tady, pár kilometrů proti proudu nad městem, byla ještě čistá, skoro neposkvrněná, a tedy s právem na své jméno. Z

ostrova závan větru tu a tam přinesl kytarový akord, který jakoby sem patřil i bez zá

sahu lidských prstů do strun.

Poručíka rýpl najednou kdesi uvnitř pocit sobce, který v těžké chvíli opustil své druhy a utekl do lepšího světa. Skoro neskutečné mu náhle připadlo, že dvacet minut jízdy autem odtud jeho přátelé a spolupracovníci a všichni, kteří teď mají stejný cíl, procházejí hospodami nejhoršího řádu, prolézají smradlavá zákoutí periférie, demoličních bloků, opuštěných průchodů a bytů, kde k zařízení stačí umolousaná válenda a židle sloužící k postavení láhve, skleničky, případně krabičky prezervativů, jiní že kontrolují pasažéry u večerních vlaků a autobusů, dohadují se s rozdováděnými vý

tržníky a umravňují mládence, jimž pár piv či sklenička něčeho ostřejšího dodaly silácká křídla …

A on, poručík Svátek, jeden ze šroubků (ba možná i pák) tohoto pátracího stroje, si zatím sedí na pramici a dívá se do nebe, kde se zrcadlí řeka, a do vody, kde se zrcadlí nebe. Je mu dobře, ale má i vtírající se pocit dezertéra, ačkoliv šéf tenhle jeho plán bez námitek odkývl. Odpoledne se Svátek marně pokoušel dozvonit do loděnice, teď večer ho napadlo zavolat paní Beránkovou, trenérovu choť, a zeptat se, kde má muže. S obdivuhodnou dávkou manželské shovívavosti mu vysvětlila, že ten její pořádá dnes táborák, prý kluci něco vyhráli, prostě jim chce udělat radost.

A kde?

Prý na ostrově, znáte to tam?

Jak by neznal, osmdesát chlapáckých kroků na dálku, dvaadvacet do šířky, pár stromů, nějaké křoví, trocha kamení a písku, to vše dohromady místo, které jim v mládí připadalo jako zázrak z dobrodružných knih.

Ostrov už byl těsně před nimi, daly se rozeznat siluety stromových kmenů. Teprve v té chvíli převozník Viktor protrhl mlčení. Nebyl si jist, zda se to smí, a tak se i trochu zakoktal: „Chtěl bych se zeptat…už jste ho chytli? Toho, co Mirka naučil… co mu dával to svinstvo … ?”

„Ne, Viktore, nechytli, ještě ne,” zavrtěl hlavou Svátek a vstal, protože břehu ostrova by teď již dokázal dosáhnout jediným velikým skokem.

Od dohasínajícího ohně v dolíku se zvedly a vydaly se jim vstříc dvě postavy.

Podle rázné chůze Svátek poznal trenéra Beránka, v jeho stínu cupital Evžen, také jeden z někdejších kamarádů mrtvého Mirka, a z každého chlapcova pohybu se dalo vyčíst očekávání velkých věcí. Mládenci asi tuší, uvědomil si Svátek, že jen tak k zazpívání Askalóny jsem se sem nevydal.

„Začíná to být podezřelé, Jirko, tebe to k nám nějak táhne,” řekl Beránek při stisku ruky.

„Jak holt člověk stárne, víc vzpomíná,” odpověděl Svátek a pozdravil se i s Evženem.

Popošli dál.

Kolem ohně jich tam sedělo dobrých dvanáct, možná i víc. Vytáhlý hezoun

Jarda Chytil, o kterém poručík věděl, že patří k dorosteneckým nadějím kraje v kajakovém singlu, se prohraboval strunami džibsonky, jiný kluk vstal a jako by na počest hosta přihodil do skomírajících plamenů další poleno, ale i tak se dalo poznat, že to hlavní je už odzpíváno, spáleno, odvyprávěno a buřty skoro snědeny. Teď už to byly chvíle, kdy se jen tak skvěle mlčí a kouká do zvolna tmavnoucího ohniště.

166

„Zdravím vás, mládeži,” přisedl si k nim, „a nedejte se rušit… mně říkají Svá

tek … Jirka Svátek.”

Nesourodě zahučeli v odpověď a nabídli mu poslední, napůl zuhelnatělý špekáček na prohýbajícím se klacíku.

„Díky tak hleďte,” řekl a zakousl se do voňavého masa, „tady Viktor s Evženem mě trochu znají, přijel jsem hlavně za nimi, ale možná neuškodí, když něco povím vám všem … A třeba mi i pomůžete,” dodal.

Za chvíli se znovu oživený oheň zmátořil. Dva benjamínci osazenstva byli dokonce vysláni obstarat v ostrovním cípu další dřevo z předjarních polomů, učinili tak ovšem pouze pod podmínkou, že v době jejich nepřítomnosti se nevysloví ani jediné důležité slovo. První mluvil hlavně Svátek, pak se tu a tam přidal osamocený hlas, hned za ním následoval další, nakonec se potom překřikovali, když jeden či druhý chtěli popřít nebo podpořit mínění ostatních. Byli to kluci ze všech koutů města a taky z přifařených vesnic, měli rádi vodu, ale jak vidět, ani na souši nechodili slepí a hluší.

Padlo několik jmen, několik popisů, pár svědeckých narážek.

Mirka Bendu znali, jeden čas mezi ně chodil, docela mu to na vodě šlo, pak se všechno nějak zvrtlo, ale všímali si ho dál, sledovali jeho společnost… Poručík si učinil na proužky papíru i pár poznámek, zář táboráku na to slůvko či půlvětu docela postačovala. Ale také už palcem dvakrát nenápadně poodhrnul manžetu košile. Velká ručička se snad utrhla ze řetězu! Náčelník mě asi od svého stolu posílá ke všem vodníkům Bělavy, pomyslel si, možná se zatím něco vážného vyvrbilo a je třeba za tím všemi silami jít, tady na ostrově bych telefonní budku marně hledal a vysílačka mi v autě pípá naprázdno.

„Mládenci, je mi tu fajn, ale musím zvednout kotvy,” řekl jim, vstali spolu s ním jak jeden muž a doprovodili ho ke stářím shrbené vrbě, kde řetěz přidržoval pramici.

Úkol převozníka si tentokrát nedal ujít malý Evžen, a vedl si dobře.

„Bylo vám to vlastně k něčemu?” zavolal potom Evžen z lodě, když už poručík na břehu odemykal auto.

„Určitě bylo.”

„Takže teď … teď už ho asi brzy dostanete,” zauvažoval Evžen na podobnou notu jako hodinu předtím jeho vytáhlejší přítel Viktor.

„Snad jo, Evžene, myslím, že to půjde. Tak prozatím ahoj a pozdravuj na ostrově,” řekl mu, přirazil dveře vozu a stiskl páčku vnitřního osvětlení.

