Krimipovídky 4 Kolektiv autorů

VÝSYPKA

V polovině padesátých let se teprve začaly otvírat rány, které v krajině pod Kruš

nými horami o pár desítek let později zanechaly nesmazatelné jizvy, připomínající krátery na povrchu Měsíce.

V té době ještě povrchové doly neměly pásové dopravníky a velkorypadla, těžilo se bagry, po vratkých, každou chvíli překládaných kolejích supěly ještě parní lokomotivy, táhnoucí za sebou vagóny uhlí i vytěžené zeminy, skládky ještě nedosahovaly nebetyčných výšek a pro kluky bylo dobrodružstvím šplhat po příkrých a sesouvajících se svazích.

Občas se v zemině našel kousek lesklého pyritu, otisk zkameněliny nebo odlomený zub rypadla. Lidem z blízkých vesnic výsypka sloužila jako černá skládka, další vrstva hlíny jakékoli smetí zakryla.

I proto je pro kluky výsypka eldorádem. Dají se tam najít věci, z nichž jde takovému klukovi z páté třídy hlava kolem a nevydrží, aby si o nich nešpital při hodině a neposílal psaníčka.

„No tak, Horáku, co to tam máš, ukaž,” přikročila rázně třídní učitelka a češtinář

ka k předposlední lavici.

„Nic, vážně, souško…” Kluk držel ruku za zády, ale učitelka před něj napřáhla dlaň. Neochotně na ni položil čtvereček papíru.

„NAŠLI JSME NA VÝSYPCE KUS MASA. JDEŠ SE NA NĚJ PODÍVAT?“ stálo na papírku tiskacími písmeny.

„Probíráme vedlejší souvětí. Celý život to budete potřebovat a vás zajímá nějaký kus masa, ” vrtěla učitelka hlavou. „Co z vás vyroste?”

„No jo, ale když on je to opravdu velkej kus masa… Ne jako u řezníka. Vetší. To tam musel někdo schválně odnést…,” hájil se kluk.

„No jasně, co když… někdo třeba krade na jatkách? Nebo někoho roztrhal bagr, nebo srnku nebo tak. Je to fakt velkej kus, já ho taky viděl,” vyskakoval v lavici Horákův soused Petr Šrámek.

„No fuj, vy máte ale morbidní představy,” otřásla se kantorka.

„Soudružko, co to je morbidní?” ozval se třídní šplhoun Konývka.

„Tak dost,” tleskla učitelka do dlaní, „vrátíme se k vedlejším větám rozvitým. A Horák půjde ohlásit věc na SNB. Ať se na to přijde okrskář podívat. Konec konců, něco nekalého za tím může být.”

„Jé, soudružko, a můžeme jít s ním?” nabízeli se nadšeně další kluci, kteří by rá

di vyměnili hodinu češtiny, zejména pak biflování spojek, jimiž se vyznačují souvětí pod

řadná, za návštěvu policejního okrsku.

„Ticho!” tleskla znovu učitelka. „Už jsem řekla.”

A protože byla pečlivá, zapsala do třídní knihy 5. B v Kopistech, okres Most, pod datum 4. března 1958 zápis: „Josef Horák uvolněn z hodiny ČJ za účelem ohlášení ná

lezu…” Chvíli zaváhala, zda má připsat „masa”, ale pak usoudila, že něco takového by v třídní knize působilo frivolně a nepatřičně, proto pevnou rukou dopsala „na stanici SNB”.

Okrskář nastartoval policejního Tudora, posadil kluka vedle sebe a jel se na místo podívat. Bylo sice předjaří, ale pořád zima. Cestou padal sněhový poprašek, nebe bylo kalné a nic nenasvědčovalo tomu, že za pár týdnů by mělo přijít jaro. Bezútěšnost skládky ještě prohlubovala hejna vran, která se s krákáním snášela na její svahy.

„Huš, potvory!” Okrskář si rozepjal služební kožíšek, aby se mu lépe lezlo, a povytáhl si rajtky, které vězely ve vysokých holínkách. Na zlézání kluzké skládky to nebyly boty nejpraktičtější, ale přece jen se po jistém vrávorání bez pádu dostal až na místo.

Kluk běžel před ním jak fretka a do hejna vran hodil zmrzlou hroudu. Vrány se vznesly s rozčileným krákáním.

1

Kus masa byl značně oklovaný ptačími zobáky, ale bylo jasné, že pochází z čehosi, co nemělo srst.

„Kus prasete, řekl bych,” zameditoval nahlas muž v uniformě. „Nějaká černá porážka nebo co, proč to sem pohodili? No, vezmu to ukázat na jatka, pomůžeš mi,” otočil se k chlapci, který stál opodál, a vytahoval ze služební brašny složený kus balicího papíru. Udělal hrubý balík, který hodil na zadní sedadlo tudora, nezletilého svědka vysadil u školy a zamířil k jatkám.

„Kus prasete? Kdepak, milej pane,” posunul si brýle na čelo MVDr. Kamil Hesek, který měl na jatkách službu. „To není zvíře, to je kus rozpižlaný ženský. Takže tady je veterinář málo platnej,” zašklebil se.

Přes panující chladno a sychravo se praporčíkovi orosilo čelo tak, že si musel vytřít vnitřek brigadýrky kapesníkem. Pak si ji opět pevně narazil a vydal se do okresní nemocnice.

„Vražda, to mi tak ještě scházelo…” Šlápl na plyn ne právě nejposlednějšího modelu škodovky, u brány mávl služebním průkazem a dojel před prosekturu.

„No co já s tím?” odmítl část lidského těla uložit v nemocnici patolog. „Sežeňte si příkaz prokurátora nebo já nevím, v nemocnici ten člověk určitě nezemřel. Já to tady nenechám, to by bylo proti předpisům. Kdyby to byl celej člověk, tak ještě…”

Nešťastný praporčík jel zase zpátky na okresní oddělení SNB a zlověstný balík za zády jej pěkně popoháněl.

„To musej vzít krajánci,” rozhodl dozorčí důstojník a zavolal na krajskou správu do Ústí.

„No, moc vám toho neřeknu,” bručel patolog pražského ústavu soudního lékař

ství, kam bylo torzo trupu pro zvláštnost případu převezeno.

„Jisté je, že šlo o ženskou, pravděpodobně mladou tak kolem sedmnácti, hádal bych. Ale prosím vás,” otočil se ke kriminalistům, „soudím jen podle toho, že zbytky ochlupení jsou jemné a řídké, typické pro tuto věkovou skupinu, ale mohlo jí být klidně i víc. Nebo míň, ale to podle vyvinutého svalstva spíš ne. Mrtvá je tak dva tři měsíce. Po

čátek prosince, řekl bych.

Příčinu smrti z toho neurčím, žádné stopy násilí směřující do této oblasti nejeví vitální reakci. Jinak, kdo ji porcoval, neměl žádné znalosti anatomie. Kosti přeříznuté pilkou s jemnými zuby, nejspíš na železo, ale používal také sekyrku. Femur, tedy zbytek kosti stehenní, nese stopy záseků.

Do protokolu samozřejmě uvedeme krevní skupinu, pokusíme se určit ze zbytku ochlupení barvu vlasů, ale to nemusí být vodítko. Máme chemii,” pokrčil lékař rameny.

„A co výška? Zachovaly se přece stehenní kosti,” zadoufal kapitán Vozka, který byl pověřen vyšetřováním případu.

„Jenom zbytky, kapitáne, jenom zbytky,” pokýval hlavou patolog. „Ale zkusili jsme udělat rekonstrukci výšky. Něco mezi sto pětapadesáti a sto pětašedesáti. Přesnější údaj dodám, až vy mi dodáte zbytek těla.”

„No, tak to vám pěkně děkujeme,” povzdechl si kapitán.

„Není zač, obávám se,” rozloučil se patolog.

Kapitán Vozka začal znovu ve škole. „Tedy, víte, on Horák je trochu uličník, ale správnej kluk,” říkala vyšetřovateli ve sborovně češtinářka. „Neučí se nejlíp, ale… nelhal by, aspoň myslím, že ne. Takže co vám řekne, bude nejspíš pravda.”

„No, my jsme ten kus těla našli už před třemi dny,” začal chvějivým hlasem vypovídat žák 5. třídy. Byl trochu zklamán, „opravdový výslech” si představoval trochu jinak, lampa namířená do očí, rozepjaté pouzdro na pistoli, jak to viděl ve válečných filmech.

Ale tenhle strejda v civilu si s ním jen tak povídá.

„My si chodíme na výsypku hrát. Děláme si laviny, kde je čerstvá navážka, tam se po lavině sklouznem, hledáme věci a tak… A před třemi dny jsme viděli pána, asi tak starého jako vy, možná jako můj táta, tomu je čtyřicet. Měl na sobě tříčtvrťák, takový

2

myslivecký nebo sedláčky, prostě na ven. Dvě kapsy šikmo, dvě kapsy vodorovně,”

ukázal dlaněmi umístění kapes krátkého kabátce, jehož střih se nezměnil patrně od po

čátku století a nezmění se ještě hezkou řádku let. „Klobouk, tmavý. Holínky na zimu, spodek gumový, vršek filcový. Přijel na kole. Bylo dámské, to vím určitě, nás neviděl.

Asi.”

„Koho nás?” zajímal se kapitán.

„No, mě a Šrámka, ten tam byl se mnou. Vysypal něco z pytle a ujel. My se tam šli podívat a viděli jsme ten kus… masa. Bylo nám to divné, řekli jsme si, že to bude na

še tajemství. Ten pán někoho zabil, že jo?” otázal se kluk s jistou vítězoslávou v očích.

„No, proč myslíš, že jsem tady?” vyhnul se přímé odpovědi kapitán.

„Vy mi to nemůžete říct, že jo? Je to státní tajemství, ale byla to vražda? Já to nikomu neřeknu…,” žadonil. Bylo jasné, že jako nálezce hodlá bodovat ve třídě oním odleskem tajemná, které vyšetřování vraždy vždycky přináší.

Kapitán přikývl. Konec konců, fámy už se stejně šířily a možná jim to ve vyšetřování pomůže. I když popis neznámého muže byl vcelku podrobný, bez dalších poznatků bude k ničemu. A pátrání bude obtížné.

Kapitán svolal poradu. Přizval na ni i místní okrskáře, protože znalost konkrétní

ho prostředí by mohla být výhodou.

„No, já bych řekl,” odkašlal si praporčík, který ve svém Tudoru jezdil s hrůzným nálezem jak ta slepička v pohádce o kohoutkovi, „že ten chlap nebyl místní. Nebo aspoň tu nežije dlouho. Protože normálně by takovou věc na výsypku nehodil. Zemina je pohyblivá, dal to sice do trhliny ve svahu, ale právě proto. V těch trhlinách se to trhá,”

vysvětlil zbytečně. „To, co je dole, dostane se nahoru. A pak, pár metrů od silnice, navíc černá skládka pro dvě obce poblíž, děti si tam chodí hrát…”

„Ale přijel na kole,” namítl kapitán.

„No, na tom se dá ujet pěkných pár kilometrů. Když měl nervy schovávat mrtvolu dva měsíce a pak ji vézt jinam…,” namítl jiný člen týmu.

„Dobře, vyjděme z verze, že pachatel bydlel nejdál v okruhu dvaceti kilometrů, to je pro kolo rozumná vzdálenost, že byl v místě relativně nový a o výsypce mnoho nevě

děl. Z toho můžeme vyvodit, že v takovém okruhu by měl někdo pohřešovat mladší ženskou…”

V centrální evidenci pohřešovaných osob se permanentně nachází několik desí

tek žen. Žádná z věkové skupiny patnáct až čtyřicet let, které byly evidovány jako pohřešované, však nebydlela poblíž.

Bylo opět nutno vycházet z místní znalosti.

Josefina Holásková, vdova, která patřila k první vlně dosídlenců v severním pohraničí, vyprávěla v konzumu, že jejímu synovi utekla žena.

Pro ženské to nebyla žádná zvláštní novina.

„Nemáte čeho litovat, Holásková. Vždyť to byla taková… každej ví, že kdyby u její díry seděla kočka, ta by si nachytala ptáků. Dyť ani ty děti nebyly všecky jeho!” chlácholila ji jedna ze sousedek.

„No jo, já vím, kurva to vona byla. Ale od dětí utéct, zrovna před Vánoci,” povzdechla si Holásková.

To bylo koncem listopadu. Holásková zajížděla za synem, který pracoval v chemičce v Záluží, a seč mohla, pomáhala mu s dětmi, z nichž jeho bylo jen jedno. O zmizelé snaše nemluvila.

Kapitán Vozka vyslal dva muže, aby s Holáskovou promluvili.

„Já o tom nechci mluvit,” rozplakala se žena a cípem šátku, který měla po venkovsku uvázaný pod bradou a neodkládala jej ani v kuchyni, si utírala oči.

„Jděte za synem. Já myslím, že vám to řekne…”

3

Holásek bydlel v deputátním bytě v budově statku nedaleko Litvínova. Světnice jako ratejna byla přepažena skříní, všude zašlá špína. Bylo znát, že tu chybí ženská ruka. Děti před kriminalisty zalezly do zadního pokoje, který sloužil jako ložnice.

Holásek špinavým hadrem utřel židli a nádobí s oschlými zbytky naskládal do škopku pod kohoutkem se studenou vodou. Pak pokynul kriminalistům, aby se posadili.

„Jdete kvůli Mařené, že jo? Už jsem vás čekal. Zabil jsem ji. Už jsem to nemohl vydržet. Víte, já… měl jsem ji docela rád a ona s tím kurvením nedokázala přestat.

Já si ji vzal s dvouma harantama, třetí, Jirka, ten je můj, byl na cestě. Potřebovali jsme peníze, já šel fárat, bydlel jsem na ubytovně, domů jsem jezdil málo. Přišla do toho s jiným, dítě jsme si nechali.

Pak ještě jednou. Já ji prosil, já ji mlátil. Přemýšlel jsem o tom, že půjdeme za prací na Karlovarsko. Do lesa. Brali, byt dávali, byli bychom na samotě.

Jela tam se mnou, byt byl v bývalé hájence, už tam jsem myslel, že ji zabiju a zahrabu v lese, ale nedokázal jsem to.

Pak mi řekla, že odejde, porvali jsme se. Pak jsme se usmiřovali, leželi jsme na posteli, já si představil, že ona je s jiným, a najednou, nevím jak, jsem ji držel rukama okolo krku.”

Vrah natáhl mozolnaté ruce, zvyklé těžké práci, přímo před sebe. Bylo jasné, že když tyhle prsty jako roubíky sevřou, nepustí.

„Najednou byla mrtvá. Nevěděl jsem co s ní. Dal jsem ji v předsíni do skříně.

Když se vrátila holka ze školy, řekl jsem jí, že máma odešla. Byla na to celkem zvyklá, Mařena byla pryč každou chvíli.

Počkal jsem do večera, a když děti usnuly, tak jsem ji v kuchyni rozřezával na kousky. Pilkou, nožem, sekyrou… jak to šlo. Roznášel jsem to v tašce kolem a zahrabá

val. Ale pak přišly mrazy, tak jsem zbytek dal v koši na půdu, mrzne tam, říkal jsem si, počkám do jara.

Ale máma, která se dozvěděla, že Mařena utekla, mi přišla pomáhat, bůhví, co na půdě hledala, nic tam nemíváme. Našla ji tam. Prosila mě, ať se jdu přiznat, ale já nešel… Bál jsem se.

Největší kus byla ta pánev, s tou jsem čekal… Kolo jsem si půjčil od souseda, pak mě tam asi viděly ty děti…”

Vrah docela klidně vstal a natáhl se pro kabát ze silné látky, se čtyřmi kapsami, dvěma šikmo a dvěma vodorovně po stranách.

„Pojďte, ukážu vám, kde jsou ty ostatní kusy…”

Jeho doznání bylo pravdivé. Pod ledem na kraji rybníka našli hlavu, ještě s šátkem v ústech, jak jí ho tam žárlivý manžel nacpal. Na jiném místě byly ruce, jinde vyhrabali nohy.

Na podlaze kuchyně i v koši na půdě byly stopy krve, odpovídající krvi zavraždě

né.

Okresní soud v Mostě, který v padesátých letech soudil v prvním stupni i vraždy, odsoudil Holáska na dvacet pět let odnětí svobody. Teprve v roce 1962, když nabyla účinnosti novela trestního zákona, byl mu trest snížen na patnáct let.

Dvakrát pojištěná smrt

Hlasatel příjemně modulovaným barytonem oznámil, že posluchači teď uslyší půlhodinku populárních písní našich i zahraničních zpěváků, a vzápětí spustila Helenka Vondráčková o tom, jak chytila na pasece motýlka.

Svěží hlas příliš nezapadal do utahaného prostředí vinárny předposlední cenové kategorie, umístěné sice v centru Prahy, ale vůbec ne na hlavní ulici.

V té chvíli ona půlhodina přesně chyběla do závěrečné.

4

Barmanka, křestním jménem také Helenka, příjmením Perníková, se opřela o zá

rubeň dveří kuchyňky a zapálila si poslední cigaretu. Za vysokým barovým pultem si mohla dovolit potají vyzout střevíce s polovysokým podpatkem. Otékaly jí nohy. To už s sebou číšnické povolání nese, zvlášť v takovém počasí.

Léto se právě přehouplo do druhé poloviny a bylo toho osmého srpna obzvlášť horké.

„Helenko,” zavolal na ni jeden z posledních hostů už tuhnoucím jazykem, vstal a pomalu kráčel k baru, „ještě jednu flašku.”

„To už byste nedopili,” striktně odmítla Helena, „za chvíli zavírám. Mám toho za dnešek plný zuby.”

„Tak dva koňaky. Nebo tři, dej si s náma! A já ti za to povím fór. Právě mě napad.

Víš, jakej je rozdíl mezi mnou a Vondráčkovou?”

„To nevím,” unaveně se usmála Helena a zručně nalévala dva koňaky. Místo třetího panáka, nalila z lahve s nálepkou fernetu meltový vývar. Pro sebe. V práci nepila, ale bylo by škoda nepřičíst cenu jednoho panáka k spropitnému.

„Povídej,” kývnutím ukázala na láhev. „Já si dám ferneta. Jakej život, takový pití…”

„To je dobrý,” uznal opilec. „Jo, ten fór. Vondráčková chytila na pasece motýlka, já kapelníka. Dobrý, ne?” Chraplavě se rozesmál.

„No, doufám, že už seš vyléčenej,” suše podotkla barmanka a myslela si: Panebože, mám tohle povolání docela ráda, sype, ale půl hodiny před koncem šichty mi tihle opilci jdou tak na nervy, že bych s tím praštila. A doma se ještě budu muset vybavovat…

Vzpomněla si na taxikáře, který jí prokázal nejednu dobrou službu a kterému za to na oplátku půjčovala byt.

Neptala se ho k čemu, byli oba dospělí a jejich povolání je naučilo vidět svět realisticky, takže kdykoli si řekl o klíče, automaticky připravila do koupelny dva čisté ručníky a na peřiňák v ložnici položila čisté povlečení. Tuhle němou výzvu kámoš akceptoval, nemusela se zdržovat převlékáním postele, když se vracela utahaná ze šichty. Peníze jí nedával, ale dohodil jí už pár pěkných kšeftíků s markami. Vyplácelo seto.

„Hele, tak na zdraví,” zvedl svou skleničku opilec, „Máňo, pocem,” volal na svou společnici u stolku, „pojď si připít tady s Helenkou, myslí si, že mám fakt kapalinu. Ona to nepochopila jako fór. Dyk to byl jen humor, rozumíš! Tak šup tam s ním.”

„Ale jó, dobrý, Karle,” poplácala ho barmanka po ruce. „Seš vtipnej. Ale teď koukej zacvakat a jdeme bydlet. Kapišto? Zejtra je taky den…”

Pak probudila opilce u rohového stolu, zinkasovala, poklidila nádobí do kuchyně a udělala tržbu. Před půl dvanáctou vyšla z vinárny, kde už jí atmosféra připadala k nedýcháni. Ale ani noční vzduch nebyl příliš osvěžující. Dusno leželo nad Prahou jako přikrývka a rozpálená dlažba v úzkých uličkách Starého Města stále ještě sálala. Většina oken ve vyšších patrech byla otevřená, některá modře blikala, jak za nimi svítily televizní obrazovky, otevřená křídla oken se jakoby vzpínala k nebi v prosbě o déšť nebo aspoň o kratičkou bouřku.

Helena Perníková došla domů za necelých deset minut. Pohlédla nahoru. Za okny se nesvítí. Než vsunula klíč do zámku domovních dveří, pátravě přehlédla ulici. Žigulík se střešním světlem nikde, ačkoli míst k parkování tu bylo jinak dost.

Zaplaťpánbu, řekla si v duchu. Půjdu rovnou do postele. Už odjel.

Jinak bývalo obvyklé, že si s ní dal ještě na dobrou noc panáka nebo kafe, někdy si usmažili pár vajíček. Ale dnes na nějaké kecání s Pavlem neměla náladu. Cítila se unavená, ospalá, zpocená, celá ulepená. Sprcha a čistě povlečená postel, na to jediné se v tu chvíli těšila.

Výtah v domě nebyl, ale ta tři patra znamenala už poslední překážku, která ji dě

lila od kýženého cíle. Chystala se zápolit s obvykle váznoucí západkou, ale dveře byly jen zaklapnuté, nebylo zamčeno.

5

Trochu ji to zamrzelo, kladla přece Pavlovi na srdce, aby vždycky pečlivě zamykal. Člověk nikdy neví a všude je dnes plno zlodějů…

Prošla předsíní a rozsvítila v obýváku. Bylo v něm ticho, ale nebyl prázdný. Zaregistrovala nohy, trčící z křesla v poloze, v níž bylo možné sledovat velkou barevnou televizi, která zařízení dominovala. To, že si tu japonskou značku mohla koupit v Tuzexu a nemusela dávat úplatky v elektře, aby jí schovali pitomou Teslu, bylo ostatně také Pavlovou zásluhou.

„Pavle…,” zastavila se na chvíli, ale v křesle nebylo vidět žádný pohyb. Že by usnul tak tvrdě? Pak si uvědomila, že je tu ještě cosi divného. Spící člověk přece není úplně tichý, je slyšet oddechováni, občas se pohne, zvlášť když se nad ním rozsvítí křišťálový lustr. Taky pěkných pár tisíc, ale dostala ho se slevou.

To Pavel kdysi vozil jakéhosi náměstka ze skláren, který byl v Praze na třídenní poradě a spal v ministerské ubytovně. Se sekretářkou, která přijela za ním, neměl kam jít, protože hotely byly plné. Takže potom, z vděčnosti…

Pavel se nehýbal. Zavolala znovu jeho jméno a náhle ucítila v prsou jakousi úzkost. Pokročila rychle kupředu a zatajila dech, chtěla se připravit na to, co asi uvidí za vysokým opěradlem křesla.

Taxikář Pavel Klíma ležel v křesle v poloze typické pro člověka, který usne při televizi kdyby byla zapnutá. A kdyby neměl hlavu nepřirozeně vyvrácenou ke straně. A kdyby z ní nestékala krev, která už tmavla, jak se srážela v teplém vzduchu a vpíjela se do vkusného tmavě zeleného potahu křesla a do koberce pod ním.

Ruce měl bezvládně složené v klíně a na ně stékala další krev z bodných ran v břiše.

„Ježíši Kriste,” vzlykla nahlas Helena Perníková. Necítila kupodivu lítost nad mrtvým kamarádem, vlastně spíš dobrým obchodním partnerem, ale nad sebou. Bylo jí jasné, že vidina sprchy a čistě povlečené postele je v nedohlednu.

Vinárna, v níž pracovala, nebyla místem tiché pohody při svíčkách, občas se to tam pěkně servalo, měla tedy zkušenost, jak dlouho trvá, než se všechno pěkně vyfotografuje, než si páni policisté všechno očichají, věděla, jak si dávají na čas, než vyslechnou chudáka holku, která k tomu přišla jak slepý k houslím, kterou bolí v kříži, má oteklé nohy a za sebou šichtu, při níž musela odmítnout tucty mravných i méně mravných ná

vrhů, dvakrát vyběhnout na ulici za rošťákem, který chtěl zmizet bez placení, a má toho teď, uprostřed noci, plné zuby.

Kruci, kruci, kruci! Kolik je vlastně hodin?

Na věži nedalekého svatého Jiljí začaly hodiny odbíjet půlnoc. Podívala se na příruční stolek s lahvemi. Teď by panák neuškodil.

Jenže odtud ne, budou asi chtít sejmout otisky prstů… Musí se chovat rozumně, mrtvému stejně nepomůže. Došla do spíže, kde měla baterii lahví z maloobchodu. Ob

čas odtud doplňovala zásoby v baru, protože obchodní přirážka tak mohla jít do její kapsy. Dělá to každý, tak co… Odšroubovala uzávěr a napila se rovnou z lahve.

Musíš přemejšlet, holka. Policajty zavoláš, to je jasný, ale musíš si rozmyslet, co jim řekneš. Co to vlastně Pavel říkal? Že se tu sejde s někým, komu má dát nějakou škvára… Nejspíš za zprostředkování výletu za kopečky, takže to nemohlo bejt málo. Co kdyby tu ty prachy ještě byly? Pavlovi už nepomůžou…

Vrátila se do obýváku a jemně, metodicky osahala mrtvému kapsy. Musela vsunout raku mezi polštář křesla a hýždě mrtvého, protože se potřebovala přesvědčit, zda nemá peněženku v zadní kapse. Potom si vzpomněla, že Pavel nosil doklady a peníze v příruční kabelce, zvané tehdy „buzertaška”, a takovou kabelku nikde neviděla.

„Ten sviňák…,” pomyslela s rozhořčením na neznámého vraha, který odnesl v markách i českých korunách nejméně sto tisíc. Menším penězům by Pavel „pořádná škvára” neříkal.

6

Srdce se jí znovu sevřelo. Co když… Ale to ne, to snad ne! Sundala poličku s ko

řenkami v kuchyni a objevil se otvor do komína. Od doby, kdy si v bytě nechala udělat etážové topení na plyn, už komín nepotřebovala. Nahmátla hřebík i řetízek od splachovadla, který byl k němu připevněn. Zatáhla a objevil se neporušený sáček z pevné plachtoviny. Byl špinavý a bylo jasné, že cizí raka se jej nedotkla. Její valuty tedy neodnesl.

Uvedla všechno do původního stavu a přistoupila k telefonu. Teď už může policajty zavolat. Kafe si dá až s nimi. Vytočila číslo 158.

Výjezdovka dorazila na místo po jedné hodině v noci. Dělat ohledání v takovou dobu není nic příjemného, ale taková už je práce kriminalistů. Naštěstí po půlnoci začal foukat mírný vánek, takže se aspoň trochu ochladilo.

Soudní lékař konstatoval, že příčinou smrti byly opakované údery tupým předmě

tem do vlasaté části hlavy. Vrah, který patrně stál, nejspíš omráčil oběť lahví od vína, jak o tom svědčily zelené střepy na koberci.

„Rulandské červené, litrovka,” sehnul se major Bavorovský, jemuž byl případ svěřen jako vyšetřovateli.

„Jo, Pavel měl červený rád,” přikývla majitelka bytu. .

„Když se mu ta láhev rozbila, vzal něco těžšího,” řekl soudní lékař.

„Jo, vázu,” přisvědčila mu Perníková. „Stála tady na stolku taková těžká, z litýho skla. Docela pěkná, ta by se nerozbila, ani kdyby spadla z prvního patra na dlaždice.”

„Ale to není všecko. Zřejmě jednal v afektu, protože pak popadl nějaký nůž nebo nůžky a ještě ho asi pětkrát bodl do břicha.

Jak rány do hlavy, tak do břicha byly samy o sobě smrtelné. Čili dvakrát pojištěná smrt…”

„Bylo to nožem,” řekla zase Perníková. „Chybí mi tu takovej suvenýr, nůž na papír s vypalovanou rukojeti, přivezla jsem si ho z Jugoslávie…”

„Takže vrah ho vzal s sebou,” konstatoval spíš pro sebe Bavorovský. „Co ještě odnesl?”

„No, Pavel byl taxikář. Nosil s sebou takovou tu buzertaštičku a v ní měl doklady a prachy. Dneska tam musel mít dost, protože mi říkal, když se stavěl u mě ve vinárně pro klíče jo, ty se taky ztratily že má u mě spicha kvůli nějakými kšeftu. Že má s sebou pořádnou škváru, což já bych odhadovala na takových sto tisíc…”

„Takže loupežná vražda,” konstatoval jednu z možných verzí Bavorovský.

„To je vaše parketa, pane majore,” pokrčila rameny Perníková, „ale… zkuste vzít do úvahy i jiný věci. Víte, já jsem Pavlovi půjčovala byt, byl to kamarád, my jsme spolu nikdy nic neměli…”

Postřehla majorův pochybovačný pohled.

„No fakt neměli. Ne že bych o to nestála, byl to docela pohlednej chlap. Ale loupežná vražda? Koukejte, nosil těžkej zlatej náramek a má ho? Má!”

Skutečně, na zápěstí mrtvého se blyštěl zlatý řetízek, na druhé ruce měl drahé omegy, i když možná ne zlaté. Na stolku ještě ležel zlatý zapalovač značky Ronson a načatá krabička cigaret.

„Když jsem řekla buzertaštička, tak v jeho případě to sedělo. Přišli byste na to brzo sami, tak proč vám to neříct. I na patologii by si asi všimli, že má pěstěný nehty na rukou. Chodil na manikúru. Zkrátka, byl teplej a nevodil si sem ženský. Vodil si sem chlapečky, takže budete muset hledat tam…”

Hned od časného rána začalo prověřování homosexuálních styků taxikáře Pavla Klímy. S ohledem na to, že měl dost peněz, neměl o přátele, třeba i na jednu noc, žádnou nouzi.

„Tedy, Pavel byl třída,” dýchl si v baru Rostov na nejméně dvacetigramový prsten s onyxem zvíci několika centimetrů čtverečních Čeněk Křivý a pak si přeleštil prsten o rukáv. „Nějakou dobu jsem se s ním taky kamarádil a vidíte, tenhle šmuk,” pohlédl zá

7

libně na prsten, „mám od něj. Ale s kým jako chodil v poslední době, to nemůžu sloužit.

Slyšel jsem, že nějakýho hošu kvůli němu pustili z vojny, protože se věšel. Chudáček, jako kdyby nevěděl, že najde snadno útěchu… Žárlil, to se stává, byl tak mladičký. Pet

říček se jmenoval, jednou jsem ho s Pavlem viděl. Byl naprosto sladký, pánové, ale pří

jmení neznám,” s lítostí dodal homosexuál.

Tedy přece jen stopa. Operativci obcházeli vojenské správy. Mnoho vojáků, kteří by se věšeli kvůli milenci, ze základní služby přece nepropustili.

Souběžně probíhalo samozřejmě pátrání po odcizeném taxi. Bylo jisté, že pachatel s ním ujel a nejspíš je někde odstavil. Bylo nalezeno v Břevnově, poblíž hřbitova.

Brzy přinesli operativci zprávu, že loni byl kvůli sebevraždě propuštěn jistý Petr Findejs, bydlící na Praze 6, blízko Větrníku. Příliš nápadná shoda míst.

„Není doma,” otevřela jim jeho matka. „Copak, provedl něco?”

„To ještě nevíme,” usmál se nadporučík Krátký, kterého Bavorovský vyslal zjistit bližší údaje o Findejsovi. „Ale říká vám něco jméno Klíma? Pavel Klíma…”

Paní Findejsová pobledla. Nabídla nadporučíkovi židli a sama těžce dosedla. V

očích se jí objevila vlhkost.

„To víte, že říká. Znali jsme ho, ten našeho Petra zkurvil, že to tak musím říct. Já vím, homosexualita je daná, přečetla jsem o tom od té doby, co to vím, spoustu knížek a smířila jsem se s tím, že… že se žádných vnoučat asi nedočkám. Ale chtěla jsem, aby… aby si Petr našel… někoho slušného. Ale jak? Inzerovat se nedá, nic… Tak se chytil toho hejska. Dával mu peníze, imponoval mu a Petr byl, byl prostě zamilovaný.

Strašně žárlil, strašně. Kvůli tomu, že Klíma měl… pokusil se o sebevraždu, to asi víte.”

„Kde byl Petr včera večer asi tak mezi sedmou až půlnocí?”

„To nevím. Víte, my jsme byli na koupališti, na Džbánu, bylo takové horko, až do večera, pak jsme zašli se známými do zahradní restaurace, vrátili jsme se dost pozdě, po jedenácté. To už byl doma, říkal, že nás hledal…”

Kriminalisté si pro Petra Findejse dojeli na pracoviště. V podstatě opakoval to, co už věděli od jeho matky. V době, kdy se Bavorovský rozhodoval, zda s marnými výslechy má skončit, přišla služba a podstrčila mu papírek.

„Máme svědkyni, která s ním jela městskou dopravou až k Filozofické fakultě.

Kolem půl osmé večer,” vzkazoval na něm nadporučík Krátký. To ovšem měnilo situaci

„Viděli vás, ale vůbec ne na Džbánu. V půl osmé jste vystupoval u Filozofické fakulty. A odtud je kousek do bytu Perníkové. Byl jste tam?”

„Ano…,” váhavě přikývl mladík. „Já…,” hlas se mu roztřásl, ,já vám to tedy řeknu.

Já jsem Pavla miloval. Měl jsem s ním schůzku a on mi řekl, že s tím Ludvíčkem, s kterým mi byl nevěrný, když jsem byl na vojně, to táhne dál. Že s ním má dnes večer schůzku, že má pro něj prachy, které mu Ludvíček dostane na Západ a on pak zdrhne za kopečky. Že tady není žádný život. Ukazoval mi je, byly tam marky, snad dvacet tisíc, i koruny… Prosil jsem ho, ať nejezdí, že ho miluju, a on se začal smát. Že jsem pro něj byl… hračka. Že si mě vydržoval a teď už jsem ho přestal bavit. Tak jsem ho praštil tou lahví. Rozbila se, ale omráčil jsem ho, pak jsem vzal ještě vázu, nůž… Tu jeho tašku s penězi jsem hodil do rybníka u Markéty… Nechtěl jsem po něm mít nic. Nic! Jen vzpomínky… Já ho měl rád!” vykřikl mladý vrah a ramena se mu roztřásla.

Na dně rybníka skutečně byly nalezeny v promočené taštičce valuty za téměř čtvrt milionu korun, osobní doklady i klíče. Na Petrových džínsách technici zjistili krevní skvrny, odpovídající krvi zavražděného. Doznání bylo věrohodné.

V průběhu dokazování vypovídala řada svědků. Mnoho lidí pozorovalo napětí mezi naivním a zamilovaným mladým hochem a protřelým, zkušeným a cynickým taxikářem, který si „kupoval hračku”. S rostoucí úzkostí pozorovali debaklový vztah i Petrovi rodiče, cítili, zvlášť poté, co jim psychiatři řekli, že pokus o sebevraždu nebyl pouhou demonstrací, že se schyluje k čemusi vážnému, k čemusi tragickému. Nedokázali zasáhnout, nedokázali unést tíhu skutečnosti, že jejich syn je homosexuál.

8

Městský soud v Praze odsoudil Petra Findejse na dvanáct tel odnětí svobody.

Sen o záchraně manželství

Pětadvacet let je u muže spíš vyšší než průměrný věk pro uzavření prvního manželství, aspoň pokud jde o zvyklosti v našich zeměpisných šířkách.

Bohuslav Sázavský se rozhodl pro manželství po značně dlouhém váhání. Měl svou nastávající rád, což o to, ale zdálo se mu, že ona jen nedostatečně vychází vstříc jeho představám o životě.

„A kde budeme bydlet?” zeptala se ho jednou na procházce hostivařským lesoparkem.

„No to je přece jasné, u našich…,” odvětil bez rozmýšlení.

„A proč je to jasné? Naši mají taky barák, můžeme bydlet tam,” namítla Eva.

Zastavil se a nevěřícně se na ni zahleděl: „Ty proti našim něco máš?”

„Co je to za otázku,” rozčilila se a odběhla kus níž, k vodě Hostivařské nádrže, která byla teď na sklonku zimy pokrytá zbytky tajícího ledu.

„Tady přece nejde o to, zda proti vašim něco mám. Budeme přece žít spolu, nebo ne?”

„No jasně, že spolu…” Uchopil ji za ramena a přitiskl její záda na svou hrud’. Ale jeho oči, které se zamyšleně dívaly přes vodní hladinu směrem k panelákům Jižního Města, prozrazovaly, že odpověď nemyslí tak docela upřímně. Jeho představa o man

želství spočívala v tom, že do své rodiny přivede nevěstu, která se prostě stane dalším dítětem jeho rodičů.

Na svých rodičích lpěl upřímnou synovskou láskou. Pokud jde o vztah k matce, bylo to možná něco víc než láska, byla to až závislost.

„Holka, asi to nebudeš mít lehký,” usoudil Evin otec, když vykonal zdvořilostní návštěvu u Bohuslavových rodičů. „Ta jeho máma je… no, nebuduji pomlouvat, ale vsadím se, že jí neuděláš nic vhod. A on, to si pamatuj, bude stát vždycky na její straně.

Ale kdo chce kam…”

Přes otcovo varování se samozřejmě vzali. Kupodivu, potíže nedělala manželova matka, ale jeho otec. Aniž bychom se chtěli pouštět do nějakých freudovských spekulací, mohla tu hrát roli jistá žárlivost stárnoucího muže na syna, který začínal nový život s mladou a půvabnou ženou. Mohla tu hrát roli rozdílnost životních stylů, protože Bohuslav Sázavský starší nebyl hlavou rodiny ani náhodou a podvědomě po tom toužil.

Sociologové vědí, že i v hejnu slepic se vytváří hierarchie, kdy nejsilnější slepice při bitvě o zrní klove všechny ostatní a na konci stojí ubohá, vypelichaná slepice, která je beztrestně pronásledována všemi ostatními.

Vypadalo to tak, že starý Sázavský po příchodu snachy vycítil možnost vzpoury, možnost, že nevěsta jeho syna by si s ním mohla vyměnit místo a on by se dostal v hierarchii rodiny přece jen o něco výš.

Ačkoli Sázavská držela jinak svého muže velmi bezpečně pod pantoflem, ačkoli psychologii ani sociologii nikdy nestudovala, tuhle jeho snahu podvědomě podporovala.

Byla ovšem mazaná, do očí se snaše stavěla medově, ale v její rodině to byl tak jako tak cizí element, takže by snad strpěla, aby její muž také někomu velel.

Bohuslav Sázavský samozřejmě cítil, že něco nefunguje, ale byl naprosto nesamostatný, naprosto neschopný vzít v potaz názor druhého. Manželku pokládal v podstatě za velkou a drahou hračku, která má sloužit k jeho osobnímu potěšení. Matka jej v tomto nazírání ještě podporovala.

Pro náš příběh není nutné detailně popisovat hádky, jež postupně narůstaly navzdory společným dovoleným, které oba mladé lidi zase usmiřovaly. Avšak po návratu z dovolené v roce 1990, to už bylo Bohuslavovi devětadvacet a Evě dvacet tři, došlo ke scéně, která vyvrcholila osudovou větou:

9

„Odstěhuju se k tátovi!”

Vyřkla ji Eva a myslela ji vážně.

Nevybrala si možná vhodnou situaci, ale okamžik pro osudovou větu si málokdo předem vybírá. Přesto situace, v níž tato věta zazněla, je pro náš příběh důležitá.

Stalo se to na chalupě, a to na chalupě nikoli ledajaké. Bohuslavovi rodiče si koupili kdysi v šedesátých letech, kdy stavení v Krušných horách chátrala a dala se po

řídit skutečně za pár krejcarů, chalupu po německých vystěhovalcích. Na Mariánské.

Ano, na té Mariánské, o níž se právě tolik mluvilo v souvislosti s vězni totalitního režimu, kteří tady, v okolí Jáchymova, těžili uranovou rudu. Místo neblaze proslulé, ale po ukon

čení těžby v šedesátých letech byly tam chalupy lehce k mání. Byly to výstavné vilky spíš v městském stylu, s členitou střechou s mnoha arkýři, kryté eternitem, s ozdobným trámovím.

Když Bohuslav vyslechl, že Eva se s ním chce rozejít, postavil se do okénka v podkrovním arkýři jejich chalupy. Pod ním byla příkrá stráň, zvýšená ještě o kamenný taras, na kterém dům stál. Výška dobrých sedm osm metrů.

„Jestli odejdeš, skočím…” Nakročil do prázdna, které se ztrácelo v podkrušnohorském smogu.

Eva instinktivně tušila, že jde o planou výhrůžku, rozmazlenost a hysterii onoho typu, kterou projevuje malé dítě, když vříská a válí se po zemi před výlohou hračkář

ského obchodu, kde mu odmítli koupit hračku. Malé dítě však lze zpacifikovat plácnutím přes zadek. Ale jak uklidnit dospělého chlapa? K tomu, aby člověk řekl „tak skoč” a klidně odešel z pokoje, aby dal možnost tomu druhému z okna slézt, což ovšem současně znamená nedívat se, zda skutečně slézá, k tomu je zapotřebí víc síly, než Eva měla k dispozici. Takže řekla něco jiného: „Neblbni, slez… Já si to ještě rozmyslím.”

Že to byla chyba, měla pocítit velmi brzy.

Šikanování v rodině může mít mnohdy nenápadnou, ale o to rafinovanější podobu. Jde o gesta, náznaky, jde o to, že lidé za určitou dobu společného soužití navzájem znají své alergie a do citlivých míst bodají úmyslně.

Evina tchyně byla mistrem v přestavování nábytku. Pokud vám někdo při každé návštěvě přestěhuje skříňku a konferenční stolek s odůvodněním, že „je to přece náš dům, a takhle to vypadá úhledněji”, naštvete se, jakmile jen odsune židli od stolu, aby si sedl.

„Končím, jdu bydlet k tátovi. Jestli chceš, můžeš jít se mnou,” dala ultimátum Eva.

„Ale… co řekne maminka? Vždyť je to nevděk! Uvědomuješ si, co nám všechno koupila? Co nám obětovala?”