Do karetního vějíře si potom složil v dlani útržky poznámek, zauvažoval nad pořadím jejich významnosti, a jakmile si v tomhle zjednal alespoň částečně jasno a převahy v něm nabylo přesvědčení, že jeho putování na ostrov skutečně nebylo zbytečné a vědí teď, kam dál se obrátit a kde hledat, hmátl naučeným pohybem k palubní desce a sejmul z vidlice sluchátko.

Postrach šumavských lesů

Ranní mlha se toho dne nezvedla ani po desáté. Osobní auto projelo náhorní planinkou a jakmile se silnice stočila zpět mezi hradbu stromů, musel šofér znovu zapnout světla.

„Co chceš Šumava,” reagoval na to spolujezdec, inženýr z krajského ředitelství státních statků.

Ujeli ještě kilometr či dva, když řidič zprudka sešlápl prostřední pedál. Za silničním příkopem se napůl v pokleku opíral o strom muž v lesáckém stejnokroji.

„Přepadli nás … polesný mrtev …tam …” Vzápětí ztratil vědomí.

167

Zastavili v protisměru projíždějící auto, aby jeho posádka ohlásila případ na policii, naložili zraněného a vydali se s ním do nemocnice, odkud ještě stačili telefonicky zburcovat útvary armády a strážců hranice.

„O tom druhém,” řekl jeden z dozorčích, se kterým mluvili, „už víme. Polesný Karel Vychodil. Prý žije, ale ošklivě střelen do úst.”

„A ten, co jsme ho dovezli do špitálu …?”

„Pravděpodobně lesník Ladislav Pala.”

Blížila se jedenáctá. V oparu šumavské mlhy se rozběhly stopky sčítající chví

le mnoha činů a událostí.

„Jste schopen vypovídat? Lékař dovolil jen pár minut. Pokud to půjde, pokuste se říci, co se stalo.”

„Ráno jsme šli s polesným Vychodilem na soupis vytěženého dřeva. Pak jsme zaslechli v lese … střelnou ránu. Mysleli jsme, že to má na svědomí nějaký pytlák.

Vydali jsme se směrem po ráně, já mezi stromy, polesný kolem cesty. A potom …

najednou mě zastavili dva muži, prý abychom dali ruce nahoru, a mířili na mne . .

Pokusil jsem se stáhnout pušku z ramene, ale jeden z nich okamžitě vystřelil. Sjelo mi to po tváři, ale střela asi zasáhla i kost… Pocítil jsem hroznou bolest. Padl jsem na zem, zřejmě si mysleli, že mě zabili… jen tak napůl jsem vnímal, jak mi stahují z ruky hodinky a snubní prsten, sebrali mi pušku … Za chvíli jsem zaslechl další ránu, napadlo mne, že to asi střelili polesného. Ztratil jsem vědomí. Když jsem se znovu probral, odplížil jsem se směrem k silnici, zastavilo mi auto …”

„Poznal byste některého z pachatelů?”

„Pořád o tom přemýšlím. Jeden z nich mi připadal… měl plnovous … byl to, myslím Honza Marčan, kdysi dělal na mém úseku … přibližoval dřevo.”

Prapodivná, letitá historie. Svůj prolog měla už před osmi roky, kdy vojenskou službu v srdci Čech nastoupil nejstarší syn z početné rodiny Marčanových. Lidé ze samoty, lesní dělníci a duše svým nejhlubším založením toulavé. Pavel Marčan si na zelené sukno nedokázal zvyknout, simuloval, předstíral různé nemoci a když ho po čtyřech měsících poslali na vyšetření do nemocnice, zběhl. Vrátil se domů a s pomocí rodiny se ukrývá někde v okolí bydliště? Hypotéza zůstala jen hypotézou, dvě domovní prohlídky byly zcela bezvýsledné a také dočasné sledování rodiny Marčanových nepřineslo úspěch. To bylo v lednu a v únoru.

Téhož roku rukoval Pavlův mladší, již ženatý bratr Ondřej. Využil první příležitosti při společné návštěvě kina zběhl hned po třech dnech.

Nové domovní prohlídky na samotě, pročesávání okolí, nic. Oba bratři jakoby nenávratně zmizeli. Krajem se rozběhly fámy o jejich odchodu do zahraničí, čára je přece kousek odtud.

Ubíhaly týdny a měsíce, pak už i léta, a stále otevřený případ nikdo nedokázal vyřešit. Ondřejově manželce se rodilo jedno dítě za druhým, postupně jich takhle při

šlo na svět pět, ale nebylo čím vyvrátit její stále opakované tvrzení: „Otěhotněla jsem s neznámým mužem, kterému jsem se nabídla při náhodném setkání při práci v lese.” Navíc se stále rozrůstající rodina Mariánových během času přestěhovala do jiného okresu v oblasti Šumavy. Koupili si rodinný domek v málo obydlené osadě leží

cí stranou všech cest a v těsném sousedství donekonečna se táhnoucích lesů.

Pojem „bratři Marčanové” se ve služební hantýrce všech, kterých se to tak či onak týkalo, stal symbolem dočasné bezmocnosti.

Že by tedy Pavel a Ondřej opravdu odešli za hranice? Třeba s úmyslem

vstoupit do Cizinecké legie? Mnohé hovořilo pro, jiná fakta však proti. Až se v ony říjnové dny v lese ozvaly výstřely namířené proti lesnímu Pátovi a polesnému Vychodilovi. Dvojnásobný pokus vraždy.

168

Zraněný lesník se zmínil o Janu Marčanovi. Ten vzápětí seděl před vyšetřovateli. Mladší bratr Pavlův a Ondřejův nešel jejich cestou. Vojenskou službu si odkroutil a potom si jako zkušený přibližovač dřeva vydělával na chleba vlastníma rukama. Na kritickou dobu měl víc než spolehlivé alibi!

„Poslouchejte, Marčane, jeden z postižených vás poznal!”

Strach o vlastní kůži zvítězil nad soudržností rodinných svazků.

„Že mě kdosi poznal?!” pobouřeně zvedl hlas Jan Marčan. „Pak jsem to ale nebyl já … musel to být někdo, kdo je mi podobný.” Zaváhal. „Mám na mysli… mám na mysli bratra Pavla …”

„Myslíte Pavla Marčana? Vojenského zběha?”

„Ano on a Ondřej to asi byli.”

„Jsou ozbrojení?”

Přikývl. „Mají samopal, dvě malorážky a signální pistoli upravenou na lovecké brokové náboje … A teď mají i to, co … ukořistili od Paty a Vychodila.”

„Kde se ukrývají?”

„Nějaký čas byli kdesi na Slovensku, přijížděli sem jen občas…teď už nějakou dobu … asi rok … pobývají tady. Mají v lese několik skrýší. A když je zima nebo ne

čas, skrývají se přes nejhorší dobu v úkrytu pod podlahou chlívku u nás doma.

Netušil jsem, že by někdy chtěli někoho zabít. Bylo mi jich vždycky líto, proto jsem je kryl… já i ostatní z rodiny. Jenže … Jenže asi zdivočeli… těmi lety skrývání.

A tím, co teď udělali, jsou i pro nás nebezpeční.”

Nyní už nemohli uniknout. Pátrací akci ve velkém se nedalo vzdorovat. Šlo hlavně o to, aby se obešla bez obětí.

Pavla dopadli pátého dne. Proplížil se sice kordony hlídek až domů, ale ani tam už nenašel mnoho pochopení. Ze solidarity, udržované strachem, výhružkami a lítostí, zůstaly jen trosky. Vzdal se bez odporu.

Mladšího Ondřeje hledali ještě dalších čtyřiadvacet hodin.

„Máte i Pavla?”

Přikývli. „Tak budeme zase pohromadě,” řekl.

Talisman, který nepřinesl štěstí

Blížila se zavírací hodina. Vždyť jo, mlčky přikývli u jednoho ze stolů, když jim to unavený číšník připomněl. Podle účtenky zkušeně odhadli útratu a složili se na ni v drobných.

„Tak dělej,” pokynul potom ramenatý Petr, o rok starší než ostatní mládenci, klukovsky vyhlížejícímu Milanovi. Tomu se postřehnutelně chvěly prsty, když vylovil z krabičky tři zápalky a jedné z nich odlomil hlavičku.

„Já táhnu první,” oznámil Petr, zvolil krajní vpravo a vybral si celou.

„Teď já,” následoval ho Sváťa a v obličeji mu naskočily zarudlé skvrny. Zase dobrá!

Bylo to jasné, Milan rozevřel pěst a zkrácenou sirku, která na něho při losování vybyla, sfoukl do popelníku. Petr sáhl do kapsy a pod stolem podal Milanovi nevelký předmět. Hlaveň se zaleskla, když přecházela z jedné ruky do druhé.

„Ještě talisman,” dodal Sváťa a položil na ubrus pouzdérko s uschlým trojlístkem, jednou na trempu jim ho věnovala dlouhovlasá holka, které se líbilo, že ti tři kluci drží pořád spolu.

169

Zvedli se. Vrchní se ušklíbl, když letmo přepočítával drobné. Zítra se třeba jiný pingl bude klanět, až to roztočíme od podlahy a nebudeme hledět na nějakou tu pětku, pomyslel si Petr, ale nechal si tu představu jen pro sebe, aby ji nezakřikl.

Zvonek u vchodu, nad nímž svítil nápis POLICIE, zadrnčel pět minut po půl jedenácté. Dozorčí stiskl bzučák a dveře se vzápětí rozlétly tak prudce, že praporčíkovi mimoděk sjela ruka k opasku. Postarší chlapík v bundě, který se objevil na schodech, však nevyhlížel na útočníka, spíš se zdálo, že cosi zlého prožil. Když přišel blíž, zahlédl dozorčí, že ten člověk má svou koženou bundu značně potrhanou a od levého zápěstí dolů že mu visí kus ušpiněné šňůry.

„Gauneři!” vyhrkl muž a zapotácel se.

A tak až deset minut před jedenáctou měla ta historie, vyprávěná taxíkářem Bohumilém Šustou v útržcích, napřeskáčku a s třaslavě dlouhými odmlkami šoku, svůj úvod, obsah a závěr. Ještě předtím, hned po prvních Šustových větách, se však dění dalo do pohybu, protože podstata se zdála jasná:

Přepadení řidiče taxíku.

Silnice vedoucí z města do rekreační oblasti za autokempem a hlubokým houbařským lesem.

Tři mladíci. A pistole.

Hlídkové vozy již vyrazily do terénu a služební linky posílaly tu zvěst do okolí, když Bohumil Šusta konečně podepsal předběžnou svědeckou výpověď. Vypadali prý docela slušně ti kluci, všichni tak něco krátce po vojně, ani opilí moc nebyli, pivo z nich sice trochu táhlo, ale na tom přece nic není, prohlásil svědek, a dokázal teď ke konci téměř už i zažertovat: buduli vozit jen abstinenty, nevydělám si ani na chleba se solí. A tak ty tři pasažéry u nádraží naložil. Ze prý chtějí dovézt do chaty ke kamarádovi. Ne, že by se do takového rita zrovna hrnul, ale mládenci žadonili, říkali, že nebudou skoupí na korunu, šichta mu teprve začínala, ještě skoro nic nevydělal…

takže kývnul. Zpočátku se během jízdy nic nedělo, ale před hrází druhého rybníka, jak se tam říká Na Svakově, ten jeden zezadu zakňoural, že je mu nějak blivno a abych zastavil. No, přihodit se to může každému, vykládal postižený, pomyslel jsem si něco o smrkáčích, co jim patří do ruky jogurt a ne pivo, ale šlápl jsem na brzdu, zastavil a vystoupil, abych mu co nejrychleji pomohl ven. Slyšel jsem, že se v té chvíli otevřely i přední dveře. A pak mi ten, co předtím seděl vedle mne, takový kudrnáč to byl, přitiskl něco kovového na záda a řekl, abych dal pracky nahoru. Tohle si pamatuju přesně že řekl pracky, urazilo mě to od takového holobrádka, kterému bych mohl, ale nechtěl, dělat tátu …

Ošklivý okamžik v dosud poklidném životě třiapadesátiletého drožkaře Bohumila Šusty. Stál s rukama nad hlavou, prohledali mu kapsy … jednou něco takového viděl v biografu, ale teď to bylo dočista jiné … sebrali mu portmonku i papíry od vozu, pak dostal ránu do žeber za to, že kořist činila míň než asi čekali. Nakonec mu svázali ruce, odvedli ho do lesa, bál se kdo by se nebál, ale naštěstí ho nechtěli zabít, jen připoutat ke stromu. A pak už jim viděl pouze záda. O šoférování toho moc nevěděli, ten, co si sedl za volant jeho škodovky, prý šíleně překrmil plyn, než vyrazili z místa a zmizeli.

„Gauneři,” znovu si stejným slovem ulevil Šusta, když ten svůj příběh podepisoval. Byl však rád, že je v teple a bezpečí. Ještě že se s tím přivazováním moc nenamáhali a taky mu zapomněli sebrat kapesní nůž. Jinak by tam možná zbytečně kři

čel o pomoc do tmy a mlhy ještě teď.

Odcizené auto se našlo během hodiny a něco, vlastně ještě dřív, než se úterý změnilo v středu. Přirozeně nebylo zcela v pořádku. „Najeli do zatáčky příliš z ostrá a vyneslo je to do škarpy. A pak utekli,” hlásil velitel motorizované hlídky.