„A kdo se jí o to prosil?”

„Nebuď taková, zkus ji pochopit!”

„Já, pořád jenom já mám chápat! A co tvůj povedený tatínek? Rýpne si do mě, kde může. Copak to nevidíš?”

Poslední pokus o smír vydržel právě jen do Vánoc. U stromečku vypukla klasická hádka o to, zda a kdy mají navštívit rodiče nebo je pozvat k sobě.

„Ale já s nimi dneska nechci mluvit…,” namítala Eva zpočátku klidně.

„Nechápeš, že jsou svátky? Že je to moje rodina?”

„Já jsem snad tvoje rodina, ne?”

Dialog nabýval na síle i na hutnosti argumentů.

„Unavuješ mě,” skončila hádku v nejprudším Eva a začala uklízet papíry od dárků. „Je to možná blbej dárek pod stromeček, ale rozvedu se s tebou.”

Užasle na ni zíral, nalil si sklenici koňaku a posadil se do křesla: „To mi říkáš teď?”

„Jo, teď,” odvětila klidně. „Ale počkám, až dostaneš byt. Je mi jasný, že jako svobodnej bys neměl šanci.”

10

„To neuděláš!” vykřikl, vymrštil se z křesla a vyběhl do předsíně. Hrabal se chvíli ve věcech, uložených na dně skříně, pak se vrátil do pokoje a v ruce svíral nebezpečně vypadající pistoli.

„To je parabela,” řekl. „Devítka. Našel jsem ji na chalupě po Němcích. Jedna z nejkvalitnějších pistolí druhé světové války. Jestli hned neodvoláš ten rozvod, zastřelím se,” přiložil ústí hlavně ke spánku.

Eva už mohla vědět, že na to existuje jediná odpověď: „Samozřejmě, ale buď tak hodný a jdi do koupelny. Četla jsem někde, že rozstříknutý mozek má po výstřelu pozoruhodný akční rádius a toho koberce by byla škoda. Nehledě k tomu, že se mi nechce znovu uklízet…!”

Ale neřekla to. Řekla, že si to ještě rozmyslí.

„A půjdeš se mnou na oběd k našim?” vydíral dál, pistoli sice skloněnou, ale připravenou k výstřelu.

Přikývla. Tyhle scény nemají cenu.

Na novoročním obědě zcela klidně a promyšleně přednesla, že její rozhodnutí s Bohuslavem se rozvést je pevné a nezvratné. Formálně ovšem manželství nezruší, dokud Bohouš nedostane byt. Může bydlet v domku jejího otce, může bydlet doma, může bydlet kde chce.

„Ale mě tu dneska vidíte naposledy. Děkuji za oběd, byl vynikající, ale stál mě čtyři roky života. Sbohem…”

Vstala a odešla středem. Měla to udělat už dávno.

Její manžel kupodivu u rodičů nezůstal. Přišel za pár hodin domů, bylo z něj trochu cítit pivo, ale o incidentu nemluvil. Snažil se zůstat korektní, takže Eva jej vedle sebe snášela.

Leden roku 1991 byl poměrně mrazivý a vztahy mezi Bohoušem a Evou nebyly o mnoho vřelejší. Mluvili spolu jen o nejnutnějším. 7. února 1991 přišla Eva Sázavská domů kolem jedné hodiny odpoledne. Sníh na cestičce k domku byl umetený, usoudila, že manžel je zřejmě doma. Otec byl ještě určitě v práci.

Bylo ale zamčeno. Odemkla a v předsíni konala běžné, stále stejné úkony. Polo

žila tašku na lednici, sehnula se, aby si rozepla zip na kozačkách, přitom se jednou rukou opírala o botník. Přezula se do pantofli, pověsila kabát na ramínko a ramínko na věšák. Vzala tašku a šla do kuchyně. Tady začala ukládat věci. Běžný nákup, jaký nosí

vají ženy domů: mléko v krabici, nějaký sýr, olej, chleba…

Vtom uslyšela za sebou kroky.

„To jsi ty, Bohouši?” zeptala se, aniž se přestala věnovat práci.

Žádná odpověď. Zarazila se, cosi tu nehrálo.

Otočila se a strnula leknutím. Za ní stál muž v kápi, v jakémsi plátěném pytli s vystřiženými otvory pro oči. Přes něj si přetáhl ještě kapuci zelenkavého pracovního vaťáku. V pěsti nadité do kožené rukavice (kvůli otiskům, blesklo jí hlavou) držel láhev od šampaňského.

Aniž cokoli řekl, napřáhl ruku a švihl lahví. Uhnula, ale přesto ji láhev bolestivě zasáhla do ramene.

„Pane, prosím vás, vemte si co chcete, jen mi neubližujte! Prosím!” sepjala ruce v němém a bezmocném očekávání.

Ale neznámý lupič nereagoval. Ustupovala před ním do rohu, kryla si rukama hlavu, upadla na zem, plakala a drmolila neustále totéž: „Neubližujte mi, prosím… neubližujte mi, prosím…”

Útočník nepromluvil. Sáhl pod kuchyňskou výlevku, vytáhl prádelní šňůru (jak to, že o ní ví? napadlo ji) a svázal jí ruce za zády.

Přestala prosit a začala ječet na celé kolo.

Neznámý vylovil z kapsy vaťáku lepicí pásku a přelepil jí ústa. Bezmocně sebou zmítala. Muž přinesl z předsíně šálu a zavázal jí oči. Ještě se stačila všimnout čehosi

11

povědomého na jeho kalhotách a odrbaných keckách. Ty kalhoty odněkud zná… No jasně, vždyť je to…

Jazykem se jí podařilo uvolnit leukoplast, která naštěstí nepřilnula ke kůži zvlhlé pláčem, slinami i krví, protože od úderů do hlavy krvácela.

„Bohouši, neblbni, já se s tebou nerozvedu…!”

Muž vytáhl z kapsy žiletku a řízl ji do tváře a krku. Pak ji svázal do kozelce, pouta na rukou jí přivázal ke kotníkům.

„Nezabíjej mě,” šeptala. Slyšela, že odchází do předsíně. Zoufalým úsilím se jí podařilo vysmeknout nohy z pout, vstala, šála jí sklouzla z očí. Běžela do předsíně, ale odtud se už vracel on. Srazil ji pěstí pravé ruky. V levé něco nesl. Kanystr s benzinem!

Sehnul se k ní, pouta upevnil lépe, převrhl stolek a přivázal ji k jeho noze.

Pak kovově cvakl uzávěr kanystru a do nosu ji udeřil pronikavý zápach benzinu.

Poléval všechno kolem. Zastudilo ji, jak jí benzin pronikl na kůži. Nic neviděla, znovu jí přitáhl šálu kolem hlavy.

Pak cítila, jak s ní někam smýká, slyšela, jak se noha stolku, k němuž byla přivá

zána, s praskotem odlamuje. Vlekl ji do spíže, zavřel za ni dveře.

Posadila se, opřela se zády o polici. Už je pryč? Zaposlouchala se, v bytě bylo ticho. Prudce drcla do police za sebou a tiše se modlila, aby některá z prázdných lahví spadla blízko ní a rozbila se. Povedlo se. Nahmatala střep a sunula jej po zemi k poutům. Musí se uvolnit dřív, než začne hořet. Nechce umřít! A ještě tak strašně! Podařilo se, ruce má volné. Teď nohy!

Odhodila šálu a rozhlížela se po spíži. Zalomcovala klikou. Je zamčeno! Vzhlédla k malému okénku u stropu. Nic jiného jí nezbývá, musí tudy. Polic použila jako žebříku, vysoukala se ven a rozhlížela se, kudy dolů. Musí dosáhnout nohou na balkon, odtud už seskočí…

Běžela k sousedům, kteří měli telefon. Ti zůstali stát v údivu nad tím, jak vypadá.

Odstrčila je, vběhla do předsíně a třesoucí se rukou vytočila číslo 158.

„Prosím vás, přijeďte, manžel se zbláznil. Chtěl mě zabít, všechno polil benzinem…”

Linka 158 přijala stejné hlášení asi o deset patnáct minut později, a to od Bohuslava Sázavského: „Byli jsme s manželkou přepadeni, útočník měl masku, bodl mě do prsou, teče mi krev, prosím, zavolejte záchranku…”

Přivolaní policisté nejprve vyslechli Evu Sázavskou, která už se vzpamatovala z hrozného šoku. Vážnější zranění neměla, tržná rána na hlavě sice hodně krvácela, ale šití nevyžadovala.

„Byl to manžel,” řekla rozechvělým hlasem. „Udělal to kvůli tomu, že se s ním chci rozvést.”

Bohuslav Sázavský byl v bezvědomí, ale bodné rány v pravé části hrudníku a ve stehně nebyly příliš hluboké.

„Docela klidně si to mohl udělat sám,” konstatoval ošetřující lékař.

V popelnicích kolem byly nalezeny kalhoty a tenisky se stopami benzinu, našla se i žiletka od krve, kterou později laboratoř určí jako krev Evy Sázavské.

„Chtěl jsem zabít ji a potom sebe, chtěl jsem, aby předtím trpěla, jako já trpím, když ona se se mnou chce rozvést,” doznal svůj čin Bohuslav Sázavský.

Později už své doznání strukturoval jemněji: „Chtěl jsem jí imponovat. Věděl jsem, že ve mně vidí bačkoru, který se jí nedokáže zastat, který se jen drží máminých sukní, chtěl jsem ji přesvědčit, že něco dokážu.

Proto jsem vymyslel to přepadení. Myslel jsem i na jiné věci, jako zachránit ji z hořícího domu nebo tak, ale to přepadem se mi zdálo nejsnáze uskutečnitelné. Myslel jsem nejdřív na nějakého kamaráda, ale bál jsem se, že by to vykecal a nebyl by přesvědčivý… Neuhodil by ji doopravdy, a já… měl jsem a mám na ni vztek, i když ji mám rád.

12

Tak jsem si ušil tu masku a počkal si na ni u schodů na půdu. Věřil jsem, že mě nepozná, já ji odvleču do spíže, a pak ji jako zachráním a všechno bude zase dobré…”

Městský prokurátor vzal v úvahu všechny výpovědi a všechny okolnosti činu a obžaloval Bohuslava Sázavského z pokusu vraždy. Podle obžaloby jeho jednání bezprostředně směřovalo k usmrcení oběti a jen náhoda a její vůle takovému následku zabránily.

Městský soud vyšel z jiného hodnocení okolností.

Jednání obžalovaného se vyznačovalo jistou sociální a sexuální nedospělostí, jak o tom svědčily naprosto průhledné demonstrační pokusy o sebevraždu. V tomto téměř pubertálním duchu se neslo i jednání, z něhož je obžalován.

Kdyby chtěl svou ženu skutečně usmrtit, měl k tomu dost času i dost nástrojů.

Například láhev od šampaňského, bezpochyby i žiletku, kterou jen řezal, ale neproťal tepnu.

O pokus vraždy tedy nejde. Na druhé straně nejde o jednání bezvýznamné.

Trestní zákon považuje za těžkou újmu na zdraví také mučivé útrapy. Řezání žiletkou, ale především polévání benzinem ve chvíli, kdy oběť bezmocně ležela svázána do kozelce a musela vědět, že nemá šanci uniknout smrtícímu ohni, jí muselo způsobit takové psychické strádání, že už samo o sobě je toto jednání těžkou újmou na zdraví, nehledě k dalšímu surovému zacházení.

Konečný verdikt tedy zněl vina podle § 222 odst. 1 tr. zák., kromě toho za ně

meckou vojenskou pistoli i nedovolené ozbrojování podle § 185 tr. zák. Trest dva roky nepodmíněně.

Nejvyšší soud České republiky rozsudek městského soudu potvrdil.

Milování po koupeli

Tento příběh vypovídá mnohé o dnešních časech. K vraždě došlo o prvním lednovém víkendu v roce 1992, přesněji v noci z pátku na sobotu.

Vrah se přiznal hned 4. ledna a vzápětí ukázal místo, kam ukryl svou oběť. Ta však byla nalezena až po třech dnech. Novináři po celou tu dobu postávali poblíž a čekali s připravenými fotoaparáty a videokamerami, až žabí muži skončí svůj úkol.

Tři dny trvalo hledání. Vrah si vybral místo na dolním toku Vltavy, těsně před soutokem u Mělníka.

Řečiště je tu hluboké a proud prudký. Voda syčela ve zmrazcích u břehů, byla tmavá, studená a kalná. Novináři se střídali a odcházeli občas do hospody na grog nebo na čaj, choulili se do svých péřových bund se zdviženými límci a vůbec, ale vůbec nezáviděli potápěčům v neoprénových oblecích, kteří prohledávali říční dno. Muži na člunech, kteří je jistili, si také užívali zimy a ledového větru, ale patřilo to k jejich povolá

ní stejně jako k povolání novinářů na břehu.

7. ledna 1992 se zevlouni na břehu konečně dočkali. Z vody se vynořil potápěč, zachytil se okraje člunu a cosi vzrušeně vykládal. Z komínku říčního remorkéru, vybaveného jeřábem, se zakouřilo, motor zvýšil obrátky, za chvíli zarachotil kotevní vrátek.

Další člun dovezl ještě jedno jistící lano na břeh, kde jej muži uvázali kolem kmenu statné olše.

Za pár minut se vynořil favorit, vcelku zánovní, nepříliš poškozený. Voda z něj crčela přesně tak, jak to známe z filmů o mafiánských vraždách, drala se škvírami po obvodu dveří.

Novináři fotografovali jako zběsilí, i když odpolední šero a nízká oblačnost přecházející v mlhu či permanentní zimní smog v okolí Kralup nedávaly šanci na příliš povedené záběry.

Komínek remorkéru znovu zabafal a favorit visící nad hladinou se sunul ke břehu.

13

Od místa, kde začalo hledání, tam, kde byly nalezeny stopy pneumatik končící v řece, bylo k místu nálezu dobrých padesát metrů. Tak daleko za pouhopouhé tři dny dokázal posunout proud poměrně těžký osobní automobil.

Konečně je auto na břehu. Tady už nepobíhají novináři, přednost má policejní fotograf, který postupně fotografuje nejprve celé auto, pak detaily, odřeniny laku, utržený nárazník. Utrhl se až na dně? Na tom konečně tolik nezáleží.

Pak se otvírají dvířka. Detailní fotografie klíčku zapalování. Muž v uniformě na pokyn vyšetřovatele klíček vytahuje a odemyká kufr. V protokolu a později v popiscích pod fotografickou dokumentací lze najít správný výraz úřední češtiny zavazadlový prostor.

Pod nadzdviženým víkem se objevuje mrtvola mladé ženy. Je oblečena ve světlých teplákách, silných ponožkách, natěsnána do plechového prostoru jako do prazvláštní rakve. Lékař, který byl přivolán už v okamžiku, kdy auto bylo pod hladinou nalezeno, může konstatovat, že nezemřela utopením.

Ještě než je mrtvá z auta vyproštěna, je novinářům dovoleno udělat si snímky.

Jen některé deníky se odváží takový snímek otisknout, téměř všechny však událost komentují. Zvlášť proto, že vrah je znám, byl zatčen vlastně dřív, než se našla jeho oběť, Zdena Toufarová, matka jeho dvou malých dětí.

A všechno přitom začalo zdánlivě tak nevinně.

Vladimír Toufar se oženil ve věku mírně nad obvyklým průměrem. Bylo mu šestadvacet, ale chtěl před svatbou dokončit rodinný domek. To se mu podařilo. Byl stavař, většinu věcí si na něm dělal sám. A před svatbou jej chtěl mít hotový ani ne snad proto, že by pomýšlel na komplikace, které by mohly při společném dokončování domku vzniknout, kdyby se jednou rozváděl, ale protože ze svého okolí znal případy, kdy k rozvodu přispěla právě novostavba.

„Když se ožením, chci, aby rodina trochu žila. Ne abych se celý dny mořil na stavbě, žena mě neviděla… Podívejte se na Kučeru,” vykládal kamarádům v hospodě.

„Taky stavěl barák, trávil tam večery, trávil tam víkendy, doma si žádnej výkon neodvá

děl, když přišel sedřenej ze stavby, až si ta jeho našla jinýho… Tohle já nemám zapotřebí.”

Kamarádi si jej trochu dobírali, jak má všechno dopředu spočítané, ale jeho nastávající to pokládala za rozumné. Za rozumné tehdy pokládala vůbec všecko, co Vladimír řekl nebo udělal. Inu, zamilovanost…

To se psal rok 1988. Oba mladí lidé nepřemýšleli o politice. Netušili, že režim, v němž žijí, dožívá, neslyšeli, že v jeho prohnilém trámoví praská. A i kdyby slyšeli, bylo by jim to lhostejné. Měli se rádi, rodiče pěstovali zeleninu v takovém množství, že ji mohli prodávat, což jim umožňovalo mladé manželství podporovat…

Brali se v červnu 1988. Nemuseli, ale termín měli dohodnutý. Je příjemné počasí, není ještě veliké horko a hostina může být na zahradě. I s opékáním naloženého masa, s naraženým sudem piva a spoustou koláčů, tak jak venkovská svatba má vypadat.

Kateřina se narodila až v dubnu 1989, v červnu 1990 se narodila Eliška. Zdena samozřejmě byla na mateřské dovolené, Vladimír pořád pracoval jako stavař v chemič

ce.

Sametová revoluce se proháněla kolem nich a snad se jich ani netýkala. Byli pří

liš mladí, než aby se zapletli s minulým režimem, a pokud se někoho z širší rodiny dotkl samet nějak nešetrně, věděli, že jejich rod, zocelený zápasy s feudalismem, kapitalismem a přeživší i boj proti kulakům, se s tím nějak vyrovná. Řekli byste až nudná idylka.

Kdyby ovšem v roce 1991 nezačal Vladimír podnikat. Založil si stavební firmu, protože stavebnictví, zejména to drobné, prožívalo konjunkturu. Kdekdo potřeboval rekonstruovat nebo adaptovat krám, dílnu, kancelář… Kdo měl trochu obchodního ducha

14

a nějakou tu nemovitost, už plánoval, jak z podkroví nadělá pokojíky a z baráčku penzion.

Velké stavební firmy měly problémy, na velké investice nikdo neměl a byty se přestaly stavět úplně, však on to trh nějak srovná, ale malé firmy, to byla jiná píseň.

Vladimír a jeho společník neměli o zakázky nouzi a předsevzetí, přijatá před svatbou, vzala za své.

Vladimír se začal vracet domů stále později a pokaždé v jinou dobu.

„To jinak nejde,” vysvětloval ženě. „Když chci zakázku, musím třeba v kanceláři počkat, až bude mít zákazník čas. Nebo za ním dojet, nebo s ním jít na večeři… Snad se nám to vyplácí, ne?” objal svou ženu kolem ramenou.

„Vyplácí… vyplácí…,” zaváhala. „Děti tě skoro neznají a já? Nebýt sobot a nedělí, a to ještě ne vždycky, ani bych nevěděla, že jsem vdaná…” Narážela na to, že vinou Vladimírova podnikání utrpěl jejich intimní život.

„Anebo máš nějakou ženskou?” podívala se na něj zkoumavě.

„Prosím tě, jak jsi na to přišla? Když na to nemám čas ani doma, jak bych ho asi našel jinde? Na takové věci prostě nemám kdy. Já vím, že je to trochu… že s tebou bych měl být častěji, ale vezmi si, že se rozjíždíme… Za pár měsíců, za půl roku, za rok… to bude lepší,” uklidňoval ženu a hlavou mu bleskla vzpomínka na to, že dvakrát využil toho, že mladá a poměrně hezká ekonomka, kterou do firmy přijali, dělala přes čas a zůstali v kanceláři sami dva… Ale nepovažoval to za nevěru, šlo prostě jen o osvěžení při úmorné práci nad účetní uzávěrkou.

Mohla Zdena něco tušit? Určitě ne, nikdy a před nikým o tom nemluvil a Monika také ne, určitě ne, vždyť má před svatbou… Ale ženy prý mají talent takové věci vycítit.

Třeba postřehla nepatrný závan jejího parfému, který na něm ulpěl… Trochu znejistěl.

„Podívej, za chvíli jsou Vánoce, uděláme si pěkný svátky, uvidíš, že… fakt se budu snažit,” přivinul se k ní a lehce ji políbil na tvář. Otočila se a přimkla se k němu celým tělem. Cítil, jak mu její pánev vychází vstříc, a zaznamenal tlak ve slabinách. Postřehla jeho vzrušení, lehce jej pohladila a chraptivě zašeptala: „Tak dneska večer přijď dřív, jo?”

Přišel sice pozdě, jako obvykle, ale čekala na něj v ložnici a milovali se dlouho a vášnivě.

O vánočních svátcích se ukázal, dary pod stromečkem byly neobyčejně štědré.

„Ty ale musíš mít špatný svědomí,” neodpustila si Zdena kápnout trochu žárlivé žluči do idylky u stromečku, ale tento mráček se brzy rozplynul.

V pátek po Novém roce se dohodli, že starší dceru dají k babičce, Elišce bylo teprve půldruhého roku, ta chodí brzy spát, a udělají si pěkný večer.

Vladimír odvezl Kateřinku k dědečkovi, vykoupal Elišku, Zdena ji nakrmila, on ji uložil k spánku a Zdena se mezitím šla rovněž vykoupat.

„Nepůjdeš mi umýt záda?” volala na něj z koupelny.

„Rád,” odvětil a naklonil se nad útlá záda své ženy. Masáž žínkou prováděl svě

domitě a cílevědomě, odshora dolů, ze strany na stranu, promnul šálové svaly a ruce se mu svezly dopředu a oči pozorovaly, jak maliny jejích bradavek nabíhají a tvrdnou.

„To stačí,” zasmála se a postavila se ve vaně. Zálibně se na ni díval. Dva porody její postavě nijak neublížily.

Zvedla paže, aby si omotala ručník kolem mokrých vlasů. Využil toho, sklonil se k hrotům jejích trčících ňader a jazykem laskal veliké dvorce jejích bradavek.

„Krásně voníš,” zamumlal, a když nakročila z vany, vzal ji do náruče a nedbaje mokré stružky, která za nimi zůstávala, nesl ji do ložnice.

Oba se ocitli ve stavu beztíže, aniž by dokázali odhadnout, jak dlouho to trvalo, potom leželi vedle sebe a zrychlený dech se pomalu uklidňoval.

„Díky…,” řekl Vladimír do ticha. „Bylo to hezké…”

15

„Ano,” otočila se k němu a zlehka jej políbila na tvář. „Umíš to… Myslím, že to umíš lip, než když jsme se poznali. Kde ses přiučoval?”

„Ale no tak,” řekl, aniž se na ni podíval. „Nekaž to…”

„Ne, já to chci vědět,” obrátila se prudce a přehodila mu nohu přes boky. „Tak řekni mi to. Přiznej se! Ty máš ženskou!”

To už na něm seděla obkročmo a nakláněla se nad něj.

„Řekni! Řekni!”

Naléhavost se zvyšovala, hlas z předení spokojené, pomilované kočky přešel ve vřeštění. Navíc každé „Řekni!” bylo provázeno políčkem do tváře, stále silnějším, nakonec bušila pěstmi a dlaněmi do hrudi a nehty mu drásala pokožku.

„Nech toho!” řekl ostře v náhlém záchvatu vzteku. Ženské všechno zkazí.

Vždyť… nic nebylo. Nic nebylo, protože to nic neznamenalo, tak proč žárlí? Ucítil bolest, jak zpod jejího nehtu vytryskla krůpěj jeho krve.

Ručník, který si v koupelně uvázala kolem hlavy jako turban, se jí svezl na ramena. Mohl jí podržet ruce, mohl ji odstrčit, ale z náhlého popudu uchopil oba konce froťá

ku, zkřížil je pod krkem a začal utahovat.

Kočkování, laškování a škádlení teď najednou přecházelo v zápas.

Snažila se uvolnit, ale Vladimír byl příliš silný. Sáhla pravou rukou za sebe, natolik byla při vědomí, a uchopila jeho úd. Nešlo o mazleni, teď najednou šlo o to, kdo komu způsobí větší bolest. Vzala do hrsti celé moudí a stiskla, nehty zaryla ke kořeni šourku.

Zavyl a pustil ručník. Bolest v jeho slabinách nepolevovala.

„Tak ty tak!” zasyčel a jeho palce se jí zaryly pod spodní čelist. Nevěděl, kdy stisk povolil, jeho ruce svírala jakási křeč.

Bezvládně se sesunula vedle postele.

Vladimír, stále ještě bez sebe vzteky, zklamáním a bolestí, odešel do koupelny.

V zrcadle si prohlížel škrábance na hrudi. Ohnul se a viděl i zarudlé stopy nehtů kolem ohanbí.

Osprchoval se, vzal tampon a přetřel jizvy po zápase kolínskou. Zašklebil se, jak to pálilo. Pak se vrátil do ložnice.

Jeho žena stále ještě ležela nahá na koberci vedle postele. Sklonil se k ní, hmatal tep, ale bez výsledku. Přinesl si zrcátko a přikládal je k listům, pleskal ji po tváři.

Marně. Ležela tichá a nehybná, modré podlitiny na krku svědčily o tom, co bylo příčinou její smrti. Asi čtvrt hodiny seděl nehybně vedle ní, neschopen myšlenky. Pak se vzpamatoval a začal horečně jednat.

Rozsvítil velké světlo na stropě a prohlížel si postel. Na povlacích i na prostěradle byla krev. Svlékl přikrývky a cíchy natlačil do koše na prádlo v koupelně. Strhl prostěradlo a běžel s ním do sklepa, kde otevřel dvířka kotle ústředního topení. Uhlí, které tam zvečera nasypal, ještě žhnulo. Dal na ně pár polínek, počkal, až dřevo začaly olizovat plameny, a pak na ně nacpal prostěradlo.

Mrtvolu své ženy oblékl do tepláků a ponožek, se spodním prádlem se nenamá

hal, a snesl ji do garáže. Naložil ji do zavazadlového prostoru favorita a ujížděl k Vltavě.

Jel k místu, kde měl zaparkovanou firemní multikáru.

Břeh Vltavy znal dobře, našel místo, z něhož mohlo auto snadno sjet až do proudu. Najel předními koly těsně k vodě, zatáhl ruční brzdu, zařadil neutrál, vystoupil a naklonil se do vozu. Uvolnil ruční brzdu, zabouchl dvířka a byl připraven postrčit auto, kdyby nechtělo sjet samospádem. Ale nebylo to třeba. Vůz se pomalu sunul z prudce se svažujícího břehu, voda tiše olízla jeho předek a pomalu začala pohlcovat svoji kořist.

Byla tma, takže jen slyšel, jak unikají bubliny vzduchu.

Multikárou se vrátil domů, v koupelně si namydlil tvář, oholil se a úmyslně na žiletku přitlačil. Řezná ranka na tváři krvácela dostatečně.

16

Poté zatelefonoval švagrové, že Zdena jela kolem osmé pro Kateřinu a dosud se nevrátila. Nemohl prý volat dřív, protože mu nefungoval telefon. Ať zatelefonuje rodi

čům, on se pojede po Zdeně podívat.

„Zrovna jsem se holil, trochu jsem se pořezal, teče mi krev… Tak já jedu, ahoj…”

Švagrové se rozhovor zdál zmatený. Proč mi vykládá, že se holil?

Zavolala rodičům a zjistila, že Kateřina je u nich, je v pořádku a spí. O Zdeně nevědí, neměla prý přijet, vnučka tam měla zůstat až do neděle…

„To je divné, přijeď k Vláďovi,” požádala Jana otce a sama se také vydala za švagrem.

Ten jezdil multikárou po nočním městě i okolí a choval se dost zmateně. Navštívil i další příbuzné, které vyburcoval ze spaní, zablikal na motohlídku policie a zmateně na ně naléhal, aby mu pomohli pátrat po ženě. Kolem druhé ráno znovu volal švagrové, že se Zdena nevrátila a on že ještě musí povlíknout cejchy.

Taková řeč v okamžiku, kdy se mu ztratila manželka, se zdála švagrové krajně podivná. Znovu jela k Toufarovým.

„Jeď na policii,” naléhala na švagra. „Určitě se jí něco stalo…”

Po jistém zdráhání svolil. Švagrová prohledala celý dům, našla krev na povlacích v koši v koupelně, našla zakrvácený ručník. To už tušila, že se její sestře něco přihodilo.

Bylo ke čtvrté ráno. Stála nad telefonem a hryzla si rty. Má se svěřit policii?

Nakonec volila kompromis. Zavolá svému bývalému muži. Nerozešli se úplně ve zlém, vlastně jen proto, že chodil domů příliš pozdě a jí se zdálo, že je cítit jinými ženskými, že jí vadila pistole, kterou si připínal pod civilní sako, že se bála…

„Pavle, nezlob se, že tě budím. Ale Zdeně se asi něco stalo. Já… nevím, co mám dělat. Jestli tam nikoho nemáš, budu ráda, když přijedeš…”

Kapitán Ovsík přijel. Kriminalistický čich mu napověděl, že jeho bývalá žena má pravdu.

„Kde je?” zeptal se a mínil Vladimíra.

„Na oddělení… Šel to oznámit.”

Po příjezdu kapitána Ovsíka, který začal mluvit o krvi na ložním prádle, se Vladimír Toufar přiznal. Ještě před rozedněním ukázal místo, kde spustil automobil do tekoucího proudu.

Později, při vyšetřování i před soudem, se snažil Vladimír Toufar od původního doznání couvnout. Vymýšlel si historky o přepadení neznámými muži, kteří jeho ženu usmrtili, naložili mu ji do auta a donutili jej auto spustit do řeky…

Všechny důkazy však potvrzovaly jeho původní, úplné a kajícné doznání po činu.

Psychiatři neshledali nic, co by snižovalo jeho trestní odpovědnost. Konstatovali zvýšenou impulsivnost, která jistě přispěla k tomu, že se obžalovaný v žárliveckém konfliktu s manželkou neovládl.

Na základě toho krajský soud uložil za vraždu trest odnětí svobody na 11 let s výkonem ve druhé nápravné skupině.

Vrchní soud v Praze rozsudek v listopadu 1993 jako správný v celém rozsahu potvrdil.

Desáté výročí svatby

Věk mezi pětatřicítkou a čtyřicítkou je pro muže kritický, aspoň co se jejich man

želské věrnosti týče. Ne že by před touto „pětiletkou” nebo po ní byli věrnější, ale nepociťují tak intenzivní potřebu se rozvádět.

Náš příběh začíná v době, kdy Ivanu Vrabcovi bylo sedmatřicet. Psal se rok 1982.

17

Ivan Vrabec byl střelmistrem v karvinském revíru, vydělával tedy slušné peníze, byl vysoký, štíhlý, černovlasý a modrooký, ženám se líbil a jeho žena si ho brala právě proto.

Do jaké míry se trápila jeho nevěrami, těžko říci. Pravděpodobně o nich věděla, i když se Ivan snažil být, pokud lze v této souvislosti takového slova použít, v co největší míře ohleduplný. Tím nemíníme nic jiného, než že se snažil své nevěry pokud možno tajit. Svou ženu si bral docela jistě z lásky.

Ale věk mezi pětatřicítkou a čtyřicítkou je i věkem, kdy muži touží po dítěti. Nejde o touhu, která by se projevovala tak dramaticky jako u bezdětných žen. Nenahlížejí do kočárků, nenakupují jaksi do zásoby dětské oblečení… Ne, tahle touha souvisí s jakýmsi vyhraněnějším mužským strachem ze smrti, mít dítě znamená pojistku, že něco z člověka přežívá.

A Zdena bohužel děti mít nemohla. Nehádali se kvůli tomu. Podstoupili oba všemožná vyšetření, jezdívala do Františkových Lázní, ale oba věděli, že neplodnost je na její straně.

Někdy v polovině jedenaosmdesátého se v jejich bytě objevila závada na stoupačce.

„Spravím to sám,” kasal se Ivan, když pozoroval mokvající skvrnu v rohu koupelny.

„Prosím tě, nevytahuj se. Bude třeba sekat zeď a zavřít vodu v celým baráku. A družstvu snad platíme dost velké peníze na to, aby takovou závadu opravili. Zítra máš noční, skočíš na družstvo, aby sem někdo přišel,” rozhodla jeho žena.

Ivan Vrabec šel na družstvo nerad. Patřil k těm mužům, kteří si klidně navléknou dýchací přístroj a nechají se spustit do hlubiny, kde riskují život pro záchranu kamarádů, ale v okamžiku, kdy mají vstoupit na jakýkoliv úřad, stojí s pokrčeným ukazováčkem přede dveřmi a bojí se zaklepat.

Dveře se naštěstí otevřely samy, a to dosti prudce, takže jen tak tak stačil usko

čit, ale nemohl zabránit srážce s úřednicí, která vycházela ven.

„Nemůžete dávat pozor, člověče?” osopila se na něj jaksi z moci úřední a Ivan se pokorně omluvil. Přitom si všiml, že dívka, která mu skoro skončila v náručí, je pozoruhodně krásná.

Ukázalo se, že jako referentka má na starosti právě jejich blok domů a že dnes už se do kanceláře nevrátí, takže Ivan bude muset přijít znovu.

„To jste zase vy?” přivítala ho úsměvem a on pocítil trochu dětinský záchvěv radosti, že si ho pamatuje. Něco takového se mu nestalo od učednických let, kdy vzletně řečeno „každý den kolem procházela láska”. Na lásku Ivan nepomyslel, aspoň ne hned.

Myslel spíš na zajímavý flirt.

S Alenou Snášelovou se pak scházel i poté, co stoupačka v bytě byla dávno opravená, a na setkání se nejen těšil, ale také pečlivě připravoval. Zatímco žena před schůzkou přemýšlí, co si oblékne, muž přemýšlí, co řekne. A Ivan byl vtipný a okouzlují

cí. Samozřejmě věděl, co na ženy působí, a zopakoval některé dříve osvědčené postupy.

Alena Snášelová patřila k těm mladým dívkám bylo jí v té době jedenadvacet

kterým neimponují mládenci stejně staří nebo jen o málo starší. Na to byla skutečně pří

liš krásná, a ti mladí kohoutci si čechrali peří příliš očividně.

Ivan si samozřejmě čechral peří také, ale uměřeně. Využíval převahy věku, vodil ji do prostředí, kde se díky střelmistrovskému platu mohl chovat náležitě sebejistě.

Jejich schůzky samozřejmě směřovaly do postele, ale Ivan věděl, že se mu vyplatí trpělivost. Nenaléhal a tím víc jí imponoval.

„Miluji tě,” řekla mu, když spolu leželi na úzké válendě jejího podkrovního pokojí

ku. „Chtěla bych s tebou mít dítě…”

18

„Já taky,” odpověděl a otočil se k ní. Poznal, že jako milenka je poněkud nezku

šená, ale talentovaná. Náhle si uvědomil, že má naději vytrhnout se ze stereotypu, do kterého s blížící se čtyřicítkou pomalu zapadal.

„Vezmeš si mě?” zeptala se pak tiše.

„Jsem o patnáct let starší,” namítl chraptivě a doufal, že mu tuhle námitku bude vyvracet.

„No a?” Špičkou jazyka se sunula po jeho prsou a břiše stále níž a on cítil, jak se mu do slabin žene krev.

„Na potenci to zatím znát není,” kousla jej lehce do kořene penisu a pak zmlkla.

„Když máš něco v ústech, nemluv, to mi říkala maminka,” sdělila mu potom se spokojeným úsměvem.

Ivan věděl, že se musí rozvést. Že bez Aleny nemůže žít.

„Budeš mít problémy,” suše poznamenala jeho matka, když jí jedním dechem oznámil, že se rozvádí, že se bude ženit a že jeho nastávající je o patnáct let mladší.

„Teď to ještě půjde, ale až ti potáhne padesátka, začneš žárlit. Budeš fotrovatět a ona bude v nejlepších letech,” prorokovala. Ale na svatbu přišla a s hezoučkou a neuvěřitelně mladě vypadající nevěstou se spřátelily.

Pak se narodil Jakoubek a otec, téměř o generaci starší než otcové, kteří vozili v parku Jakoubkovy vrstevníky, se nadýmal pýchou. Matčino proroctví se zdálo být zapomenuté.

Ivan se mladou ženou pyšnil, byl rád, když s ní šel po ulici a lidé se za nimi otá

čeli, rád s ní jezdil na dovolenou do podnikových středisek, kde mu kolegové jen tiše záviděli.

Zdálo se, že i Alena je šťastná.

Není třeba nudit čtenáře popisem šťastných deseti let. Můžeme pominout drobné rozmíšky, občasné stíny, můžeme se přenést na konec roku 1989.

Alena pracovala stále na tomtéž pracovišti. Stále přicházela do styku s mnoha lidmi, stále to byla krásná žena, i když překročila třicítku.

Historické události, které jsme tak lehkovážně pominuli, její život přece jen čímsi poznamenaly.

Už v prosinci 1989 přinesl předseda bytového družstva do kanceláře láhev slivovice a se slovy: „Hanba bejt střízlivěj v takovou dobu,” ji otevřel.

Nedělejme si iluze, předseda byl stará struktura, tak jako velká část této společ

nosti, a měl sklon historický převrat nikoli vítat, ale litovat sebe i svůj zdánlivě marně prožitý život.

„Trůny se kácejí, komunisti jdou do prdele, no prosím, ale družstevníci taky. Krá

líkárny, králíkámy,” máchl rukou kolem sebe, „ale kde budou ti lidi bydlet, he? Ale co, oni nám kapitalisti ukážou. Pijme, dokud je!”

Připili si s ním a pak pili téměř každý den. Nikdo nevěděl, kdo jejich družstvo spolkne jako celek, proto kdo jen trochu mohl, rozkrádal je po částech.

Alena Vrabcova nechtěla trhat partu. Všech těchto mejdanů, tak hojných a tak typických pro tento národ v dobách popřevratových, se zúčastňovala dobrovolné a ráda.

Tím spíš, že ji několikrát doprovázel domů o dva roky mladší spolupracovník Petr. Rozvedený po relativně krátkém manželství.

„Jsi krásná,” říkal jí a horce jí tiskl ruku. Bylo to něco, co se po deseti letech manželství vytratilo, byla to pro ni připomínka romantické minulosti.

Jenže Petr po rozvodu bydlel v garsonce a ona už nemohla doufat, že by jako pracovnice družstva získala v případě rozvodu byt tak snadno a tak levně, jako to šlo před deseti lety. A rozvod?

Ivan pořád slušně vydělával, byl tu Jakoubek… Jistě by ho do výchovy dostala a výživné by asi vyvážilo dvoje alimenty, které ze svého relativně skromného příjmu musel platit Petr. Ale jak by se Jakoubek s Petrem srovnával?

19

Ivan byl na horší straně čtyřicítky. Sexuální apetence mužů po dvacítce pozvolna klesá, praví odborné publikace, a oněch patnáct let rozdílu mezi Ivanem a Petrem, navíc podepřených Petrovou relativně dlouhou sexuální abstinencí a kouzlem novosti při vzájemném poznávání, udělalo své.

Alena začala odcházet do ložnice buď nápadně dřív, s odůvodněním, že ji bolí hlava a musí si lehnout, nebo naopak čekala, až Ivan usne. Pokud jde o ranní sex, pěstuje se v zaměstnaneckých domácnostech méně, než se obecně soudí, snad kromě sobot a nedělí, což stejně neplatí při směnném provozu. A Ivan byl, jak víme, střelmistrem na šachtě.

Ivan začal žárlit. Začal se pozorovat, hlídat svou váhu, své váčky pod očima, pojednou si připadal starý. Ale začal také hlídat svou ženu.

Rozvod visel ve vzduchu.

„Prosím tě, co blbneš, Petra máš ráda, ten tvůj je o dvacet let starší…”

„O patnáct,” opravila Alena mechanicky svou nejlepší přítelkyni, když si daly v cukrárně kávu a pár zákusků, aby probraly celou situaci.

„Ale to je jedno,” mávla kamarádka netrpělivě rukou. „Prosím tě, co budeš mít ze života za deset, za patnáct let? Bude dědek a ty budeš ještě dost mladá, ale už dávno po záruce. Teď máš šanci vzít si chlapa, kterej tě chce a kterej za to stojí. Taky by se mi líbil…”

„No dovol,” ohradila se Alena, „to snad…”

„Ale to víš že ne,” olízla Věra se zasněně mlsným výrazem lžičku a pak se rozesmála. „Tak vidíš, jak na něm visíš! Žárlíš, jen se o něm zmíním. Ženský po něm pů

jdou, s tím musíš počítat.”

„Já s tím počítám. Ale co mi zbyde? Byt je podnikovej, na něho, vyměnil ho, než jsme se vzali. Chalupu zdědil po babičce, ta je taky jeho… Už zase nejsem tak mladá, abych šla někam na svobodárku…”

„Jsi blbá,” poklepala Věra lžičkou o dno šálku. „S dítětem tě na svobodárku nedají. A pak, můžeš to přece narafičit tak, že ti zůstane všechno…”

Naklonila se přes stolek a ztišila hlas. Jen pozorný posluchač by zaslechl jedovaté slovo znásilnění.

K Alenině cti je třeba říci, že se radou své kamarádky o fingovaném znásilnění neřídila ihned. Stále byla na pochybách a stále častěji se utíkala k láhvi. V zaměstnání i doma.

To jen prohlubovalo Ivanovu podezíravost.

Láhve s alkoholem nacházel na nejneočekávanějších místech v peřiňáku, ve spíži za moukou, mezi saponáty v koupelnové skříňce…

Na lahvích, které našel, si dělal tužkou čárky. Ani nemusel, jejich obsah mizel ve stylu matematické diskrétnosti, to jest vždy skokem, ale bez ustání.

Teď už byly hádky otevřené.

„Jen se neboj, jednou tě praští, to vydržíš,” dodávala jí odvahy kamarádka. „Jen budeš mít modřinu, poběžíš na policajty, k doktorovi a rozvod máš v kapse…”

Ivan cítil, že svět, v němž žil, se rozpadá. Manželství, kterému dal deset nejlep

ších let svého života, leželo v troskách.

Nepřipouštěl si slova své matky, že s něčím takovým mohl a měl počítat předem.

Reagoval po svém.

„Prosím tě, nech toho pití! Denně chodíš z práce nalíznutá, denně najdu nějakou načatou flašku doma…,” zapřísahal Alenu.

„Co je ti do toho? Piju za svý!” odsekávala.

Netušil, že čelí zlomyslnému a rafinovanému plánu.

Když to nešlo po dobrém, půjde to po zlém: „Jestli nepřestaneš chlastat, zabiju tě!” napřáhl na ni v zoufalství ruku.

20

„No jen uhoď, uhoď! Jen si bouchni do ženský, hrdino. Na co myslíš, že čekám?

Na důvod k rozvodu!” provokovala.

Nevydržel to a udeřil. Jen jednou, ale pádnou pěstí. Monokl na oku byl dostateč

ným důkazem.

„A to ještě vyhrožoval, že mě zabije. Měl v ruce nůž,” vymýšlela si Alena Vrabcova na policii.

Bylo zahájeno trestní stíhání pro nebezpečné vyhrožování, přesně pro „násilí proti skupině obyvatelů a jednotlivci”.

Zkusil to znovu po dobrém: „Já vím, že máš nějakého chlapa. Já nechci znát podrobnosti, já… ti to odpustím. Já vím, že mám taky chyby, pojď, půjdeme do poradny, dáme to zase nějak dohromady…”

„Ty mi nemáš co odpouštět. A do poradny nepůjdu. Návrh na rozvod už jsem totiž podala, takže by to nemělo cenu…,” posmívala se.

„Já tě zabiju!” zařval. „Já ti uříznu hlavu, já ti rozpárám břicho, já…” Skočil ke kuchyňské lince a vytáhl nůž.

„Jen pojď,” provokovala, „na to čekám, rozvod půjde rychleji…”

Položil nůž, šel ke skříňce v obýváku a do pivní sklenice si nalil pořádnou dávku rumu. Na Ostravsku byl chlast vždycky lékem na bolavou duši.

Nekomentovala to, měla ho, kde ho potřebovala mít.

„Teď ještě to znásilnění,” blesklo jí hlavou, ale nahlas řekla: „Jdu se vykoupat!”

Rozehřátá z koupelny, župan na nahém těle, dala se do žehlení. Jako by ani žádná hádka nebyla, jako by nebyl podán rozvodový návrh. Župan se jí rozvíral a ňadra se rytmicky pohupovala, jak přejížděla žehličkou kusy prádla.

Její muž seděl u stolu a v láhvi bylo rumu už sotva na dně. Díval se na její prsy, trochu těžknoucí, ale stále ještě pěkně tvarované, a olízl si rty.

„Dal by sis?” zeptala se. „Tak pojď, bude to beztak naposledy…”

Odnesl ji do ložnice, miloval se s ní s jakýmsi tichým vztekem.

„Udělám ti dítě!” vykřikl najednou. „Tu danu ti vyrvu a udělám ti ještě bratříčka nebo sestřičku,” sesunul se z ní a prudčeji vrazil prsty do vagíny.

Vykřikla bolestí a on po chvíli svých amatérských gynekologických pokusů zanechal. Znovu do ní vnikl, aby v ní zůstalo jeho semeno. Aspoň naposledy dominovat, zví

tězit nad tím druhým!

Hned ráno šla k lékaři a na policii, odpoledne byl Ivan ve vazbě. Pro trestný čin znásilnění.

Po prvním podrobném výslechu prokurátor Ivana propustil. Znásilnění bylo problematické, pro vazbu nebyl důvod.

To už Ivan pochopil, že smíření s manželkou asi nebude tak jednoduché a že proti němu stojí kromě věku ještě další silni protivníci. Milenec jeho ženy a některé její přítelkyně. Cítil se zhrzený, zklamaný, podvedený a starý… Po propuštění z věznice navštívil svou první ženu.

„Poslyš, asi se musím rozvést. Nemám kam jít. Mohl bych… aspoň na čas… k tobě?”

Přikývla. Těch deset let žila sama a vyhlídka na další léta samoty? To raději ná

vrat kajícníka. Věděla, že se rozváděl s výčitkami svědomí, vlastně jiný důvod než Alenu neměl.

„Fajn, dojedu si pro věci,” řekl.

Svou dosavadní ženu uviděl na zastávce. Brzdy oltcita zaskřípěly, zařadil zpá

tečku a couvl.

„Jedu si pro věci,” řekl. „Odstěhuju se… Ale stejně, měli bychom si promluvit. Co Jakub a tak…”

Přisedla k němu. Jakub už byl doma, v kuchyni psal domácí úkoly.

21

Ivan a Alena odešli do obýváku, kde vzrůstalo napětí. Ani jeden je nedokázal ře

šit tím, že by odešel. Na stolku ležela nakrojená bábovka a nůž.

Jakub nahlédl do obýváku v okamžiku, kdy jeho otec vykřikl: „A stejně tě zabiju!”

Viděl čepel mihnout se vzduchem. Matka běží do kuchyně, otec se znovu napřahuje, věší se mu na ruku: „Tati, ne! Ne!” Otec jej hrubě odstrčí, Jakub padá pod stůl, vidí, jak se jeho matka sesouvá na zem a pod ní se rozlévá kaluž krve. Přikrývá si rukama obličej, vidí otce, jak odchází do koupelny.

Chvíli zůstává v šoku, pak běží za ním. Otec napouští horkou vodu do vany, teče mu krev z pořezaných zápěstí, v ruce má břitvu, přikládá si ji ke krku, vytryskne tenký pramínek krve.

„Tati, ne! Prosím tě! Prosím tě! Nenechávej mě tu samotného, já tě zavážu, prosím, odvez mě odtud!”

Do bytu Ivanovy první ženy asi za půl hodiny přišli chlapec a muž v zakrvácených obvazech.

Muž upustil na zem klíčky od auta a ztratil vědomí.

„Zavolejte na policii, prosím. To je můj táta. Zabil maminku,” řekl chlapec s dosud suchýma očima. Teprve když jej neznámá žena pohladila po hlavě, rozplakal se.

Krajský soud v Ostravě Ivanu Vrabcovi uložil za trestný čin vraždy 14 let odnětí svobody s výkonem ve druhé nápravné skupině. Obžaloby pro trestný čin znásilnění, k němuž mělo dojít 20. února 1992, ho zprostil.

Vrchní soud v Praze rozsudek na podzim roku 1993 v plném rozsahu potvrdil.

Zabiják z mosazi

Mladík v trenýrkách a tričku není dnes na ulici nic mimořádného, v takovém oble

čení se vyskytují běžci za zdravím dost často. Jenže mladík, který vystupoval 7. února 1992 z auta s chrudimskou espézetkou před opršelým činžovním domem v Rumburku, určitě běžec pro zdraví nebyl. Třásl se zimou a rozčilením, kromě toho měl na nohou polobotky, které se k běhu příliš nehodí.

Vystoupil z auta, schoulil se tak, že překříženýma rukama se držel za ramena, a běžel ke dveřím zdobeným otlučenými secesními motivy, do nichž byla velmi necitlivě vmontována ta nejobyčejnější bakelitová klika.

Bylo půl jedenácté v noci a pěkných pár stupňů pod nulou, takže mladík chvíli nervózně podupával, než se v okně nad ním rozsvítilo a vyklonila se postava v pyžamu.

„Dědo, to jsem já… Prosím tě, hoď mi klíče, je mi strašná zima…”

„Proboha, jak to vypadáš? A proč jsi nahej?” podivil se majitel horního bytu, když ve světle pouliční výbojky poznal svého vnuka.

„Já ti to vysvětlím, pusť mě dovnitř. Přepadli mě…”

Podporučík Málek z rumburského oddělení policie slyšel už v životě hezkou řádku nepravděpodobných historek. Už jen ty výmluvy dopadených pachatelů. Třeba když chytili vedoucího dosud nezprivatizovaného hotelu Mrázka s kufrem auta plným „našet

řeného” koňaku, který nepochybně vezl do již zprivatizované restaurace svého syna.

Hájil se tím, že měl motor fordky v opravě a mechanik mu doporučil, aby ji projel se značným zatížením… Koňak jako zátěž by ještě šel, ale kartony cigaret jako zátěž sotva obstojí.

Ale to byla jiná historie. Tenhle mladík docela vážně tvrdil, že se sem hnal odně

kud od Chrudimi, cestou vzal stopaře a ten ho nožem pod žebry přesvědčil, aby se svlékl, vydal mu všechny peníze a věci, a pak zmizel. A auto mu nechal! No to určitě!

„A proč vám nechal auto?” vyslovil své pochybnosti nahlas.

„Já… já nevím. Třeba neuměl řídit,” pokrčil rameny Ondřej Doucha, oblečený ve značně volném saku, které mu půjčil dědeček, o dobrých třicet kilo těžší, zato nejmíň o

22

deset centimetrů menší. Mladíkovi ze saka směšně čouhaly ruce a z kalhot mu trčela chlupatá lýtka, zatímco v pase je měl poskládány do faldů stažených páskem.

„Ještě jednou, jak vypadal?”

„No, normálně, asi tak pětadvacet, možná víc. Tmavší vlasy, nic nápadnýho na něm nebylo. Sedl si vedle mě, nemluvil a najednou vytáhl ten nůž…”

„Ale před chvílí jste říkal, že měl světlejší vlasy,” namítl podporučík.

„Já nevím,” znervózněl Ondřej, „když si přisedl, byla už tma, chápejte, byl jsem rozrušený…”

„No dobře, my to prověříme,” pokýval podporučík hlavou. „Ale budeme muset sepsat protokol, to bude chvilku trvat. Zatím tu počkejte, já dám zprávu na okres.”

Ondřej Doucha seděl na neútulné chodbě policejního oddělení a nervózně si hryzal nehty. Byl by ještě nervóznější, kdyby slyšel telefonický rozhovor, který vedl podporučík Málek s operačním důstojníkem okresního ředitelství policie.

„Prosím tě,” slyšel by, „pošli mi sem někoho z kriminálky a možná vyšetřovatele.

Já kluka chvíli zdržím, je zralej na to, aby se sesypal. Nahej v autě! Proč asi?”

„Co ty myslíš?” zeptal se operační.

„Já myslím, že se potřeboval těch šatů zbavit, proto si vymyslel tu historku o stopaři. A musel se jich zbavit rychle, takže na těch šatech něco bylo. A co by asi na nich tak mohlo být, že riskoval jízdu v mrazu v trenýrkách? Hádej, můžeš jednou.”

„Hele, tohle je služební hovor, takže ty legrácky si nech,” napomenul ho operač

ní, ale bylo mu jako zkušenému policistovi jasné, že to, co zpravidla vede pachatele k tomu, aby se zbavil oděvu, jsou usvědčující stopy. Nejčastěji stopy krve.

Proto hlášení podporučíka Málka nijak nepodceňoval a vyhnal na cestu do Rumburku kriminalisty, kteří měli noční pohotovost. Samozřejmě že neměli žádnou radost z toho, že se budou v noci šplhat serpentinami Šluknovského výběžku, ale z krátkého vylíčení situace pochopili, že tady nejspíš visí ve vzduchu velký případ. Mord, jak ve své hantýrce policisté pořád říkají vraždě.

Krátce po jedné hodině v noci zaskřípěly brzdy jejich auta před oddělením v Rumburku. Městečko nijak krásné, proslulé snad vojenskou vzpourou a jinak už ničím zvláštním, spalo. Svítilo jen pár oken. Když nepočítáme fabriky, tak jenom nemocnice a policie.

Ve služební místnosti ležel s hlavou na stole třiadvacetiletý mladík a ramena se mu otřásala pláčem.

Podporučík Málek odvedl děčínské kriminalisty do vedlejší místnosti a zavřel dveře.

„Už to vysypal,” kývl hlavou k zavřeným dveřím. „Zabil manželku. Blbec jeden, takhle si posrat život,” ozval se v jeho hlase tón lítosti a pochopení, možná i soucitu, který by někomu u policisty připadal nemístný.

Jenomže jsou to právě policisté, kteří přihlížejí příliš zblízka lidským tragédiím a neštěstí a musí rozumět jejich příčinám, musí pochopit motivy pachatelů, neboť jinak není možný kontakt, nezbytný k výslechu. I to, že musí pochopit vraždu a vraha, patří k jejich práci, a mohou tak činit a musí tak činit, neboť jejich úkolem je dokazovat a zjišťovat pravdu, jejich úkolem není soudit.

„Nechtě ho vybrečet,” řekl Málek, když muži nakročili ke dveřím. „Stejně to patří Hradečákům, udělal to v Heřmanově Městci. Už jsem tam volal, přijedou si pro něj…

Tak si dáme cigáro, ne?” vytáhl pomačkanou krabičku a nabídl kolegům.

Muži chvíli mlčky kouřili.

„Tak co ti vlastně řekl?” zeptal se nakonec starší z dvojice příchozích.

„Ale… Manželka se s ním rozvedla. Nějaká nevěra v tom byla, z její strany, mož

ná si to jen myslel, tak udělal taky úlet, ona se to domákla a měla důvod, zhrzená ješitnost a všechny tyhle blbosti… To není podstatné. On se rozvádět nechtěl, to ona si po

23

stavila hlavu. Prostě oba jsou… byli,” opravil se, „příliš mladí. Nejhorší je, že tam bylo dítě. Holčička, dneska je jí něco přes rok. A on na tom dítěti visel.

Ona to vycítila, a protože se rozhodla tejrat ho za ten rozvod a za to, že jí zahnul, tak mu dítě odmítala půjčovat. Chtěla ho vidět na kolenou a chtěla si to vychutnat. A taky si to vychutnávala.

Ten kluk byl psychicky na dně. Kvůli tomu dítěti i kvůli rozvodu. To mi už říkal dědeček, sedí tu v čekárně, možná jste si ho všimli, když jste šli kolem. Nevyslýchal jsem ho, taky jsem mu neřekl, co kluk na sebe zazpíval, ale… Jezdil k němu často a svěřoval se mu s tím trápením.

Zkrátka a dobře, nevěděl, jak dosáhnout toho, aby se s manželkou mohl smířit, nebo aspoň toho, aby mohl vídat Petrušku. Jo, mluvil o holčičce jako o Petrušce,” mávl podporučík rukou, až koneček cigarety, kterou držel mezi prsty, rudě zažhnul.

„No, a dneska dopoledne se rozhodl, že to vyřeší. Vzal nějakou tyč a jel za ní…!”

„A když se pohádali, tak ji praštil,” doplnil starší kriminalista.

„Přesně tak,” pokýval hlavou Málek. „Třiadvacet mu je, ani ne… Já mám kluka skoro stejně starýho. Život svinskej…”

Nikdo nepochyboval o pravdivosti doznání Ondřeje Douchy, zvlášť když telefonát do Chrudimi potvrdil, že jedenadvacetiletá Hana Douchová se pohřešuje.

Na to, že zmizela, upozornila její matka, kterou přivolal soused. Bylo mu divné, že ve vedlejším bytě celé hodiny pláče malé dítě a na jeho zvonění nikdo neotvírá.

O Haně Douchové nikdo nevěděl, stejně tak nikdo nevěděl, kam odjel otec malé

ho dítěte.

„Oni spolu už nějaký čas nebydlí…,” utírala se oči paní Zemanová, Ondřejova tchyně, když hlásila na policii zmizení své dcery.

„Víte, rozvedeni ještě nejsou, ale návrh už je podaný. Už měli i první soud. Kvůli blbostem, oni se brali tak strašně mladí… Neunesli ten společný život, začali si dělat naschvály a potom už žádná domluva nebyla možná…”

„Nezapomeň, že on prý jí byl nevěrný,” doplnil výpověď své ženy Zeman, který až dosud mlčky seděl vedle ní.

„Já nevím, já u toho nebyla, to říká ona,” pokrčila Zemanová rameny s vzácnou objektivitou. „On přece také říkal, že to byla Hanka, která zahnula jako první…”

„Snad bys mu nevěřila!” vybuchl Zeman, vstal a nervózně šátral po cigaretách.

„No tak, kvůli jejich manželským neshodám tady nejsme,” krotil oba starší man

žele praporčík, který s nimi sepisoval hlášení o pohřešované osobě. „Vraťme se k věci.

Kdy jste viděli ji nebo svého zetě naposledy?”

Případ pohřešované osoby byl tedy téměř vyřešen ani ne deset hodin po ozná

mení. Téměř, protože doznání k vraždě není ještě totéž co vražda dokázaná. Bylo třeba doznání ještě ověřit.

„Jeďte, budu vám říkat,” unaveně pronesl Ondřej Doucha, když se posadil do policejního auta.

„Tady odbočte,” velel, když se blížili k úzké okresce, v ostrém úhlu ústící na hlavní silnici.

„Jel jsem tudy, jezdívali jsme se sem s Hankou koupat k rybníku. Měla to tu rá

da…”

V jeho hlase nebyla ironie, to, že zavražděnou manželku jel pohřbít na místo, kde sejí zaživa líbilo a kde se v líbánkách mnohokrát brouzdali lesními pasekami, kde společně trhali borůvky a smáli se modrým zubům a později i modrým skvrnám na bílém tričku, když je přemohla touha a oni se v borůvčí pomilovali, to Ondřej bezděčně poklá

dal za jisté dodatečné ospravedlnění svého činu.

Po chvíli ukázal na lesní cestu, auto se zhouplo, řidič přeřadil na dvojku, pak na jedničku, starostlivě hledal očima nejlepší cestu mezi výmoly a kolejemi po obrovských pneumatikách lesních strojů.

24

„Už tam budeme,” zpozoroval jeho starosti Ondřej. „Tady zastavte.”

Pár kroků od lesní cesty byla malá mýtina, teď v zimě s trávou šedivou a slehlou odtávajícím sněhem, jehož zbytky se stále ještě držely pod nízkými větvemi smrků.

Ondřej ani nemusel nic říkat. Právě na rozhraní mýtiny a vysokého lesa byla pů

da čerstvě rozrytá.

„Tady leží,” řekl vrah a rozplakal se.

Hrob nebyl hluboký, vyprostit mrtvou nedalo mnoho práce. Lékař konstatoval smrt v důsledku opakovaných úderů tupým předmětem. Vražedný nástroj byl zakopán nedaleko.

„Tady jsem spálil šaty, byly samá krev…,” ukazoval Ondřej na kruhový vypálený prostor, jemuž se okamžitě začali věnovat technici, protože obyčejný lesní ohníček má

lokdy dokáže strávit textil tak dokonale, aby něco nezbylo.

„A tady jsem zahrabal krumpáč, rýč a ten… tu tyč,” ukazoval na místo zakryté ulámanými větvemi.

Mosazná trubka, na jednom konci vyplněná železnou kulatinou, dlouhá asi pětatřicet centimetrů, tvořila docela pádný obušek. Že jde o smrtící zabiják, bylo zřejmé podle stop krve a několika vlasů, které se přilepily na kov. Laboratorní zkouška později prokázala, že jde o krev Hanky Douchové a také o její vlasy.

„Já… ani nevím, proč jsem si ten zabiják dával do tašky,” vrátil se ke svému činu vrah.

„Ráno jsem zaspal, tak jsem se rozhodl, že si vezmu dovolenou. Zajel jsem do práce, domluvil jsem se s mistrem, mluvil jsem i s tchyní. Že zajdu za Hankou, že se pokusím dát to zase nějak dohromady. Schvalovala mi to, měla mě docela ráda… Bydlel jsem sice už u našich, protože… Pořád jsme se hádali, pořád jí něco nevyhovovalo…

Ale návrh na rozvod jsem podat nechtěl. To ona. Protože jsem jí prý byl nevěrný…

Nevěrný… Byl jsem jednou bez ní na mejdanu, holka byla ještě malá, Hanka kojila, nemohla se mnou, opil jsem se, ani jsem nevěděl, co dělám. Hned jsem se k tomu přiznal…”

Panebože, je to možný? myslel si vyšetřovatel kapitán Šulc. On se doma k ně

čemu takovýmu přizná… Kdyby mlčel, jak by se to asi dozvěděla?

„Já se bál, že by to někdo z těch lidí na mejdanu vykecal,” odpověděl Ondřej na nevyslovenou otázku.

A on někdo byl u toho? málem se zeptal nahlas kapitán, protože problém man

želských nevěr musel ve své praxi řešit mnohokrát. Jen někdy ovšem končily vraždou. I kdyby to vykecal, pokračoval kapitán ve vnitřním monologu, tak bys to prostě popřel a ona by ještě ráda uvěřila…

„Jenomže od té doby začala dělat fóry. Viděla, že nejvíc mi záleží na malé, na Petrušce. To bylo moje slabé místo a přes ni mě začala týrat,” pokračoval Ondřej ve zpovědi.

„Nemysli si, že ti holku budu půjčovat, říkala mi každou chvíli. To už byl návrh na rozvod podaný…

A doopravdy, já třeba přišel, byli jsme domluveni, a ona, že holka má trochu teplotu, že dneska ne. A za chvíli, za hodinu nebo za dvě, jsem ji viděl venku s kočárem…

A včera, nebo vlastně už předevčírem, jak jsem si vzal tu dovolenou… Bylo docela hezky, na to, že je únor, přes poledne svítilo sluníčko. Zašel jsem za ní, že vezmu Petrušku na procházku. A ona zase, že mi ji nedá.

Říkám jí, už po kolikáté: Hanko, prosím tě, odpusť mi to, vezmi ten návrh zpátky, zkusíme to spolu. Vždyť já tě mám rád. A Petru mám taky moc rád.

Tak ses neměl kurvit, odsekla a chtěla mi přibouchnout dveře před nosem. Rychle jsem mezi ně strčil nohu, přitom mi sklouzla z ramena taška, vypadla ta mosazná tyč, zazvonila, v tu chvíli mi nějak cinklo v hlavě, vzal jsem ji… a najednou Hanka ležela v předsíni mrtvá. Nevěděl jsem, co mám dělat, sklepem jsem ji odnesl do auta, zajel na

25

zahrádku pro nářadí, jel jsem za dědou, že mi snad nějak poradí, a cestou jsem si vymyslel tu historku o přepadení, protože jsem se potřeboval zbavit úplně všech šatů. Po

řád jsem z nich cítil krev, její krev…,” přikryl si vrah obličej dlaněmi a znovu se rozplakal.

Za trestný čin vraždy uložil krajský soud v Hradci Králové trest odnětí svobody na 13 let. Vrchní soud v Praze v srpnu roku 1993 rozsudek potvrdil.

Radikální řešení

„To snad není pravda,” chytala se paní Horáková za hlavu a pobíhala zmateně po kuchyni. A ačkoli nikdy nebyla vychovávána v žádné víře, dodávala s očima obrácenýma ke stropu: „Pane Bože, co jsem provedla hrozného, že mě tak trestáš!”

Za stolem seděla sedmnáctiletá Šárka Horáková a hledala v kabelce cigaretu se zapalovačem.

„Necháš toho!” sekla ji matka přes ruku. „Když už ses nepovedla ty, nenič dítě, které za nic nemůže!”

V kuchyni však žádné dítě nebylo. Rozhodně ne malé. O kuchyňskou linku se opíral čtrnáctiletý Roman Horák, který už také párkrát zkusil, jak chutná cigaretový kouř, ale zatím se s tím matce nepochlubil a ani tak učinit nehodlal. Alespoň ne v nejbližších týdnech a měsících.

Šárka se po matce podívala, jako by ji viděla poprvé, a pak se odhodlala k výpadu: „Děláš, jako kdybych byla první ženská na světě, která přišla do jiného stavu za svobodna. Kdyby tady byl táta, určitě by mě pochopil…” Úmyslně udeřila na citlivou strunu. Její a Romanův otec před pěti lety z tohoto bytu odešel, aby o něm už nikdy neslyšeli. Poukázky na alimenty mívaly různé adresy, které se často měnily, peníze však docházely včas.

Matka nikdy neřekla dětem, proč se s ní dal otec rozvést, ale později obě děti pochopily, že to v žádném případě nebylo kvůli tomu, že by měla nějakého přítele nebo se nestarala o rodinu. Spíš naopak. Žila a dýchala jen pro její členy. Někdy tak silně, že to bylo pro manžela i děti až nepříjemné. Chtěla o všem vědět, do všeho zasahovat, o všem rozhodovat. Horák několik let tyhle praktiky přehlížel, v těch následujících se je snažil zarazit, aby to jednoho dne vzdal jako marný boj, sbalil si kufr a odešel.

„To mám za všechno,” naříkala doma před dětmi Horáková, ale před sousedkami ani později před soudem neuronila jedinou slzu a tvářila se důstojně. „Každý svého štěstí strůjcem,” odpovídala na četné dotazy škodolibých zvědavců, kteří se za jejími zády divili, že to s ní tak vynikající Člověk, jakým Horák bezesporu byl, mohl tak dlouho vydržet…

„O něm nemluv,” ohradila se matka. „Anebo ještě lépe, běž za ním a řekni mu, co jsi zač, a ať se o tebe postará. Uvidíš, jak rychle tě pošle domů,” řekla matka. Byla pevně přesvědčená o tom, že pravda je na její straně.

Šárka neodolala cigaretě a zapálila si. „Dám to pryč, já se vdávat nechci.”

„Na to jsi měla myslet, než sis stáhla kalhotky!” zahromovala matka a pak se podívala na syna, jestli to pro něho není příliš silná káva. Ale Roman ani nemrknul.

„Já jenom…” Šárka si najednou nebyla jistá, zda je vhodný čas na to, aby vyklopila celou pravdu.

„Přiveď toho kluka ukázat,” rozhodla Horáková. „Domluvíme se na svatbě. Je lepší se vdát a pak rozvést, než porodit jako svobodná. Lidi se na to pořád dívají divně.”

Měla v tomto bodu bezpochyby pravdu.

„On mi řekl, že si mě v žádném případě nevezme,” přiznala se Šárka a čekala, co to s matkou udělá.

„No to se na to podíváme!” zaburácela Horáková. „Řekneš mi, kdo to je, a já za ním hned zajdu. Nebo za jeho rodiči. To by bylo, aby…”

26

„Nezlob se, ale to ti nepovím,” odpověděla Šárka tak pevně, že se i Roman zarazil. Ani on, ani matka nemohli tušit, že Šárčina neoblomnost má důvod v čemsi jiném.

Kdyby věděla, s kým je v jiném stavu, a dotyčný by se k tomu nechtěl znát, prozradila by to. Jenomže skutečnost je jiná. Dokonce tak hrozná, že se o tom matka nesmi v žádném případě nic dozvědět. Dítě může být kohokoli z devíti kluků, s nimiž se vyspala před dvěma měsíci na jednom bouřlivém mejdanu. Sešlo se jich tenkrát na vypůjčené chatě u jezera přes dvacet. Celá velká parta návštěvníků diskotéky Odvázaná Linda.

Tak se jmenoval ten lokál, kde se z donesených zásob dokázaly ztřískat i třináctileté holky. Dala se v něm sehnat i levná tráva, kterou kouřili ti poněkud dospělejší, přičemž nechávali kolovat ocucanou cigaretu kolem barového pultu. Na jedné z diskoték se domluvili, že vyrazí do přírody. Všichni, jak tu spolu tancují a milují se, neboť v téhle partě patřily všechny holky všem.

Na chatě byla řeč o drogách. Mnozí kromě marihuany zkusili i hašiš. Ale nikdo z nich si nic nepíchal. Alespoň to o sobě tvrdili… Teď se mluvilo o kokainu. Zvyšuje prý sexuální výdrž a probouzí tolik rozkoše, že se kokainista dokáže milovat celé hodiny a s několika partnery po sobě, přičemž stále ještě může, což se týká mužů i žen.

„To je toho,” prohlásila Šárka chlubivě. „Já v sobě žádný kokain nemám, stačilo mi zatím pár panáků, a přesto vím, že bych všechny kluky bez problémů zvládla.”

Přítomné dívky se na sebe podívaly. Ani jedna z nich nebyla nějaká netýkavka, ale co je moc, to je příliš: „Tak to zkus,” navrhla Magda za ostatní. „Kluků je jedenáct.

Jako ve fotbale. My se na to podíváme. Co tomu říkáte, pánové?”

Kluci se chechtali. Zatím. O hodinu později, když už byli dost opilí, zvedl Tomáš ruku a oznámil: „My se dohodli, že to, co navrhla Šárka, bereme!”

„Bez nás!” postavili se dva z nich ke dveřím.

„Oni se snad ještě stydí,” křičel kdosi.

„My budeme soudcovat, jestli to všechno probíhá podle pravidel,” ubezpečovaly se dívky, že o podívanou rozhodně nepřijdou. „Každý kluk to musí dotáhnout až do úplného konce!”

„To přece nemůže Šárka vydržet,” divila se Jana jejímu nápadu.

„Vydržím, vsaďte se!” navrhla. „O tisíc korun!” Vyslovila sumu, o níž byla přesvědčena, že ji jsou schopni dát dohromady.

„Platí,” souhlasila většina a Šárka se začala svlékat.

„Neblbni,” zašeptala jí Karla, když už byla pomalu nahá. „Vlítneš do toho, ani nevíš jak. Víš, že kluci si gumu nevezmou za žádnou cenu. Zvlášť když všichni kecáme, jak se aidsu nebojíme.”

„Jistí to chemie,” zasmála se Šárka a sázku vyhrála.

problém byl v tom, že si nebyla jistá, zda antikoncepční pilulky brala tak, jak mě

la. A obavy se potvrdily za necelých čtrnáct dní. O měsíc později už znala lékařem potvrzenou pravdu. Ale cožpak o tom všem mohla matce vyprávět? „Nikoho si brát nebudu. Nejraději bych na potrat, ale na miniinterrupci je pozdě a normálního se bojím. Na druhou stranu je přece krásné mít dítě…”

Matka se k ní sklonila a dala se do pláče.

Roman seděl v parku na lavičce, kouřil, jedním okem se pokoušel číst noviny a druhým sledoval neuvěřitelně živé tříleté děvčátko, sprintující právě za klukem, který odstrčil její kočárek ze stínu na slunce. „Káča se nechce opalovat!” křičelo dítě. „Káča chce spát!”

Roman vyskočil z lavičky a šel zjednat klid a pořádek. Několik maminek jen o málo starších než on se za ním ohlédlo. „Náramný kluk,” pronesla jedna z nich obdivně.

„Mladý, starostlivý a ještě k tomu fešák.” Vypadalo to, že se v Romanovi jen zhlíží.

„Tak pojď, Markétko,” chytil Roman děvčátko za ruku. „Dáme Káču zpátky na místo. Urovnej jí peřinku.” Díval se, jak Markéta přikrývá velkou mrkací pannu. Když se vrátila minulý týden ze školky, kam po prázdninách přešla z jeslí, mluvila o Barbíně.

27

Štěpánková ji má a Vejškrabová a Hamouzová a… Byl se podívat, kolik ta zázračná panenka stojí, a zděšeně vypadl z obchodu. Na takovou si bude muset Markéta počkat, až se vyučí a začne brát pořádné výplaty. Což znamená ještě necelý rok. To už mu taky bude osmnáct a on požádá soud o souhlas, aby mohl Markétu adoptovat. Jistě mu vyhoví. Šárka odešla z domova ihned po šestinedělí. A Markétu nechala v péči matky a bratra. Jistě netušila, že to nakonec bude Roman, který se na malou upne silným citovým poutem. Pochopila to i malá Markéta a začala Romana milovat víc než starostlivou babičku. Kluci na učilišti pro něho brzy vymysleli přezdívku. Nikdo mu dnes neřekne jinak než Chůva. Ale pro Markétu je to pořád Roman, přestože se babička snažila přimět ji k tomu, aby mu říkala strýčku.

S jejím narozením se Roman pronikavě změnil. A ještě poté, co Šárka odešla z domu. On sám našel lístek položený doprostřed stolu jako první. Dcera oznamovala na několika řádcích matce, že se nemůže o Markétu starat, jelikož na to nemá sílu. Přihlásí se, až někde zakotví, a pak se uvidí…

Od té doby se Šárka ozvala prostřednictvím několika pohlednic. Napsala matce k narozeninám, popřála šťastné a veselé Vánoce. Na pohlednicích pokaždé chyběla zpá

teční adresa, ale všechny byly odeslány z Brna. „Je stejná jako její otec,” prohlásila jednou Horáková. „Tulačka.”

Roman se k jejím slovům nepřipojil. Měl jiné starosti. Markétku bylo třeba odvést na očkování, odpoledne ji vzít na procházku, večer jí vyprávět pohádku… A taky se musely vyprat pleny a dupačky a bryndáčky a rovněž bylo zapotřebí přivydělat si pár korun mytím vagónů na nádraží, což lze pouze v noci a nejlépe na začátku týdne, jelikož přes víkend se najde zájemců, zejména z řad studentů, poměrně dost. Stačí přijít o pár minut později a není do čeho píchnout… Jenomže po pondělní noci následuje úterní ráno, a jdeli mladý kluk z nádraží rovnou do učiliště, má co dělat, aby přes den neusnul.

Nejméně dvakrát v týdnu však na odstavnou kolej musel. Aby měla Markétka všeho dost. Aby se na ni nikdo nedíval skrz prsty, když nemá žádného tátu a máma od ní utekla…

„Půjdeme domů, Markétko.” Vyklepal děvčátku písek z botiček. Malá způsobně kývla a pak mu podala ruku. „Zítra zase přijdeme, Romane?”

„To víš, že ano.”

Markétka se k němu přitulila a jedné z maminek vyhrkly slzy. „Kdyby se takhle staral o našeho Jakuba můj manžel, kdyby ho měl alespoň z poloviny tak rád, jako má ten kluk Markétku, byla bych nejšťastnější člověk na světě.”

Nahlas s ni nikdo nesouhlasil, ale několik mladých matek na lavičkách si myslelo zhruba totéž.

Výtah v domě, kde bydleli Horákovi, už přes týden nejezdil. Roman vzal Markétku do náruče a ještě stačil jednou rukou pevně držet kočárek s panenkou. Takto zatížen se vyšplhal do šestého poschodí a říkal si, že patrně bude muset výlet po schodišti absolvovat ještě jednou, protože matka ho určitě pošle něco dokoupit. Pokaždé na spoustu věcí zapomene. Roman ji neustále říká, aby si před odchodem psala na papírek, co je potřeba, ale ona to nedělala už z principu. To by tak hrálo, aby kuře učilo slepici, jak se snášejí vejce!

Roman odemkl a postavil Markétku na zem: „A rovnou do koupelny,” třepí ji zlehounka po zadečku. „Ať máme čisté ručičky!”

Pak společně s děvčátkem vtrhnul do kuchyně, aby se zeptal matky, co jim připravila k jídlu. Ale slova mu náhle zmrzla na rtech. V kuchyni seděla Šárka a nějaký cizí muž. Markétka si nikoho z nich nevšímala. Na babiččiny návštěvy byla zvyklá.

„Markétko,” zašeptala Šárka, ale děvče se chytlo Romana za látku kalhot.

Celou hodinu, než šla Markétka spát, vládla v kuchyni napjatá atmosféra. Matka Horáková vypadala dost zničeně, ale ani Šárka a její průvodce nevypadali příliš svěže a vesele.

28

„To nám nemůžeš udělat,” zakroutila Horáková hlavou. „Tři roky o tobě nic neví

me. Ty nic nevíš o nás a o své dceři. A pak se tu najednou ukážeš, jako by se nechumelilo, a chceš si ji odvést! My ji nedáme. Je naše!”

„Já to všechno chápu, paní Horáková,” vstal Šárčin přítel ze židle. „Neměla to dělat,” díval se na Šárku, „ale v životě se stanou všelijaké pády… Když jsme se více poznali, řekla mi Šárka, že má dítě, které už několik let neviděla, na jehož výchově se nepodílela ani na ni nepřispěla, takže už vlastně neví, zda je vůbec matkou. To byl můj nápad, že si Markétku musí vzít k sobě. Budeme se o ni starat společně. A vynahradíme jí, oč přišla.”

„To je od vás hezké, pane Hanzl, jenomže jí nic nechybělo. O nic nepřišla.

Všechno jsme jí dali. Já a hlavně Roman. Jen se jí zeptejte, jestli s vámi a se Šárkou někam půjde. Jedině, když půjde také Roman!”

„Podívej, máti,” promluvila Šárka hlasem studeným jako ocel. „Já to všechno uznávám, ale nedá se s tím nic dělat. Dítě je moje a nemůžete ho tu držet proti mé vůli.

Na to jsou paragrafy… Roman pak bude určitě rád, že se Markéty zbaví a bude moci vyrazit za holkama.”

„Vyhrožuješ paragrafy?” zděsila se paní Horáková. „To máme za všechno… A na Romana nesahej, není jako ty. Je to slušný kluk!”

„Tak abychom to nějak uzavřeli, paní Horáková,” prohlásil Hanzl, ztrácející viditelně trpělivost. „Já tady být nemůžu. Mám malý podnik, který je třeba řídit,” uhladil si řídnoucí vlasy, přestože mu jistě nebylo víc než třicet let. „Šárce zaplatím na čtrnáct dní hotel. Nedělalo by dobře, kdyby tu zůstala s vámi. Každý den odpoledne bude chodit pro Markétku. Budou si na sebe zvykat. Teprve pak ji odvezeme. Nechceme jí způsobit žádný šok, to doufám chápete. Ale trváme na svém. I kdyby to měla řešit policie a soudy.”

„Vypadněte,” otevřel Roman poprvé za celý večer ústa. „Oba. A hned.”

Když byla Šárka s Hanzlem za dveřmi a matka v ložnici, sedl si ke stolu a dlouho něco kreslil. Matka ho vyrušila až někdy před půlnocí. „Jdi spát… Nějak to dopadne.

Nesmíme na Šárku žárlit ani ji proklínat. Je to přece jenom matka. Zatím špatná, ale třeba časem…”

„Markétku nedostane,” řekl Roman pevně a otočil papír kresbou dolů. „To bych nepřenesl přes srdce.”

Druhý den zašel za mistrem odborného výcviku a požádal ho, jestli by nemohl zůstat v dílnách i po vyučování, jelikož by potřeboval dokončit to, co minulý týden, když musel s Markétkou k doktorovi, nestačil. Mistr souhlasil. Snažil se vycházet Romanovi vstříc jako všichni učitelé a mistři. Už proto, že to byl dobrý žák a řemeslník. A při jeho starostech o neteř, kterou má na krku, jako kdyby byla jeho, je svým způsobem zázrak, jak výtečně prospívá. „Já tu budu dneska taky déle,” souhlasil mistr. „Musím v kanceláři dodělat nějaké papíry. Až budeš odcházet, tak mi řekni…”

Za dvě hodiny byl Roman se vším hotov. A strčil do montérek právě dokončenou jednorannou pistoli s dlouhou hlavní bez mířidel. Nic jiného nepotřeboval. Vždyť má také jenom jeden náboj. Našel ho v parku. Jeho ráže byla vyznačena na spodku nábojnice: sedm šedesát pět.

Podíval se na hodinky a rozloučil se s mistrem. Čekalo ho nádraží a vagóny.

Vrátil se domů až druhý den pozdě odpoledne. „Šárka tu ještě nebyla?” ptal se matky.

„Ještě ne. Včera říkala, že přijde později. Markétka se s ní vůbec nechtěla bavit.

Teď leží v postýlce a dělá, že je nemocná, aby s mámou nemusela ven.”

„Ona už jí řekla, že…”

„Ne,” ujistila ho Horáková. „Ale chystá se k tomu.”

„Musím si ještě něco zařídit,” strčil hlavu do Markétčina pokojíku.

„Romane, až tu nebude ta paní, vezmeš mě zase do parku?”

29

„To víš, že ano, poklade,” políbil ji na čelo a vycouval ze dveří.

V předsíni popadl tašku a seběhl schody. Věděl, kam má namířeno. Nejkratší cesta vede k hotelu podchodem pod nádražím. Málokdo o téhle zkratce ví, ale on tak ušetří jistě deset minut času. Zpocený doběhl do recepce. „Je tu slečna Horáková?”

„Ano, koho máme ohlásit?”

„Romana.” Pochopil, že kdyby řekl cizí jméno, asi by ho sestra nepřijala.

„Druhé patro vpravo, prosím, ” řekla mu recepční, když položila domácí telefon.

Šárka mu otevřela polonahá. Vypadalo to, že si šla lehnout velice pozdě, pokud se v noci vůbec dostala do postele, a přes den se snažila deficit spánku vyrovnat. Na stole stála láhev koňaku, v níž zůstalo jen pár kapek na dně.

„Koho jsi tady měla?” zajímalo Romana.

„Co je ti do toho?” vyjela na něj Šárka. „A nedělej vlny. Jestli si myslíš, že Hanzlovi něco nakecáš a on mě kopne do zadku, jsi na omylu. Ten udělá vždycky jenom to, co mu řeknu. Když jsem se s ním před půl rokem seznámila, měla jsem dojem, že je to buď panic, nebo buzerant. A dneska… Zdá se, že je docela při penězích. I když jenom pro ně s ním nejsem. Je to fakt moc slušný chlap.”

„Seber se a odjed’,” nařídil jí Roman. „Markétku nech tady!”

„Nemáš mi co rozkazovat,” nalila si Šárka poslední zbytek koňaku. „I kdybych o holku nestála, jako že o ni stojím,” dodala nepřesvědčivě, „Hanzl ji chce za každou cenu. Tak ji bude mít.”

„Jenomže já ji mám rád a Markétka se beze mne zblázní!” vyhrkl Roman.

„Neboj se, přežije to. Ty nakonec taky,” mávla Šárka znechuceně rukou.

„Ale ty ne,” zvedl Roman proti sestře rouru s nábojem uvnitř a stiskl jednoduchou spoušť.

Šárka zemřela po dvou dnech a nocích, během nichž se i přes veškerou péči lé

kařů neprohrála z bezvědomí.

Roman počkal v hotelovém pokoji, až bude zatčen. O útěk ani zapírání se nepokusil.

Paní Horáková se nezhroutila jenom proto, že nespouštěla ze zřetele Markétku, jíž zbyla už jenom ona.

Roman byl po osmi měsících vyšetřování postaven před soud. Jako mladistvému mu byl vyměřen trest šesti a půl roku odnětí svobody.