170

„Co je to utekli?!”, rozčiloval se sám pro sebe nadporučík Ježek, který noční pátrání řídil. Rozložil si po stole mapu. Hrot verzatilky se zabodl do místa, kde zůstal opuštěný vůz. Kam odtud? Pokud jim někdo nezastavil a nesvezl je, což lze v té hodině, počasí a pusté krajině považovat za nepravděpodobné, zbývala těm třem mlá

denečkům jen cesta přes les. Vpravo do stráně, vlevo oklikou dolů k řece. Devět lidí z deseti zvolí druhou možnost, což ovšem neznamená, že se ta první dá škrtnout. Tím spíš, jednáli člověk za nevšedních okolností. Tím spíš, když nahoře nad strání, kilometr nebo dva pohni, vede železniční trať. A je tam i nádraží. Spíš tedy zastávka, malá, zapadlá, ale zastávka. Jestliže se tady aspoň některý z těch tří v téhle krajině vyznal…

Nadporučík vzdychl a zvedl telefonní sluchátko.

Spali! Opřeni jeden o druhého, vzájemně si předávajíce štafetu tepla, hlasitě oddechovali na lavičce čekárny, jejíž okna vytlouklo kamení z rukou netrpělivých cestujících. Odpradávna se v životě spojuje tragika s komikou, a bylo tomu nejinak i nyní. Pro situaci, kdy má dojít k zadržení ozbrojených pachatelů, je vypracována přesná taktika, posádka vozu vyslaného nadporučíkem Ježkem ji dodržela do puntíku, ale nakonec se vše odehrálo trochu jinak. Ti tři kluci, teď už zbytečně tu čekající na první ranní vlak, se probudili až světlem baterek a pod tíhou rukou na svých ramenech.

Jediný kudrnatý z nich, co si večer o hlavičku zkrácenou sirkou vylosoval hlavní roli v chystaném dění, bez odporu vydal zbraň. Velitel hlídkového vozu si na ni posvítil a zaklel. Byla to maketa. Hračka pro děti. Pochybný, protože zneužitelný suvenýr made in Italy.

„Pojedeme!” zavelel stručně.

Zastávka osiřela a rozbitými okny se tam a zpět procházela už zase jen mlha.

„V práci nás naštvali,” přiznal konečně Petr, který si právem šéfa osvojil i rozhodnutí, že promluví za všechny tři. A pak už na sebe pověděli všechno … jak v tříčlenné partě, co držela pohromadě již před vojnou a po ní se zase dala dohromady, opustili ubytovnu jednoho stavebního podniku a vydali se na pouť po republice. A jak si nádherně žili, chvíli tam a chvíli jinde, nezávislí na parťákovi, mistrovi i stavbyvedoucím, co jen křičel. Ale jak jim při tom cestování docházely peníze, protože si nic nedokázali odepřít. A jak se tedy dohodli, že zkusí Štěstí, mají přece svůj talisman, u nějakého taxíkáře. Ublížit mu nemínili, to ne, to prý je ani nenapadlo, jen ty peníze prostě potřebovali. A jak to zkrátka nevyšlo.

„Tohle zahoďte,” ukázal potom Petr na pouzdro s trojlístkem, když s nimi sepisován seznam věcí, co měli toho večera a té noci u sebe.

Naposled zbyla kulka

Hlučné a temně dýmající nákladní auto, vracející se z dálkové jízdy, se přiblížilo k betonovému můstku s železným zábradlím pozdější časová rekonstrukce to ukázala přesně ve dvě hodiny a pětačtyřicet minut. Byla dubnová noc a městečko oddychovalo spánkem spravedlivých. Silnice byla prázdná a tak nic nebránilo řidiči, aby tiskl pedál plynu až téměř na doraz. Pouze v jednom okamžiku ubral. Právě uhá

něl přes onen betonový můstek, když na chodníku zahlédl postavu ležícího muže.

Zmírnil rychlost, leč nezastavil. Pomyslel si cosi o opilci, který se místo v posteli válí po zemi, zatímco našinec se musí i v takovouhle psí hodinu potýkat s volantem. Pak si suše odplivl do tmy kabiny a znovu přidal…

O stopětatřicet minut později, v 5.00 hodin, o totéž nehybné tělo bezmála zakopl dřevařský dělník, spěchající na ranní autobus. Sklonil se k zemi, nahmátl ruku

a jediným dotykem dlaně zjistil, že ležící mladík není opilec, který nezná svou míru.

171

„Smrt nastala před půlnocí,” konstatoval přivolaný lékař.

Již od probuzení putovala potom tahle zpráva městečkem na úpatí hor od úst k ústům, od jednoho k druhému: „Víš o tom, že Petr Beran je po smrti?”

Život třiadvacetiletého mládence, kterého tu jako bývalého sportovce kdekdo znal, ukončila střelná rána do srdce. Zbraň vzduchová pistole laicky a samozřejmě také protipředpisově upravená na malorážkové náboje, se našla v potoce pod betonovým můstkem, na kterém Petr ležel. Pro kriminalisty se tím zrodil nelehký případ.

Soudní pitva ani podrobné šetření na místě činu nedokázaly totiž naprosto jednoznačně a bez stínu pochybností určit, zda jde o sebevraždu či vraždu. Zda tedy spoušť zbraně stiskl sám Petr, nebo někdo jiný.

Začalo skládání mozaiky z jednotlivých kamínků.

S kým měl Petr Beran v minulosti spor? Ale to se přece v městečku všeobecně vědělo! S Františkem Richtářem, jehož žena, o pět let starší než Petr, byla po del

ší čas nijak už netajenou Petrovou milenkou. Jejich poměr se stal jaksi i věcí veřejnou. Jenomže Richtář měl na kritickou dobu neotřesitelné alibi a v době činu se prokazatelně zdržoval na svém brigádnickém pracovišti vzdáleném přes dvě stovky kilometrů. Paní Monika Richtářová (jedna ze stran klasického trojúhelníku) rovněž nepadala v úvahu, neboť ji zrovna upoutával na nemocniční lůžko zlobivý žlučník. Jistě, klamány manžel si mohl někoho najmout. Teorie poněkud románová, nicméně bylo třeba se jí věnovat. Zatím však bez viditelného úspěchu …

A co Petrova rodina?

Ani ta nemohla zůstat stranou více či méně šetrného zájmu vyšetřovatelů.

Nejvíce pozornosti k sobě od počátku poutal Petrův starší sourozenec Karel, který se během objasňování bratrovy smrti také velmi angažoval a sám přicházel se stále novými podněty. Osudného večera byl Karel v zaměstnání na odpolední směně. Namátková kontrola v tomto strojírenském podniku však zjistila, že se střežením továrny a vnějšího oplocení není vše v pořádku a že v podstatě může kdokoli objekt opustit a zase se bez problémů vrátit nazpět.

A tak to šlo stále dokola. Na konci obsáhlé prověrky všech do úvahy přicházejících možností se ocitli vyšetřovatelé na stejném místě, jako byli na počátku. Zůstá

vali však reálnými optimisty. Zvrat přece musí přijít, říkali si a věřili tomu.