Po necelých dvou letech jeho nepřítomnosti už Markétka nevěděla, že s ní a babičkou bydlel v bytě ještě někdo jiný…

Rozdělený život

Dlouho to vypadalo jako nepovedený vtip. Po šesti měsících se změnil v neodvolatelnou realitu. Bývalí manželé Rybákovi stáli na schodišti rozlehlé soudní budovy a najednou nevěděli, co si mají říci. Uvnitř, v jednací síni, to bylo poměrně jednoduché.

Soudkyně hovořila cosi o navrhovatelce a odpůrci, četla ze záznamů ležících před ní, vyptávala se Heleny i Pavla, poslouchala, jak jí odpovídají, diktovala stenotypistce a nakonec vyhlásila rozsudek. Manželství bylo rozvedeno…

Pavel Rybák si po celou dobu líčení říkal, že vypadá před čtyřmi lidmi za stolem pod státním znakem, před manželčinou advokátkou i před svou matkou, která se jako jediná přišla podívat na tohle velice nezajímavé přelíčení, jako blbec, který všechno zavinil. Neumí se bavit, neumí vychovávat pětiletou dceru, jeho sexuální praktiky jsou natolik zvrácené, že se v navrhovatelce pokaždé zvedla nevýslovná vlna odporu, která neustupovala a stala se jedinou dominantou jejího manželského života.

Soudkyně pokývala hlavou snad nikoli na souhlas, ale aby dala najevo, že tuhle důležitou část výpovědi bere na vědomí, doplňující otázku však nepoložila. Možná i proto, že jí bylo teprve sedmadvacet let a na hlasitě pronášené nechutnosti a praní nejšpinavějšího prádla na veřejnosti si doposud plně nezvykla. Jedna z dvojice přísedících však byla zcela jiného názoru: „Paní navrhovatelko, ” naklonila se k Heleně Rybákové,

30

sotva jí předsedkyně senátu udělila slovo, „mně je pomalu padesát, ale nevím, co vyjadřujete pojmem zvrácené sexuální praktiky. Mámeli se touto částí vaší výpovědi zabý

vat, musíte to řádně vysvětlit!”

Rybákovi se zdálo, že se předsedkyně začervenala. Ale nezakročila. Možná ji zajímalo totéž co její kolegyni v senátu, jinak uklízečku základní školy na Jiráskově ná

městí.

„Nerada bych to tady detailně rozebírala,” zarazila se Helena.

„To budete muset, jste před soudem a ne v kavárně,” napomenula ji soudkyně

uklízečka.

„On po mně například vyžadoval, abych se od něj pokaždé nechala zmlátit, nadával mi jako nejhorší kurvě, chtěl, abych se polévala šampaňským a tancovala před ním nahá na stole v obýváku…,” koktala Helena, jak si nemohla najednou nic pořádné

ho vymyslet.

„To by stačilo,” zarazila ji předsedkyně a podívala se na Pavla. „Má k tomuto bodu pan odpůrce nějaké připomínky?”

„Jenom jednu,” vyschlo mu v krku. „Všechno jsou to nesmysly. Manželka…”

„Navrhovatelka,” přerušila ho soudkyně.

„Manželka má v tomto ohledu poněkud bujnou fantazii. Stačilo by zeptat se jí, kdy jsme spolu… Ale nic,” mávnul rezolutně rukou. „Neptejte sejí už na nic.”

Helenina advokátka se hlásila o slovo jako nedočkavý žáček: „Mám tady jmenný seznam svědků, kteří byli u toho, když odpůrce mou mandantku fyzicky napadl. Jsou to například paní Vránová, Červená, Kučerová…”

Pavlovi to bylo jasné. Samé nejlepší Heleniny kamarádky. Ale mlčel. Včera se ještě rozvádět nechtěl. Pořád Helenu miloval. Ostatně, miloval ji i dnes. Ale aby spolu mohli žít dál, musela by se změnit…

„Pozvu tě na oběd,” navrhl Pavel Heleně, když se rozloučil se svou matkou.

„Jako dva dobří známí… To by snad šlo,” souhlasila Helena. „Matka ti nenabídla, abys šel bydlet k ní?” zajímalo Helenu ještě před polévkou.

„Ne,” ujistil bývalou manželku. „Její garsoniéra je čtrnáct čtverečních metrů velká.

Nebo spíš malá. Neměl bych ani kam složit nafukovací matraci. Jen tak se mě nezbavíš,” usmál se smutně. „Do té doby, než najdeme jiné řešení, bych zabral dětský pokoj.

Ty s Laurou si vezmeš ložnici a obývák. Kuchyně a příslušenství zůstane společné.

Nemyslím, že bych tě tímhle návrhem nějak poškozoval. Je ale fakt, že by se muselo trochu hýbat s nábytkem. Nemůžu spát na Lauřině postýlce a…”

„To se rozumí samo sebou,” souhlasila Helena rychle v obavě, aby si to Pavel nerozmyslel.

„Majetek si rozdělíme, až se jeden z nás bude stěhovat. A alimenty by ti mohly vyhovovat,” dodal a nepřipomněl, že byly určeny ve výši, kterou sám navrhl. „A ještě něco,” pohladil exmanželce ruku, „nevím, jaký máš důvod mě nenávidět. Kdybys měla nějakého milence, tak bych to i pochopil, ale u soudu jsi prohlásila, že v tom není žádný mužský, tak proč tedy…” Otázka vyzněla do ztracena.

Helena se rozpačitě usmála. Nechtěla Pavlovi vysvětlovat, že milence má už pomalu tak dlouho, jak je vdaná, dokonce ten současný je už čtvrtý v pořadí a dvojka a trojka se dlouhou dobu udržovali v její přízni oba najednou, přičemž o sobě samozřejmě vůbec nic nevěděli. Oba znali jenom manžela. Možná hodného a starostlivého manžela a otce, ale velice špatného, alespoň podle Heleny, postelového gymnastu.

“Ještě jednu věc mám na srdci,” zamyslel se Pavel. „Poj dine se domluvit, že si do společného, i když rozděleného bytu nebudeme vodit návštěvy.”

„V žádném případě nejsem pro,” pronesla Helena rezolutně. „Jak by to vypadalo, kdybych nemohla pozvat holky z práce ani na kafe!”

„Takhle jsem to nemyslel…” Pavel konečně pustil její ruku, a to ještě jenom proto, že číšník servíroval. „Já…”

31

„Chápu,” napila se Helena aperitivu, „a souhlasím. Nebudu si do bytu vodit chlapy.”

„A já ženské,” slíbil nevýslovně šťastný Pavel.

O jeho slovech bývalá manželka naprosto nepochybovala. Svůj vlastní slib už tak vážně nebrala. Přesto jej nepronesla bezmyšlenkovitě. Frank bude mít za nějakou dobu výstavnou vilu. Frank je František Bílek, ale na Františka neslyší… Frank je skutečný důvod rozvodu. Chlap jak má být. Kdyby ho Helena nikdy nepotkala, možná by to s Pavlem za pomoci stálých a příležitostných milenců vydržela až do smrti. Protože jinak je to dobrák, jakých chodí po zeměkouli jen málo. A má rád ji i Lauru a Laura má ráda jeho…

„Děkuju ti,” zašeptal Pavel a sklonil hlavu nad talířem. „Jenom nechápu, proč ses dala rozvést. Proč jsi o ničem jiném posledních šest měsíců nemluvila, když, jak to tak vypadá, nikoho nemáš?”

„Mám dceru…” Helena se nedokázala na Pavla ani podívat. „Navíc musíš uznat, že ses ke mně právě toho posledního půl roku nechoval příliš laskavě. A já tě jiného nechtěla…” Strčila si do úst pořádně velké sousto, které zaručovalo, že nemusí dlouho promluvit.

Pak se už bavili pouze o podružných záležitostech. Po skončeném obědě se Helena omluvila: „Spěchám do práce. Něco tam mám…” Zvedla se a odešla. Zamávat si už netroufla, přestože jí napadlo, že by to mohla u vchodu udělat. Pavel se jistě dívá.

Díval se a byl zjevně zjihlý. Jejich manželství sice právně neexistuje, říkal si v duchu, ale vztah mezi ním a Helenou je možné zachránit, obnovit. „Pane vrchní, ještě jednu dvojku vavřineckého,” objednal si spokojeně a opřel se zády o opěradlo polstrované židle.

Čtrnáct dní po rozvodu si Pavla zavolal jeho šéf: „Něco pro vás mám, Rybáku,”

ukázal Pavlovi, že se má posadit, a nabídl mu kávu, kterou Pavel s díky odmítl, jelikož dávno věděl, co si může a co nemůže dovolit. Šéf totiž jednal se zaměstnanci rázně a hlavně krátce. Jen málokdo se v jeho kanceláři zdržel tak dlouho, aby stačil vykouřit nabídnutou cigaretu alespoň do poloviny. Což se ovšem netýkalo nejbližších spolupracovníků.

„Prosím,” kývl Pavel hlavou a neodvážil se na nic zeptat.

„Jak jsem se doslechl, jste nyní rozvedený.”

„Ano.”

„To se mi náramně hodí,” odškrtl si šéf nějakou větu v poznámkovém bloku.

„Louda odchází do důchodu, půjdete na jeho místo. Uvažte, že tím povýšením získáte nejenom lepší postavení, ale i tři tisíce korun na výplatě. Změna platí od zítřka, Louda zde bude ještě měsíc, takže vás stačí zasvětit. Nějaké námitky, připomínky, dotazy?”

„Já jenom…,” zaváhal Pavel.

„Ano?” zvedl šéf obočí.

„Jestli se domníváte, že to zvládnu,” vykoktal ze sebe.

„Jinak bych vám to místo nedal,” zasmál se šéf. Audience tím skončila.

Na chodbě se Pavel na několik okamžiků zastavil a uvažoval. Byl zařazen do nejdůležitějšího oddělení auditorské firmy. Nyní bude jako jeden z revizorů přímo v sídlech podniků, které si jejich služby objednají, kontrolovat správnost vedení účtů a financí vůbec. Na něm bude, aby po zevrubné kontrole oznámil, zda je vše v pořádku či jaké chyby je třeba odstranit. A nakonec dal do účetních knih svoje razítko, jímž auditorská kancelář stvrzuje, že finance dané firmy jsou vedeny správně a auditor za ně přebírá plnou zodpovědnost před zákonem a finančním úřadem…

Peníze za diety a služební automobil také nebudou k zahození, ale jeden háček to přece jenom má: revizor je člověk, který doma moc nepobude. Většinu času stráví přímo v terénu, spí v hotelech, stravuje se v závodních a jiných jídelnách, se svými blízkými se vidí hlavně o víkendech a státem uznaných svátcích, pokud ovšem nepracuje

32

tak daleko, že se na den či dva ani nevyplatí přijet. Mladí ženatí muži tuhle práci neměli nejraději, i když byla velice dobře honorovaná. A tak ji šéf přiděloval těm po čtyřicítce, z nichž mnozí to dokonce vítali, a svobodným nebo rozvedeným. Proto padla volba na něho. Nadšen zpočátku nebyl. Tahle funkce ho od Heleny s dcerou ještě víc vzdálí. Na druhou stranu bude moci Lauře dopřát třeba soukromou školu už od první třídy.

Když se s tímhle problémem svěřoval večer Heleně, řekla mu vcelku jednoznač

ně: „Nemám ti do toho co mluvit. Ale doba je už taková, že bez slušného příjmu člověk nic neznamená. Může být chytrý třeba jako rádio, ale nemáli na slušné auto a dobré živobytí, nikdo si ho neváží.”

Pochopil to tak, že by si ho Helena mohla po čase třeba opravdu považovat. A od toho okamžiku byl jednoznačně rozhodnut.

Helena to ovšem myslela jinak. Pavel bude celé dlouhé dny pryč. Co lepšího si může přát?

Čtyři měsíce to všechno fungovalo přesně podle předpokladů. Pavel zpravidla každý týden odjížděl už v pondělí ráno a vracel se až na výjimky v pátek večer. Dlouhé hodiny trávil na cestách za volantem firemního favoritu.

„To ti nemohl dát šéf nějaké lepší auto?” zeptala se ho jednou Helena, když ji s Laurou vezl do Prahy do Národního divadla na balet Popelka.

„Asi ne,” ohradil se. „Říká totiž, že i když jsme docela bohatá firma, nemusíme to inzerovat. A víš, co by si říkali ti, pro které pracujeme a kteří pak platí účty? Že žijeme na vysoké noze. Za jejich peníze!”

„Strejda Frank má větší auto,” ozvala se najednou Laura ze zadního sedadla.

„Jaký Frank?” zajímalo Pavla.

„Jeden můj vzdálený příbuzný,” vysvětlovala mu Helena. „Neznáš ho. Tuhle se u nás zastavil.”

„On chodí teď skoro každý den,” vedla si Laura svou. „Hlavně večer. To já už musím spát. Ale tuhle u nás byl už ráno…”

„Přivezl mi nějaké věci z domova,” tvrdila Helena se zaťatými zuby.

„A byli jsme s ním i u babičky s dědou. A všichni jsme tam spali v jedné posteli,”

líčila Laura svoje zážitky. „V té staré, ve které spíme u babičky vždycky, pamatuješ?”

„Jo, pamatuju,” odpověděl roztržitě. Zaparkoval na malostranském nábřeží těsně před mostem Legií. „Tady se za tři hodiny sejdeme,” otevřel Heleně i Lauře dveře zven

čí jako dobře vychovaný řidič významného prominenta. „Nemůžeš to nenajit,” ukázal prstem na Národní divadlo na druhé straně Vltavy.

„Vysvětlím ti, jaká je Laura brebta,” poněkud křečovitě se zasmála Helena.

„Všechno je totiž trochu jinak.”

„Dali jsme si slib, Heleno. Týkal se návštěv v našem rozděleném bytě. A ty jsi ří

kala…”

„Tak aby mezi námi bylo jasno,” zasyčela Helena, když malá Laura odběhla a pozorovala hejna racků nad řekou. „Rozdělený byt znamená i rozdělený život. To, co jsme si slíbili, byl nesmysl! Já to věděla už od samého začátku, ale říkala jsem si, že to časem pochopíš. Jednou jsme se přece rozvedli, tak co sis od toho sliboval?”

„Že se ke mně vrátíš,” otevřeně prohlásil Pavel. „A myslím si to i teď. Přestože nevěřím na žádného strýčka či vzdáleného příbuzného… Kdo to je, ten Frank?”

„Můj milenec,” vpálila mu Helena do obličeje. „Člověk, kterého si budu vodit do bytu, kdy se mi zachce. Do tvého pokoje samozřejmě nevkročí. S tím se koukej smířit.”

„Nikdy,” zatvrdil se Pavel. „O tom si promluvíme na zpáteční cestě.” Třásl se mu hlas i ruce.

Helena se od něj odvrátila, popadla Lauru za ruku a vlekla ji přes most. Nepřišla pak ani za tři hodiny, ani za čtyři, ani za pět. Déle už Pavel nečekal. Když v osm hodin večer z malostranského nábřeží odjížděl, byla už Helena s Laurou téměř doma. Vracely se autobusem. Ještě předtím však jely tramvají na smíchovské nádraží. Z okna vlečné

33

ho vozu viděla Helena Pavla přešlapujícího u favoritu. Lauře o tom samozřejmě neřekla ani slovo.

Sotva dceru vykoupala a dala spát, přišel Frank. „Heleno, kde jste byly? Chodím kolem domu jako blázen! Já už měl strach, jestli se s vámi tvůj bývalý nenaboural.”

„Ale ne,” pronesla Helena unaveně. „Nechaly jsme ho v Praze. I když je možné, že už mu všechno došlo a je na cestě. Já s ním prostě nemohla jet nazpátek. Raději jsem se tloukla v autobusu.”

„Tak to abych se rychle sbalil a zmizel,” navrhoval Frank.

„Ne. Už ne. Nemá mi co mluvit do života. Všechno jsem mu řekla. Že mám tebe a on už nikdy nebude tím, čím býval.”

„Za pár týdnů budu mít patro té vily, kterou jsem ti ukazoval, úplně pro sebe.

Koupil jsem ji, jak víš, celou, ale nájemníci se nehodlají bez odstupného vystěhovat, přestože jsem oběma rodinám nabídl slušné byty. Ani se neptej, co mě to všechno stá

lo… Pak to tady všechno opustíš. Koupíš si nové skříně, nové koberce, nové obrazy…”

V zámku zarachotil klíč. Helena s Frankem skočili do ložnice a zamkli se v ní. Byl to spíš jakýsi reflex než vědomá akce. Ale mlčeli, dýchali potichu jako dva zločinci a poslouchali. Pavel prošel předsíní. Pak se dveře znovu otevřely a opět bylo slyšet klíč otá

čející se v zámku.

„Odešel,” vydechla Helena a vyklouzla ze šatů. „Ne snad že bych tě chtěla svá

dět, ale když už jsme v ložnici…”

Frank k ní přistoupil a pomohl jí s odstrojováním. Šlo to rychle. Pak se sám zbavil veškerého oblečení. „Heleno,” vydechl. „Já nejprve myslel, že jsi jen takové přítulné kotě pro zábavu, ale to jsem se zase jednou přepočítal! Nakonec si tě budu nucen vzít za vlastní.”

„Pročpak?” líbala ho Helena už vleže v posteli.

„Protože to bez tebe nevydržím. Zejména v noci…”

„Ani jsem se nevykoupala,” uvědomila si Helena, když se Frank dotkl jejího stehna.

„Já taky ne,” namítl zjevně vzrušený muž.

„Jenomže já takhle nemůže,” kníkla Helena.

„Tak půjdu s tebou,” rozhodl se Frank a odhodil přikrývku.

Helena odemkla a dva naháči opustili ložnici. Frank se natáhl přes Heleninu hlavu a rozsvítil světlo v předsíni. V ten okamžik se oba dva proměnili v nehybné sochy.

Přímo pod žárovkou stál Pavel a v ruce držel malou pistoli. Odchod předstíral naprosto dokonale… Helena si uvědomila, že o pistoli mluvil, ještě než se rozvedli. Koupil prý ji v hospodě od nějakého mladíka za dvě stovky i s krabičkou nábojů…

Pistole v Pavlově ruce poskočila. Teprve potom si Helena uvědomila výstřel.

Padla na zem jako podťatá. Až z vyprávění nemocničního personálu a policistů se dozvěděla, že jí to vlastně zachránilo život. Pavel, přesvědčen o její smrti, namířil zbraň proti Frankovi a čtyřikrát stiskl spoušť. Frank byl na místě mrtev. Šestý a poslední náboj si Pavel nechal pro sebe. Jenomže browning selhal a rána nevyšla. Pavel odhodil pistoli a klekl si před nehybným Heleniným tělem: „To jsi mi neměla dělat,” naříkal. „Vždyť já tě doopravdy miloval.”

Tato slova opakoval před soudem svědek, který je slyšel za dveřmi, když jeho i další obyvatele domu přilákaly hlasité výstřely. Nejdřív poslouchali, co se uvnitř děje, pak chtěli vyrazit dveře a přesvědčit se o důvodech náhlého ticha, nakonec však zavolali policii…

Soudnímu líčení bylo přítomno po celou dobu více než dvacet osob, převážně žen středního a staršího věku. Všechny litovaly nikoli oběť a nyní již zcela zdravou Helenu, nýbrž Pavla.

Nebylo mu to však nic platné. Trestní senát mu za vraždu a pokus vraždy vyměřil trest odnětí svobody v trvání třinácti a půl roku.

34

Kdo je kdo…

Na místo srazu dorazili všichni účastníci zájezdu včas. Obtěžkáni kufry, příruč

ními zavazadly a někteří i dětmi, postávali na chodníku před nádražím a už poněkoliká

té se nechávali přepočítat. Konečně se průvodkyně soukromé cestovní kanceláře usmála. Dostala se k číslu třicet osm, což znamenalo, že všichni turisté, kteří si zaplatili desetidenní pobyt v jednom nepříliš známém řeckém letovisku na břehu Egejského mo

ře, mohou nastoupit do připraveného autobusu, u jehož volantu se budou po třicet šest následujících hodin nepřetržitě střídat dva šoféři. Znají cestu už velice dobře, takže je docela pravděpodobné, že ji o několik desítek minut zkrátí. „Což ovšem nezáleží pouze na nich, jelikož nikdo nemůže vědět, do jaké dopravní situace se na jihu Evropy můžeme dostat,” pravila průvodkyně a opět se na všechny usmála.

Místa v autobusu byla předem rozdělena. V cestovní kanceláři k tomuto opatření přistoupili s jistou prozíravostí a na základě několika předchozích nemilých zkušeností.

Ten nechce sedět tam, onen jinde a účastníci zájezdu se mezi sebou pohádají ještě dřív, než šofér nastartuje… Zařídili to prostě tak, že při koupi zájezdu si každý vybral, kde by pro něho byla cesta nejpříjemnější, a to podle zásady kdo dřív přijde, ten dřív mele. Korekce se prováděly pouze nepatrné, například jen proto, aby manželské páry seděly pohromadě, byť by si to mnozí a mnohé klidně vyměnili…

Pěti lidí se tohle téměř netýkalo. Čtyři ženy a jeden muž netvořili žádné seskupení. Byli to naprostí sólisté. Dvě dámy okolo padesáti, dvě zhruba pětadvacetileté, šedesátiletý muž. Kromě průvodkyně, jíž bylo čtyřicet a která jediná věděla, jak je starý, mu všichni ostatní hádali stěží padesátku. Vypadal opravdu náramně. Vysoký, ramenatý, opálený, s bílými zuby a tmavými vlasy. Průvodkyně se s ním už jednou setkala. Zaskakovala za kolegyni u prodeje a tenhle člověk si chtěl někam vyrazit. Aby prý se vzpamatoval z rozvodu. Nabídla mu Řecko a zájezd v polovině června, o němž věděla, že ho bude doprovázet. Sama se rozvedla už před několika roky a místo po jejím boku zůstá

valo stále prázdné…

Autobus ještě nepřejel státní hranice a čtyři nespárované turistky okamžitě pochopily, že Karel Šesták si s sebou neveze žádnou partnerku a že jí není ani průvodkyně, přestože se snaží, aby to tak vyhlíželo. Ani jedna z nich nevyrazila na tuto dovolenou s cílem seznámit se za každou cenu s nějakým mužským, ale současně si každá při balení kufrů říkala, že pokud by se nějaký sympaťák v zájezdu vyskytl a projevil zá

jem, potom by bylo možné navázat jistý kontakt. Dvě z žen pod slovem jistý mínily jaký

koli, druhé dvě pouze seriózní, zaručující po návratu do vlasti vážně míněné pokračování. Tento čtyřlístek, doplněný průvodkyní, se na několika zastávkách snažil dostat do blízkosti Karla Šestáka, vlídně rozmlouvajícího s lidmi okolo. Nevadily mu dokonce ani některé protivné a ukřičené děti, které jinak lezly na nervy všem včetně jejich rodičů.

Dámy k němu zvedaly oči a pokoušely se upozornit na sebe. Ovšem s výjimkou Marty Brožové. Té se zdál Šesták sice sympatický, ale na její vkus přece jenom příliš starý.

Jak však bývá v podobných případech pravidlem, Šestáka zaujala pouze ona.

Autobus dorazil na místo. Letovisko bylo maličké a příjemné. Několik bungalovů na pláži, opodál osada s jedinou středoevropsky vyhlížející ulicí, lemovanou tolika obchody, že se zde podle českých měřítek nemohly uživit, dále neskutečným množstvím restaurací, stánků a nočních vináren. Pomalu to vypadalo, že všichni místní žijí pouze z letní turistiky a momentálně hlavně z Čechů. Sešly se jich zde zhruba dvě stovky a dopravilo je sem pět autobusů ze všech koutů republiky. Každý zájezd měl přidělené svoje bungalovy, takže k vzájemnému promíchání nedošlo. „Pro vás, pane Šestáku, je zde jednolůžkový pokoj.” Průvodkyně mu se zářícím úsměvem vysvětlila, že v bungalovů jsou ještě dva pokoje, z nichž jeden bude obývat ona sama a druhý mladí manželé. Kuchyně je pro všechny společná, koupelnu s toaletou mají každý zvlášť…

35

Šesták si uložil věci. Něco z kufru vyndal, většinu v něm zatím nechal. Natáhl na sebe plavky, hodil si přes rameno ručník a vydal se k osmdesát metrů vzdálenému mořskému břehu. Pláž nebyla příliš široká, ale táhla se do dálky oběma směry a klikatila se podle bílých, nepříliš vysokých pobřežních skalisek. Bylo zde hezky… Bez zaváhání hodil ručník na písek a vstoupil do moře.

Příjemně unaven a osvěžen se po patnácti minutách plavání natáhl na pláži. „Je to zde mělké, jak nám slibovali?” uslyšel nad sebou hlas Marty Brožové.

„Jistě,” vyskočil a bez ohledu na GuthaJarkovského první napřáhl ruku: „Já jsem nějaký Šesták. Ale říkejte mi Karle. A tykejte mi. Já jsem obyčejný člověk, na nic si nehraju. A když tu máme být takovou dobu spolu…”

Marta na tykání přistoupila, protože protestovat se jí zdálo nevhodné. „Ty jsi tu sám?” potvrdila si po chvíli to, co předpokládala.

„Momentálně s tebou,” zasmál se Šesták. „Ale jinak sám. Jako v životě.”

„Svobodný?”

„Rozvedený,” vzdychl Šesták. „Teprve nedávno. Ale nežili jsme spolu už několik let. To já jenom pořád doufal, že se to nějak spraví,” mávnul rukou, jako by chtěl tím gestem odehnat chmurné myšlenky.

„Tak to jsme na tom podobně. Já se taky rozvedla. Jenomže to už jsou tři roky.

Nekoukej,” usmála se., Jednak už nejsem tak docela mladá, jednak jsem se vdávala v osmnácti. Naši mi to rozmlouvali, ale já měla svou hlavu,” vysvětlila bez ostychu.

„Jak jsi mohla vydržet tak dlouho sama?” divil se Šesták. „Tedy aby nebylo mýlky,” upřesnil rychle, když zaregistroval Martin nechápavý pohled. „Já to myslel tak, že tě nikdo neobtěžoval…”

„Takových bylo,” řekla Marta. „Ale já se bála narazit podruhé.”

Během hodiny toho jeden o druhém věděli dost. Bydleli ve městech vzdálených od sebe čtyřicet pět kilometrů. Šesták měl dvě dospělé děti, Brožová žádné, on pracoval v soukromé stavební firmě jako předák a v minulosti i nyní se často zdržoval v zahraničí, jelikož dřív byly montáže výhodné a ani teď to není horší, ona seděla za pokladnou velké potravinářské prodejny a byla tam vcelku spokojená… „Můžu tě večer pozvat na skleničku?” zeptal se Šesták, když už měli pocit, že sluníčka i vody bylo napoprvé dost, a vraceli se do stínu bungalovů.

Kývla na souhlas a ještě se zeptala, v kolik hodin a kde se sejdou. Sama se tomu divila. Vždyť jí Karel připadal ještě před několika hodinami tak starý! A to se klidně přiznal, že je ještě starší, než kolik mu hádala. Bylo mu vlastně víc než jejímu otci, ale žádný stařecký klid z něho nevyzařoval. Spíš jistota a energie…

Bez mrknutí oka objednal o tři hodiny později bohatou večeři a červené řecké ví

no. „Zatančíme si?” zeptal se, když malá kapela v koutě vinárny spustila známou melodii z Řeka Zorby, kterou znali všichni, ať už sem přijeli odkudkoli.

„Ráda,” vstala a nechala se dovést na parket.

Vydrželi v příjemném prostředí vinárny jen několik desítek minut. Dál už to ani jeden z nich nedokázal. Obou se zmocnila jakási zimnice doprovázená o to pronikavěj

šími křečemi, oč více se k sobě při tanci tiskli. Aniž to kdo z nich řekl, věděli, že zkrátka musí odejít, že je to tak dáno a vzdorovat osudu nemá smysl, jelikož každý takový boj je už předem prohraný. „Půjdeme ke mně…” Neptal se, spíš navrhoval.

„Ne,” postavila se na špičky a políbila ho. „Zůstaneme venku, kde se dá volně a svobodně dýchat.”

„Jsem pro, ty romantická duše.” Vzal ji za paži a vedl k liduprázdné pláži.

Samoobsluha byla plná novinek. „Marta se nám zamilovala,” neslo se od pokladen do skladu. „Máme už chystat svatební dar?”

„Jste na hlavu?” mávala Marta rukama zčásti odmítavě a zčásti potěšené a nalé

vala kolegyním do skleniček zlatistý řecký koňak Metaxa, což majitel povolil za dvou

36

podmínek, přičemž ta první požadovala, aby láhev byla opravdu jenom jedna, a ta druhá, že se nalije i jemu.

„Snad by ti nevadilo, že je o tolik starší?” naklonila se k Martě devatenáctiletá Ivana, o níž se tvrdilo, že podstatně vyšší příjem než ze zaměstnání jí plyne z činnosti sice všeobecně známé, ale často tvrdě odsuzované. „Já začala se sexem ve třinácti a nechala jsem si ničit tělo jen o málo staršími puberťáky. Teprve o tři roky později jsem přišla na to, že dělám blbost. To mě zatáhl do postele pětačtyřicetiletý chlápek… No, moc se snažit nemusel, já byla hned od začátku pro… Od té doby na mladíky kašlu!

Teď za mnou jezdí jeden advokát z Mnichova. Je mu přes šedesát a jak si spolu užijeme!” naklonila se pro skleničku tak šikovně, že si majitel samoobsluhy mohl rozepnutým výstřihem bílého pláště prohlédnout nejenom její do hnědá opálená prsa, ale i maličké růžové bikinky. Víc toho Ivana na sobě neměla…

„Ty myslíš jenom na postel,” zatvářila se pohoršené padesátiletá pokladní Lízalová. „Kdežto Martě jde o rodinný život.”

„Mně ještě o prachy,” obrátila do sebe Ivana skleničku. „A Marta by byla pitomá, kdyby přemýšlela výrazně jinak. Vždyť proč by si nemohla nechat zaplatit za to, že po zbytek života bude chlapovi dělat ve dne služku a v noci matraci!”

Některé z prodavaček se zasmály, ty starší nasadily starostlivý výraz: „Já jenom, abys nenarazila jako poprvé,” pronesla Lízalová k Martě a dala tak najevo, že nehodlá poslouchat řečičky poloviční prostitutky. „Než bych ho vzala poprvé domů, pořádně bych se na něj pozeptala. Žijeme na malém městě a i když jeden rozvod ještě nic neznamená, po druhém si tu ženská už asi neškrtne.”

Odkráčela ke své skříňce, aby se převlékla a šla domů. Už tak tu trčí po pracovní době nepřiměřeně dlouho…

Marta o jejích slovech přemýšlela ještě celé dva dny. Ve čtvrtek se rozhodla: Karel má přijet v sobotu, nic za to nedá, když se za ním rozjede nejprve ona sama. A to hned v pátek ráno. Má přece dlouhý víkend…

Připadala si v cizím městě jako soukromý detektiv. Nikoho tu nezná a potřebuje získat informace… I když jí to přijde zbytečné a hloupé. Karel byl po celou dovolenou tím nejpozornějším, nejjemnějším a nejsolidnějším mužem, jakého v životě poznala.

Navíc pak i skvělým milencem… O jeho slovech nikdy nepochybovala, tak proč se tedy nechala vyprovokovat k špiclování? Omlouvala sama sebe prvním nezdařeným man

želstvím. Otočit se na podpatku, vrátit se zpět na nádraží a okamžitě odjet domů, aniž by s kýmkoli ztratila slovo, však nedokázala.

„Hledám pana Karla Šestáka,” vstoupila do domu, kde její milý podle adresy, již jí dal, bydlel. Ptala se starší paní v prvním bytu v přízemí, o níž si myslela, že by to mohla být domovnice.

„A copak mu chcete, slečno?” prohlédla si ji ženská v zástěře víc než pozorně.

„Máme se brát, a tak jsem se rozhodla, že se napřed podívám, jak žije,” vcelku pravdivě prohlásila Marta.

„Jste v tom?” zajímalo domovnici.

„Ne. Rozhodně ne,” zesílila důraz, když si uvědomila, že se jí žena najednou dí

vá víc na břicho než do obličeje.

„Tak to buďte moc ráda, slečinko.” Domovnice ji pozvala dál a zazvonila na protější zvonek. „Věro, zaběhni pro Alenu a stavte se u mě,” nařizovala sousedce. „Budeme mít důležité jednání.”

O pět minut později zasypaly Martu tři obyvatelky domu informacemi, jimž se zdráhala uvěřit: Šesták je gauner. V životě pořádně nepracoval, jenom chlastal a honil ženské. Ženatý byl už dvakrát a ne pouze jednou. Obě ženy od něj utekly, protože je bil a zahýbal jim. A kradl jim peníze!

„Vy máte nějaký majetek?” zeptala se domovnice bez skrupulí.

„Rodiče mi koupili malou vilku,” přiznala.

37

„Tak ať vás před Šestákem ochraňují všichni svatí!” zněl společný hlas tří sudi

ček. Navíc ji poslali ještě do podniku, kde Šesták před časem pracoval. Tam jí na osobním řeknou to samé. Musí ale šéfovi oznámit, kdo ji posílá…

Myslila si, že už toho bylo dost, že za nikým nepůjde. Přesto to udělala. A dozvě

děla se o dalších nepěkných kapitolách ze života svého milence.

V sobotu ráno na Karla čekala u autobusu, i když se původně domluvili jinak. A místo domů ho odvedla do místního parku. „Tys mi lhal,” sdělila mu po chvíli. „Neumíš si představit, co jsem tím zklamáním prožila za otřes. Jsi jako všichni. Možná ještě hor

ší,” zakroutila hlavou. Slzy jí už netekly. Vyplakala se v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách.

„Kdo ti co nakecal?” nenávistně zasyčel Šesták. „Jestli tomu věříš, tak jsi zrovna tak pitomá slepice jako každá baba!”

„Přesvědčíš mě o opaku?” zeptala se klidně.

„Co bych tě přesvědčoval?” zlobil se. „Ty mi musíš věřit!”

„Musím? Proč?”

„Protože tě miluju!”

„Co když to není pravda?”

Vyskočil z lavičky a uštědřil jí takový políček, že málem upadla: „Já mluvím vždycky pravdu!”

Nevěřícně se dotkla tváře, která žhnula rudým žárem: „I kdybys ji do této chvíle skutečně měl, jako že nemáš, fackovat se od nikoho nenechám. Od tebe nejmíň. Po tom, co jsme spolu prožili…”

„Co by, vychrápala ses se mnou, nic víc, tak z toho nedělej vědu!” rozčiloval se Šesták.

„Sbohem. Už tě nikdy nechci vidět,” rozloučila se s ním Marta a odešla.

V pondělí ráno se posadila v samoobsluze k pokladně a až do oběda nezvedla hlavu od zboží a klávesnice. Rozhlédla se okolo sebe až v poledne. A spatřila Karla Šestáka s napřaženým nožem v ruce. To bylo také to poslední, co ve svém životě vidě

la. Šesták ji devětkrát bodl do zad, ale už první zásah byl smrtelný.

Po svém činu se pokusil o útěk, ale policie ho snadno dostihla. Byl poměrně dost opilý. V krvi mu lékaři našli téměř dvě promile alkoholu…

Bránil se, jak uměl. Před kriminalisty, vyšetřovateli i před soudem. Některé body jeho obhajoby byly přijaty, jiné nikoli.

Rozsudek zněl: Za úmyslnou vraždu třináct let trestu odnětí svobody.

Objednávka

V mrtvém těle Václava Křístka vězely tři kulky ráže devět milimetrů. Každá z nich by sama o sobě dokázala zbavit života snad i velkého a rozzuřeného slona, natož pak člověka tak štíhlého a klidného, jako byl Křístek. Zřejmě ani tváří v tvář svému vrahovi se nevzdal jisté rozvláčnosti pohybů, neudělal rychlejší gesto, pravděpodobně se ani nepokusil o obranu. Jinak by se totiž tomu druhému jen těžko povedlo umístit mu jednu kulku do čela, druhou do srdce a třetí do žaludku. Pokud to ovšem nebyl profesionál… I když je samozřejmě otázka, zda by si nájemný střelec vzal na tuhle práci kapesní kanón. Vrchní inspektor Plicka si mimoděk vybavil jednu část povídky slavného spisovatele Raymonda Chandlera, napsanou ještě předtím, než přišel na scénu jeho nejzná

mější detektiv Phil Marlowe. Pošklebující se zabiják si tam na práci zblízka bere zásadně dvaadvacítku malorážku! S takovou zbraní se však musí trefit naprosto přesně, nic nelze nechat náhodě. I když jak vidno, ten s devítkou měl ruku také zatraceně jistou…

Mrtvého Křístka našla manželka. Čekala ho jako vždycky přesně o půl sedmé večer. V šest vyprovodil z obchodu posledního zákazníka. Pakliže měl v pokladně vyšší

38

hotovost než padesát tisíc korun, uložil ji do malého trezorku a odnesl jej do banky, jejíž budovu míjel při cestě domů. Bylali tržba nižší, zamkl ji do staré ocelové pokladny s ohnivzdornou výplní, která zdobila malou kancelář vzadu za krámem a kterou koupil v jednom bazaru s příplatkem za umělecké ztvárnění užitkového předmětu. Pokladna byla vídeňské výroby, pamatovala c.k. mocnářství a fungovala jako nová. To všechno mu i s cestou trvalo právě do půl sedmé.

Marie Křístková čekala na svého muže rovných třicet minut. Nejprve si myslela, že se cestou s někým potkal a zapovídal, ale pak to odmítla, jelikož to naprosto nebyl jeho styl. Pravděpodobnějším důvodem zpoždění se mohl stát zákazník, který přišel do obchodu těsně před uzavřením. Toho by manžel nikdy neodbyl, ani kdyby si vybíral nicotnou maličkost třeba až do půlnoci… Chtěla to však vědět jistě, tak zvedla telefon a vytočila číslo Křístková zlatnictví. V kanceláři to nikdo nebral. Vydržela doma ještě pár minut a pak se oblékla, zamkla byt a šla zjistit, co se děje. Našla obchod otevřený. Václav ležel za pultem. Všude okolo něho byla krev. Málem omdlela. Potom se pokusila manžela křísit, samozřejmě zcela zbytečně. Pološílená hledala po obchodu, dílničce a kanceláři nějaké obvazy, jimiž by ošetřila manželovy rány… Když se poněkud vzpamatovala, vyběhla před zlatnictví a začala volat o pomoc. Dlouho si jí nikdo nevšímal. Teprve po nějakých deseti minutách kdosi z nájemníků okolních domů zvedl telefon, vyto

čil číslo místní policejní stanice, a aniž by se představil, oznámil, že v Růžové ulici došlo patrně k něčemu závažnému, jelikož tam křičí jakási žena.

Hlídkový vůz dorazil na místo během pěti minut, za dalších deset minut přijela kriminálka s vyšetřovatelem, kterému se podařilo Marii Křístkovou uklidnit alespoň do té míry, že byly schopna první výpovědi. Všechno, co zatím věděli, měli policisté od ní.

Nebylo toho mnoho.

„Moc toho tady není,” zašeptal technik doktoru Plickovi, zkoumajícímu očima snad každý čtvereční centimetr prodejní plochy. „Znáte to,” pokračoval jakoby omluvně.

„Denně tu projde dost lidí. Každý si na něco sáhne, nechá tu prach z bot… A dost toho asi zničila sama paní Křístková, když zde běhala a sháněla lékárničku. Každopádně vám to říkám dopředu, abyste se na moje výsledky moc netěšil.”

Vrchní inspektor si něco zamumlal a technik z toho vyrozuměl, že má pokračovat, protože co kdyby přece jenom… Pak se otočil k pětatřicetileté blondýně sedící na židli v koutě kanceláře, odkud bylo dobře vidět za pult, kde stále ještě ležel na zemi ni

čím nepřikrytý Václav Křístek. „Je mi to líto, mladá paní, ale vy jediná jste schopna mi pomoci.”

Marie Křístková si nervózně prohledala kapsy kabátu a pak vstala a otevřela manželův psací stůl. Cigarety a zapalovač ležely hned nahoře. Po chvilce zápolení s neochotně se otáčejícím kolečkem zapalovač konečně vzplanul. Křístková do sebe vtáhla kouř a zavřela na okamžik oči. „Prosím,” kývla pak hlavou.

„Prohlédl jsem si v obchodu všechny vitríny i výkladní skříň. Nezdá se, že by z vystavených šperků něco chybělo. Souhlasíte se mnou?”

„Asi máte pravdu,” zašeptala.

„Ztratilo se vůbec něco?”

„Peníze na hotovosti,” ukázala na otevřenou pokladnu. „Není tam ani koruna.

Toho jsem si všimla.”

„Manžel třeba dnes nic neprodal,” pokoušel se Plicka najít rozumnou odpověď.

„Nebo se něco takového nikdy nestávalo?” „Jistěže ano,” souhlasila zlatníkova manželka. „Někdy i tři dny po sobě… Jenomže v poledne mi Vašík volal domů ať připravím slavnostnější večeři, že prodal náhrdelník s náramkem a prstenem. Byla to souprava, vyrobil ji sám podle vlastního návrhu… Stála přes dvě stě tisíc korun…”

Plicka lehkou úklonou hlavy poděkoval a odporoučel se. Dvě stě tisíc je slušný motiv k vraždě. Lidi se většinou zabíjejí i pro míň.

39

„Jestli to nemá na svědomí mafie…,” špitla Marie Křístková a utírala si kapesníč

kem rty rozkousané až do krve.

Vrchní inspektor se na ni podíval jako na malé dítě, které si vymýšlí, aby bylo zajímavé.

„Já to myslím vážně,” trvala na svém a zvedla hlavu. „Už několikrát Vaškovi volali, chtěli platit za ochranu. Odmítal… Před týdnem mu přišel domů dopis a v něm jsme našli zlomenou tužku!”

Doktor Plicka se zachmuřil. Ve slovníku mafie zlomená tužka skutečně znamená jeden ze způsobů vyhlášení rozsudku smrti nad adresátem. V poslední době se leckteré sicilské způsoby přenesly až do střední Evropy. Na neštěstí ty méně bohulibé… „Komu jste o tom řekli?”

„Nikomu,” zakroutila hlavou Křístková. „Ten hlas v telefonu, který nás nejčastěji obtěžoval, vyhrožoval, že jakmile jenom cekneme, oddělají nás oba. Zejména pokud bychom se snad rozhodli obrátit se na policii. To prý by byli moc zlí…”

„Máte ještě ten dopis s tužkou?” zajímalo Plicku.

„Nebyl to dopis v pravém slova smyslu. Jen obálka s vloženým nepopsaným papírem. V něm byla tužka. Žádná jiná adresa než naše tam nebyla.”

„Přesto bych ji rád viděl,” trval na svém kriminalista. „Odvezu vás domů, souhlasíte?”

Vrátil se za půl hodiny sám. Křístkové sehnal společnost. Zavolal její matce a sestře. Sama to nebyla schopna zvládnout. Přepadla ji krize, při níž se třásla jako osika a nebyla stavu udržet v prstech ani cigaretu, po které se neustále sháněla. „Podívejte se mi na to,” podal obálku technikovi. „Až v laboratoři, pochopitelně. Zprávu chci třeba o půlnoci, jasné?”

Ozval se ve dvě v noci: „Na známce nic není, pane doktore,” hlásil technik nejméně o dvacet let mladší než vrchní inspektor. „Lepidlo nebylo olíznuté, takže krevní skupinu podle slin neurčím. Jasně, známku odesílatel namočil ve vodě… Asi hubkou,”

ztratil poněkud trpělivost. „Já u toho přece nebyl… Adresa je napsána na starém psacím stroji. Kolega Zima to podle typů odhaduje na předválečnou Eriku, nejspíš kufříkovou… Firma Seidel a Neumann z Drážďan… Moc takhle krásných mašinek prý tady už určitě nebude…”

„Alespoň něco,” položil Plicka telefon a ani nepoděkoval.

Druhý den ráno čekal na doktora Plicku na chodbě policejní budovy jeden z vy

šetřovatelů. „Něco mám,” volal na dálku a mával jakýmsi tvrdým papírem. Zblízka Plicka viděl, že je to barevná fotografie. „Našel jsem to v Křístkových věcech a jeho žena mi v noci potvrdila, že jde o tu vzácnou soupravu, pocházející z dílny mrtvého manžela. S

tím bych se obrátil na sdělovací prostředky. Alespoň někdo nám to snad otiskne. Požá

dáme majitele toho šperku, aby se přihlásil ke svědecké výpovědi.”

„Jsem pro,” prohlásil Plicka neurčitě. „Uškodit to nemůže. Jenom nevím, co tím získáme. Křístek podle manželky volal domů přesně v poledne a informoval ji o prodeji soupravy. Lze předpokládat, že tak učinil ihned poté… Doktor soudí, a to pitva přinese ještě přesnější údaje, že vrah zlatníka zastřelil okolo čtvrté hodiny odpoledne. To by mohlo souhlasit. V poledne byl ještě naživu… Navíc podle zjištění mých lidí okolo čtvrté řádili v ulici nějací puberťaci s bouchacími kuličkami a petardami. Nadělali tolik rámusu, že si tří hlasitých výstřelů nikdo nevšiml… Už aby bylo po Silvestru!” dodal procítěně.

„Ve všem s vámi souhlasím,” ujišťoval Plicku vyšetřovatel. „Ale já si myslím, že ten kupec si mohl všimnout někoho, kdo se motal okolo obchodu nebo kdo do něho vstoupil ještě v jeho přítomnosti. Nemusí se jednat o vraha, ale o někoho, kdo viděl, že Křístek utržil balík peněz… Pak mohl buď zavolat vraha, nebo si dojít pro revolver…”

„Pro pistoli, pane kolego. Nábojnice jsme našli.”

„Je to úplně pitomé, co jsem vymyslel?”

„Pro mne ano,” zamračil se Plicka.

40

„Proč?” nechápal vyšetřovatel.

„Protože jsem na to měl už dávno přijít sám!” Přes rameno dodal: „Vezměte to z téhle strany a já se podívám po mafiánech. I když si o tom myslím svoje, vynechat je nemůžu.”

Fotografie Křístkova šperku se objevila ve Večerníku a v televizní policejní relaci.

Zveřejnění slíbila i redakce časopisu Linka 158, ale vzhledem k výrobním lhůtám čtrnáctideníku se majitel šperku přihlásil dřív, než fotografie dorazila do tiskárny. Před vyšet

řovatelem stála dvaadvacetiletá Kateřina Prasklá, studentka Pedagogické fakulty, přechodným bydlištěm v místě školy, trvalým o sto třicet kilometrů dál. Velice půvabná černovláska se smutnýma očima sundala z ramene kabelu na popruhu, otevřela ji a vyjmula z ní velké kožené pouzdro. Skrývalo třídílnou soupravu z osmnáctikarátového zlata zdobenou drobnými brilianty. „Já to ale nekoupila,” řekla potichu se svěšenou hlavou.

„Já ty věci dostala.”

„Od koho?”

„Od pana Křístka.”

„Kdy?” zeptal se vyšetřovatel a podíval se na datum v kalendáři.

„Před týdnem,” vysoukala ze sebe dívka a dívala se upřeně na jedno místo na desce stolu.

„To je nesmysl,” zareagoval vyšetřovatel prudce. „Jeho žena říká, že…”

„Jeho žena o tom nesměla nic vědět. Víte, jak by vyváděla? Zejména kdyby zjistila, že my s Vaškem… Že se máme rádi,” dokončila cudně.

Vyšetřovatel si uvědomil, že zlatník byl dvakrát tak starý jako Kateřina. Přišlo mu to nespravedlivé. Děvče se mu velice líbilo. Jenomže tolik peněz nikdy nevydělá, aby ji mohl hýčkat a dávat jí nákladné dary.

„Já jsem od něho nic nechtěla. Milovala jsem ho i tak. Jenomže to on pořád, že mi musí sehnat pořádný podnájem a platit ho, že nejde, abych chodila pořád bez peněz a tak… Nakonec mi dal tyhlety šperky. Od toho dne se u mě neukázal. Vím, že je mrtvý.

To jsem pochopila. Ale vím také, že on by už stejně nikdy nepřišel. Že to byl z jeho strany dárek na rozloučenou. I když to neřekl,” začala plakat a vyšetřovateli se zdálo, že její slzy smutku jsou opravdovější než ty, které za mrtvého manžela prolévala Marie Křístková.

Sepsal s Kateřinou protokol a pak ji nechal odejít. Mezi dveřmi ji požádal, aby šperky zatím neprodávala a neopouštěla město. Na víc se jí neptal. Nemělo to smysl.

Trojdílná souprava v den vraždy ve zlatnictví nebyla. Tudíž se nemohly ztratit peníze z jejího prodeje.

Vyšetřovatel zamkl kancelář a šel se podělit s doktorem Plickou o své podezření, že buď něco hrál Křístek na manželku, což je při existenci krásné milenky pravděpodobné, nebo něco hrála Křístková na policii. Proč by to však dělala? Sama manžela zbít nemohla. Má alibi potvrzené několika kamarádkami, které u ní to odpoledne proklábosily a vypily u toho dvě láhve campari… A pak ještě zbývá ta mafie!

Vrchní inspektor Plicka se vracel z ulice. Vypadal víc než spokojeně. Vyšetřovatel se proto rozhodl nekazit mu náladu a počkat, co mu doktor sám sdělí, aby teprve potom…

„Mám vraha,” jásal Plicka a plácal vyšetřovatele po rameni.

„Jak to?” divil se mladík. „Řekli mi, že jste jel někam na předměstí, kde nějací kluci s pistolí v ruce obrali majitele samoobsluhy o všechny peníze, které měl v tu dobu v krámě.”

„To souhlasí,” řekl Plicka. „Kdyby to nebyli hamouni a nechtěli si ještě nabrat pití a cigarety, těžko bychom je honili. Pomohli nám vlastní blbostí… Jeden z nich měl v ruce pistoli. Devítku! Dal jsem ji na balistickou expertizu a už vím, že s ní byl zastřelen Václav Křístek. A vím také, kdo to udělal a kdo ho k tomu přiměl. Jenom nevím proč…

Půjdete se mnou?”

41

Marie Křístková vydržela zapírat rovné dvě hodiny. Teprve když doktor Plicka zvedl telefon a požádal, aby eskorta dopravila ke konfrontaci s obviněnou ráno zatčeného Petra Valíčka, zvedla ruce v obranném gestu: „To si zavinil manžel naprosto sám!

Kdyby nechal tu mladou couru, já bych…”

„Ale on ji nechal, paní Křístková,” řekl pevně vyšetřovatel. „Čtyři dny předtím, než zemřel.”

„Než jste ho dala zabít,” opravil kolegu vrchní inspektor.

Křístková vypadala, že každou vteřinu omdlí: „Tak on se ke mně chtěl vrátit se vším všudy?” ujišťovala se. Po několika minutách nesouvislého proudu slov a vět začala znovu od začátku: „Já o jeho milence dlouho nevěděla. Ale když mi to jedna moje známá řekla, myslela jsem si, že tu potupu nepřežiju… Přemýšlela jsem, že se mu pomstím, ale nevěděla jsem jak, protože jsem netušila, čím ho nejvíc raním. Kdyby to šlo, tak bych Kateřinu klidně ubodala. Jenomže to byste mě dost brzo našli. Tak hloupá nejsem… A do toho začal otravovat ten Valíček. Hrál si v telefonu na mafiána a určitě to myslel vážně, protože manžel se jeho výhrůžek doopravdy bál. Jednou jsem telefon vzala já. To nebyl Vašek doma. A řekla jsem tomu chlapovi, že se s ním na něčem potřebuju dohodnout. Když přišel, viděla jsem, že je to dvacetiletý kluk. Ale pistoli měl…

Navrhla jsem mu, aby manžela zastřelil. Že mu za to dám sto tisíc. Chtěl je dopředu a dostal je… Včera večer volal, že požaduje ještě padesát, aby vydržel mlčet… S tím dopisem a tužkou jsem to vymyslela já,” řekla, když si všimla, že se policisté dívají na starý psací stroj značky Erika, který byl v den smrti jejího muže pečlivě ukryt pod gaučem…

„Víte, když jsem nemohla mít Vaška jenom pro sebe, tak ať ho nemá žádná.”

Nechala se docela klidně naložit do služebního auta a odvézt do věznice, kde už několik hodin pobýval Petr Valíček. Oběma bylo jasné, že jako mladí se ven nedostanou.

Pokud vůbec někdy…

Smrt s krásným jménem

Připadal si jako idiot. Sotva za manželkou zaklaply dveře, hrnul se k oknu, aby se z úkrytu za záclonou podíval na ulici, zda tam neparkuje nějaké auto, do něhož se jeho žena posadí a…

Aut bylo všude okolo jako máku, žádného z nich si však Ivana ani nevšimla a se sportovní kabelou přes rameno došla ke stanici místních autobusů. Tělocvična, do niž chodí dvakrát týdně s kamarádkami i ženami zcela neznámými na aerobik, je až na druhém konci města. Od sedmi do devíti cvičí, půl hodiny se sprchují a upravují svůj vzhled a pak jdou jedny domů a druhé do kavárny U Lípy, kde posedí téměř až do uzavírací doby nad skleničkami červeného vína, cinzana, vodky, nebo jen nad kávou se sodou. Zkrátka jak která… Ale naprosto všechny se zapojí do hovoru o starostech s dětmi, manželi a milenci, o nepříjemných šéfech a jejich vlídných zástupcích, o řešení finančních problémů a o podobných nesmyslech.

Ivana se ještě donedávna ženám v jejím věku, které cvičením chtěly získat alespoň takovou postavu, jakou má i po padesátce Jane Fondová, nahlas smála. „K čemu mi to bude,” odmítala návrhy kolegyň z podniku. „Mám oprávněné obavy, že by si mě manžel nevšiml, ani kdybych vypadala jako moje jmenovkyně Christovová,” vzpomněla si na jednu z posledních federálních královen krásy a současnou špičkovou modelku.

„Nevšimne si on, všimne si jiný,” dostalo se jí rozesmáté odpovědi. „Ale nejprve je třeba to zkusit!”

Ještě poměrně dost dlouho odolávala. Tělocvik nepatřil k jejím oblíbeným předmětům ani na základní škole. Vždycky byla tak trochu nemehlo, ale ne takové, aby jí to u učitele Vrány procházelo. Ten měl čtrnáctileté cvičenky padající z bradel, hrazdy a jiných zařízeni raději než ty, které cvičily jako kdysi Čáslavská. Ale musely mít pořádná

42

prsa a těsný cvičební úbor, našponovaný na zadku k prasknutí. U takových přesně vě

děl, kdy přiskočit, jak uchopit… Ona se však mohla klidně přerazit a on to odbyl pokrčením rameny a zabručením: „S tebou je potíž, holka!”

Když se pak asi po pěti letech potkali ve městě, to už za sebou měla maturitu na gymnáziu a končila první ročník právnické fakulty, mohl si Vrána ukroutit hlavu: „No ne, Bartáková, co to z tebe vyrostlo za kus?”

Měla tenkrát při sto sedmdesáti centimetrech výšky padesát šest kilogramů, padesát devět centimetrů v pase a podprsenku číslo tři. Kdeže loňské sněhy jsou… Pak dostudovala, nastoupila v rodném městě jako podniková právnická, seznámila se s in

ženýrem Ladislavem Krejzou, šéfem laboratoří v jejím podniku, vzali se, narodila se jim dcera, která s nimi pobyla osmnáct let a pak se vdala a odstěhovala do Prahy. Tohle období strašně rychle uteklo… A stále ještě podniková právnická doktorka Krejzová dnes tvrdí, že co se za ty roky nejvíc změnilo, je její postava. Výška zůstala i po čtyřicítce stejná, zato váží skoro osmdesát kilo a co se prsou týče… Ještě že už je dávno zavedeno nové číslování prádla!

„Chce to dietu a cvičit!” přesvědčovaly ji přítelkyně před několika měsíci tak vehementně, že nakonec přikývla. Manžel, když mu sdělila, že bude v úterý a ve čtvrtek večer sám doma, to snad zaregistroval až po mnoha týdnech, protože se jí jednou zeptal: „A kam to vlastně chodíš, když jdeš pryč?”

„Za to bych mu nasadila takové parohy, že by musel ve dveřích zatraceně podklesávat v kolenou, aby bez úhony prošel,” rozzlobila se jedna z kolegyň, když jim to v kavárně po cvičení prozradila.

„Kdepak,” zatvářila se naprosto odmítavě. „Já bych byla na výsost spokojená, kdyby si mě zase všímal jako před časem. My si nežili špatně, na mou duši.”

„I v posteli?” padla otázka, která ji v souvislosti s tématem vůbec nezaskočila.

Navíc v téhle sestavě už probraly kdeco.

„I v posteli,” prohlásila rozhodně.

„Ale už je to minulost.”

„Bohužel.”

„Vždyť ti říkám, že to chce milence. Pokud možno mladšího a nevybouřeného.

Vím, o čem mluvím. Ještě si zaběhni ke kadeřnici a na kosmetiku a…,” pršely rady ze všech stran.

„Nechci milence!” málem se zlobila. „Stačí mi pozorný a milující manžel.”

„To vyjde nastejno. Pořád platí, že pro to musíš něco udělat.” Tak zněl závěr kolegyň, které se ve většině případů docela vyznaly.

Ivana od toho dne nejenom dál pilně cvičila, ale přikoupila si další zázračné odtučňovací nápoje. A aby byl výsledek ještě jistější, začala ve zbývajících pěti večerech běhat okolo domu, pak i dál od něj, a nakonec zjistila, že je schopna uběhnout bez vět

ších potíží pomalu tři či čtyři kilometry. Ještě před půl rokem by se snad pěšky na takovou dálku ani nevydala, a pokud už by byla nucena ji absolvovat po svých, trvalo by jí to poctivou hodinu, pravděpodobně však déle. Kdežto klusem…

Výsledek tohoto snažení se nejdřív projevil v Ivanině šatníku. Nejprve začala nosit věci sice trochu z módy, ale šité či kupované před několika roky, kdy její váha stále ještě nedostoupila nedávného maxima. Pak na ní plandaly i šaty, jež byly pořizovány coby vypasované. Nakonec musela vzít dosti napěchovanou peněženku a jít si koupit málem celou novou výbavu.

„Mami,” spráskla nad ní ruce dcera, „ty jsi kočka, to snad není pravda!”

Zdálo se, že i zeť se mlsně olíznul.

„Kolik jsi shodila?”

„Zatím pětadvacet kilo.”

„A ty perfektní vlasy… No já jsem z tebe na mrtvici!”

43

„Nepřeháněj to,” měla Ivana radost, že si její změny konečně všiml i někdo, koho má ráda.

Manžel po těchto slovech položil noviny, sundal si brýle a po chvilce mlčení prohlásil: „To je divné, že jsem na to nepřišel dřív než ty,” mínil dceru. „Ale to bude tím, že my se s maminkou vidíme denně, takže ty změny jsou tak povlovné, že… Kdežto když ty přijedeš po třech měsících…”

„Máš co napravovat,” bavila se dcera. „A rychle. Než ti mámu odvede nějaký fešák.”

Tahle slova začala vrtat inženýru Krejzovi v hlavě s tím větší intenzitou, čím víc jeho žena hubla, mládla a stávala se čím dál atraktivnější. Pochopitelně se nemohla a ani nechtěla stavět na roven s půvabnými osmnáctkami, které vypadají světově už jenom proto, že je jim právě těch osmnáct a ne víc a nedokáží pokazit svůj vzhled ani roztrhanými džínsami, nenalíčenými obličeji a nestříhanými vlasy. Nehodlala konkurovat ani ženám mezi pětadvaceti a pětatřiceti, jež jsou přitažlivé právě pro svou dozrávající a zralou ženskost. Nechtěla vlastně konkurovat vůbec nikomu. Ale poučila se sama na sobě, že i ženská v jejím věku může mít docela dobrý pocit z toho, jak vypadá. A když se k tomu připočte občasný mlsný pohled nějakého muže, přestože ona si žádného chlapa nevšímá, natož aby na sebe upozorňovala… Konečně, jak je to dlouho, co se za ní kluci ohlíželi? Pomalu si to ani nepamatuje.

„Už bys mohla toho trdlování nechat,” prohlásil jednoho večera inženýr Krejza ke své ženě tvrdě a rezolutně. „Ty se samosebou domníváš, kdovíjak nejsi fantastická, ale já ti povím jedno: jsi každému pro smích. Takže zahoď tu tašku,” ukázal na sportovní kabelu s cvičebním úborem, „oloupej brambory a udělej mi k večeři bramborák. Na sádle! Jako dřív.”

„Musím na cvičení,” bránila se. „Slíbila jsem děvčatům, že přijdu.”

„Tak ony jsou ti přednější než já a teplá večeře?” zlostně se zeptal manžel.

„Nebuď malicherný,” zakroutila Ivana hlavou. „Nikdy jsi takový nebýval… Navíc já chci jít hlavně kvůli sobě. To je snad dostatečný důvod, nebo ne?”

„Dostatečný důvod k čemu?” vztekal se Krejza. „Aby ses začala kurvit, jako to dělá polovička tvých kamarádek?”

„Jestli je jejich muži zanedbávají tak jako ty mne…” Věděla, že by mela raději ml

čet, ale nějak to najednou nedokázala.

„Couro,” vlepil jí manžel políček. „A teď vypadni a vyválej se s prvním, koho potkáš.”

„Láďo,” byla víc překvapena než ponížena, „to snad ne?”

„Jsi stejná mrcha jako všechny. Jenom jsi to celé ty roky dokázala skrývat!”

Uražená do hloubi duše vzala kabelu a odešla. Tohle si snad nezasloužila. A přitom kdyby doopravdy zahýbala, nemohl by jí nikdo nic vyčítat. Láďa s ní v posledních měsících spal snad jenom jednou nebo dvakrát. A ještě mu to viditelně nepůsobilo žádnou radost, o rozkoši nemluvě… Večer po cvičení se v kavárně poprvé zcela vědomě rozhlédla po přítomných mužích. Ty, kteří seděli se ženami, vynechala. Ale u stolu blízko dveří živě diskutoval čtyřlístek třicátníků. Jednoho z nich odněkud znala. Právě toho, který se na ni nyní upřeně díval. Jeho pohled měl v sobě takovou uhrančivost, že se zachvěla náhlým chladem, který vzápětí vystřídala horká vlna.

Pak už nějak nemohla zůstat s kamarádkami. Bála se, že by pohled toho pově

domého muže sama vyhledávala.

„Ahoj, kočky, musím vypadnout. Příště nashle!” omluvila se, zaplatila a vyšla z kavárny. Mladý muž za ní vyběhl tak okatě, že to ženám u stolu nemohlo uniknout. „No ne, podívejme na naši Ivanku…”

„Můžu vás doprovodit, paní doktorko?” oslovil ji po několika krocích.

„My se známe?”

44

„Z podniku. Já dělám na ekonomickém odboru. Občas jsme měli společné porady s právníky,” vysvětloval a vzal jí tašku z ruky. „Spěcháte?”

„Jak se to vezme…” Trochu se vyděsila, že jí pánský doprovod není protivný.

„Nespěchám.” Podívala se na hodinky a uvědomila si, že za normálních okolnosti by nepřišla domů dřív než za dvě hodiny. Po dnešní scéně by však vůbec nemusela pospíchat…

„Mám tu auto, neprojedeme se?”

Souhlasila. A nejenom s projížďkou.

V půl třetí ráno ji Martin dovezl domů. Líbali se v autě ještě nejméně půl hodiny.

A kdyby nestálo pod lucernou, kdo ví… Martin byl krásný, chtivý a rozvedený. Muž pro ni. Najednou to věděla. Co však nevěděla byla skutečnost, že je její manžel po celou dobu pozoruje. Stál u okna a držel u očí dávno nepoužívané perleťové divadelní kukátko. „Zabiju ho,” prohlásil nahlas a myslel to smrtelně vážně. „Ona se pak sama srovná do původních kolejí. Možná znovu přibere na váze a bude zase klid a pokoj…” Pro uskutečnění svého plánu však musel změnit taktiku. A udělal to hned, jakmile Ivana ve

šla do dveří. „Promiň,” omluvil sejí. „Za ten večer. Už se to nikdy nestane. Já vím, že jsem to přehnal. Strašně. Přece bych měl vědět, že nejsi ženská do větru…”

Zarazilo ji to, ale pak se na něho docela srdečně usmála. „Není třeba dělat vědu z toho, když si dá ženská barvu na vlasy, Láďo.” Rozhodla se, že musí být vlídná a milá. Jen tak jí všechno projde.

Pohladil ji po tváři a byl spokojen.

Nechala se hladit a byla spokojena.

Několik týdnů ji pak nenápadně sledoval. A říkal si, že ten její amant musí utratit fůru peněz za benzin, neboť jakmile mu Ivana doma něco nalže, sednou do Martinova auta a jedou na jejich chatu, která je od města vzdálena čtyřicet kilometrů. Klíče se ztratily z bytu okamžitě po tom, co se Ivana s tímhle floutkem začala scházet. On totiž zatím nemá byt. Ten musel nechat manželce s dítětem, sám bydlí na ubytovně a čeká, až ně

co sežene…

V prodejně zbraní si koupil šestiranný revolver. Jednou na něho někde v úkrytu počká. Odpráskne ho ze zálohy jako prašivého psa. Nebude přece nic riskovat… Kdo by ho podezříval? Zejména když si tu bouchačku pořídil až v Praze. Ale dokáže se vůbec strefit? Měl by si to vyzkoušet. Krabičku nábojů koupil spolu s revolverem… Na chatě je dost vhodného místa. Je tam i jakýsi bezpečnostní svah podobný valům na střelnicích.

A hlavně okolo není žádná jiná chata než ta jejich.

„Nevíš, kde jsou klíče od chajdy?” zeptal se Ivany. „Myslím, že bychom tam měli na víkend zajet.”

„Najdu je,” odpověděla mu. „Do pátku určitě.” Uvědomila si, že tam nejprve musí zamaskovat eventuální stopy po pravidelných návštěvách. „Ale nevím, jestli s tebou pojedu,” vymlouvala se, s čímž on předem počítal. „Mám nějaké školení.”

„Tak se tam vydám sám, to se nedá nic dělat,” políbil ji a šel se koupat.

V pátek ráno dostal klíč a odpoledne odjel. V sobotu se přesvědčil, že na deset metrů je schopen zasáhnout plechovku od piva, a měl z toho radost. Vystřelí ve chvíli, kdy bude manželčin milenec stát na místě. V neděli dopoledne se už málem připravoval k odjezdu, když se na cestě k chatě objevil malý Ford Fiesta s Martinem za volantem a Ivanou vedle něj.

„Školení skončilo dneska ráno a pan Bílek byl tak laskav…,” představila muže navzájem a odcupitala do chaty.

Inženýra Krejzu to vyvedlo z rovnováhy. Jsou neuvěřitelně drzí. Musí pryč, aby neudělal nějakou hloupost. Přece se nenechá zavřít jako sprostý vrah… Popadl košík a obul si gumovky.

„Vy jdete na houby?” zeptal se Bílek.

„Ano, za chvíli jsem zpátky.”

45

„Já smaženici strašně miluju,” vydechl Bílek přesvědčivě. „Mohl bych jít s vámi?”

„Jen tu počkejte,” stáhla ho Ivana za rukáv. „Manžel se vrátí opravdu brzo. Zná tu dobrá místa…”

Vzteky rozpálený Krejza zaplnil během několika málo minut polovinu košíku hříbky a kozáky a pak zdálky obešel několik velkých plodnic zelených muchomůrek. Vtom se na okamžik zarazil a vybavil si jejich kalichy smrti… On smaženici nejí a Ivana rovněž ne. Oba mají rádi houby nasušené a používané jako koření do omáček a polévek…

Opatrně vydloubal všechny plodnice, které byly okolo něho, a vložil je do košíku, když jim předtím sloupl zelenou blánu z klobouku. Řekne, že jsou to bílé žampiony. A bude to!

Nikdo se ho ale na nic neptal. Nechali ho houby očistit a nakrájet. Dusila je už Ivana, a když přidala na pánev vajíčka a připravila dva talíře, zarazil se: „Pan Bílek smaženici rád. To taky říkal. Ale ty přece…”

„Dostala jsem na ni chuť,” nabrala si na vidličku a strčila ji do úst.

„Znamenité,” pochvaloval si Bílek a šilhal po pánvi, zda si bude moci přidat.

Inženýr Krejza těm dvěma podal na Ivanino přání sůl.

Téměř čtyřiadvacet hodin se ani jednomu z nich nic nedělo. Muchomůrka zelená není jen prudce jedovatá, ale i zákeřná.

Pak se dva milenci po záchvatech neskutečně bolestivého zvracení ocitli v nemocnici. Přijel sice každý zvlášť, ale přibližně ve stejnou dobu. Lékaři se ze všech sil snažili dostat je z toho, a séra z Pasteurova ústavu měli dostatek, ale nebylo to nic platné. Játra obou pacientů vypověděla po několika následujících hodinách službu a začalo krátké a nebýt utišujících prostředků, tak i bolestivé umírání.

„Přišli pozdě,” konstatoval primář ke svým kolegům. „Taková krutá smrt. Přitom s krásným jménem. Muchomůrka zelená. Amanita phalloides.”

Inženýr Krejza se o smrti své ženy dověděl hodinu po jejím skonu. Na Bílka se neptal, aby nevzbudil podezření. Jenomže za několik hodin svého vdovství byl náhle na konci svých psychických sil. A i když si byl vědom, že policie mu úmyslný čin v žádném případě nedokáže, sedl si ke stolu a napsal dopis na rozloučenou. S pocity vraha nemohl dál žít.

Vyzkoušený revolver pak vystřelil už jenom jednou a cíl byl od hlavně vzdálen jen několik milimetrů. Navíc se nepohyboval…

Svatba na Mikuláše

Pravděpodobně už někdo dělal statistiku četnosti svateb pro jednotlivé dny v týdnu a pro jednotlivé měsíce v roce, ale aniž bychom zatěžovali příslušné výzkumné nebo statistické ústavy, lze odhadnout, kdy křivka sňatečnosti stoupá.

Stačí vědět, že většina nevěst, či vlastně snoubenců, se ke svatbě rozhoduje pod tlakem těhotenství, že těhotenství se spolehlivě zjistí tak ve čtvrtém až šestém týdnu a nějaký čas zabere příprava svatby, a pak už snadno vypočítáme, že na svatby je bohaté předjaří a časné jaro, řekněme březen a duben, kdy se ohlašují tzv. „plesové děti”, počaté po návratu z tancovaček. Takové děti pak přicházejí na svět v srpnu až říjnu.

Květen je na svatby tradičně chudší, úsloví „svatba v máji, do roka máry” sice už neplatí, ale pověra je vžitá. Pak následují svatby co následky vlahých jarních a letních mezí a náhlých prázdninových lásek.

Svatby v prosinci jsou většinou na začátku. Chystat Vánoce a ještě svatbu je pro většinu maminek nepřijatelná představa.

Takže Mikuláš, který je jak známo 6. prosince, je termín pro poslední měsíc v roce veskrze nebo aspoň celkem přijatelný.

Paní Součková nebyla ani zvlášť překvapena, když na přelomu září a října dcera oznámila, že by se s Milanem asi měli vzít.

46

„Jsi v tom?” otázala se matka věcně.

„No… ještě to nevím jistě, ale asi jo,” přikývla dcera a trochu se zarděla.

„Nedostala jsem to už tři neděle…”

„A u doktora jsi byla?”

„Byla, předevčírem. Testy budou dneska, ale říkal, že je to skoro jisté…”

„No, mohla jsi ještě počkat, ale… Víš co? Otevřeme na to láhev. Červeného. Trochu ještě můžeš, ne?” šátrala matka v sekretáři.

„Víš, mami, já myslím, že je to tak lepší. Zdeněk…”

„Co je s ním? Vždyť už jste se dávno rozešli…,” nalévala matka do sklenic, ale najednou se prudce otočila. „Snad to nemáš s ním? Víš jistě, s kým to máš?”

„No dovol, co si o mně myslíš?!” rozhořčila se dcera. „Se Zdeňkem jsem jednou provždy skončila, ale on to jaksi…”

„…odmítá brát na vědomí?” dokončila za ni matka.

„Jo, přesně, pořád volá, čeká na mě, když jdu z práce, prostě otravuje. Možná i proto jsem chtěla, abych do toho vlítla. Všecko se tím vyřeší.”

„Tak na zdraví,” pozvedla matka sklenici červeného.

„A Milan to ví?”

„No jasně, v neděli přijde oficiálně požádat o ruku…”

„To jsem zrovna nemyslela,” usrkla matka červeného vína, „myslela jsem, zda ví o tom Zdeňkovi.”

„No, něco jo,” připustila neochotně dcera. „Musí, vždyť to byli kamarádi. Milan mě vlastně přebral. Ale moc mu to nevyprávím, protože nechci, aby se…”

„Poprali?” nadzvedla obočí matka.

„No, to snad ne. Nebo… nevím. Připadá mi divný. Prostě nějak nemůže ten rozchod unést. Někdy je mi ho líto…”

„Prosím tě, to nech být. Pro jedno kvítí… Možná sis s ním neměla začínat, nebo dávat mu najevo, že by to mohlo být vážné. Ale jinak to přebolí. Kolik mu je? Třiadvacet? Čtyřiadvacet?”

„Bude mu čtyřiadvacet,” připustila dcera.

„Hele, víš co,” vstala matka, odešla do ložnice a vrátila se se stohem módních časopisů,” „necháme teď chlapy chlapama. Radši budeme hledat, co si necháš ušít.”

„Na ten jeden den? Snad bych si mohla šaty půjčit od kamarádky,” mávla rukou dcera.

„Tak to ne! Vdáváš se poprvé, a to by bylo. Nehledě k tomu, že… nakonec, ušet

řilo by se tím,” zamyslela se matka, „ale já si rozhodně musím šaty nechat ušít. Pojď se podívat, mám tu Burdu, katalogy, něco vybereme…”

Obě se pohroužily do činnosti ženám nade vše příjemné, totiž do listování módními časopisy. K tomu pomalu upíjely víno a přemýšlely o variacích střihů, lég, vleček, fiží, fazónek, manžetek, projmutých sedýlek a prodloužených živůtků, nabírání a žabič

kování, plisování a protizáhybů, a přitom roztržitě zabíhaly k jednotlivým podrobnostem chystané svatby.

„A oznámení chceš posílat dopředu, nebo až potom? Radši dopředu, ne?” navrhla matka.

„No, skoro bych radši až potom,” znejistěla nastávající nevěsta. „Víš, já pořád kvůli tomu Zdeňkovi. Poslat bych mu ho měla, to je přece jen slušnost… ale zase na druhou stranu, bojím se, aby něco neprovedl.”

„Ale to je nesmysl. Měl tě rád, ty jeho ne, to se stává…”

Ukázalo se, že šestý prosinec 1980 je termínem, v němž touží uzavřít sňatek veliké množství šťastných párů, takže na snoubence Evu Součkovou a Milana Syrového se málem nedostalo.

S jistou dávkou naléhání však umluvili matrikářku a ceremoniářku plzeňské radnice, aby je zařadila jako poslední pár. Své ano řeknou až v půl šesté večer.

47

„Tedy, je to trochu divné… Mít nejdřív hostinu a pak jít na svatbu, neměli bychom to raději odložit? Někdo z příbuzných se může ožrat…,” vrtěla hlavou matka Součková.

„Ale ne, to bude dobrý, mami. Uděláme jen lehký oběd pro pár lidí a hlavní oslava bude večer. To půjde. Jinak mají volný termín o Vánocích, to nechceš ty, a pak až v lednu, to nechci já, to už to na mně bude hodně vidět…,” namítala dcera.

Tak nadešel ten slavný den.

V obřadní síni plzeňské radnice, majestátní budovy na náměstí, která pamatovala slavné časy starobylého města, plála světla, která se rozmývala do tříštivých kaskád, jak na ně hleděly oči přítomných žen skrze slzy dojetí. Maminky na svatbách vždycky pláčou.

Pověřený poslanec měl ten den za sebou úctyhodný maratón. Oddávat začal v deset, přes poledne byla dvouhodinová pauza a teď už se blížila šestá.

I když jsou svatby naplánovány přesně po půlhodině, přece jen je třeba vidět, že jde o slavnostní okamžik v životě většiny párů (pokud nejde o manželské recidivisty, poslanec viděl některé otrlé muže za krátký čas ve funkci oddávajícího úředníka podruhé, ba potřetí), takže nějaká ta minutka zpoždění se vždycky nahledá.

I když měl k ruce zkušenou pomocnici, která léta vedla protokol svateb, věděla, kdy naznačit, kdy přímo říci a kdy zřídka dokonce křiknout, jak je třeba se seřadit, po které straně je třeba zavěsit se do nevěsty, v které kapse obvykle ženich mívá prstýnky a tisíce jiných drobností, které je nutno u takové svatby vědět, přece jen byla na nich obou znát únava.

Na důstojnosti a dojemnosti projevu o tom, že posláním manželství v socialistické společnosti je především vychovávat děti atd. atd., pronášeného pomalu a hlubokým hlasem, to nic neubralo.

Prstýnky, první manželské políbení a dlouhá fronta příbuzných a známých.

Docela vzadu, u dveří, spíš v jejich výklenku, postával nenápadný mladík, který si ani nesvlékl péřovou prošívanou bundu.

K nevěstě a ženichovi přistoupil jako poslední.

„Takže… možná se to nehodí,” řekl seškrceným hlasem, „já vám oběma, zvlášť tobě, Evičko, přeju taky všechno… jak má být…!

„To jsi hodný, Zdeňku, že jsi přišel,” usmála se široce šťastná nevěsta a lípla mu pusu na tvář.

„Byla bych moc ráda, kdyby ses už na mě nezlobil. Takové věci se prostě stávají… Já jsem dneska tak šťastná,” usmála se znovu a zamilovaně se podívala na svého novopečeného muže.

Ten byl z celé té události poněkud vyveden z míry, cítil se být sice šťastný, ale současně měl a právem pocit, že je kýmsi postrkován, manipulován, a že je zbaven vlastní vůle.

„No…,” usmál se na svou ženu i na kamaráda, s nimž se poslední dobou už příliš nestýkal. Přece jen, bylo mu trochu trapné, že se žení s dívkou, kterou mu přebral, ale zdá se, že Zdeněk už to přešel.

„Nezlobil? Já… mám tě pořád rád. Jednou tě za tohle zabiju,” stáhla se gratulantova tvář do náběhu pláče.

„Tak jo. Ale dneska ne, viď?” zasmála se bezstarostně nevěsta.

„Jo, právě dneska! Když tě nemůžu mít já, ať tě nemůže mít ani on!” poodstoupil od manželského páru o dva kroky poslední gratulant, sáhl do kapsy a v jeho ruce se objevila pistole.

Nevěsta zaječela, ale než stačil kdokoli zareagovat, Zdeněk Mářa stiskl spoušť.

Ozvalo se jakési kovové klapnutí, ale výstřel nevyšel. Pistole selhala.

To už však bleskově zareagovali svatebčané a unavený poslanec. Sám by byl v sobě tolik pohotovosti nehledal. Vrhl se na útočníka a zkroutil mu ruku s pistolí. Vzápětí se po ní sápaly další a další ruce.

48

Úřednice matriky rovněž neztratila duchapřítomnost. Pamatovala už svatby, na nichž omdlela nevěsta, její matka, vzácněji otec. Pamatovala svatby, kdy ženich byl tak opilý, že sotva stál na nohou. Pamatovala svatbu, kdy na nevěstu přišly porodní bolesti zrovna při projevu obřadníka, a jinou, kdy strýc z matčiny strany zkolaboval na infarkt.

Ale svatbu, na které se střílelo, tu ještě neměla.

Přesto věděla, co má dělat. Vyklouzla ze svatební síně jako myška a běžela do své kanceláře k telefonu.

Příslušníci SNB byli na místě během deseti minut.

Útočník byl doveden na místní oddělení ve značně pocuchaném stavu. Nařachanou bundičku měl natrženou, takže bylo jasné, že není péřová, ale jen vycpaná molitanem.

Pod okem nu nabíhalo pěkné „jojo”, jak se jeden ze svatebních hostů přidal ke spravedlivému rozhořčení rodiny.

Striktně vzato, útok stisknutím spouště skončil, zneškodněni útočníka se udalo jeho znehybněním a odebráním pistole, takže podmínky pro další nutnou obranu nebyly. Ale major Janeček, který byl k výslechu přizván jako vyšetřovatel krajské správy v Plzni, byl v tomto případě přece jen ochoten přimhouřit oko.

Doličný předmět, pistole vzor 27, ráže 7,65 mm, ležel dosud na stole. Kriminalistické a balistické zkoumání mohlo ještě počkat.

Pachatel byl zhroucený do sebe zřejmě nejen vlivem nakládačky, které se mu dostalo. Bylo vidět, že jeho čin byl výsledkem dlouhého psychického strádání. Aspoň o tom svědčila pohublá tvář a kruhy pod očima, tedy pod jedním okem.

Mladík docela hezký, tak asi čtyřiadvacet let, podle občanského průkazu středo

školák s maturitou na průmyslovce, zaměstnaný jako technik, v operativně taktické evidenci, známé pod zkratkou OTE, žádný záznam, jak už mezitím majorovi vyšťourali.

„Já ji měl rád!” zakvílel najednou mladík a přikryl si obličej rukama.

„A kvůli tomu jste na ni vytáhl pistoli?” zeptal se major.

„Ne, já chtěl zastřelit sebe. Na té svatbě, aby si to pamatovala, že mi zničila život. Kvůli tomu jsem si tu pistoli obstaral, od kamaráda. Dal jsem mu za ni tři tisíce… Dal mi málo nábojů, vyzkoušel jsem jen dva. Střílela dobře, i když byla trošku rezavá…,” vyprávěl přerývaně Zdeněk Mářa.

Skutečně, na pistoli byly zřetelné stopy koroze, kryt závěru zejména u ústí hlavně byl pokryt dolíčky po rzi, ale jinak byla pistole dobře ošetřena, rez byl odstraněn a pistole byla dobře naolejována.

„Když jsem ale viděl, jak se líbají, jak je šťastná, když mi pak řekla, že teď ji nezastřelím, zmáčkl jsem kohoutek…”

Z výpovědí svatebčanů vyplývalo, že Zdeněk Mářa stál v době, kdy se pokusil vystřelit, od nevěsty dva nebo nejvýše tři kroky, hlaveň směřovala k ní, k její hrudi nebo břichu. Nemohl minout kdyby ovšem pistole neselhala.

Proč selhala? A mohl střelec se selháním počítat?

Tyto otázky musela zodpovědět balistická expertiza. Při pečlivé prohlídce obřadní síně byl nalezen malý kousek plechu. Zbytek běžné zápalky, jakou se vybavují náboje ráže 7,65. V nábojové komoře zajištěné pistole byla nalezena nábojnice se střelou, ale bez zápalky.

Ostatní náboje v zásobníku, bylo jich šest, byly stejné provenience, od firmy s letitou tradicí Sellier a Bellot z Vlašimi. Nevykazovaly žádné závady.

Jedinou příčinou selhání pistole byla skutečnost, že úderník dopadl na zápalku příliš prudce, prorazil tenký mosazný plech. Zápalková slož prošlehla k úderníku a neměla dost síly k tomu, aby prošla dnem nábojnice, ačkoli otvor k prachové náloži byl volný. Prostě zápalka jen třaskla, ale rána nevyšla.

Opakováním natažení pistole, vyhozením vadné nábojnice a zasunutím další by došlo k bezvadnému výstřelu. Zbraň, která byla původně vyvinuta jako služební zbraň

49

důstojníků a četnictva, byla skutečně jinak spolehlivá. Prokázala to zkušební střelba s ostatními náboji.