Přišel nakonec v souvislosti s nalezenou zbraní. Náročnějšími expertízami, k nimž přizvali i metalurgické odborníky, se zjistil důležitý poznatek. Se speciální ocelí přesně určené jakosti, použité při amatérské úpravě úderníku, se ve městě pracovalo jen na jediném místě: ve strojírenském podniku, kde byli zaměstnáni téměř všichni dospěli příslušníci Petrovy rodiny, dokonce tam v minulosti jeden čas působil i on sám.

Mohli tedy soustředit pozornost na menší prostor a skoro okamžitě to přineslo výsledek. Důvěrnou cestou se k vyšetřovatelům dostala zpráva, že jakousi pistolovou hlaveň před půl rokem či ještě o něco dřív převrtával na svém stroji soustružník Lubomír Matná. Udeřili na něho a Matná se ani nepokoušel zapírat.

„Připouštíte tedy, že jste upravoval tuto vzduchovou pistoli. Kdy to bylo?”

„Tak koncem loňského roku.”

„Kdo si u vás práci objednal?”

„Karel Beran.”

„Víte přece, že jeho bratr Petr později zahynul za nevyjasněných okolností.

Přesto jste neučinil oznámení. Proč?”

„Jak bych vám to vysvětlil… Karel Beran je můj přítel, známe se už moc let, nevěřím, že by mohl mít s Petrovou smrtí něco společného. Měl ho rád, strašně mu fandil, když Petr ještě hrával házenou, a taky se o něho staral, když byl Petr malý …

172

ne, to nepřichází v úvahu. A proto jsem slíbil Karlovi… když se to stalo s Petrem . .

slíbil jsem, že budu o té zbrani mlčet, aby neměl zbytečné potíže.”

Karla Berana zatkli o třicet minut později. Už v autě pochopil, že další vytáčky nemají naději na úspěch. „Povím,” řekl, „povím všechno.” A další šetření ukázalo, že Petrův starší bratr konečně promluvil pravdu.

Co se tedy vlastně stalo onoho dubnového večera? Večera a noci, na jejímž konci už Petr Beran nedýchal?

Po návratu z odpoledního turné po několika zdejších hospodách nečekala Petra v bytě rodičů poklidná idyla ničím se neodlišující od normálu, jak vyšetřujícím až dosud tvrdili příbuzní mrtvého. Naopak bratr Karel se svou ženou a oba rodičové se do Petra pustili s nahromaděnými výčitkami. Předmětem nesouhlasu byl především jeho vztah k paní Richtářové, vytýkali Petrovi, že svým poměrem s vdanou ženou a veřejně přetřásanými spory s jejím manželem ničí až dosud neposkvrněnou pověst rodiny. Syn se bránil, ale chyběly mu argumenty, nahrazoval je silnými slovy. Vyvrcholením konfliktu se stalo otcovo rozhodnutí, že Petrovi nebude z rodinných prostředků zakoupena slíbená motorka.

Pro Petra to zřejmě znamenalo víc, než kdo tušil. Rozešli se ve zlém, a při odchodu z bytu matka to zahlédla, ale netušila prý synovy úmysly zašel Petr do pokoje svého bratra a vzal si odtud jeho upravenou vzduchovou pistoli. Potom už se, kromě několika málo náhodných svědků, pohyboval stále sám. Měl jít na noční smě

nu, ale nedošel tam. Místo do závodu na výrobu překližkového materiálu zamířil své kroky na místa důvěrně známá na rodinnou parcelu, ležící asi tři sta metrů od betonového můstku, kde se ráno našlo jeho nehybné tělo. V zahradním domku sepsal Petr krátký list na rozloučenou, dopis, který potom pozůstalí před vyšetřovateli utajili.

„Táto,” říká se v tom zvláštním sdělení, „měl jsem na světě tři věci. Paní Richtářovou, kterou miluji, motocykl a kulku. Nyní mi zůstala už jen ta kulka a proto ji pou

žívám. Tento dopis spalte a nikomu nic neprozraďte. Prosím o odpuštění…”

Dopis zasunul do dveří. Pak zřejmě zahradu opustil a na betonovém můstku , mezi jedenáctou a dvanáctou hodinou noční… obrátil hlaveň pistole proti svému srdci. Po výstřelu mu zbraň vyklouzla z prstů a spadla dolů do vody.

Kriminalistika je hledání holé, ničím neošperkované pravdy, a cesta k holé pravdě nikdy nepatří k nejlehčím. Zůstává k vysvětlení otázka, proč příbuzní Petra Berana tak dlouho mátli vyšetřovatele a snažili se usměrnit jejich zájem jinam. Odpověď možná překvapí. Přísně katolická rodina měla obavy, že kdyby se prokázala sebevražda, Petr by nemohl být pohřben s církevními obřady. Mysleli na svou pověst a domnívali se, že vražda je menší hanbou než sebevražda. Byli však, v kontrastu k jejich víře, zcela nekřesťansky ochotni v tomto zájmu podniknout cokoli. Třeba i dostat nevinné do podezření…

Pepanovy výmluvy

V topolech podél potoka, které by se špičkami skoro až dotýkaly nebe, se nepohnul ani lístek. Horký srpnový podvečer nedovoloval uschnout potu na čelech i v zátylcích lidí, kteří se teď, na sklonku žní, po celý den pohybovali pod paprsky až pří

liš přejícího slunce. V hospodě bylo plno skoro u všech z osmi stolů v lokále a výčepní Lada Votejpek s košilí rozepnutou až do pasu se mohl uběhat.

„Ještě jednu, Pepane?” zeptal se zádumčivého chasníka, který jediný seděl sám a přes prázdnou sklenici na tácku s ohrádkou čárek zíral kamsi do nedohledna.

173

Pokrčil rameny. „Co já vívím,” odpověděl větou, kterou takto a tímto způsobem říkal asi až příliš často, protože parta mládenců u sousedního stolu vyprskla smíchy.

„Jen mu dones, Lado Pepan přece potřebuje něco na kuráž,” vykřikl jeden z nich. A cosi pak polohlasem dopověděl ostatním kolem sebe. Ozvaly se další salvy smíchu. Ten, kterému říkali Pepan a v občanském průkazu měl jméno Josef Sládek, zareagoval jen ve chvíli, kdy zaslechl slovo Miluška. Zvedl hlavu, přiopile se na ně zadíval, pak jim pohrozil prstem. Ale když mu odpověděli hurónským řevem, stočil raději oči zase ke své sklenici. Místo prázdné tam teď stála další plná a s čepicí pě

ny.

„Nechte ho, chlapi,” zastal se Pepana traktorista Jindřich Mareš, mužský už v letech, který postával ve výčepu. „Každej má svý trable.”

Neuspěl.