Náhoda, jaká se přihodí s pravděpodobností jedna k tisíci, možná k milionu, zachránila novomanželce život.

Přesto pokus vraždy byl jasně dokonán.

Zdeněk Mářa byl krajským soudem v Plzni odsouzen na dvanáct let.

Obraz v zrcadle

Mužík s neposlušnou kadeří spadající mu do čela byl do té knihy tak zabraný, že Wimsey neměl to srdce hlásit se o své vlastnictví. Raději si přitáhl druhou lenošku, postavil si sklenici s pitím tak, aby ji měl po ruce, a pokoušel se zabavit četbou Dunlopova almanachu, který jako obvykle ležel vystavený na jednom ze stolků ve společenské místnosti penzionu.

človíček četl a četl, lokty položené na podpěrkách křesla, rozcuchanou zrzavou kštici zaujatě skloněnou nad knihou. Při čtení hlasitě oddychoval a kdykoliv měl otočit stránku, položil si tlustý svazek na kolena a úkol zvládal pomocí obou rukou. Žádný velký čtenář to zrovna není, usoudil Wimsey.

Když mužík dospěl ke konci povídky, pracně se vrátil o pár stránek zpět a znovu pozorně pročítal jednu pasáž. Pak odložil knihu stále ještě otevřenou na stolek a v té chvíli si všiml Wimseyova pohledu.

„Promiňte, pane,” řekl nepříliš zvučným hlasem s patrným cockneyovským pří

zvukem, „to je vaše kniha?”

„Nic se neděje,” pravil Wimsey velkodušně, „stejně ji umím nazpaměť. Vzal jsem si ji jenom pro případ, že bych zůstal trčet přes noc v nějakém zapadákově jako je tenhle. Pak je šikovná, můžu ji rozevřít kdekoliv a vždycky znova se pobavím.”

„Tenhleten Wells,” pokračoval zrzek, „to musí bejt opravdu dobrej spisovatel, viď

te? Je to úžasný, jak všechno dovede popsat, že to vypadá úplně jako doopravdy, a přitom některý ty věci, o kterejch píše člověk by zrovna neřek, že jsou možný… Třeba tahle povídka myslíte, že něco takovýho by se vopravdu mohlo někomu stát, jako třeba vám nebo mně?”

Wimsey otočil hlavou, aby viděl na zmíněnou stránku.

„Plattnerův experiment,” konstatoval. „To je o tom učiteli, co ho to zaválo do čtvrté dimenze, a když se vrátil zpátky, měl prohozenou pravou a levou stranu těla. Ne, tak to si tedy nemyslím, že by se zrovna tohle mohlo někomu stát i když samozřejmě pohrávat si s představou čtvrté dimenze je velice lákavé.”

„No, víte ,” mužík se odmlčel a plaše pohlédl na Wimseyho, „ já pořádně nechápu, co to ta čtvrtá dimenze je. Pro lidi,

co se vyznají v tý vědě, je to tam určitě popsaný úplně jasně

ale já ani nevěděl, že takový místo existuje. Zato pokud jde o tu výměnu pravý a levý strany, tak to vím, že možný je. Třeba mi to nebudete věřit, ale já to vím z vlastní zkušenosti.”

Wimsey mu nabídl pouzdro s cigaretami. Mužík instinktivně zvedl levou ruku, pak jako by se přistihl při něčem nepřípustném, natáhl ruku pravou.

„Vidíte to! Když na to nemyslím, tak jsem prostě levák. Zrovna jako ten Plattner.

Bojuju s tím, ale vypadá to, že bezvýsledně. Ono by mi to ani nevadilo je to hloupost, spousta lidí jsou leváci a nevadí jim to. Jde mi o tu hroznou nejistotu

nemám ponětí, co tam vyvádím, když jsem v tyhle čtvrtý dimenzi nebo co to je.”

Muž si hluboce povzdechl.

„Dělá mi to starosti. Strašný starosti, já z toho snad budu mít smrt.”

„Co kdybyste mi o tom řekl trochu víc,” navrhl Wimsey.

„Nerad o tom někomu povídám, protože by si pak lidi mohli myslet, že mám v hlavě o kolečko víc. Ale jde mi to pěkně na nervy. Když se ráno probudím, lámu si hla

50

vu, co jsem dělal v noci a jestli je ten správnej den v měsíci, co má bejt. Uklidním se teprve když uvidím ranní noviny a ani pak si nejsem docela jistej…

Dobře, já vám to povím, jestli vám to nebude připadat nudný nebo že vás tím obtěžuju. Začalo to všechno ” Odmlčel se a nervózně se rozhlédl po místnosti. „Nikdo nás tu nevidí, jestli dovolíte, pane, mohl byste na moment dát ruku sem “

Muž si rozepnul dvouřadovou vestu, jež se nacházela v poněkud politováníhodném stavu, a položil si dlaň na místo, pod nímž se obvykle skrývá srdce.

„Bezevšeho,” řekl Wimsey a udělal, oč byl požádán.

„Cítíte něco?”

„Pokud ano, tak o tom nevím,” řekl Wimsey. „Co bych měl, cítit? Nějaký otok či co? Jestli vám jde o puls, tak na ten je lepší zápěstí.”

„Však byste ho cítil i tady,” ujistil ho mužík. „Zkuste teď druhou stranu hrudi, pane.”

Wimsey poslušně přemístil dlaň.

„Myslím, že slabé bušení cítím,” usoudil po chvilce.

„Vidíte? To jste nečekal, co? Že ho najdete na tyhle straně, a ne na tý původní.

Jenomže je tady, napravo. Mám totiž srdce na pravý straně chtěl jsem, abyste se o tom sám ujistil.”

„Přemístilo se vám při nějaké nemoci?” zeptal se Wimsey účastně.

„Dalo by se to tak říct. Jenomže to není všecko. Moje játra jsou taky na špatný straně a všechny ostatní orgány jakbysmet. Nechal jsem se prohlídnout od svýho doktora a ten mi řek, že mám všecko obráceně. Slepý střevo mám na levý straně tedy bylo tam, než mi ho vyřízli. Kdybysme byli někde v soukromí, moh bych vám ukázat jizvu.

Ten chirurg byl pěkně překvapenej, když ho na to upozornili. Pak mi řek, že to bylo docela nepříjemný operovat na opačný straně, protože to měl takříkajíc přes ruku.”

Jistě to je neobvyklé,” připustil Wimsey. „Ale pokud vím, občas se to stává.”

„Ale ne tak jako mně mně se to stalo při náletu.”

„Při náletu?” ujišťoval se ohromeně Wimsey.

Jo a kdyby to bylo všechno, co se mi při tom náletu stalo, smířil bych se s tím a děkoval bych Bohu. Bylo mi tenkrát vosumnáct a zrovna mě povolali do armády. Až do tý doby jsem pracoval v expedici u Crichtona nejspíš jste o něm slyšel Crichtonova Impozantní Inzerce, kanceláře mají na Holbornu. Matka bydlela v Brixtonu, dostal jsem dovolenku z výcvikovýho tábora a přijel jsem do Londýna. Šel jsem navštívit pár kamarádů a pak jsem si řek, že bych moh večír ještě stihnout nějakej film v kinu Stolí. Bylo už po večeři, takže jsem měl akorát čas, abych chytil poslední představení. Vzal jsem to napříč Leicester Square a přes trh na Covent Garden. Normálně jdu a najednou prásk!

Měl jsem pocit, že mi bomba spadla rovnou pod nohy, načež se mi zatmělo před očima.”

„To byl myslím ten nálet, při kterém vyletěly do povětří Oldhamovy závody.”

Jo, a bylo to osmadvacátýho ledna 1918. Takže jak už jsem řek, v tu ránu jsem ztratil vědomí. Když jsem se probral, byl jasnej bílej den, šel jsem po nějaký cestě a všude kolem byly zelený trávníky a stromy, po jedny straně jezírko a připadal jsem si, jako bych spadnul z Měsíce neměl jsem ponětí, jak jsem se tam vzal.”

„Panebože!” řekl Wimsey. „Vy myslíte, že to byla ta čtvrtá dimenze?”

„To ne, byl to Hyde Park, jak mi došlo, když jsem se trochu vzpamatoval. Stál jsem na břehu Serpentine, byla tam lavička, na který seděly nějaký ženský a kolem si hrály děti.”

„Způsobila vám ta exploze nějaká zranění?”

„Nic, co by bylo vidět nebo co by mě bolelo jenom na boku a rameni jsem měl velkou podlitinu, jako kdybych na něco narazil… Ale byl jsem jako praštěnej palicí. Nálet mi úplně vypadnul z hlavy a vůbec jsem nechápal, jak jsem se dostal do Hyde Parku a proč nejsem v práci. Podíval jsem se na hodinky, ale ty stály. Měl jsem hlad. Sáhl jsem

51

do kapsy a našel tam něco peněz, ale nebylo jich tolik, kolik by jich tam bejt mělo zdaleka ne… Ale cejtil jsem, že něco sníst musím, tak jsem vyšel skrz Marble Arch z Hyde Parku a zaskočil jsem k Lyonsům. Objednal jsem si dvě volský oka s toastem a konvici čaje, a zatímco jsem čekal na jídlo, vzal jsem do ruky noviny, který tam někdo nechal válet na židli. A to mě dorazilo. Poslední věc, na kterou jsem se pamatoval, byla cesta do toho kina, a to bylo osmadvacátýho. A teď kouknu na ty noviny a vidím, že jsou z třicátýho ledna! Někde jsem potratil celej den a dvě noci.”

„Šok,” navrhl Wimsey. Mužík si jeho návrh vysvětlil po svém.

Jo, řek bych, že jsem byl v šoku. A byl jsem k smrti vyděšenej. Ta holka co mi přinesla vajíčka si musela myslet, že jsem praštěnej, protože jsem se jí zeptal, co je za den. Řekla, že je pátek, takže jsem se nemejlil.

Nechci tuhle část moc natahovat, protože tímhle to všechno ještě vůbec nekončí.

Nějak se mi podařilo sníst to jídlo a utíkal jsem za doktorem. Zeptal se mě, na co posledního se pamatuju, tak jsem mu řek o tom kině, a on se mě zeptal, jestli jsem nebyl na ulici, když byl ten nálet. V tý chvíli se mi vybavila ta padající bomba, ale nic víc. Řek mi, že jsem utrpěl nervovej šok, a proto se na nějaký věci nepamatuju, ale že to se stá

vá často a nemám si z toho dělat hlavu. Načež řek, že mě prohlídne, jestli nemám nějaký zranění. Vyndal stetoskop a začal mě vyšetřovat, a najednou povídá:

,Ale, ale, chlapče, vždyť ty máš srdce na špatný straně!

“Vážně?’ povídám. ‘Tohle je poprvý, co o tom slyším.” Hezky podrobně mě prohlídnul a pak mi řek, co jsem vám pověděl předtím, že to mám vevnitř všechno obráceně, a začal se mě vyptávat na mou rodinu. Řek jsem mu, že jsem jedináček a táta že je mrtvěj přejel ho náklaďák, když mi bylo deset že žiju s mámou v Brixtonu a tak. Řek mi, že jsem vzácnej případ, ale že si kvůli tomu nemusím dělat žádný starosti. Až na to, že jsem uvnitř převrácenej, jsem zdravej jako řípa, takže mám jít domů a jeden dva dny se šetřit.

Poslech jsem ho, cejtil jsem se dobře a myslel jsem, že tím to všechno skončilo

až na to, že jsem o něco přetáhnul dovolenku a měl jsem trochu potíže vysvětlit to dů

stojníkovi na dráze. Za několik měsíců po tom nás povolali na frontu a já dostal volno, abych se moh jet rozloučit. Zašel jsem si na kávu do Zrcadlovýho sálu v kavárně Strand Corner House znáte to tam? Jde se takhle dolů po schodech…”

Wimsey přikývl.

„Kolem dokola samý velký zrcadla. A jak jsem kouknul do jednoho, co bylo hned vedle mě, vidím nějakou slečnu, jak se na mě směje, jako by mě znala. Tedy viděl jsem její obraz, abyste mi rozuměl. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet, protože jsem ji nikdy předtím neviděl. Tak jsem dělal jakoby nic, protože jsem si myslel, že si mě s ně

kým musela splíst. Kromě toho, i když jsem tenkrát nebyl moc zkušenej, myslel jsem si, že vím, co je ta dáma zač, a máma mě v tomhle směru přísně vychovala. Koukal jsem někam jinam a pil kávu a najednou vedle sebe slyším ženskej hlas:

,Ahoj, Zrzku — ty mě ani nepozdravíš?’

Kouknu se, a ona stála vedle mě. Hezká holka, kdyby nebyla tak zmalovaná.

,Obávám se, slečno,’ řek jsem dost odměřeně, ‘že si mě s někým pletete.’

,Teda Zrzku,” povídá, ‘pane Duckworthy, po středeční noci?’ Znělo to tak trochu posměšně.

Že mi říkala Zrzku, to mi ani nepřišlo, protože tak by říkala každá holka klukovi, co má vlasy jako já, ale že na mě vybalila moje jméno, řeknu vám, to mi vzalo dech.

“Koukám, slečno, že vy si myslíte, že se známe,” řek jsem jí.

,To bych teda řekla, vy snad ne?’ povídá ona.

Nebudu vám to všecko vykládat. Prostě z toho co mi řekla jsem zjistil, že podle ní mě jednou v noci potkala a vzala mě k sobě domů. Ale nejvíc mě na tom vyděsilo, že to mělo být zrovna tu noc, co byl ten velkej nálet.

52

„Byls to ty,“ prohlásila a tak nějak udiveně si mě prohlížela. “Samozřejmě, žes to byl ty. Jak jsem tě zahlídla v tom zrcadle, hned jsem tě poznala.”

Pochopitelně jsem nemoh tvrdit, že jsem to já nebyl. Já neměl ponětí, kde jsem tu noc byl a co jsem dělal nebo nedělal. Ale strašně mě to naštvalo, protože tenkrát jsem byl ještě docela nevinnej kluk, s holkama jsem nechodil, a měl jsem pocit, že když už jsem vyved něco takovýho, měl bych o tom aspoň vědět. Měl jsem prostě pocit, že jsem udělal něco, co se nemá, a přitom jsem si za svý peníze ani pořádně neužil.

Na něco jsem se vymluvil, abych se jí zbavil, a přitom jsem dumal, co ještě jsem tenkrát dělal. Podle tý holky jsem od ní odešel ráno devětadvacátýho, takže jsem měl trochu strach, jestli jsem potom neproved ještě nějaký další podivný věci.”

„To se nedivím,” řekl Wimsey a zazvonil na obsluhu. Když číšník dorazil, objednal pití pro oba dva, načež se opět usadil, připraven vyposlechnout si zbytek dobrodružství pana Duckworthyho.

„Ale moc dlouho jsem si tím hlavu nelámal,” pokračoval mužík. „Odjeli jsme přes kanál, uviděl jsem prvního mrtvýho, plácnul sebou na zem před první kulkou a pak jsem si užil prvních zákopů, takže jsem neměl moc času na tuhletu introspekci.

Další divná věc se mi stala v lazaretu v Ytres, kde jsem čekal na odvoz do Anglie. V září, když jsme postupovali z Cambrai, jsem to koupil vybouchla mina a napůl mě to zasypalo musel jsem tam ležet v bezvědomí skorém čtyřiadvacet hodin. Když jsem se probral, bloudil jsem někde za frontou s ošklivou dírou v rameni. Někdo mi to obvázal, ale na to jsem se vůbec nepamatoval. Ušel jsem hezkej kus cesty, vůbec jsem nevěděl kde jsem, až jsem nakonec objevil ošetřovnu. Dali mě trochu dohromady a poslali mě za frontu do hlavního lazaretu. Měl jsem pěknou horečku, a když jsem přišel k sobě, ležel jsem v posteli a starala se o mě ošetřovatelka. Na posteli vedle mě spal ně

jakej chlap. Dal jsem se do řeči s mládencem o postel dál, když vtom se ten chlap vedle probudil.

“Panebože,’ řek ten chlap vedle, ,jseš to ty, ty zrzavá svině? Cos udělal s těma mýma věcma?’

Řeknu vám, zůstal jsem na něj koukat jako blázen. Toho chlapa jsem v životě neviděl. Ale on mi nadával dál a dělal takovej kravál, že se sestra přiběhla kouknout, co se to děje. Všichni chlapi se posadili na postelích a poslouchali něco takovýho jste v životě neviděl.

Pokud jsem byl schopen pochopit z těch jeho řečí, tak šlo o tohle: tenhle mládenec seděl v díře po granátu s dalším klukem a tvrdil, že ten druhý jsem byl já. Ti dva se spolu trochu bavili, a když byl tenhle můj soused ze špitálu zesláblej a bezmocnej, ten druhej mu sebral prachy a hodinky a revolver a kdoví co ještě a pláchnul. Což bylo hnusný a sprostý a nemoh jsem se divit, že kvůli tomu tak vyvádí, teda pokud to tak opravdu bylo. Řek jsem mu a trval jsem na tom že jsem tam s ním nebyl já, ale ně

kdo jinej, kdo se jmenuje stejně. Jenomže on tvrdil, že mě poznává že tam spolu byli celej den a že si pamatuje můj obličej úplně podrobně a nemůže se plíst. Naštěstí se ukázalo, že ten chlápek sloužil u blankshirskýho pluku a já moh ukázat papíry, co dokazovaly, že já sloužil u východokentskýho. Takže se mi nakonec omluvil a řek, že se přece jen musel splíst. Pár dní nato stejně umřel, takže jsme se všichni shodli, že asi už byl trochu mimo. Tyhle dva pluky tam bojovaly vedle sebe, takže v zápalu boje se mohlo stát, že se trochu promíchaly. Zkoušel jsem pak ještě zjistit, jestli náhodou nemám u blankshirskýho pluku dvojníka, ale pak mě poslali domů a než jsem byl zase úplně v po

řádku, byl uzavřenej mír a já už to nechal plavat.

Po válce jsem nastoupil na svým starým místě a pomalu jsem na všechny ty nepříjemnosti zapomínal. V jedenadvaceti jsem se zasnoubil s jednou hodnou holkou a měl jsem pocit, že všecko je v nejlepším pořádku. A pak jednoho krásnýho dne

bumho! Máma už byla po smrti, bydlel jsem sám v podnájmu a najednou mi přišel dopis

53

od mý nastávající, že mě v neděli viděla v Southendu a že to jí úplně stačilo. Ze mezi náma dvěma je konec.

Byla to hrozná smůla, že jsem ji zrovna ten víkend nemoh navštívit, protože mě složila chřipka. Je to zlý, když je člověk nemocnej a je úplně samotnej v podnájmu a nikdo se o něj nestará. Člověk tam může taky klidně umřít a žádnej se to ani nedozví. Ví

te, měl jsem tam pronajatou jenom jednu nezařízenou cimru, žádná obsluha, takže tam za mnou nepřišla živá duše, a že mně bylo pěkně mizerně. Jenomže moje milá mi napsala, že mě viděla v Southendu s jinou a že není na žádný omluvy zvědavá. Samozřejmě jsem se jí zeptal, co v tom Southendu beze mě pohledávala a tím jsem to zpe

četil. Poslala mi zpátky můj prsten, a tím, jak se říká, se uzavřela tahlenta epizoda mýho života.

Jenomže jedna věc mně nedala spát takovej už jsem z toho měl v hlavě maglajs co když jsem v tom Southendu byl, aniž bych o tom věděl? Myslel jsem si sice, že jsem byl nemocnej a že jsem spal v tom svým pokoji ale pamatoval jsem se na to jenom mlhavě. A jelikož jsem věděl o těch ostatních věcech, co se mi přihodily už předtím… Jasně jsem se totiž nepamatoval na nic, všechno to byly jenom takový horeč

natý sny. Měl jsem matnej dojem, jako bych někde celý hodiny chodil. Myslel jsem, že to bylo tou horečkou, ale taky jsem moh bejt náměsíčnej, co já vím! Hmatatelnej důkaz jsem neměl ani pro jedno, ani pro druhý. Nesl jsem to moc těžko, že jsem přišel o svou nastávající, ale byl bych se s tím vyrovnal jen kdybych se tak neděsil, co to se mnou je, že to třeba nemám v hlavě v pořádku…

Třeba si myslíte, že tohle jsou všecko jenom hlouposti a že se mi prostě plet do cesty nějakej druhej chlap, co se stejně jmenuje a je mi i podobnej, ale dávejte pozor, teď vám něco povím.

V tý době jsem začal mívat strašný sny. Jedna scéna mě pořád pronásledovala

scéna, co mě vyděsila, už když jsem byl malej kluk. Moje máma, jinak moc spořádaná a přísná ženská, si čas od času ráda zašla do biografu. Samosebou, tenkrát nebyly filmy jako dneska, a kdybysme se teď na ty starý filmy koukli, připadaly by nám hrozně nedokonalý, ale tenkrát nám připadaly úžasný! Myslím, že mi bylo asi sedům nebo ošum, když mě máma vzala s sebou na jeden film dokonce si vzpomínám, jak se jmenoval

Student z Prahy, tak se to jmenovalo. Přesně si ten děj nepamatuju, ale byl to výpravnej film o jednom študentovi, kterej se zaprodal ďáblovi. A jednoho krásnýho dne se kouknul do zrcadla a jeho vobraz z toho zrcadla vystoupil jako živej a začal páchat strašný zločiny, takže si všichni mysleli, že to dělá ten študák. Aspoň myslím, že to takhle bylo, je to už hrozně dávno a podrobnosti jsem zapomněl. Ale nikdy snad nezapomenu, jak jsem se bál, když jsem viděl, jak ta hrozná postava vylejzá z toho zrcadla. Byl to tak pří

šernej pohled, že jsem začal brečet a ječet, a nakonec mě máma musela odvíst ven.

Celý měsíce, celý roky se mi o tom zdálo. V tom snu jsem se koukal do vysokýho zrcadla, do toho samýho jako ten študák v tom filmu, a po chvíli jsem viděl, jak se ten vobraz v zrcadle na mě směje, načež já jdu k tomu zrcadlu s nataženou levou rukou a vidím se, jak si jdu naproti s napřaženou pravou rukou. A zrovna, když dojdeme až k sobě, ten druhej se najednou otočí a to je vždycky příšernej moment otočí se zádama ke mně a zase se vrací do toho zrcadla. Načež se přes rameno ušklíbne a já najednou vím, že ten druhej je opravdické a já jsem jenom obraz, takže se rozběhnu k tomu zrcadlu, a v tý chvíli se to celý zamlží a zešedne a já se celej zpocenej hrůzou probudím.”

„To je obzvláště nepříjemné,” podotkl Wimsey. „Legenda o Doppelgángerovi je jednou z nejstarších a nejrozšířenějších a vždycky mě vyděsí. Když já byl malý kluk, moje chůva měla takový hloupý zvyk, který mě vždycky znova vyděsil. Když jsem s ní byl někde na procházce, tak na dotaz, jestli jsme někoho nepotkali, odpovídala:

,Kdepak nikoho hezčího než jsme my dva jsme nepotkali. Batolil jsem se za ní celý vyděšený, že za rohem na nás vybafne děsná dvojice vypadající jako my. Samozřejmě,

54

že bych radši umřel, než abych se někomu svěřil, jak mě to úsloví děsí. Jo, děti jsou divní tvorové.”

Mužík zamyšleně přikývl.

„Takže zhruba v tý době se mi ty noční můry vrátily,” pokračoval. „Nejdřív jen ob

čas, ale pořád se to zhoršovalo, až nakonec se mi to zdálo každou noc. Sotva jsem zavřel oči, už jsem viděl to vysoký zrcadlo a z něho se na mě cenil můj dvojník, vždycky s rukou napřaženou ke mně, jako by mě chtěl chytit a přitáhnout k sobě skrz to zrcadlo.

Občas jsem se celej roztřesenej probudil, ale někdy ten sen pokračoval dál a já se v něm celý hodiny potácel nějakým podivným světem zahaleným ve voparu a nezřetelným světle a zdi byly celý pokroucený jako na tom obrazu ,Dr. Caligari’. Bylo to prostě šílený. Mockrát jsem celou noc proseděl, protože jsem se bál usnout. Bál jsem se, chá

pete? Zamykal jsem se a schovával klíč sám před sebou bál jsem se, co bych mohl vyvádět. Jenomže pak jsem v nějaký knížce čet, že náměsíčný lidi si pamatujou místa, kam co schovali předtím, než usnuli. Takže to nemělo cenu.”

„Proč jste si nenašel nějakého spolubydlícího?”

„Našel jsem si ho.” Mužík zaváhal. „Našel jsem si přítelkyni moc fajn holku. Tehdy ten sen zmizel. Byly to tři blažený roky. Měl jsem tu holku moc rád. Zatraceně moc…

Umřela mi.”

Spolkl poslední hlt whisky a zamrkal.

„Dostala chřipku. Zápal plic. Docela jsem se z toho zhroutil… Taky byla moc hezká…

Takže jsem zase zůstal sám. Obával jsem se toho. Nechtěl jsem nezamlouvalo se mi to a sny se vrátily. A horší. Zdálo se mi, že dělám nejrůznější věci no, teď už to je jedno.

A jednoho dne to na mě přišlo i za bílýho dne.

Bylo poledne a já šel po Holbornu. Pořád jsem ještě dělal u Crichtona, byl jsem vedoucí expedice, docela úspěšnej. Pamatuju se, že byl odpornej ubrečenej den má

lem tma a pořád mžilo. Potřeboval jsem ostříhat. Asi v polovině Holbornu je holič, jeden z těch krámů, do kterýho jdete pasáží a na konci jsou dveře se zrcadlem a přes něj je zlatým písmem napsaný jméno firmy. Víte, co myslím?

Vešel jsem do tý pasáže, bylo tam světlo, takže jsem viděl docela jasně. Když jsem docházel k tomu zrcadlu, viděl jsem svůj obraz, jak se ke mně blíží, a najednou, zčistajasna jsem si začal připadat jako v tom děsným snu. Řek jsem si, že to je nesmysl a vzal jsem za kliku levou rukou, protože ta klika byla vlevo a protože jsem měl ten sklon bejt levák, když jsem na to nemyslel.

Můj obraz samozřejmě šáh na kliku pravačkou to bylo v pořádku a taky jsem viděl svou postavu, v pršiplášti a na hlavě starej klobouk ale ten obličej panebože!

Šklebil se na mě a pak, přesně jako v tom snu, najednou se ten obraz otočil a šel pryč, a přitom se po mně přes rameno ohlížel

Jak jsem držel tu kliku, dveře se otevřely, vklopýtnul jsem dovnitř a sesul se na zem.

Pak už si nepamatuju nic. Když jsem přišel k sobě, ležel jsem ve vlastní posteli a byl u mě doktor. Řek mi, že jsem omdlel na ulici a u sebe jsem měl nějaký dopisy s adresou, a tak mě donesli domů.

Vylíčil jsem doktorovi všecko co se mi stalo a on mi řek, že jsem na tom špatně s nervama, že bych měl změnit zaměstnání a dělat víc na čerstvým vzduchu.

U Crichtona se ke mně zachovali moc hezky. Pověřili mě inspekcí reklam co jsou pod širým nebem. Znáte to, člověk jezdí od města k městu a prohlíží plakátovací tabule, zaznamená, který reklamy jsou poškozený nebo špatně umístěný, a pak to nahlásí. Dali mi i auto, abych byl pojízdnej. Tohle je práce, kterou dělám i tady.

S těmi sny jsem na tom lip, ale úplně nezmizely. Zrovna před pár dny jsem jeden měl, a jeden z nejhorších. Rval jsem se v mlze na nějakým tmavým místě. Vystopoval

55

jsem toho ďábla to moje druhý já a srazil jsem ho na zem. Pořád si dovedu vybavit ten pocit, se kterým jsem mu svíral prsty kolem krku , a uškrtil sebe sama.

To bylo v Londýně. V Londýně mi je vždycky hůř. Pak jsem přijel sem…

Takže teď chápete, proč mě ta vaše knížka tak zaujala. Čtvrtá dimenze… já o něčem takovým nikdy neslyšel, ale ten Wells, ten je o tom zřejmě dobře informovanej.

Vy jste taky vzdělanej, vsadím se, že jste chodil na univerzitu a tak. Co vy si o tom myslíte?”

„No podle mě,” odpověděl Wimsey, „má pravdu spíš ten váš doktor. Budou to ty nervy.”

Jo, ale tím se nevysvětluje, že jsem najednou uvnitř převrácenej, ne? Vy jste mluvil o těch legendách. Někerý lidi jsou přesvědčený, že ty chlápci ve středověku toho věděli spoustu. Nechci tím říct, že já věřím na čerty a tyhle věci, ale možná, že někerý lidi tenkrát byli stejně postižený jako jsem já. Dá rozum, že by se o tom tak dlouho nemluvilo, kdyby něco takovýho taky neprožili. Ale rád bych věděl, jesli bych se nemoh zase nějak převrátit zpátky… Řeknu vám, je to těžký s tím žít. Víte, nikdy si nemůžu bejt jistej…”

„Na vašem místě bych si kvůli tomu nedělal zase takové starosti,” řekl Wimsey.

„Zůstal bych u té práce na čerstvém vzduchu a oženil bych se. Pak budete mít někoho, kdo bude dávat pozor, kde jste a co děláte. Třeba by pak ty sny zase zmizely, nemyslí

te?”

Jistě, jistě, taky mě to napadlo. Ale četl jste o tom chlápkovi, co tuhle uškrtil ve spánku manželku? A teď si představte, že bych já musí to bejt příšerný, když se člověku něco takovýho stane, ne? A ty sny…”

Mužík zavrtěl hlavou a zamyšleně hleděl do ohně. Po chvilce mlčení se Wimsey sebral a odešel do jídelny. Majitelka penzionu, číšník a servírka tam stáli, hlavy skloně

né nad večerníkem Rozčileně se o něčem dohadovali, ale jakmile zaslechli přicházet Wimseyeho, ustali jako na povel

Když se o deset minut později Wimsey vrátil do společenské místnosti, mužík už byl pryč Wimsey vzal kabát, který měl hozený na židli, a šel nahoru do svého pokoje Zamyšleně se pomalu svlékl, oblékl si pyžamo a župan, načež vytáhl z kapsy kabátu Evenmg News a nějakou chvíli pečlivě studoval zprávu na titulní straně Nakonec zřejmě dospěl k nějakému rozhodnutí, protože vstal a opatrně otevřel dveře Chodba byla prázdná a tmavá Wimsey rozsvítil baterku a s očima upřenýma k zemi se vydal po chodbě Před jedněmi dveřmi se zastavil a prohlížel si boty, které tam čekaly na vyčiště

ní Pak vzal zlehka za kliku Bylo zamčeno Opatrně zaklepal Ve dveřích se objevila zrzavá hlava

„Můžu na okamžik’” zašeptal Wimsey

Mužík ustoupil stranou a Wimsey vešel

„Co se děje’” zeptal se pan Duckworthy

„Potřebuju si s vámi promluvit,” řekl Wimsey „Vlezte si zase do postele, protože to může trvat trochu dýl”

Mužík se na něj vylekaně podíval, ale pak poslechl Wimsey si přitáhl župan k tě

lu, nasadil si monokl a uvelebil se na kraj postele Chvíli se na pana Duckworthyho mlč

ky díval, pak řekl

„Heledte, vyprávěl jste mi velice podivnou historku, ale z nějakého zvláštního dů

vodu vám věřím Nejspíš to jenom prokazuje, jaký jsem naivní osel, ale jelikož jsem se tak narodil, nedá se s tím už teď nic dělat Mám prostě milou, důvěřivou povahu a tak dál Už jste četl dnešní večerník’”

Vrazil panu Duckworthymu Evenmg News do ruky a jeho pohled za monoklem byl zkoumavější než kdy předtím

Na titulní straně byla fotografie a pod ní tučně vytištěná zpráva, pro větší důraz ještě zarámovaná

56

Policie a Scotland Yard se naléhavě potřebují spojit s mužem na této fotografu, která byla nalezena v kabelce slečny Jessie Haynesové, jejíž mrtvola se stopami skrčení byla nalezena v Barnes Common minulý čtvrtek ráno Na zadní straně fotografie je text J H s láskou od R D Každý, kdo zná muže na této fotografu, ať neprodleně informuje Scotland Yard nebo nejbližší policejní stanici.

Pan Duckworthy četl a zbledl tak příšerně, že se Wimsey začal obávat, aby neomdlel

„Co vy na to’” řekl Wimsey

„Panebože! Panebože! Už je to tady!” zanaříkal pan Duckworthy a třesoucí se rukou odstrčil noviny Já to tušil, že se jednou něco takovýho stane Ale jako že je Bůh nade mnou, já o tom vůbec nic nevím “

„Ale na té fotce jste vy, že?”

Jo, jsem to já, ale kde se tam vzala to nemám ponětí Nebyl jsem u fotografa celou věčnost, přísahám, že ne s výjimkou jedny skupinový fotografie u Crnchtona Ale říkám vám, pane, jako že je Bůh nade mnou, jsou okamžiky, kdy nevím, co dělám, tak je to”

Wimsey pečlivě prohlížel snímek

„Takže nos vám jde s prominutím maličko doprava, a na fotografu taky Levé oční víčko je trošku pokleslé To taky souhlasí Čelo na tom obrázku má viditelnou bouli na levé straně pokud to není nějaká vada tisku “

„Ne, není’” Pan Duckworthy odhrnul zcuchanou neposlušnou kadeř z čela Je to hrozně nápadný a ošklivý, aspoň podle mě, tak přes to nosím vlasy “

Teď, když zrzavou kadeř odhrnul, jeho podoba se snímkem byla rázem ještě pozoruhodnější

„A pusu mám taky takhle šejdrem “

„To je fakt Jde vám trošku nalevo Tenhle asymetrický úsměv mi vždycky připadal hrozně přitažlivý tedy na tváři, jako máte vy Setkal jsem se s případy, kdy to působilo dokonale zlověstně”

Pan Duckworthy se křivě pousmál

„Znáte to děvče, tu Jessie Haynesovou?”

„Ne, aspoň o tom nevím V životě jsem o ní neslyšel tedy až na to, že jsem čet v novinách, že byla zavražděná Uškrcená panebože1” S žalostným výrazem si začal prohlížet své vlastní ruce

„Co mám dělat’ Kdybych se pokusil zmizet —”

„To nemůžete Personál vás už poznal Policie tu nejspíš bude každou chvíli Ne1”

zarazil zrzka, jenž se pokusil vstát z postele , Nikam neutíkejte Nepomohlo by vám to a jenom byste si přitížil.Uklidněte se a odpovězte mi na pár otázek:Tak za prvé, víte, kdo jsem? Ne, jak byste mohl, Jsem Wimsey lord Petr Wimsey “

„Vy jste detektiv?”

„Pokud se vám to zamlouvá, tak třeba ano. Teď dávejte pozor: kde v tom Brixtonu jste bydlel?”

Mužík udal Wimseymu adresu.

„Vaše matka už nežije. Co ostatní příbuzní?”

„Měl jsem tetu. Byla odněkud ze Surrey, aspoň myslím. Říkal jsem jí teta Susan.

Naposled jsem ji viděl jako malej kluk.”

„Byla vdaná?”

Jistě, ano paní Susan Brownová.”

„Dobře. Jako malý jste byl levák?”

„Myslím, že jo, ze začátku. Ale máma mě to odnaučila.”

„Ale po tom náletu se ten sklon zase vrátil. Byl jste jako malý nemocný? Myslím, jestli jste byl u doktora?”

„Měl jsem spalničky, když mi byly čtyři.”

57

„Vzpomínáte si, jak se ten doktor jmenoval?”

„Byl jsem v nemocnici.”

„Aha, pochopitelně. Pamatujete si jméno toho holiče na Holbornu?”

Tahle otázka pana Duckworthyho tak zaskočila, že chvíli nebyl schopen se soustředit, pak trochu nejistě uvedl, že to bylo Biggs nebo Briggs.

Wimsey chvíli přemýšlel, pak řekl: „Myslím, že to je všechno. Kromě aha! Jak se jmenujete křestním jménem?”

„Robert.”

„A mám vaše slovo, že pokud je vám známo, nemáte s touhle věcí nic společné

ho?”

„To vám přísahám,” ujistil ho zrzek. „Teda, jak říkáte, pokud o tom vím. Panebo

že, kdybych tak mohl dokázat, že mám alibi! To je moje jediná naděje. Jenomže já se strašně bojím, že jsem to mohl udělat. Myslíte myslíte, že by mě za to mohli pověsit?”

„Pokud dokážete, že jste o tom nevěděl, tak ne,” ujistil ho Wimsey. Nedodal ovšem, že i tak by jeho nový známý nejspíš strávil zbytek života v Broadmooru.

„Víte,” řekl pan Duckworthy, „než abych celý život zabíjel lidi, aniž bych o tom věděl, tak to už je mnohem lepší, když mě pověseji a mám pokoj. Je to hrozný na to jenom pomyslet.”

„To jistě, ale taky je možné, že jste to neudělal,” upozornil ho Wimsey.

„To samozřejmě doufám,” řekl pan Duckworthy. „Říkám vám co to bylo?”

„Nejspíš policie,” řekl Wimsey jakoby nic. Když se ozvalo zaklepání, vstal a řekl srdečně: „Vstupte!”

Majitele penzionu, který vešel jako první, Wimseyho přítomnost zjevně zaskočila.

Jen pojďte dál,” zval ho Wimsey pohostinně. „Vy taky seržante, jen pojďte, stráž

níku, čímpak vám můžeme posloužit?”

„Prosím vás,” řekl hostinský, „jestli by to mohlo jít po dobrým.”

Seržant si nevšímal ani Wimseyho, ani domácího, přešel rázně k posteli a pohlé

dl na krčícího se muže pod dekou.

Jo, je to on,” řekl. „Takže, pane Duckworthy, omluvte naši pozdní návštěvu, ale jak jste si asi sám všimnul v novinách, hledáme muže, jehož popis na vás sedí. A co můžeš udělat dneska, neodkládej na zítřek. Chceme “

Já to neudělal,” vykřikl zoufale pan Duckworthy. Já o tom nic nevím “

Strážník vyndal zápisník a zapsal: Než mu byla položena jakákoliv otázka, řekl: Já to neudělal’.

„Vypadá to, že jste o tom nějak dobře informovanej,” prohodil seržant.

„Samozřejmě že je,” ozval se Wimsey. „Právě jsme to spolu probírali.”

„Neříkejte? Tak vy jste to probírali? A kdopak vy vlastně jste pane?” Poslední slovo z něj vymáčkl pohled na Wimseyho monokl.

„Velice se omlouvám,” řekl Wimsey, „ale momentálně s sebou nemám navští

venku. Jsem lord Petr Wimsey.”

„No ne,” ušklíbl se seržant. „A smím se zeptat vašeho lordstva, co je mu o téhle věci známo?”

„Zeptat se smíte, a když to uznám za vhodné, tak vám i odpovím. O té vraždě nevím vůbec nic. O panu Duckworthym vím jen to, co mi on sám řekl a nic víc. Předpokládám, že když se ho slušně zeptáte, poví vám to taky. Ale na třetí stupeň zapomeňte, seržante. Nejsme v buši.”

Zaražen v rozletu seržant podrážděně řekl: „Mám povinnost se ho zeptat, co o tom všem ví!”

„V tom s vámi plně souhlasím,” ujistil ho Wimsey. „A jako řádný občan cítí pan Duckworthy povinnost vám odpovědět.

Ale už je temná noc co takhle počkat do rána? Pan Duckworthy vám neuteče.”

„Tím si nejsem jistý.”

58

„Ale já ano. Zaručuju se, že vám ho přivedu, kam si budete prát. Stačí vám to?

Nevznášíte proti němu žádné obvinění, že ne?”

„Zatím ne,” přiznal seržant.

„Výborně. Tomu říkám přátelské a milé chování. Co takhle se něčeho napít’”

Seržant nevrle odmítl tuto laskavou nabídku.

„Copak, abstinet?” zeptal se Wimsey soucitně. „Smůla. Ledviny? Nebo snad játra?”

Seržant zarputile mlčel.

„Každopádně jsme šťastni, že jsme měli to potěšení,” pokračoval Wimsey. „Přijdete nás navštívit ráno, je to tak? Musím brzo ráno do Londýna, ale stavím se u vás cestou. Pan Duckworthy na vás bude čekat dole ve společenské místnosti. Tady to budete mít pohodlnější než na stanici. Skutečně už musíte odejít? V tom případě dobrou noc všem.”

Wimsey ještě doprovodil policisty dolů a pak se vrátil k panu Duckworthymu.

„Heleďte,” řekl, „zajedu do Londýna a udělám pro vás, co je v mých silách. Hned ráno vám pošlu advokáta. Povězte mu všechno, co jste pověděl mně, a policii povězte to, co vám on poví, abyste pověděl a nic víc. Uvědomte si, že vás nemůžou přinutit, abyste cokoliv říkal nebo abyste šel na policii, aniž by proti vám vznesli obvinění. A když vás obviní, běžte bez odporu s nimi a neříkejte vůbec nic. A ať už se stane cokoliv, hlavně neutíkejte, protože jestli to uděláte, jste vyřízenej.”

Do Londýna Wimsey dorazil následující odpoledne a vydal se po Holbornu najít dotyčného holiče, což se mu bez problémů podařilo. Jak to pan Duckworthy popsal, krámek se nalézal na konci úzké pasáže a na dveřích měl vysoké zrcadlo, na němž bylo ozdobně napsáno zlatým písmem BRIGGS. Wimsey zíral znechuceně na svůj odraz ve dveřích.

„První kontrola,” zamumlal a automaticky si narovnal kravatu. „Vodil mě za nos?

Nebo to je záhada čtvrté dimenze? .Zvířata vešla po čtveřicích, vive la compagnié. Velbloud uvízl ve vratech.’ Udělat ze sebe velblouda je obzvláště nepříjemné. Celé dni jde, aniž by pil a jeho stolování je neuspokojivé. Ale je zcela nepochybné, že tyto dveře jsou tvořeny zrcadlem. Jestlipak to tak bylo vždycky? Tak jen do toho, Wimsey, vpřed! Další holení bych nesnesl, ale možná bych přežil stříhání.”