„Copak námluvy jsou nějaký trable?!” pokřikovali od stolu. „Miluška je přece pěkná holka a láska je láska, pane Mareš, s tím nic nenaděláte.”

Mávl nad nimi rukou. Každý hospodský večer potřebuje mít aspoň chvíli nějaký terč obecného vtipkování, kdy si může každý přisadit. A Pepan, pomocný dělník z nedaleké továrny, kterému to tak docela nemyslelo, trochu koktal a ani na vojnu ho vlastně nevzali, se podobným terčem stával snadno a často. Zejména teď, když kaž

dý ve vsi věděl, že se Pepan zcela nesoudně a bez minimální šance na opětování zakoukal do dvacetileté Milušky Jičínské, dcery místního chalupníka, prodavačky v kantýně, černovlaséhočernookého děvčete jako květ. Párkrát s ním přes pult jen tak něco prohodila, aby řeč nestála a Pepan si, jak už to tak bývá, všechno vyložil jinak.

„Copak ona, ta by si dala říct, to jen táta Jičínský nechce, aby se mnou chodila a nepouští ji ven,” prohlásil jednou na veřejnosti, a asi o tom zrovna teď zase přemýšlel, protože si sám pro sebe cosi pohoršené brumlal.

Hlahol se zatím šířil od stolu ke stolu.

„Tak ať si Pepan s náma na ty námluvy aspoň připije!” ozvalo se z kouta vedle kamen. „Starýho Jičínského už nějak ukecá a bude ruka v rukávě. Lado, nalej rumy!

Velký! A Pepanovi ze všech největší, raději hned dva najednou, má na to svatý prá

vo.”

Výčepní se ušklíbl, přivolal z kuchyně manželku, aby se postarala o pípu, narovnal do řady sklenky a sáhl pod pult pro láhev. Dneska se tu asi kšeft pořádně rozjede, pomyslel si. A nebyl proti.

„Otevřte!” vykřikl. A pak, po chvíli, ještě jednou.

Všichni už šli zřejmě spát, ani jedno okno v celém domku nesvítilo. Zvonek neměli a tak zabušil pěstí na sklo. Nic. Naproti přes cestu stavěli Rabiňákovi garáž, byl jim tam jednou za nějakou tu korunu na pivo pomáhat, a tak snadno ve tmě nahmátl násadu lopaty připravené na ráno.

Zaváhal, ale pak se v něm vzedmula další dusivá vlna zloby a odhodlání.

Však jim všem ukážu”…!

Potácivě popošel blíž a skleněnou výplň dveří roztříštil jediným mocným úderem. Zbytek dolomil rameny a skoro ani nevnímal bolest z krvácejících ran. „Je tu ně

kdo?” zavolal do ticha, když se prodral dovnitř. Konečně se v chodbě objevila postava staršího mužského v pyžamu a s baterkou v ruce. „Musím … s váváma … mluvit!” zadýchaně blekotal Pepan vstříc té siluetě, ale pak ho oslnilo světlo.

„Ty vandráku jeden koktávej, kdy už nás přestaneš votravovat!” vykřikl muž, který držel baterku a strčil do něho. Střepy v rameni se příchozímu zaryly hlouběji pod kůži. Zaskučel jako pes nakopnutý do boku. Chtěl ještě něco říct, snad objasnit svůj podivný vstup, snad cosi vysvětlit, ale nenapadala ho slova, zvedl tedy ze země 174

lopatu, která mu upadla, když prošel rozbitými dveřmi. To, co slyšel, ho urazilo, přišel přece všem ukázat… rozpřáhl se …

Sanitka dorazila skoro současně s policisty. Pár minut chybělo do půlnoci.

„Tak co, doktore?” zeptal se poručík Škarka lékaře skloněného nad nosítky.

„Na první pohled to vypadá o něco hůř než ve skutečnosti. Samá krev … Na

štěstí stačil tady pan Jičínský nastavit té ráně ruku a rameno. Dostat přímý zásah do hlavy … nevím, nevím. Takhle se z toho snad dostane. Musela ale být v tom úderu strašná síla.” Ukázal na zraněného: „Teď je v bezvědomí.”

„Promluvil předtím?”

Doktor se narovnal v zádech a setřepal si z kolen prach. „Byl v pořádném šoku, a ani se mu nedivím. Takhle ke mně někdo přijít na návštěvu … Stále opakoval něco o jakémsi vandrákovi… koktavém nebo co, jestli jsem mu dobře rozuměl.”

Tmavovlasá dívka v županu, až dosud tiše stojící u dveří do obývacího pokoje, vzlykla. Ohlédli se po ní. „Pepan!” vydechla nevěřícně a ukryla si tvář do dlaní.

Našli ho po důkladném zátahu až následujícího dopoledne. Služební fena vedla psovoda přes louku a pole k vzdálenému lesu, stopa se všelijak klikatila a jednou dokonce vytvořila logiku postrádající protisměrnou osmičku. „Motal se tu a asi nevě

děl, co si sám se sebou počít,” zhodnotil to Škarka. ,,A měl taky nadnormál vypito,”

dodal k tomu nadstrážmistr Mocný, který se už v noci a pak ráno na leccos vyptával mezi místními lidmi. „Ti blázni v hospodě …” Rozhořčeně mávl rukou k vesnici za jejich zády. „Namazali ho a hecovali, aby měli nějakou legraci…”

A pak Pepana zahlédli.

Choulil se pod vysokým smrkem ve stráni, jako kdyby v tom horkém dni srpna pociťoval chlad.

„Nechtěl jsem …!” vykřikl jim vstříc a Škarka pokynul psovodovi, aby si stáhl fenu k noze. „Nechtěl jsem” opakoval Pepan, „chtěl jsem s panem Jičínským mluvit o Milušce. A je mi mi špatně,” odvrátil se.

Škarka popošel blíž.

„Všechno nám ještě povíš,” řekl a napřáhl ruku, aby pomohl Pepanovi vstát.

Bylo mu však jasné, že moc nového se už nedozví. Tyhle námluvy se prostě nevyda

řily a Miluščin táta bude mít štěstí, když vyvázne bez následků. A tady Pepan ponese odpovědnost i za jiné, za ty, co se zcela určitě schovávají do anonymity hospodského davu. Já nic, to ostatní, to byla jen taková psina bude tvrdit každý z nich.

„Půjdeme,” řekl poručík a podíval se k obloze, „než ten pařák spustí naplno.”

Sázka na strach

Povedlo se. Výsledek mnohatýdenního občasného snažení ve volných chvilkách při odpoledních směnách ležel teď na stole v sousedství špalíru půllitrů a přeplněných popelníků. Parádní kousek leskl se doslova tak, jak se píše v kovbojkách, tedy matně, a vypadal úplně jako pravý, to znamená, že z něho šel strach. Čí to byl v prvopočátku nápad, už nikdy nikdo nezjistí. Během dlouhých a často i nudných večerů na ubytovně, kde žijí samí chlapi a jen o ženských se stále dokola bavit nelze, se toho semele tolik, že sebesnaživější pokus o zpětnou rekapitulaci všech vzájemných hecovaček nemá šanci na úspěch. Ať to byla však myšlenka kohokoliv, padla na úrodnou půdu. Že nedokážete, vy kutilové zámečnický, udělat napodobeninu revolveru tak dokonalou, aby to na pohled každého spletlo? A že dokážeme, uvidíš!