Otevřel dveře a přitom bedlivě sledoval svůj obraz v zrcadle, jestli se mu také nepokusí vyvést nějakou darebnost.

Pokud jde o Wimseyho konverzaci s holičem, jinak velice živou a různorodou, za zmínku stojí pouze jediná pasáž.

„Už je to hezky dlouho, co jsem u vás byl naposled,” řekl Wimsey. „Za ušima nakrátko, ano! Máte to tu nově zařízené, vidíte?”

„Ano, pane. Teď to tu vypadá elegantně, že?”

„To zrcadlo ve dveřích na ulici mám dojem, že to je také nové, ne?”

„Ne, to není, pane. To tu je od tý doby, co jsme tohle holičství převzali.”

„Neříkejte. Tak to je dýl, než jsem si myslel. Bylo tady už před třemi lety?”

Jistě, pane. Pan Briggs je tu už deset let.”

„A to zrcadlo také?”

„Ano, pane.”

„Tak mě klame paměť. Stává se ze mě sklerotický stařec. Jsou pryč všechny, ach všechny ty povědomé milníky.’ Ne, to děkuju. Mámli šedivět, tak ve vší počestnosti. Dneska ani žádnou vlasovou vodičku, díky. Ne, ani masáž elektrickým hřebenem.

Dneska už bylo těch šoků dost.”

Nicméně mu to dělalo starosti. Do té míry, že když vyšel na ulici, vrátil se pár yardů zpět a náhle mu do oka padly skleněné dveře do čajovny. I ty byly na konci tmavé pasáže a měly na sobě zlatým písmem napsáno jméno Bridgetova čajovna. Tyhle

59

dveře však byly z obyčejného skla. Chvíli si je prohlížel, pak vešel dovnitř. Nešel si sednout ke stolku, ale oslovil pokladní, která seděla u skleněného stolku hned za dveřmi.

Bez nějakých okolků se rovnou zeptal, jestli si mladá dáma nepamatuje, že by jim tady před pár lety někdo omdlel na prahu.

Pokladní si to pamatovat nemohla, protože tu byla teprve třetí měsíc, ale poslala ho za jednou ze servírek. Wimsey ji vyhledal a servírka po krátkém uvažování připustila, že na něco takového si vzpomíná.

Wimsey poděkoval servírce, uvedl, že je novinář což bylo přijato jako uspokojivé vysvětlení té vyšinuté otázky odměnil dívku půlkorunou a stáhl se.

Další zastávka se konala v Carmelite House. Wimsey měl přátele ve všech redakcích na Fleet Street, takže se snadno dostal až do místnosti, kde se archivovaly fotografie. Za chvíli si už prohlížel originál portrétu ,R. D.’.

„Váš vlastní?” zeptal se.

„Kdepak, poslali nám ho ze Scotland Yardu. Proč? Něco nesouhlasí?”

„Ne, to ne, chtěl jsem jenom zjistit, kdo to fotografoval.”

„Tak to se budete muset zeptat u nich. Můžu pro vás udělat ještě něco?”

„Ne, díky.”

Se Scotland Yardem žádné potíže nebyly vrchní inspektor Parker byl Wimseyho nejlepší přítel. Stačil jeho dotaz a po chvilce už znali jméno fotografa uvedené na spodním okraji fotografie. Wimsey se neprodleně odporoučel a vydal se hledat dotyčný ateliér; když uspěl, jeho jméno mu bez problému zajistilo rozhovor s majitelem.

Jak předpokládal, Scotland Yard tu už byl a všechny informace, které firma měla, ujistil ho majitel, policii sdělili. Mnoho jich ostatně nebylo. Fotografie byla pořízena před dvěma lety a pokud šlo o fotografovaného muže, nijak jim v paměti neutkvěl. Ateliér byl malý, živil se poskytováním rychlých podobizen a nepředstíral žádné umělecké ambice.

Wimsey požádal o negativ a po krátkém hledání ho obdržel.

Když si ho pečlivě prohlédl, položil ho na pult a z kapsy vytáhl výtisk Evening Post, v němž byl snímek přetisknut.

„Koukněte se na to,” vyzval majitele.

Vlastník firmy se podíval na obrázek v novinách, pak na negativ.

„No tohle!” řekl. „To je divné.”

„Podle mě, se to stalo ve zvětšováku,” soudil Wimsey.

Jo, museli do něj vložit negativ obráceně. Nechápu, jak se to mohlo stát. Víte, pane, často pracujeme v hrozném časovém presu, takže zřejmě ale je to velká nedbalost. Budu to muset vyšetřit.”

„Potřeboval bych udělat fotografii, která není převrácená,” řekl Wimsey.

Jistě, pane. Hned ji uděláme.”

„A jednu pošlete taky do Scotland Yardu.”

„Ano, pane. Zvláštní náhoda, že se to stalo zrovna s touhle fotografií, co? Divím se, že si toho zákazník nevšiml. Ale my většinou děláme tři čtyři různé pozice, takže si to nejspíš nepamatoval.”

„Co kdybyste se kouknul, jestli tam tedy nemáte ještě nějaké jiné snímky! Ty bych chtěl taky.”

„Už jsem se díval, pane, ale žádné jsem nenašel. Nepochybně si zákazník vybral tenhle záběr a ostatní jsme zničili. Neschováváme negativy, které zákazníci nechtějí, nemáme na to dost místa. Ale tři kopie z tohohle negativu vám okamžitě uděláme.”

„Čím dřív, tím lip,” řekl Wimsey. „Dejte je do sušičky, ať to urychlíme, a nechci na nich žádnou retuš.”

Jak si přejete, pane. Během jedné dvou hodin je máte. Ale stejně mě udivuje, že si ten pán nestěžoval.”

„Není to zase tak udivující,” namítl Wimsey. „Nejspíš si řekl, že na tomhle snímku si je nejvíc podobný, což je pravda aspoň z jeho hlediska. Uvědomte si, že jinak vlastní

60

obličej nikdy neviděl. Fotografie s přehozenou pravou a levou stranou to je tvář, kterou člověk vidí každodenně v zrcadle jediná podoba, kterou poznává jako vlastní.”

„To máte pravdu, pane. Každopádně vám jsem zavázán, že jste mě na ten omyl upozornil.”

Wimsey znovu zdůraznil, že věc spěchá, a odešel. Vykonal ještě krátkou návště

vu v ústřední matrice v Sommerset House, načež usoudil, že už toho má za celý den dost, a šel domů.

Vyptávání v Brixtonu, jednak na adrese, kterou mu Duckworthy dal, jednak v jejím okolí, dovedlo Wimseyho k lidem, kteří Duckworthyho a jeho matku skutečně znali.

Stará dáma, která už čtyřicet let provozovala malý krámek se zeleninou v té samé ulici, si o Duckworthyových pamatovala úplně všechno. Měla skoro neomylnou paměť, jakou mívají lidé téměř negramotní, a dokonce si byla jistá, kdy se Duckworthyovi přistěhovali.

Jesli tu budem ještě za měsíc,” řekla, „tak to bude na chlup dvaatřicet let. Přišli na svatýho Michaela. Vona byla moc hezká holka a moje dcera zrovna tehda čekala první děcko — se moc zajímala vo toho jejich roztomilýho chlapečka.”

„Takže ten chlapec se tu nenarodil?”

„To se ví, že ne, pane. Von se narodil tam někde na jihu, ale pamatuju se, že vona nikdá pořádně neřekla kde jenom, že to bylo někde u toho New Cutu. Vona byla taková tichá ženská, co vám vo sobě nic nepoví. Ta si na ňáký mluvení nepotrpěla… Dokonce ani tý mojí holce, kerá měla dobrej důvod bejt zvědavá, nikdá neřekla, jak to probíhalo, když to na ni přišlo. Jenom že přej jí dali chloryform a pak že si vona už na nic nepamatuje. Ale já si myslim, že vona měla ňáký velký tyhle komplikace a že na to nerada vzpomínala… Její starej taky moc hodnej muskej mi jednou řek: ,Vo tomhle s ní nemluvte, pani Harbottlová, na tohle se jí neptejte.’ Jesli se vona pak už bála nebo jesli to první děcko nějak vodskákala, to já nevim, ale žádný další už pak neměla. Já ji pořád těšila: ,Až jich budete mít devět jako já, holčičko, tak už vám to ani nepřijde’! Vona se smála, ale žádný další děti už pak neměla. Jenom tohohle jednoho.”

„Pár dětí to asi opravdu chce, než si člověk zvykne,” řekl Wimsey, „ale že vy jich máte devět, to se mi nechce ani věřit, paní Harbottlová. Vy jenom kypíte zdravím.”

„Zdravá sem, pane, to teda můžu říct, i když už nemám tu postavu jako dřívějc.

Devět děcek, to se na člověku podepíše. Když se na mě dneska koukáte, pane, tak byste nevěřil, že jako mladá holka sem měla osumnáct palců v pase! To sem se držela postele, máma mi klečela kolenem na zádech a tak mě sešněrovávala, že o mě kolikrát přetrhla šněrovadlo.”

„Pro krásu se musí trpět,” podotkl Wimsey zdvořile. Jak tedy byl ten chlapeček starý, když se paní Duckworthyová přistěhovala sem do Brixtonu?”

„Tři tejdny, pane takovej drahoušek mrňavej to byl a na hlavičce měl spousta vlásků. Tehda eště byly černý, ale časem dočista zčervenaly byly jako tadydle ta mrkev. Nebyly tak hezký jako ty máminy, ale barvu měly stejnou. Ale ve vobličeji jí moc podobnej nebyl a svýmu tátovi taky ne. Hester vždycky říkala, že se vyved po někom z její rodiny.”

„Viděla jste někdy nějaké její příbuzné?”

Jenom její sestru, nějaká Susan Brownová. Taková velká, přísná ženská, furt se mračila vůbec ne jako její sestra. Pokud se pamatuju, tak bydlela v Eveshamu, protože tenkrát jsem tam jezdila pro chřest. Dneska člověk chřest nikde nevidí, ale vy Ote se ptal na tu pani Brownovou. Chodila jako by spolkla pravítko a měla takovou malou hlavu, zrovna jako ten chřest.”

Wimsey zelinářce zdvořile poděkoval a sedl na vlak jedoucí do Eveshamu. Trochu se bál, kam až ho hledání paní Brownová zavede, ale ke své úlevě zjistil, že Susan Brownová je ve městě dobře známá, protože je jedním z pilířů místní metodistické církve a vůbec všeobecně vážená osoba.

61

Paní Brownová se pořád ještě držela zpříma, tmavé vlasy měla rozděleny pěšinkou a vzadu pevně svázány. V bocích byla širší než v ramenou skutečně nebyla nepodobná výhonku chřestu, k níž jí paní Harbottlová přirovnala. Wimseyho přijala sice zdvořile, ale velice odměřeně. Popřela, že by věděla cokoliv o svém synovci, a Wimseyho sdělení, že synovec se dostal do nezáviděníhodné situace a možná mu dokonce hrozí nebezpečí, na ni neudělalo žádný dojem.

„Má tu špatnost v krvi,” prohlásila. „Moje sestra Hetty byla příliš měkká.”

„To víte,” chlácholil ji Wimsey, „nemůžeme být všichni zásadoví, i když těm, komu se to poštěstilo, to přináší velké uspokojení. Nechci vás zdržovat, madame, a uvě

domuju si, že mám sklon k mnohomluvnosti, protože sám mám taky trochu takovou měkkou povahu takže raději přejdu přímo k věci. Zjistil jsem v matrice v Sommerset House, že váš synovec Robert Duckworthy se narodil v Southwarku. Mají tam v tom úžasný pořádek. Ale pochopitelně taky jsou to jenom lidi takže i jim se občas nějaká ta chybička vloudí, že?”

Susan Brownová sepjala svraštělé ruce na stolku před sebou a Wimsey měl pocit, že se jí v bystrých tmavých očích mihl nepokoj.

„Takže, jestli vás to příliš neobtěžuje prozraďte mi, pod jakým jménem byl registrován ten druhý?”

Ruce se jí maličko zachvěly, ale hlas měla pevný.

„Nechápu o čem mluvíte.”

„Strašně se omlouvám, vysvětlování mi nikdy nešlo. Narodila se přece dvojčata, nemám pravdu? Pod jakým jménem je v matrice vedeno to druhé děcko? Velice se omlouvám, že vás s tím obtěžuju, ale je to skutečně důležité.”

„Co vás vede k domněnce, že to byla dvojčata?”

„To není domněnka. Nedovolil bych si vás obtěžovat s nějakými domněnkami. Já vím, že to dvojče existuje. Co se s ním stalo — i když já vlastně víceméně vím, co se s ním stalo. “

„Zemřelo,” řekla žena chvatně.

„Nerad bych, aby to vypadalo, že se rad hádám,” řekl Wimsey, „to je nanejvýš odpudivý zvyk. Ale ten chlapeček nezemřel. Je živý, a jde mi jenom o to, jak se jmenuje.”

„A proč bych vám vlastně měla cokoliv vykládat, mladíku?”

„Protože, když mi prominete, že mluvím o něčem tak nepříjemném sluchu lidí s vybraným vkusem, byla spáchána vražda. Váš synovec Robert je z ní podezřelý, ale já vím, že tu vraždu spáchal jeho bratr. To je ten důvod, proč ho potřebuju najít. Strašně se mi uleví jsem od přírody takový citlivý člověk když mi ho pomůžete najít. Protože když ne, budu muset jít na policii, a pak byste mohla obdržet předvolání k soudu jako svědek a já bych nerad opravdu bych byl velice nerad kdybyste musela svědčit v procesu projednávajícím vraždu. Ta nepříjemná publicita, dovedete si to představit?

Kdežto když toho bratra rychle dopadneme, můžete vy i Robert zůstat úplně mimo.”

Paní Brownová chvíli seděla ponořena v pochmurné úvahy.

„Tak dobře,” řekla nakonec, „já vám to tedy povím.”

„Ta celá záležitost,” vykládal Wimsey vrchnímu inspektorovi Parkerovi, „byla celkem jasná, jakmile jsem se dozvěděl, že to uvnitř našeho přítele Duckworthyho funguje všechno převráceně.”

„Nepochybně, nepochybně,” souhlasil Parker. „Těžko si představit něco jasnější

ho. Nicméně se nemůžeš dočkat, abys mi vysvětlil, jak jsi na to přišel. Jsem ochoten nechat se poučit: mají všechna dvojčata srdce na opačné straně? A jsou všichni lidi se srdcem napravo dvojčata?”

„Ano. Ne. Či spíše: Ne, ano. Dvouvaječná dvojčata a některá z jednovaječných dvojčat mohou být zcela normální. Ale dvojčata, která vzniknou rozdělením jednoho vajíčka se mohou narodit jako zrcadlová dvojčata. Záleží to na tom, v kterém místě pů

62

vodního vajíčka k rozdělení dojde. Dá se to demonstrovat na pulci pomocí koňské ží

ně.”

„Poznamenám si, že to musím okamžitě zkusit,” řekl Parker s vážnou tváří.

„Někde jsem četl, že osoby, které mají orgány zrcadlově převrácené, prakticky vždycky pocházejí z jednovaječných dvojčat. Takže chápeš, že zatímco mi chudáček Duckworthy vykládal o Studentovi z Prahy a čtvrté dimenzi, já za tím vším tušil jeho dvojče.

Celá ta historie se točí kolem tří sester Daňových Susan, Hester a Emily. Susan se vdala za nějakého Browna. Hester si vzala muže jménem Duckworthy. Emily zůstala svobodná. Ironií osudu, jimiž se život jen hemží, jediná z nich, kdo měl dítě, a kdo zřejmě byl schopen mít děti, byla neprovdaná Emily. Aby se to srovnalo, tak to trochu přehnala a měla rovnou dvojčata.

Když už byla katastrofa na spadnutí, Emily (kterou otec dítěte opustil) se svěřila sestrám rodiče byli tou dobou už po smrti. Susan byla tvrdá jako kámen kromě toho se vdala do lepší společnosti a neúnavnou dobročinností postupovala na společenském žebříčku. Dala k dobru pár citátů z bible a umyla si nad sestřiným problémem ruce.

Hester měla měkké srdce. Nabídla se, že nemluvně po narození adoptuje a vychová ho jako vlastní. Jenomže, jak jsem uvedl, narodila se dvojčata.

To bylo pro Duckworthyho přece jenom příliš velké sousto. Souhlasil s jedním dí

tětem, ale dvě bylo víc, než bylo dojednáno. Hester si tedy vzala jedno z dvojčat, a jelikož to byla soucitná duše, vybrala si to, které vypadalo slabší což je náš Robert zrcadlově převrácené dvojče. Emily si musela ponechat to druhé, a jakmile byla dost silná na cestu, odstěhovala se do Austrálie a od té doby o ní nikdo neslyšel.

Emilyino dvojče bylo pokřtěno jako Richard a zapsáno pod jejím vlastním jmé

nem jako Richard Dart. Robert a Richard byli dva hezcí mládenci. Robert byl zapsán jako vlastní dítě Hester Duckworthyové tenkrát ještě neplatily ty únavné předpisy vyžadující potvrzení o narození od lékaře či porodní báby, takže člověk mohl nechat udělat zápis do matriky tak, jak se mu to hodilo. Pak se Duckworthyovi i s nemluvnětem přestěhovali do Brixtonu, kde každý považoval Roberta za zaručeně pravého Duckworthyho.

Emily zřejmě v Austrálii zemřela a Richard, kterému bylo tenkrát patnáct, se vrátil do rodného Londýna. Nevypadá to, že by byl zrovna vzorný chlapec. O dva roky později se jeho dráha zkřížila s bratrovou, čímž vznikla noční epizoda po bombardování.

Možná Hester věděla, že její syn má orgány na špatné straně, možná taky ne.

Každopádně mu nic neřekla. Představuju si, že ten šok po výbuchu bomby způsobil, že se v něm posílil původní sklon být levákem. Také se v něm nově objevil sklon k amné

zii, když znova prožil nějaký šok. Všechno dohromady ho natolik deptalo, že byl víc a víc nervově labilní a somnambulní.

Kloním se k názoru, že Richard existenci svého dvojčete odhalil a využíval ji. Tím by se vysvětlila ta klíčová historka se zrcadlem. Podle mě si Robert spletl skleněné dve

ře v čajovně se dveřmi do holičství. A byl to ve skutečnosti Richard, kdo šel proti němu ke dveřím a kdo se pak chvatně vzdálil ze strachu, aby ho Robert neuviděl a neprohlédl jeho existenci. Samozřejmě, okolnosti mu hrály do ruky ale takovéhle náhody se stá

vají, a jelikož toho dne bylo zataženo a deštivo, není zase tak překvapující, že oba měli na sobě klobouk a plášť do deště.

A pak je tu ta záležitost s fotografií. Samozřejmě, ten omyl má na svědomí fotografický ateliér, ale nedivil bych se, kdyby Richard ten omyl přivítal a schválně si vybral právě tenhle snímek. I když to by znamenalo, že ví o tom, že jeho dvojče je zrcadlově převrácené. Nevím, jak by se to dozvěděl, ale na druhé straně měl dost času si to zjistit

v armádě to známo bylo a je možné, že se tam o tom mluvilo. Ale na tomhle aspektu netrvám.

63

Jedna zvláštní věc ještě stojí za zmínku pokud jsem Robertovi dobře rozuměl, tak se mu zdálo, že škrtí svého dvojníka právě tu noc, kdy Richard likvidoval Jessie Haynesovou. Říká se, že jednovaječná dvojčata jsou spolu neustále v jakémsi úzkém spojení že například vědí, co si ten druhý myslí, chytnou tu samou nemoc ten samý den a podobně. Richard byl silnější individualita z nich dvou a možná, že ovlivňoval Roberta víc než Robert jeho. Jistě vím jenom to, že tohle nevím. Skoro bych řekl, že to jsou všechno jen žvásty… Hlavní je, že jste ho dostali.”

Jo, jakmile jsme měli tu správnou stopu, šlo všechno hladce.”

„Fajn, co takhle zajít si do Cri a dát si panáka?” Wimsey vstal a před zrcadlem si narovnal kravatu. „Stejně ti řeknu,” konstatoval, „na těch zrcadlech je divného. Nepřipadají ti tak trochu tajuplná?”

LORD PETR WIMSEY ÚNOSCEM

„Tamhleten dům, seňore?” opakoval hostinský z malé posady otázku. „To je dům amerického lékaře, jehož manželka ať nás chrání všichni svatí je posedlá zlým duchem.” Muž se pokřižoval, stejně tak jako jeho žena a děti.

„Posedlá zlým duchem?” řekl Langley soucitně. Langley byl profesor etnografie a tohle nebyla jeho první návštěva Pyrenejí. Ale ještě nikdy nepronikl do místa, které by bylo tak odlehlé jako tahle vesnička, tisknoucí se ke zbrázděnému žulovému úbočí hory jako horská květina. Langley tu sbíral materiál pro knihu o baskickém folklóru. Napadlo ho, že když se zeptá dost taktně, třeba se mu podaří přimět starého pána, aby mu vyprávěl podrobnosti. „A jak se to projevuje, že je ta dáma posedlá?”

„Kdo ví?” pokrčil hostinský rameny. „Kdo se moc ptá, moc se dozví. Bude si milostpán přát večeři?”

Langley se dovtípil, že když bude trvat na odpovědi, dočká se jen zatvrzelého mlčení. Možná později, až se lépe poznají…

Večeřel spolu s rodinou hostinského dušené maso v mastné, paprikové omáč

ce, jídlo, které dobře znal už od dřívějška, a místní zemité červené víno. Hostitelé s ním celkem uvolněně rozprávěli tím zvláštním jazykem baskičtinou, jež se nepodobná žádnému jinému jazyku na světě a o níž někteří tvrdí, že to je ta řeč, jíž spolu mluvili naši prapředkové v ráji. Bavili se s Langleym o kruté zimě, o mladém Estebanovi Arramandym, který býval tak dobrý v pelotě, baskické míčové hře, a kterého zmrzačila padající skála, takže se teď belhá o berlích; o třech kozách, představujících celý majetek, které odnesl medvěd; o přívalových deštích, které přišly po suchém létě a které bičovaly holé hřbety hor. I teď pršelo a vítr nepříjemně kvílel. Langleymu to nijak nevadilo znal tuhle strašidelnou a nepřístupnou zemi a měl ji rád v kteroukoliv denní i roční dobu. Jak seděl v té prosté venkovské hospodě, s úsměvem vzpomněl na dubem obloženou jídelnu rodné cambridgeské koleje a oči za skly intelektuálského cvikru mu šťastně zářily. I když už byl profesorem a měl za jménem řádku titulů, byl to ještě mladý muž. Jeho univerzitním kolegům připadalo zvláštní, že on, vždy upravený a puntičkářský, tak brzy usedlý, tráví univerzitní prázdniny pojídáním česneku a kodrcáním po krkolomných horských stezkách na hřbetě muly. Když ho vidíte, říkali, tak byste to do něj nikdy neřekli.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„To je Marta,” řekla manželka.

Odsunula petlici a dovnitř pronikl závan větru a deště. Plamen svíčky se zatřepetal a z noci se vynořila drobná starší žena, zpod šálu obtočeného kolem hlavy jí vytékaly prameny šedivých vlasů.

64

„Pojď dál, Marto a odpočiň si. Venku je hrozně. Balíček už máš připravený Dominique ho ráno přivezl z města. Ale než půjdeš zpátky, musíš si vypít skleničku vína nebo mléka.”

Stará žena poděkovala a celá zadýchaná usedla ke stolu.

„A jak to vypadá v domě? Doktor je v pořádku?”

„Ten ano.”

„A onen”

To se šeptem zeptala dcera hostinského; otec se na ni zamračil a káravě zavrtěl hlavou.

Jako vždycky touhle dobou. Do Dušiček už to není ani měsíc. Panenko Marie! Je to strašně těžké pro toho ubohého pána. Ale je trpělivý, moc trpělivý.”

Je to hodný člověk,” řekl Dominik. „A šikovný doktor, ale zvítězit nad takovým zlem to je nad jeho síly. Ty se nebojíš, Marto?”

„Proč bych se já měla bát? Mně ďábel neublíží. Nejsem ani krásná, ani chytrá, ani mocná, aby mi záviděl. A můj škapulíř mě ochrání.”

Vrásčitými prsty se dotkla čehosi ve výstřihu šatů.

„Vy jdete z tamtoho domu?” zeptal se Langley.

Žena si ho podezíravě změřila.

„Seňor je cizinec?”

„Seňor je náš host, Marto,” řekl chvatně hostinský. Je z Anglie a je moc učený.

Zná naši zem a jak slyšíš, tak mluví naší řečí… Je to velký cestovatel, stejně tak jako tvůj pán, ten americký doktor.”

Jak se jmenuje váš pán?” zeptal se Langley stařeny. Napadlo ho, že to není jen tak, aby se americký doktor pohřbil v takovémhle zapadlém koutě Evropy. Možná, že to je také etnolog. A pokud ano, třeba se zajímají o stejnou problematiku.

Jmenuje se Wetherall.” Než si byl Lagley tím jménem jistý, musela ho několikrát zopakovat.

„Wetherall? Snad ne Standish Wetherall?”

Ta možnost byla nanejvýš vzrušující.

Pán domu přispěchal Martě na pomoc.

„Tenhle balíček je pro něj,” ukázal. „Určitě na něm bude i křestní jméno.”

Balíček byl pečlivě zapečetěný, měl na sobě nálepku se jménem londýnské lé

kárny a adresa zněla: Vážený pan MVDr. Standish Wetherall.

„Kristepane!” vykřikl Langley. „To je neuvěřitelné. To je skoro zázrak. Toho člověka já znám! A jeho manželku jsem znal taky”

Zarazil se a všichni přítomní se opět pokřižovali.

„Povězte mi, prosím,” v rozčilení zapomněl na všechnu opatrnost, „když říkáte, že ta žena je posedlá… že je nějak postižená… jak to vypadá? A mohla by to být ta samá žena co znám? Popište mi ji! Je vysoká, krásná, má zlaté vlasy a oči modré jako Madona? Je to ona?”

Nastalo ticho. Stařena zavrtěla hlavou a cosi nezřetelného zamumlala. Ale dcera zašeptala:

„Ano… To bude ona. Jednou jsme ji viděli, a vypadala zrovna tak, jak pán říká.”

„Buď zticha,” okřikl ji otec.

„Pane, všichni jsme v rukou božích,” řekla Marta.

Vstala a přehodila si přes hlavu a ramena šál.

„Počkejte chvilku!” vyskočil Langley. Vytáhl notes a napsal pár řádek. „Mohla byste laskavě předat tenhle lístek vašemu pánovi, tomu doktorovi? Píšu mu, že jsem tady, že jsme se kdysi znali, a ptám se ho, jestli bych ho mohl navštívit. To je všechno.”

„Přece byste nechtěl jít do toho domu, milostpane?” zašeptal hostinský bojácně.

„Když mě nebude chtít přijmout, třeba za mnou zajde sem.” Připsal ještě pár slov a vyndal z kapsy něco peněz. „Budete tak laskavá a předáte mu to?” otočil se k Martě.

65

„Beze všeho, beze všeho. Ale bude seňor opatrný? Jste sice cizinec, ale možná, že věřící jste?”

Jsem křesťan,” ujistil ji Langley.

To stařenu upokojilo. Vzala od Langleyho dopis a peníze a uložila je společně s balíčkem do kapsy. Pak došla ke dveřím rychlým a pevným krokem, který neodpovídal jejím shrbeným ramenům a stáří, které se jí vepsalo do tváře.

Langley zůstal zamyšleně sedět. Nic ho nemohlo překvapit víc, než nalézt Standishe Wetheralla na takovémhle místě. Byl přesvědčen, že ta epizoda definitivně skon

čila tenkrát před třemi lety. Ze všech lidí zrovna on! Vynikající chirurg se skvělou pověstí, v nejproduktivnějším období života, a Alice Wetherallová, ta křehká zlatovláska ti dva že skončili v tomhle zapomenutém koutu světa? Při představě, že se s ní znovu setká, se mu zrychlil tep. Před třemi lety usoudil, že bude lépe, když se té křehké kráse bude raději vyhýbat. To poblouznění už přešlo ale pořád si ještě Alici Wetherallovou nedovedl představit jinak, než ve velkém bílém domě na Riverside Drive, s pávy a bazénem a se zlatě zářící věží, na jejíž střeše byla zahrada. Standish Wetherall byl bohatý muž byl synem automobilového magnáta Hirama Wetheralla. Co proboha dělá tady?

Snažil se rozpomenout. Hiram Wetherall zemřel to si pamatoval a všechny peníze připadly Standishovi, protože neměl žádné sourozence. Když se Hiramův jediný syn oženil s dívkou nejasného původu a bez rodičů, neobešlo se to bez problémů. Přivedl si ji „odkudsi ze Západu”. Říkalo se, že když se s ní před řadou let setkal, byla ubohý sirotek. Standish sám byl tenkrát možná ještě student a před něčím ji zachránil, vzpomínal si Langley, nebo ji z něčeho vyléčil. Nechal ji vystudovat a pak, když jemu bylo přes čtyřicet a jí sedmnáct, přivedl ji do rodného domu a oženil se s ní.

A teď se najednou ukazuje, že opustil dům a jednu z nejrenomovanějších odborných praxí v New Yorku, aby žil na baskickém venkově v místě tak zapadlém, že v něm lidé pořad ještě věří v černou magii a dokáží stěží vykoktat pár slov zpotvořenou francouzštinou nebo španělštinou v místě, které je primitivní i ve srovnání s primitivní

mi poměry v okolí. Langley začínal litovat, že Wetherallovi napsal. Možná, že to vzbudí jeho nelibost.

Hostinský s manželkou odešli poklidit dobytek, zůstala jen jejich dcera. Seděla poblíž ohně a zašívala. Sice se na něj nedívala, ale Langley měl pocit, že by si s ním docela ráda promluvila.

„Pověz mi, děvenko,” řekl laskavě, „ti lidé, co je možná znám jaké vlastně mají potíže?”

„Pane,” vzhlédla a naklonila se k němu, nice natažené přes šití v klíně, „nechtě si říct, nechoďte tam! V tuhle roční dobu by do toho domu nikdo nevkročil. Kromě Tomasa, který nemá všech pět pohromadě, a staré Marty, která je…”

„Která je co?”

„Buď světice nebo něco jiného,” dořekla spěšně.

„Když jsem já znal tu dámu ,” nedal se Langley odradit a dívka ho přerušila:

„Povím vám to, ale táta se o tom nesmí dozvědět. Ten hodný doktor ji sem přivezl koncem června před třemi roky a tehdy vypadala tak, jak jste říkal. Byla krásná. Smá

la se a mluvila tou svou řečí, protože neuměla ani španělsky, ani baskicky. Ale na Du

šičky “

Dívka se pokřižovala.

„Na Všechny Svaté,” tiše řekl Langley.

„Ano, ten den, nevím, co se stalo, ale posedl ji zlý duch. Proměnila se. Ozývaly se odtamtud strašné výkřiky nedovedu to popsat. Ale postupně se z ní stalo to, co je z ní teď. Nikdo ji nevidí, jen Marta, a ta mlčí. Ale říká se, že to, co tam žije teď, že to už ani není žena.”

Je šílená?” zeptal se Langley.

66

„Není to šílenství. Je… je očarovaná. Něco vám povím. Přede dvěma roky, na Velikonoce… Nejde otec?”

„Ne, nikdo nejde.”

„Svítilo slunce a z údolí vál vítr. Celý den jsme slyšeli, jak dole zvoní požehnané kostelní zvony. A pozdě večer někdo zaklepal na dveře. Otec otevřel a stála tam ta va

še známá, vypadala jako Panenka Marie v našem kostele, celá bledá, v modrém plášti s kapuci na hlavě. Něco říkala, ale my jsme jí nerozuměli. Plakala a lomila rukama a ukazovala na stezku do údolí. Tak táta šel do stáje a osedlal mulu. Připadalo mi to jako útěk před krutým králem Herodesem. Ale pak se objevil ten americký doktor. Určitě celou cestu utíkal, protože sotva popadal dech. Když ho uviděla, začala křičet.”

Langley se celý dusil rozhořčením jestli ten chlap své ženě ubližuje, musí něco rychle podniknout. Děvče chvatně pokračovalo.

„Řekl nám Panenko Marie řekl nám, že jeho paní je očarovaná. S příchodem Velikonoc je ďáblova moc zlomena, a tak se snaží utéct. Ale jakmile to svaté údobí skončí, propadne znovu zlé moci, a proto není bezpečné, nechat ji bez dozoru. Rodiče se vylekali, že se dotkli prokleté. Přinesli svěcenou vodu a pokropili mulu, ale zlý duch už vstoupil do toho ubohého zvířete a koplo otce tak strašně, že měsíc kulhal. Američan si manželku odvedl a od té doby jsme ji už nikdy neviděli. Ani stará Marta ji nevídá kaž

dý den. Ale každý rok vliv té zlé moci sílí a zase klesá. Nejhorší je to kolem Dušiček, kdežto během Velikonoc posedlost mizí. Jestli vám záleží na vaší duši, seňore, tak tam nechoďte. Psst! Naši se vracejí.”

Langley by se rád vyptával dál, ale hostitel vrhl na dceru rychlý a podezřívavý pohled, takže Langley si radši vzal svíčku a odebral se do postele. Zdálo se mu o vlcích

vyhublých a černých vlcích protáhlých těl, kteří se hnali za pachem krve.

Ráno se dočkal odpovědi na svůj lístek.

Milý Langley,

ano, jsem to já, a samozřejmě se na Vás dobře pamatuju. Budu jen rád, když zajdete a potěšíte nás v našem vyhnanství. Bohužel, jak uvidíte, Alice se trochu změnila, ale vysvětlím Vám podrobněji naše neštěstí, až přijdete. Naše služebnictvo je skrovné, jelikož tu panuje jakýsi pověrečný strach stýkat se s postiženými, ale když zajdete kolem půl osmé, můžeme vám nabídnout menší pohoštění. Marta vám ukáže cestu.

Srdečně zdraví

Standish Wetherall

Dům, v němž doktor bydlel, byl malý a starý. Byl postaven na římse ve skalní stěně, na půl cestě k vrcholu. Kdesi poblíž tekla bystřina, nebyla vidět, ale její hukot se odrážel hlasitou ozvěnou. Langley následoval svou průvodkyni do šerého pokoje čtvercového půdorysu s velkým krbem naproti dveřím. Poblíž ohně stál ušák s vysokým opě

radlem. Marta zamumlala jakousi omluvu, odběhla a nechala Langleyho stát v příšeří přede dveřmi. Oheň v krbu tancoval mezi nořícími poleny, jednu chvíli jasně plápolal, aby vzápětí skomíral, takže plameny ozařovaly chvíli tu, chvíli onu část místnosti, a jak se Langleyho oči přizpůsobovaly šeru, uviděl, že ve středu místnosti stojí prostřený stůl a na stěnách visí obrazy. Jeden mu připadal povědomý. Popošel k němu blíž a rozpoznal v něm portrét Alice Wetherallovi, který tenkrát viděl v New Yorku. Maloval ho Sargent ve svém nejlepším období a Langley měl pocit, že ta tvář půvabná jako polní květ se k němu s úsměvem sklání jako živá.

V krbu prasklo poleno, vzplálo jasným plamenem a skutálelo se stranou. Jako by to zapraskání a záře cosi vyrušily, protože Langley zaslechl, nebo si myslel, že zaslechl, jak se ve velkém křesle před krbem cosi pohnulo. Popošel blíž a pak se zarazil. Nic sice neviděl, ale teď už slyšel tiché, jakoby zvířecí zvuky, jež bylo nesmírně nepříjemné poslouchat. Nebyl to ani pes, ani kočka, tím si byl Langley jistý. Až se mu udělalo špatně z

67

toho zvuku, jako by to zvíře cosi sálo či chlemstalo. Nakonec se opakovaně ozvalo tiché zachrochtání či zakňučení a pak se opět rozhostilo ticho.

Langley ustoupil zpátky ke dveřím. Byl si jistý, že v místnosti je něco, s čím se nijak netouží setkat. Náhle měl absurdní nutkání prostě utéct. Zabránila mu v tom Marta, která se objevila ve dveřích s velkou, starodávnou lampou, a vzápětí za ní vešel i Wetherall, jenž Langleyho srdečně přivítal.

Povědomý hlas s americkým přízvukem poněkud rozptýlil stísněný pocit, jenž se Langleyho předtím zmocnil. Srdečně podal Američanovi ruku.

„Vás bych tady rozhodně nečekal!” řekl s úsměvem.

„Svět je hrozně malý,” odpověděl Wetherall. „To je asi otřepaná fráze, ale každopádně jsem rád, že vás vidím,” dodal významně.

Stařena položila lampu na stůl a zeptala se, jestli může servírovat večeři. Wetherall přitakal jakousi směsicí španělštiny a baskičtiny, které zřejmě stará žena docela dobře rozuměla.

„Netušil jsem, že ovládáte baskičtinu,” podotkl Langley.

„Něco jsem pochytil. Lidi tady nic jiného neumějí. Ovšem vy jste na Basky skutečný odborník, že?”

„To ano, to jsem.”

„Vsadím se, že vám o nás napovídali spoustu hloupostí. Ale k tomu se dostaneme později. Podařilo se mi tenhle dům docela pohodlně zařídit, i když pár moderních vymožeností bych tu přivítal. Ale i tak nám to vyhovuje.”

Langley té příležitosti využil k tomu, aby zamumlal nesmělý dotaz na paní Wetherallovou.

“Alice? Jistě, úplně jsem zapomněl vždyť vy jste ji ještě neviděl.” Wetherall upřel na Langleyho významný pohled a záhadně se usmál. „Měl bych vás varovat. Byl jste jejím velkým ctitelem.”

Jako všichni ostatní,” namítl Langley.

„Nepochybně. Nebylo na tom nic zvláštního, že ne? Večeře je tady… Můžete to položit na stůl, Marto. Až dojíme, tak na vás zazvoníme.”

Stařena položila mísu na stůl, na němž byly vkusně rozestaveny sklenice a stří

brné příbory. Pak odešla. Wetherall přešel ke krbu a s podivným pohledem upřeným na Langleyho řekl směrem ke křeslu.

„Alice! Vstaň, drahoušku, pojď přivítat svého starého ctitele. Pojď, bude to radostné shledání. No tak, vstávej.”

V křesle se cosi pohnulo a zakňučelo. Wetherall se sklonil a s téměř přehnanou laskavostí tomu pomohl na nohy. Vzápětí to Langley uviděl ve světle lampy.

Stvoření mělo na sobě župan ze zlatého saténu zdobený krajkou, který na jeho shrbeném a neforemném těle visel celý pomačkaný. Tvář mělo bílou a odulou, v očích prázdný výraz a ze svěšených koutků pootevřených úst vytékal pramínek slin. Prstenec nazrzlých vlasů lpěl na napůl olysalé hlavě jako neživý chumáč na hlavě mumie.

Jen pojď, miláčku, pojď se pozdravit s panem Langleym,” řekl Wetherall.

Stvoření zamrkalo a z úst mu vyšly nelidské zvuky. Wetherall ho podepřel v podpaždí a stvoření pomalu napřáhlo k Langleymu neživou ruku.

„Vidíte, hned vás poznala, přesně, jak jsem si myslel. Potřes mu rukou, miláčku.”

S pocitem hnusu se Langley dotkl nehybné dlaně. Byla lepkavá a hrubá na dotek a ani se nesnažila opětovat jeho stisk. Pustil ruku, ta chvíli nejistě trčela ve vzduchu a pak sklesla.

Wetherall s pohledem upřeným na hosta řekl: „Bál jsem se, že vás to trochu vyvede zmíry. Já už jsem si na to samozřejmě zvykl, a tak to na mě tak nepůsobí jako na cizího člověka… Ne že vy byste byl cizí to v žádném případě! Laicky se tomu myslím říká předčasná senilita. Když se s tím člověk nikdy nesetkal, je to dost šokující pohled.

Mimochodem, nemusíte si dělat žádné starosti s tím, co řeknete. Nic nechápe.”

68

Jak k tomu došlo?”

„To přesně nevím. Postupně se to zhoršovalo. Pochopitelně jsem konzultoval nejlepší odborníky, ale nic se proti tomu nedá dělat. Tak jsme odjeli sem. Nestál jsem o to, aby k tomuhle došlo doma, kde nás všichni znají. A dát ji do sanatoria, to se mi nechtělo. Alice je moje choť, však víte v nemoci i ve zdraví, v dobrém i zlém, a tak dále.

Pojďte, dáme se do té večeře, než vystydne.”

Wetherall vedl manželku ke stolu. Když uviděla jídlo, oči se jí trochu rozjasnily.

„Posaď se, miláčku, máš tu dobrou večeři. (Tomu rozumí, sledujete?) Musíte jí odpustit, jak jí… Není to hezký pohled, ale člověk si na to zvykne.”

Wetherall uvázal stvoření kolem krku ubrousek a do hluboké misky před něj dal jídlo. Hladově popadla misku a donesla ji k ústům, načež se slintáním a mlaskáním si nabírala jídlo, až měla ruce i obličej plné omáčky.

Wetherall usadil hosta naproti své ženě. Pohled na ni naplnil Langleyho zvláštní směsicí odporu a úžasu.

Večeře jakési ragú na víně byla výborně připravená, ale Langley ztratil chuť k jídlu. Tohle všechno bylo potupné pro tu ubohou ženu i pro něho. Seděla přímo pod svým portrétem od Sargenta a Langleyho oči bezmocně zabloudily k obrazu.

Jo, je to docela rozdíl, co?” poznamenal Wetherall, sleduje jeho pohled. Jedl za dva a zjevně si pochutnával na večeři. „Příroda s námi krutě žertuje.”

Je to vždycky takhle zlé?”

„Ne, tohle je jeden z jejích horších dnů. Někdy je téměř jako člověk. Samozřejmě místní lidi nevědí, co si o tom mají myslet. Je to nemoc jako každá jiná, ale oni pro to mají svoje vlastní vysvětlení.”

„Žádná naděje na uzdravení?”

„Bohužel ne. Je to nevyléčitelné… Ale vy nic nejíte!”