Stvrzeno zapitím a podáním ruky, hodnota sázky metr piv na stole U vychrtlé Blaženy, což byl zavedený název pro výčep v areálu ubytovny.

175

A teď tu byla chvíle, kdy ti, kteří prohráli, museli platit. Protože sázka, to je věc cti. Vychrtlá Blažena, na které opravdu nebylo nic ani ke kouknutí, natož k sáhnutí, se mohla uběhat. Předmět obdivu a uznání koloval z dlaně do dlaně.

Teď zrovna si tu věcičku zblízka prohlížel Lada Rybák, chlap vysoký, ale hubený jak velikonoční pomlázka. „A což si ho tak trochu vyzkoušet?” prohodil. Láďovi se leskly oči, už měl piv nadmíru a občas si jejich souhrn ještě něčím vylepšil. Otočil hlaveň na toho vedle. „Takhle!” řekl a zatvářil se výhružně.

Nejen štěpení atomu podléhá řetězovým reakcím. A tak kdosi z ostatních navrhl, že by se mohla uzavřít nová sázka. Téma ověření výrobku v praxi. Tedy zjistit, jestli se revolveru, jak té věci říkali, někdo opravdu lekne. Začalo se losovat a černého Petra si vytáhl právě Láďa Rybák.

Dole u nemocnice stávají taxíkáři, rozhodl hospodský kolektiv, necháš se odvézt někam dozadu za zahrádkářskou kolonu a tam to na něho vybalíš, bude psina, a jestli ti skutečně navalí šrajtofli, všechno mu vysvětlíš a pozveš ho sem k nám. Dostane kilo navrch, složíme se. A ty máš u nás zase metr piviště.

Láďa chvíli váhal. Ale vychrtlá Blažena běhala a běhala, a pak už mu to bylo jedno. Půjdu, vy blbouni hecířský, půjdu a uvidíte, že to zmáknu jak Babinskej…

A šel.

Ze dne už zbývalo jen asi půl třetí hodiny, když poblíž porodnice stopl taxíkáře dlouhatánský mužský. Za volantem byl Karel Záruba, někdejší valcíř, který si po úrazu musel vybrat trochu víc sedavější zaměstnání. „Kam máte namířeno, šéfe?” zeptal se.

„Tam na konec zahrad, jak se staví masokombinát,” určil si zákazník a usadil se.

Cesta proběhla v poklidné nudě, pasažér mlčel a na klíně svíral neprůhlednou igelitovou tašku s nápisem ZELENINA OVOCE. A řidič Záruba, unavený celodenním harcováním, také neměl mnoho chuti do debaty. Teprve u temného staveniště masokombinátu se zeptal, kam dál.

„Až do Podhoří, zkratkou kolem skládky,” slyšel odpověď.

Opuštěná, nehostinná končina, kam od soumraku nezabloudí noha, která nemusí. A navíc k tomu všemu cesta vhodná tak na zničení per a překousnutí jazyka.

„Ještě daleko?” zeptal se posléze šofér, kterému se trasa z motoristického hlediska přestávala zamlouvat.

Muž něco zabručel.

„Ptal jsem se ještě daleko?” přidal taxikář na hlase.

„Stačí. Tady mi můžete zastavit.”

Karel Záruba si skoro hlasitě oddychl. Přibrzdil a zajel ke kraji cesty. Potom rozsvítil vnitřní osvětlení vozu a sklonil se nad taxametrem, aby mohl přečíst cifru. V

tom okamžiku ucítil jakési dloubnutí do zad. Jednou a pak znovu.

„Dej sem tržbu!” vyzval ho chraplavým hlasem muž, kterého sem dovezl.

„Ty grázle!” vykřikl Záruba, ohnal se rukou a srazil paži útočníka. Valcířská ná

tura se v něm nezapřela, a měl také dost síly. Bojovné srdce mu nedovolovalo tak lehce kapitulovat, i když koutkem oka zahlédl, že ten druhý svírá v ruce zbraň. Rozpoutala se rvačka, v níž nebylo předem určeného vítěze.

Pár minut se prali uvnitř auta.

Potom se vypotáceli ven, a Lada Rybák neboť on byl pochopitelně tím, kdo se domáhal lupu, utržil několik ran. Rozběsnilo ho to a skoro zapomněl, jak celá ta věc vlastně začala a za jakým účelem sem přišel. Sázka o metr piv se najednou zdá

la nenahmatatelně vzdálená. Bil se, jako by šlo o jeho čest. Očistný prvek vnesl do pěstního souboje, v němž minutu po minutě přituhovalo, opuštěný automobil. Zbave176

ný kontroly se dal pomalu do pohybu, rozjel se ze svahu; nabíral rychlost a zastavil se až v příkopu za nejbližší zátočinou silnice. Záruba získal mezitím převanu a srazil protivníka na zem. Ten se po chvíli přestal bránit a situace, až dosud vyhlížející velmi vážně, nabyla pojednou komického nádechu.

„Chtěl bych se vám omluvit,” řekl totiž muž, který se předtím dopustil násilí.

„Nevím, jak bych vám to vysvětlil, jde o takovou hloupost… rozumíte mi?”

Pomlčme o tom, co odpověděl řidič nic vybraného to určitě nebylo.

„Tady jsou moje věci, občanka, peníze,” pokračoval potom útočník v neobvyklé konverzaci, „je tam vše, co potřebujete vědět. Vezměte si to a odevzdejte všechno policajtům, až to půjdete hlásit,” skoro pokorně navrhl Rybák, protože mu začalo docházet, jaké ta legrácka může mít následky.

„Dej sem raději tu bouchačku!”

„To ne …”

Potom se chvíli společnými silami snažili vyprostit automobil zakleslý spodkem o hranu příkopu. Když se jim to nepodařilo, vydali se pěšky směrem k městu. Šli pomalu, teď už na pohled jako dva přátelé při poněkud pozdním špacíru. Jenomže řidič měl s chůzí potíže, kulhal, bolela ho noha naražená při bitce uvnitř vozu, trochu mu i krvácela rána na čele.

„Pojďte k policajtům se mnou,” navrhl Záruba, dokonce člověku po svém boku začal vykat. „Vezmou to od vás jako polehčující okolnost.”

„Běžte tam sám. V té tašce máte všechno, však oni… si mě najdou,” povzdychl Rybák a najednou bez rozloučení zahnul na vedlejší cestu.

Šofér dokulhal k veřejnému bezpečnostnímu hlásiči a dal vědět o svém přepadení. Odvezli ho nejprve na vyšetření.

„Lehké poranění na hlavě, oděrky na nikách, štíplá kotníková kost,” nadiktoval lékař do záznamu.

„Tak a teď si to sepíšeme my,” řekl muž z hlídkového vozu, když pomáhal teď už skoro neustále klejícímu Zárubovi do pojízdného křesla.

U vychrtlé Blaženy to nikdo nemohl pochopit. Láďa Rybák se vrátil bez nálady, měl monokl pod okem, natrženou bundu a nevypadalo to, že bude vymáhat odměnu za vyhranou sázku. Maketu zbraně skoro štítivě odhodil na stůl. „Ale nic … “odpověděl, když se ho ptali, co se stalo. Dal si pivo, pak druhé, a zrovna dopíjel, když kdosi od stolu vyhlédl z okna.

„Přijeli policajti,” oznámil.

Budu platit… !” zavolal Láďa vychrtlou Blaženu. A zněla ta všední věta docela jinak než obvykle a každodenně.

Poslední rito taxikáře Belicha

Hlášení přišlo před rozedněním, takže výjezdová skupina dorazila na místo několik minut po šesté. Pohled na přední sedadlo našedlé taxíkářské volny nenabízel radost. „Mrtev asi šest hodin,” konstatoval lékař.

Pětačtyřicetiletý taxíkář Antonín Belich, který si z kovozemědělské vesnice při

šel do města vydělat nějaké peníze, zemřel jakoby vstoje, což připomíná smrt stromů. Zemřel v poloze, v níž trávil dlouhé hodiny svého povolání: oběma rukama svíral volant a nohy měl na pedálech spojky a plynu. Jen hlava zvrácená nazad dávala tušit obrys tragédie …

Zkušení muži z výjezdovky poznali na první pohled, že mají co činit s vraždou.

Zezadu zastřelen. Kulka vnikla do zad nedaleko páteře a prošla celým tělem. Antonín Belich po zásahu zemřel okamžitě.

177

Chyběly tu všechny peníze, ani drobnými vrah neopovrhl. Taxametr vyznačil posledními otáčkami kol cifru 35,70 a klíček startéru byl povytažen. Odborník sejmul celou kolekci otisků prstů i když doufat tentokrát v úspěch daktyloskopie se zdálo málo reálné, taxíkem projde během dne tolik lidí. Ani služební pes Blesk neuspěl.

A nepodařilo se najít svědky z místa činu. Ani výstřel nikdo neslyšel.

Jen maličkost zůstala. Dvě pistolové nábojnice, smrtící střela a trosky dalšího projektilu. Experti potom svým posudkem poněkud zúžili okruh pátrání.Nebyla to zbraň tuzemské výroby a ani žádná běžnější zahraniční značka. „Hledejte nějakou kuriozitku,” řekl technik.

Začali se v tomhle směru vyptávat, ale nezapomínali ani na jiné cesty k cíli.

Pokud zatím vyloučili možnosti vztahující se k Belichově osobě, tedy mstu, žárlivost a podobné motivy a vypadalo to, že tento okruh vylučují právem, musel tím, kdo muže u volantu střelil do zad, být jeho zákazník, pasažér.

Koho asi vezl naposledy?

Řidiči se mezi sebou znají, sledují se a i při jízdě někdy zdraví. Jeden z kolegů viděl v kritickou dobu Belichův vůz u divadla, druhý u železničního přejezdu, třetí ho kolem čtvrt na dvanáct zahlédl u nádraží, tedy přímo na drožkářském štaflu. Belich tam prý nakládal dva mladíky. Popsat je však nedokázal. „Vždyť teď vypadají všichni stejně,” rozhodil rukama.

Výpověď, která pohnula šetřením z místa.

Časová zkouška noční jízdou po uvedené trati potvrdila, že čas i vzdálenost tentokrát hrají dohromady. Před půlnocí už mohl automobil stát na dohled zvědavé paní rodinného domku, která si představovala leccos hříšného. A částka 35,70 vyznačená na taxametru, skoro na haléř odpovídala. Na služebním plánu města se tedy objevila trasa, kudy Antonín Belich vezl poslední pasažéry svého života.

Dobrá tedy dva mladíci. Kde je však hledat?

Jeden z nich musel u sebe mít nezvyklou pistoli.

Byl to pokorný návrat k původní expertíze znalců střelných zbraní.

„Mezi lidmi se toulá přece slušné množství ilegálně držených zbraní. Třeba jen mezi takovými trampy, v partách … kolikrát je to hotový arzenál,” vzpomíná velitel vyšetřovatelů. „Sami bychom na takovou rachotu nestačili, to by Belichův vrah měl moc šancí na uniknutí. Šel oběžník všem našim oddělením.”

Týdny, nekonečné týdny to trvalo. Hlášení dostali hodně, všemi se do hloubky zabývali, ale posudky byly stále negativní. Až potom … Také toto hlášení vypadalo však zpočátku dost nevinně:

Jan Abrahám, 24 let, údržbář ve strojírenském podniku, už jednou vyšetřovaný pro násilnický delikt, náruživý milovník všeho, z čeho lze střílet, se kdesi v trempířské hospodě pochlubil pistolí francouzské výroby.

Mohlo to znamenat hodně, ale také nic. Proti Abrahámovi mluvila ještě taková maličkost bydlel totiž ve čtvrti, kam vedla nenávratná, finální jízda zabitého taxíkáře Antonína Belicha.

První, víceméně orientační výslech. Předvedený nechtěl ani slyšet nejen o vraždě, ale ani o vlastnictví „nějaké bouchačky” jak říkal. Stačilo však zvednout telefon a zavolat na jeho pracoviště. Ze středy 11. na čtvrtek 12. června měl údržbář Abrahám, pracující většinou jen na nočních směnách, „áčko” neboli absenci. A to byla právě noc, v níž přišel o život Antonín Belich.

Pouhá stopa se změnila ve vážné podezření. Uznal to i prokurátor a podepsal svolení k domovní prohlídce. Pistoli našli. Pečlivě zabalenou v hadrech a zastrčenou v ohništi vyřazených kamen na půdě.

178

Značka „Unique”, francouzská výroba, ráže … všechno souhlasilo. Posudek jim udělali skoro na počkám’. „Všechny identifikační znaky u nábojnic i střel souhlasí,” psalo se tu a podobalo se to ortelu.

Zapíral, ale zapletl se do pavučiny lží a teprve potom kapituloval.

„Zabil jsem ho,” řekl, „protože jsem potřeboval peníze.”

Lup nečinil mnoho, něco přes patnáct set. Dostal u soudu patnáct let. Přičinil se také o smrt své matky, která se otrávila svítiplynem, když se dozvěděla, z čeho je obviněn. Bolestně se mýlila, když v dopise na rozloučenou napsala: „Jenda by nebyl něčeho takového schopen!”