Já no, trochu mě to sebralo.”

„Pochopitelně. Napijte se toho burgundského. Neměl jsem vás sem zvát, ale musím se přiznat, že to bylo příliš velké pokušení moci si zase promluvit se spřízněnou duší.”

„Musí to pro vás být děsné.”

„Už jsem se s tím smířil… No tak, nezlob! To se dělá?” Idiotka vylila polovinu misky na stůl. Wetherall pečlivě utřel stůl a pokračoval:

„Dokážu se s tím lip vyrovnat tady, v divočině, kde se všechno zdá možné a nic není nepřirozené. Z mých příbuzných už nikdo nežije, takže mi nic nebránilo, abych se zařídil, jak mi to vyhovovalo.”

Jistě. A co váš majetek ve Státech?”

„Čas od času tam zajedu a dohlídnu na něj. Vlastně se tam zrovna chystám

příští měsíc. Jsem rád, že jste mě tu ještě zastihl. Ve Státech pochopitelně nikdo neví, jak tu žijeme. Vědí jen, že žijeme někde v Evropě.”

„S žádným americkými lékaři jste se neradil?”

„Ne, když se objevily první příznaky, byli jsme zrovna v Paříži. Bylo to krátce po tom, co jste nás navštívil.” Jakési zvláštní citové rozpoložení, jež Langley nedovedl popsat, dodalo Wetherallovu pohledu téměř zlověstný charakter.

„Nejlepší evropští lékaři potvrdili mou vlastní diagnózu, tak jsme se přestěhovali sem.”

Wetherall zazvonil na Martu, která odnesla jídlo a přinesla jakýsi moučník.

„Marta je moje pravá ruka,” poznamenal Wetherall. „Nevím, co bych si bez ní po

čal. Když tu nejsem, stará se o Alici jako o vlastní dceru. Ne že by se pro ni dalo mnoho udělat, leda ji nakrmit a udržovat v teple a v čistotě. To poslední dá dost práce.”

Cosi v tom, jak o tom mluvil, se Langleyho dotklo. Wetherall si všiml jeho reakce a vysvětlil:

69

„Nebudu zakrývat, že mi to občas jde na nervy. Ale nedá se nic dělat… Povězte mi něco o sobě. Co pořád děláte?”

Langley se vynasnažil odpovědět tak zábavně, jak jen svedl, a tak se bavili o různých nedůležitých věcech, dokud politováníhodná bytost, jež kdysi byla Alicí Wetherallovou, nezačala kňučet a nepokoušela se vstát ze židle.

Je jí zima,” vysvětlil Wetherall. „Pojď zase k ohni, miláčku.”

Hbitě dopravil ženu ke krbu, kde se opět usadila do svého ušáku, nahrbila se k ohni a s naříkáním k němu vztáhla paže. Wetherall přinesl láhev brandy a krabici s doutníky.

„Vidíte, i odsud se mi daří udržovat spojení se světem,” řekl Wetherall. „Tyhle doutníky mám z Londýna. A taky mi posílají nejnovější lékařské časopisy a zprávy. Píšu knihu, víte, ze svého oboru. Takže tady nekrním. Můžu tu i provádět experimenty je tady spousta místa na laboratoř a neplatí tu žádný zákon o vivisekci, který by mě omezoval. Bydlet v téhle zemi je fajn. Zdržíte se dlouho?”

„Myslím, že ne.”

„Škoda. Kdybyste měl v úmyslu zůstat, nabídl bych vám, abyste po dobu mojí nepřítomnosti bydlel tady. Určitě byste tu měl víc pohodlí než v posadě. Dokonce bych se ani nebál nechat vás tu samotného s mou ženou vzhledem k okolnostem.”

Zdůraznil poslední slova a zasmál se. Langley nevěděl, co na to říct.

„Poslyšte, Wetheralle” „I když za starých časů by se vám tahle představa zamlouvala víc a mně zase míň. Myslím, že byla doba, kdy byste byl štěstím bez sebe, že můžete bydlet sami vy a má žena.”

Langley vyskočil.

„Co tím sakra chcete říct, Wetheralle?”

„Ale nic, vůbec nic. Jenom jsem si vzpomněl na to odpoledne, kdy jsem pořádal piknik. Vy dva jste se vytratili a jako by se po vás slehla zem. Vzpomínáte si? Vidím, že ano. Já věděl, že jste nezapomněl.”

„To je absurdní, Wetheralle! Jak můžete něco takového říct, ještě ke všemu, když ta ubožačka sedí tady?”

Jo, je to ubožačka. Je teď na tebe žalostný pohled, viď, kočičko moje?” otočil se Američan k ženě.

Cosi v tom náhlém pohybu ji vyděsilo a ustrašeně se přikrčila v křesle.

„Mizero!” vykřikl Langley. „Vždyť ona se vás bojí. Co jste to s ní provedl? Jak se vlastně do tohohle stavu dostala? Ale já to zjistím!”

Jenom klid!” řekl Wetherall. „Můžu omluvit vaše přirozené rozrušení z toho, že jste Alici nalezl v tomhle stavu, ale nedovolím, abyste se vetřel mezi mě a mou ženu. Vy jste ale věrný chlap, Langley! Vy ji pořád ještě chcete, co? Stejně tak jako tenkrát, když jste si myslel, že jsem hluchý a slepý. No tak, Langley, pořád ještě toužíte po mé ženě?

Chtěl byste ji líbat, hladit ji, jít s ní do postele s tou mou krásnou manželkou?”

Langley náhle viděl rudě. Neobratným pohybem se pokusil udeřit tu pitvořící se tvář. Wetherall jeho ruku zachytil, ale Langley se mu vyškubl a vyděšeně se rozběhl ke dveřím. Cestou slyšel, jak se Wetherall tichounce směje.

Vlak do Paříže byl přecpaný. Langley do něj naskočil v poslední chvíli, čímž byl odsouzen k tomu, aby přečkal cestu v uličce. Posadil se na svůj kufr a snažil se utřídit myšlenky. Jeho odchod byl tak překotný, že až doteď nebyl schopen se na přemýšlení soustředit. Ale ani teď pořádně nechápal, před čím to utekl. Unaveně si složil hlavu do dlaní.

„Dovolíte, prosím?” ozval se zdvořilý hlas.

Langley vzhlédl. Nad ním stál blonďák v šedém obleku a díval se na něj přes monokl.

„Velice se omlouvám, že vás ruším,” pokračoval muž. Jenom se snažím prodrat do svého domovského přístavu. Šílená spousta lidí, co? Nevím, jestli mi moji spoluob

70

čané šli někdy víc na nervy než teď… Poslyšte, vy tedy nevypadáte moc svěže. Nepřišlo by vám vhod usadit se na něčem pohodlnějším?”

Langley vysvětlil, že si nestihl koupit místenku. Blonďák chvilku studoval jeho vy

čerpanou a neoholenou tvář a pak řekl: „Heleďte, a nechcete jít se mnou a složit se na chvíli v mém kutlochu? Stačil jste něco pozřít? Ne? To je ale chyba. Pojďte se mnou a splašíme nějakou polévku a něco k tomu. Promiňte, že to tak řeknu, ale vypadáte, jako kdybyste sázel na koně podle systému, který vybouchnul. Ne že by mi do toho něco bylo, ale každopádně pojďte něco sníst.”

Langley byl příliš slabý a zničený, aby se bránil. Poslušně se prodíral za nezná

mým chodbičkou vlaku, až se ocitl v lůžkovém voze první třídy, kde už na první pohled vzorný sluha právě kladl na lůžko světle fialové pyžamo a sadu kartáčů vykládaných stříbrem.

„Buntere, tenhle džentlmen se cítí pod psa,” řekl muž s monoklem. „Takže jsem ho přivedl, aby složil svou ztrápenou hlavu na vaši hruď. Spojte se s proviantním oddě

lením a řekněte jim, ať sem přihrajou talíř polévky a láhev nějakého slušného pití.”

,Jak si přejete, mylorde.”

Langley vyčerpaně sklesl na lůžko, ale jakmile se objevilo jídlo a pití, hladově se na ně vrhl. Ani si nevzpomínal, kdy vlastně naposledy jedl.

„Tohle jsem potřeboval,” řekl. ,Je to od vás strašně pozorné. Omlouvám se, že působím tak přihlouple, ale jsem tak trochu v šoku.”

„Tak ven s tím!” vybídl ho přívětivě hostitel.

Langley si pomyslel, že blonďák nevypadá dvakrát inteligentně, ale byl přátelský a hlavně byl normální. Langleyho napadlo, co by si asi o jeho příběhu myslel.

„Ale vždyť já vás vůbec neznám,” namítl.

„A já zase neznám vás,” uklidňoval ho blonďák. „Hlavní upotřebení cizích lidí je, že jim můžeme všechno říct, nemyslíte?”

„Docela rád bych to udělal ” připustil Langley. „Popravdě řečeno, před čímsi jsem utekl. Je to podivná záležitost to tedy ano ale proč bych vás s tím měl obtěžovat?”

Blonďák se posadil vedle Langleyho a chlácholivě mu položil ruku na paži.

„Tak moment,” řekl, „jestli si to chcete radši nechat pro sebe, tak mi nic neříkejte.

Ale já jsem Wimsey lord Petr Wimsey a podivné záležitosti mě zajímají.”

Bylo to v polovině listopadu, kdy se ve vesnici objevil ten divný muž. Byl vysoký, bledý a mlčenlivý. S černou kápí plandající kolem obličeje byl od samého počátku obklopen atmosférou záhady a tajemná. Neusadil se v hospodě, ale v chatrné boudě vysoko v horách; doprovázel ho sluha s pěti mulami naloženými podivným nákladem. Sluha byl téměř stejně záhadný jako jeho pán. Byl Španěl a uměl natolik baskicky, aby mohl dělat pánovi tlumočníka, když bylo třeba. Ale byl nemluvný, vypadal zachmuřeně a přísně, a ta trocha informací, které milostivě utrousil, byla nanejvýš znepokojivá. Jeho pán, pravil, je učený muž. Všechen čas tráví čtením knih, nejí maso a nepochází z žádné známé země. Ovládá jazyk svatých apoštolů a rozprávěl s Lazarem, když ten vstal z mrtvých. A když v noci sedí o samotě ve své studovně, andělé boží přicházejí a rozprá

vějí s ním v nebeské harmonii.

To byly děsivé zprávy. Všichni vesničané se chatrči vyhýbali širokým obloukem, obzvláště v noci; a kdykoliv uviděli, že bledý cizinec schází po horské pěšině k vesnici, zachumlán ve svém černém plášti a s magickou knihou pod paží, matky strkaly děti do domů a křižovaly se.

Přesto první, kdo navázal s kouzelníkem kontakt, bylo jedno z děcek. Synek vdovy Etcheverryové, nebojácný a zvídavý klučina, se jednoho večera vydal na prů

zkum do blízkosti toho nečistého místa. Byl pryč dvě hodiny, během nichž jeho zoufalá matka shromáždila všechny sousedy a vydala se za knězem, který ale jako na vztek

71

právě něco vyřizoval ve městě. Náhle se však kluk objevil, v pořádku a veselý, a jeho příběh byl nanejvýš podivný.

Připlížil se až k čarodějově chatrči (odvážný, darebný kluk, slyšel to kdy někdo?) a vyšplhal se na strom, aby tajně kouzelníka pozoroval (Panenko Maria!). Viděl, že za jedním oknem se svítí a uvnitř přecházejí podivné postavy a míhají se jakési stíny. A pak se zevnitř ozvala hudba tak úchvatná, že ho z ní až bolelo srdce, jako by to zpívaly všechny hvězdy na nebi (Ach, zlatíčko moje! Kouzelník se zmocnil jeho srdce! Běda!

Běda!) Pak se dveře chatrče otevřely a čaroděj vyšel ven doprovázen spoustou duchů.

Jeden z nich měl křídla jako anděl a mluvil neznámým jazykem, druhý byl maličký, nebyl by vám ani po kolena, měl černý obličej a bílý vous, seděl čarodějovi na rameni a šeptal mu cosi do ucha. A ta nebeská hudba zněla hlasitěji a hlasitěji. A kolem čarodě

jovy hlavy se linula bledá záře, jako je na obrázcích svatých (Požehnaný svatý Jakube z Compostelly, smiluj se nad námi! A co bylo pak?) Pak dostal děsný strach a přál si, aby tam byl nechodil, ale ten duch v podobě trpaslíka ho zpozoroval a začal strašně rychle šplhat za ním. Snažil se vyšplhat výš, ale uklouzl a spadl. (Ubohý, nezvedený, statečný, neposlušný kluk!

Načež ten čaroděj přišel k němu, zdvihl ho ze země, pronesl nějaká divná slova a všechna bolest se ztratila. (To je úžasné! Úžasné!) Pak ho odnesl dovnitř a tam to vypadalo jako v nebi, samé zlato a všechno se třpytilo. Duchové se usadili vedle krbu bylo jich devět a hudba přestala hrát. Ale čarodějův sluha mu přinesl na stříbrném podnosu nádherné ovoce, úžasně sladké a chutné jako plody rajské zahrady a on je snědl a pak je zapil zvláštním, lahodným nápojem z číše posázené rudými a modrými drahokamy. Ano, a taky tam na zdi visel kříž, velký, velikánský kříž a pod ním hořela lampička a vydávala zvláštní nasládlou vůni jako je o Velikonocích v kostele.

(Krucifix? To je divné. Možná, že ten čaroděj přece jenom není takový zlý. A co bylo pak?)

Pak mu čaroděj řekl, aby se nebál, a zeptal se ho, jak se jmenuje a jak je starý a jestli by svedl Otčenáš. Takže odříkal modlitbu a přidal Ave Maria a část Kréda, ale Krédo na něj bylo moc dlouhé a zapomněl, co přijde po ascendit in coelum. Načež mu čaroděj pomohl, a tak dokončili modlitbu spolu. A čaroděj říkal všechna svatá jména bez zaváhání a ve správném pořadí, aspoň pokud to dokázal posoudit. Pak se ho sluha vyptával dál, co dělá, co dělají rodiče a sourozenci, a tak mu řekl o tom, jak přišli o černé

ho kozla a o tom, jak sestru opustil její milý, protože sestra nemá tolik peněz jako obchodníkova dcera. Načež si čaroděj se sluhou něco povídali a smáli se a sluha řekl:

„Můj pán vzkazuje tvé sestře tohle: Bohatství je v lásce a kdo je odvážný, ten bude mít zlata na rozdávání.” A v té chvíli čaroděj vztáhl ruku před sebe a ze vzduchu vážně, jen tak ze vzduchu vylovil jednu, dvě, tři, čtyři, pět mincí a dal mu je. A on se je bál přijmout, dokud se nad penězi nepokřižoval, a teprve, když ani nezmizely, ani se nezměnily v ohnivé hady, je přijal a tady jsou!

Se směsicí strachu a obdivu si prohlédli zlaté mince a na dědečkovu radu je umístili pod obraz Panenky Marie, když je předtím ještě pokropili svěcenou vodou, aby jejich očištění bylo jistější. Ráno, když zjistili, že mince tam pořád ještě leží, je ukázali knězi, který se dostavil se zpožděním a mírně podroušený po pochůzkách předchozího večera. Kněz prohlásil, že jsou to poctivé španělské mince, pročež jednu ať věnují kostelu, aby byla nebesa usmířena, a ostatní mohou být použity pro světské účely, aniž by ohrozily jejich duše. Poté se dobrý otec odebral chvatně do čarodějovy chatrče, a když se za hodinu vrátil, mluvil o čaroději jen v dobrém.

„Protože, ovečky moje,” řekl, „to není žádný zlý čaroděj, ale dobrý křesťan, který hovoří jazykem víry. Rozmlouvali jsme spolu k oboustrannému poučení. Kromě toho má velice dobré víno a všeobecně to jest velice chvályhodný muž. Nepozoroval jsem tam ani žádné duchy, ani ohnivá zjevení, ale zato je pravda, že tam je krucifix a také tam je

72

velice hezká bible s obrázky vyvedenými v barvách a ve zlatě. Benedidte, ovečky moje.

Je to dobrý a učený muž.”

A s tím odešel na faru; tu zimu dostala kaple Panny Marie novou oltářní pokrývku.

Po této události bylo možno každý večer vidět skupinku vesničanů, jak z bezpeč

né vzdálenosti poslouchají hudbu, jež se linula z čarodějových oken. A čas od času se pár odvážlivců připlížilo natolik blízko k chatrči, že mohli štěrbinami okenic zahlédnout všechny ty zázračné věci uvnitř.

Jednu noc, asi tak měsíc poté, co se ve vesnici usadil, seděl čaroděj po večeři se svým sluhou a rozmlouvali spolu. Černou kapuci měl shrnutou dozadu, takže bylo mož

no vidět ulízané blonďaté vlasy a veselé šedé oči za cynicky pokleslými víčky. Na stole, vedle čarodějova lokte, stála sklenice Cockburnu, ročník 1908. Na opěradle křesla seděl červenozelený papoušek a bez mrknutí civěl do ohně.

„Čas pokročil, Juane,” řekl čaroděj. „Nepopírám, že se docela dobře bavím ale co ta stará dáma? Působí to na ni?”

„Myslím, že ano, mylorde. Nechal jsem se na různých místech slyšet, jaký jste zázračný lékař, takže si myslím, že přijde. Třeba dokonce už dneska večer.”

„Díkybohu! Chtěl bych to mít za sebou než se Wetherall vrátí, jinak můžeme mít problémy. Víš přece, že i kdyby náš plán vyšel, stejně budeme potřebovat pár týdnů, než budeme připraveni k odjezdu. Sakra, co to bylo?”

Juan vstal, šel do sousedního pokoje a vzápětí se vrátil s lemurem.

„Micky si hrál s vašimi kartáči na vlasy,” oznámil shovívavě. „Ty jeden uličníku, buď zticha! Nebudeme trochu trénovat, mylorde?”

Já jsem pro. Začínám si už připadat skoro jako profík. Až zjistím, že se neuživím, budu se ucházet o místo ve varieté.”

Juan se zasmál a v tmavé tváři mu zasvítily bílé zuby. Vyndal sadu kulečníkových koulí, mince a další kouzelnické rekvizity a s ledabylou elegancí je nechával zmizet v dlani anebo zmnožovat. Pak rekvizity podával svému protějšku a lekce pokračovala.

„Ticho!” řekl čaroděj a sebral neposlušnou kouli, která mu vyklouzla z ruky, když se ji pokoušel nechat zmizet. „Někdo jde po cestě nahoru.”

Přetáhl si kápi přes hlavu a tiše vyklouzl do sousedního pokoje. Juan se uculil, uklidil karafu a sklenice a zhasl lampu. Oheň v krbu ozařoval velké lesklé oči lemura visícího na opěradle vysokého křesla. Pak Juan vyndal z police velkou knihu, v podivně tvarované měděné misce zapálil voňavé kapsle a přitáhl si těžký železný kotlík, který stál na krbu. Když kolem něj rovnal dříví, ozvalo se zaklepání. Otevřel dveře a lemur se rozběhl za ním.

„Koho hledáte, matko?” zeptal se Juan baskicky.

Je Mudrc doma?”

Jeho tělo je doma, matko, ale jeho duch rozpráví s neviditelným. Pojďte dál. Čeho si od nás žádáte?”

„Přišla jsem, jak už jsem řekla Panenko Maria! To je duch?”

„Bůh stvořil duchy i lidské bytosti. Vstupte a nemějte strach.”

Stařena celá roztřesená vešla.

„Zdalipak jste s ním mluvil o tom, co jsem vám řekla?”

„Ano, mluvil. Vylíčil jsem mu nemoc vaší paní i utrpení jejího manžela všechno.”

„Co na to pravil?”

„Nic. Četl si ve své knize.”

„Myslíte, že by ji dokázal uzdravit?”

„To nevím. Je očarovaná mocným kouzlem. Ale můj pán je v konání dobra rovněž mocný.”

73

„Přijme mě?”

„Zeptám se. Zůstaňte tady, a ať se bude dít cokoliv, chraňte se dát najevo strach.”

„Budu statečná,” řekla stařena a nahmatala růženec.

Juan se vzdálil a stařena s nervy napjatými k prasknutí čekala. Lemur se vyšplhal zpátky na opěradlo vysokého křesla a cvakaje zuby se pohupoval mezi poskakují

cími stíny. Papoušek v rohu naklonil hlavu a pronesl několik skřehotavých slov. Z kotlíku začal stoupat voňavý dým. Pak se do rudého světla vplížila tri, čtyři, sedm bílých zjevení a usadila se kolem krbu. Zazněla tichá hudba, která jako by se sem nesla z bůhvíjaké dálky. Plamen v krbu dohoříval a už jen rudě žhnul. U zdi stála vysoká skříň se zlatými siluetami, které jako by se pohybovaly v měnivém světle ohně.

Z temnoty se ozval divný hlas, zapěl jakýmsi nadpozemským jazykem, jenž stkal i duněl zároveň.

Martě se podlomila kolena a sklesla na zem. Sedm bílých koček vstalo, protáhlo se a přikradlo se k ní. Marta vzhlédla a před sebou uviděla čaroděje: v jedné ruce držel knihu, ve druhé stříbrnou magickou hůlku. Horní část jeho obličeje byla zakryta, ale Marta viděla jak se jeho bledé rty pohnuly a vzápětí se místností nesl hluboký, chraptivý hlas a velebně se rozléhal šerou místností.

Velkolepá slova se linula dál. Pak se čaroděj zastavil a dodal laskavějším hlasem anglicky:

„Ten Homér je úžasný. Zní to tak velkolepě, jako by člověk zaklínal duchy. Co mám dělat dál?”

Sluha, jenž se mezitím vrátil, popošel k Martě a pošeptal jí do ucha:

„Teď můžete mluvit! Můj pán je ochoten vám pomoct.”

Takto povzbuzena, Marta vykoktala svou prosbu. Přišla poprosit Mudrce, aby pomohl její paní, která je očarovaná. Přinesla s sebou dar to nejlepší, co má, protože si za pánovy nepřítomnosti netroufala vzít nic z jeho majetku. Ale přinesla stříbrnou penci, ovesnou placku a láhev vína, snad to Mudrci přijde vhod, pokud ho takové malič

kosti mohou potěšit.

Čaroděj odložil knihu, vážně přijal stříbrnou penci, čarami ji proměnil v šest zlatých mincí a položil je na stůl. Nad ovesnou plackou a vínem maličko zaváhal, ale pak zamumlal:

„Ergo omnis longo solvit se Teucria luctu”. (větu proslulou svou působivou spondejskou kadencí), proměnil první z darů v pár holubů, druhý v podivný křišťálový stromeček v kovovém květináči, a oboje položil vedle mincí. Martě vylézaly oči z důlků, ale Juan jí povzbudivě zašeptal:

„Dobrý úmysl činí dar cenným. Můj pán je potěšen! Ticho.”

Hudba zahrála hlasitý akord a zmlkla, čaroděj, hovořící nyní s větší jistotou, zarecitoval se slušnou přesností zhruba stránku z Homérova Katalogu lodí. Pak se ze zá

hybů pláště vynořila štíhlá ruka s prsty zdobenými starožitnými prsteny, ze vzduchu zhmotnila malé lesklé kovové pouzdro a nabídla ho žadatelce.

„Můj pán říká,” ozval se promptně sluha, „abyste si vzala toto pouzdro, a s kaž

dým jídlem podala své paní jednu z kapslí, které uvnitř naleznete. Až všechny kapsle vypotřebujete, vyhledejte znovu toto místo. A nezapomeňte každé ráno a večer odříkat Zdrávas Maria a dva Otčenáše s přáním, aby se vaše paní uzdravila. Spojením víry a umění mého pána se léčba může zdařit.”

Marta třesoucíma se rukama převzala pouzdro.

„Tendebantque manus ripae ulterioris amore,” řekl čaroděj důrazně. „Poluphloisboio thalasses. Ne plus ultra. Valete. Plaudite.”

Čaroděj zmizel ve tmě, audience skončila.

„Takže to zabralo?” zeptal se čaroděj Juana.

74

Uplynulo pět týdnů a pět dalších pouzder kouzelných kapslí bylo obřadně poslá

no do pochmurného domu na hřbetu hory.

„Ano, zabralo,” potvrdil Juan. „Vrací se jí inteligence, celá ožila a znovu jí narůstají vlasy.”

„Díkybohu! Jen mě to tak napadlo, že by mohlo jít o tohle ale pořád ještě nemůžu uvěřit, že by někdo mohl vymyslet něco tak ďábelského. Kdy se má Wetherall vrátit?”

„Za tři týdny.”

„Pak bychom měli uskutečnit naše velké finále ode dneška za čtrnáct dní. Dohlédni, ať máme připraveny muly a sejdi do města poslat vzkaz na jachtu.”

„Ano, mylorde.”

„Zbude ti týden, abys vyklidil nás zvěřinec a všechna zavazadla. A poslyš, co s Martou? Nebude to nebezpečné nechat ji tady?”

„Pokusím se ji přesvědčit, aby odešla s námi.”

„To udělej. Moc nerad bych se dozvěděl, že se jí něco ošklivého stalo. Ten chlap to nemá v hlavě v pořádku a je schopný všeho. Panebože, až to budeme mít za sebou, to si oddechnu. Už bych si zase rád oblékl nějaké pořádné šaty. Co by tomu asi Bunter řekl, kdyby mě takhle viděl “

Čaroděj se zasmál, zapálil si doutník a pustil gramofon.

Poslední dějství se odehrálo za čtrnáct dní, jak bylo plánováno.

Přesvědčit Martu, že je nezbytné, aby svou paní přivedla do čarodějova domu, si vyžádalo jisté úsilí. Wimsey v roli nadpřirozené bytosti se musel skutečně rozhněvat a oddeklamovat dva Euripidovy chóry, než dosáhl svého. Vrcholným bodem toho hrůzyplného večera byla děsivá demonstrace sodíkového světla, která lidskému obličeji neobyčejně věrně propůjčí dokonale mrtvolný vzhled zvláště v tmavé noci, v osamělé chatrči a za doprovodu zaříkávání a Tance smrti od SaintSaěnse.

Nakonec se čaroděj přece jenom nechal upokojit Martiným slibem a Marta ode

šla, odnášejíc si s sebou amulet v podobě popsaného pergamenu. Martina paní měla amulet přečíst a pak si ho v bílém hedvábném sáčku zavěsit na krk.

Jako magické zaříkadlo nebyl text sice příliš působivý, ale jeho smyslu by rozumělo i malé dítě. Byl napsán anglicky a zněl:

Byla jste nemocná a v nebezpečí, ale Vaši přátelé jsou připraveni Vás vyléčit a pomoct Vám. Ničeho se nebojte, řiďte se tím, co Vám Marta řekne, a brzy budete zase docela v pořádku a šťastná.

„I když nebude chápat, o co jde,” řekl čaroděj svému pomocníkovi, „nemůže jí to nijak uškodit.”

Události té příšerné noci se ve vesnici staly legendou. Se zatajeným dechem se u krbu vyprávělo, jak Marta přivedla do čarodějovy chatrče tu podivnou, cizí dámu, s tím, že ji čaroděj může navždy vysvobodit ze spárů ďábla. Byla temná bouřlivá noc a ví

tr v horách děsivě skučel.

Díky čarodějovým kouzlům se dámě dařilo mnohem lépe i když to možná bylo jenom další zdání a klam a následovala Martu na té podivné a tajné výpravě jako malé děcko. Vyplížily se tichounce z domu, aby oklamaly starého Tomasa, který měl přísný příkaz od amerického doktora, aby nepustil jeho paní ani na krok z domu. Pokud šlo o to, Tomaso pak přísahal, že na něj byl seslán kouzelný spánek ale kdoví? Možná, že v tom nebylo nic víc než příliš vína. Marta byla prohnaná ženská a jsou i tací, co říkali, že ani jí k čarodějnici moc nechybělo.

Ale ať už to bylo jakkoliv, Marta s tou dámou došly do chatrče, kde čaroděj pronesl mnoho slov v cizím jazyce a dáma promlouvala podobně. Ano — ona, která tak dlouho vydávala jen zvuky jako zvíře, teď mluvila s čarodějem a odpovídala na jeho otázky. Pak čaroděj namaloval kolem sebe a dámy divná znamení na podlahu, a když zhasli lampy, ta znamení plála bledou září. Čaroděj namaloval kruh i kolem Marty a va

75

roval ji, aby ho nepřekročila. Vzápětí bylo slyšet zvláštní tlukot, jako když velká křídla bijí o vzduch a všichni skřítkové začali poskakovat, mužíček s černým obličejem vylezl po záclonách nahoru a visel na tyči. Pak nějaký hlas vykřikl: „Už přichází! Už přichází!” a čaroděj otevřel tu skříň pomalovanou zlatými obrazci, která stála uprostřed kruhu, a spolu s tou dámou vešli dovnitř a zavřeli za sebou dveře.

Ten divný hukot byl stále silnější a všichni skřítkové ječeli a vřeštěli načež zčistajasna zaburácel hrom a v záblesku světla se skříň rozpadla na kusy. A hle! Čaroděj i dáma dočista zmizeli a od té doby po nich nebylo ani vidu, ani slechu.

Takhle to Marta vylíčila druhého dne sousedům. Jak se ona sama z toho straš

ného domu dostala, na to se nepamatovala. Ale když se po nějaké době skupina vesni

čanů odvážila opět to místo navštívit, nalezli dům prázdný a opuštěný. Dáma, čaroděj, sluha, skřítkové, nábytek, tašky a ostatní zavazadla všechno bylo pryč, všechno beze stopy zmizelo až na pár záhadných čar a obrazců, které zůstaly na podlaze chatrče.

Byl to prostě div divoucí. Ještě strašnější bylo, že Marta sama rovněž zmizela, k čemuž došlo o tři noci později.

Den nato se vrátil americký doktor, a nalezl jen vyhaslý krb a tuhle pověst.

Jachto, ahoj!”

Langley se úzkostlivě nakláněl přes zábradlí Abracadabry a napínal zrak do temnoty, z níž se vynořoval člun. Sotva vylezl na palubu první pasažér, Langley se k němu rozběhl.

„Vyšlo to, Wimsey?”

„Stoprocentně. Je samozřejmě trochu zmatená, ale nemusíte se bát. Ještě je maličko jako dítě, ale její stav se lepší každým dnem. Můžete být úplně klidný, kamará

de nečeká vás žádný šok!”

Když opatrně vysadili na palubu zahalenou ženu, Langley k ní váhavě popošel blíž.

„Promluvte si s ní,” řekl Wimsey. „Možná vás pozná, možná ne. To nemůžu vě

dět.”

Langley se vzmužil a podal dámě ruku. „Dobrý večer, paní Wetherallová.”

Žena si odhrnula kapuci z čela. Modré oči se plaše zadívaly na Langleye pak se jí na rtech objevil úsměv.

„Vás přece znám ovšem, vy jste pan Langley. Dobrý večer, pane Langley.”

Oběma rukama sevřela jeho dlaň.

„Řeknu vám, Langley,” prohlásil lord Petr, v ruce sifonovou láhev se sodovkou, „s odpornějším zločinem jsem se naštěstí ještě nesetkal. Moje náboženské přesvědčení je sice poněkud nejasné, ale doufám, že Wetherall si to na onom světě pěkně odskáče. Až budete mít dost, tak řekněte…

Víte, na té vaší historce bylo několik velice podivných věcí, které mě hned zkraje posloužily jako vodítko. V první řadě to byl ten neuvěřitelný rozpad osobnosti, dívka, které je něco přes dvacet, se najednou změní v imbecila a shodou okolností zrovna krátce potom, co jste se vyskytoval ve Wetherallově domě a byl k ní možná až trochu moc pozorný… A pak bylo záhadné, jak jste říkal, že jednou ročně se její stav lepší tohle žádná normální mozková porucha nedělá. Vypadalo to, jako kdyby její stav někdo ovládal…

A k tomu připočtěte fakt, že paní Wetherallová byla od samého počátku pod manželovým lékařským dohledem a neměla ani příbuzné, ani přátele, kteří by si mohli prověřovat, co ten chlap dělá. Pak tu byla ta záměrná izolace na místě, kde ji nemohl navštívit žádný lékař a kde i kdyby měla jasnou chvíli nebyla živá duše, která by jí rozuměla, či které by rozuměla ona. A podivné bylo i to, že skončil zrovna na takovém místě, kde jste se vy, při vašem odborném zaměření, mohl časem docela pravděpodobně vyskytnout a na vlastní oči uvidět, co se s tou ženou stalo. A konečně tu byly ty Wetherallovy výzkumy a skutečnost, že udržoval pravidelný styk s lékárnou v Londýně.

76

Na základě toho všeho jsem si vytvořil jistou teorii, ale nejdřív ze všeho jsem ji potřeboval otestovat. Tu příležitost jsem dostal díky tomu, že Wetherall odjel do Ameriky. Pochopitelně vydal přísné příkazy, že se za jeho nepřítomnosti nesmí nikdo dostat ani do domu, ani z domu. Nějakým způsobem jsem tudíž potřeboval získat autoritu, která by byla v očích staré Marty větší, než autorita jejího pána což nebylo jednoduché, protože Marta bůh jí žehnej je věrná duše. A tak se lord Petr změnil v čaroděje. Vyzkoušel jsem lék a ukázalo se, že zabírá a tak následoval únos a záchrana.

Takže si poslechněte, o co šlo a přestaňte se děsit, už je to všechno za námi.

Alice Wetherallová patří k nešťastníkům, kteří trpí vrozenou vadou štítné žlázy. Víte oč jde štítná žláza je v hrdle, stará se o to, aby náš organismus správně šlapal, a udržuje mozek v chodu. U některých lidí nefunguje, jak má, a v důsledku toho se ti lidé změní v kretény. Nevyroste jim pořádně tělo a jejich mozek nepracuje. Ale když jim dodáte správný lék, jsou úplně normální veselí a pohlední a inteligentní. Ovšem chápete

musíte jim ten lék podávat pořád dál, jinak se začnou měnit zpátky v imbecily.

Wetherall se s tou dívkou setkal, když byl ještě nadaným studentem a zrovna se učil o působení extraktu ze štítné žlázy. Před dvaceti lety bylo s tímhle způsobem léčby štítné žlázy velice málo zkušeností, ale Wetherall byl jedním z průkopníků. Získá tu dí

venku pro svůj experiment a zázračně ji uzdraví, a jelikož je na sebe přirozeně hrdý, adoptuje ji, poskytne jí vzdělání, dívka se mu líbí čím dál víc a nakonec se s ní ožení.

Chápete doufám, že tihle lidé, co trpí nedostatečnou činností štítné žlázy, nejsou v žádném smyslu méněcenní dávejte jim jejich denní dávku léku a jsou to absolutně normální lidé, kteří můžou prožít normální život a mít normální zdravé děti.

Přirozeně, že o těchhle problémech se štítnou žlázou nevěděl vůbec nikdo, kromě dívky samotné a jejího manžela. Všechno je v pořádku, dokud se tam neobjevíte vy.

Wetherall začne nepříčetně žárlit.”

„K tomu neměl žádný důvod!”

Wimsey pokrčil rameny.

„Možná, že dáma sama naznačila, komu dává přednost ale to můžeme nechat stranou. Každopádně Wetherall začal žárlit a uvědomil si, že má v ruce prostředek, aby se dokonale pomstil. Odvezl manželku do Pyrenejí, zbavil ji veškeré možnosti dovolat se pomoci, pak jí prostě přestal dávat extrakt ze štítné žlázy a čekal. Nepochybně jí řekl, co jí chce provést a proč. Jistě ho těšilo poslouchat její zoufalé prosby, nechat ji, aby si uvědomovala, jak den po dni, hodinu po hodině, se mění v cosi podřadnějšího než je zvíře “

„Kristepane!”

„Moje řeč. Samozřejmě, po nějaké době, po pár měsících už ta nešťastnice přestala vnímat, co se s ní děje. Wetherall sice pořád ještě cítil uspokojení z pohledu na to, co s ní provedl jak jí zhrubla kůže, zchátralo tělo, jak jí vypadaly vlasy a v očích má prázdnotu, jak přestává mluvit a vydává jen zvířecí skřeky, mozek jí měkne a …”

„Už toho nechte, Wimsey!”

„Nakonec jste to viděl na vlastní oči. Ale tohle všechno Wetherallovi nestačilo.

Takže čas od času jí lék znovu podá, aby se mohla natolik vzpamatovat, že si uvědomí svůj příšerný stav.”

„Škoda, že tady teď to zvíře nemám!”

„Možná to je spíš štěstí. No, a pak jednoho dne díky šťastné náhodě se tam pan Langley, ten Langley, co zatoužil po jeho ženě skutečně objeví. Konečně mu bude moct ukázat, co…”

Longley ho opět zarazil.

„Dobře, dobře!” řekl Wimsey a pokračoval: „Ale bylo to geniální, nemýlíte? Tak jednoduché. Čím déle o tom přemýšlím, tím víc mě to fascinuje. Ale nakonec doplatil právě na to, co považoval za triumf své pomsty protože když jste mi ten váš příběh pověděl, uvědomil jsem si, jak stav té dívky odpovídá symptomům nedostatečné čin

77

nosti štítné žlázy. Co kdyby? řekl jsem si a zašel jsem za lékárníkem, jehož jméno jste zahlédl na tom balíčku. Když jsem konečně překonal všechny jeho formální námitky, dozvěděl jsem se, že skutečně několikrát zaslal Wetherallovi zásilku extraktu ze štítné žlázy. Takže pak už jsem si tím byl skoro jistý.

Poradil jsem se s lékařem, obstaral jsem si zásobu toho léku, najal jsem jednoho neškodného španělského eskamotéra spolu s několika cvičenými kočkami a dalšími rekvizitami, a dal jsem se do práce vybaven přestrojením a kouzelnou skříní vynalezenou geniálním panem Devantem. Jsem tak trochu sám salonní kouzelník a mezi námi, myslím, že jsme měli docela úspěch. Pomohla nám ovšem pověrčivost těch vesničanů, stejně tak jako hudba z gramofonu. Schubertova Nedokončená je pro vytváření záhadné a děsivé atmosféry opravdu vynikající. Stejně tak se osvědčily luminující barvy a zbytky mého klasického vzdělání.”

„Poslyšte, Wimsey, myslíte, že se uzdraví?”

„Bude zdravá jako řípa. A podle mě ji každý americký soud rozvede vzhledem k manželově krutému zacházení. Co bude dál to už záleží na vás.”

Přátelé přivítali lorda Petra v Londýně s mírným překvapením.

„Copak jsi kde vyváděl?” vyzvídal ctihodný Freddy Arbuthnot.

„Unášel jsem manželku jednoho chlapa,” odpovědělo jeho lordstvo. „Ale pouze v pickwickovském slova smyslu. Moje maličkost z toho neměla vůbec nic… Takže, co kdybychom se přemístili do Holborn Empire a zkusili, jestli by nás George Robey trochu nerozveselil?”

POLE KRÁLOVNY

„Ty Kárový kluku, ty jeden Kárový kluku,” řekl Mark Sambourne a káravě zavrtěl hlavou. Jako bych tě už dávno neznal.” Zalovil pod bílým saténem svého kostýmu, pokrytém ohromnými obdélníky a kolečky symbolizujícími domino. „Čert vem tenhle fantastický hábit! Kam mi sakra ten chlap dal kapsy? Takhle mě obrat. Takhle mě oškubat.

O všechny stříbrňáky. O všechny zlaťáky! Kolik to dělá?” Vyndal plnicí pero a šekovou knížku.

„Pět liber, sedmnáct šilinků a šest pencí,” řekl lord Petr Wimsey a šustě ohromnými rukávci modré a šarlatové barvy se otočil ke své spoluhráčce. Je to tak, že, partnerko?” zeptal se lady Hermíny Creethorpové, která v kostýmu Trefové královny vypadala jako velice zapřísáhlá stará panna, jíž také byla.

„Přesně tak,” pravila stará dáma. „A to z toho vyvázli lacino.”

„Hráli jsme jenom chvíli,” řekl Wimsey omluvně.

„Bylo by to dražší, teto,” poznamenala paní Wrayburnová, „kdybys neměla velké oči a nekontrovala ty moje čtyři piky.”

Lady Hermína si pohrdlivě odfrkla a Wimsey se chvatně vmísil do hovoru:

„Škoda, že už musíme skončit, ale Deverill by nám nikdy neodpustil, kdybychom nepřišli tancovat Sira Roger. Strašně si na něm zakládá. Kolik je vlastně hodin? Čtvrt na dvě a pět minut… Sir Roger má začít přesně v půl, tak to snad abychom se radši pomalu vydali do tanečního sálu.”

„Radši ano,” souhlasila paní Wrayburnová. Vstala a její šaty odvážně pokryté černými a rudými tečkami backgammonové herní desky se rozzářily v plné kráse. „To od vás bylo velice dobrotivé,” dodala, když bohatě řasené sukně lady Hermíny odšustily před nimi do haly, „že jste nechal tancování a dopřál tetě její bridge. Strašně trpí, když o něj přijde.”

„Bylo mi potěšením,” ujistil ji Wimsey. „A každopádně mi přišlo neobyčejně vhod, že jsem si mohl chvíli odpočinout. Při tanci je v těchhle kostýmech šílené vedro.”

• Původně irský lidový tanec, který v Anglii získal jméno Sir Roger de Coverley.

Anglickými kolonisty byl rozšířen do Ameriky a Austrálie.

78

„Zato jste úžasný Kárový kluk. To byl od lady Deverillové výborný nápad, že přiměla všechny, aby přišli v kostýmech, co znázorňují nějakou hru. Tím odpadli všichni ti nudní pieroti a kolombíny.” Obešli jihozápadní roh sálu a vešli na jižní chodbu. Ze stropu visela velká čtverhranná lucerna osvětlující chodbu čtyřmi jasnými barvami. Pod arkádami se zastavili a pozorovali parket. Hudebníci usazení na balkónku na konci sálu hráli svižný foxtrot a hosté Charlese Deverilla tancovali ostošest. „Zdravíčko, Gilesi!”

kývla hlavou paní Wrayburnová, „vypadáte, jako by vám bylo horko.”

„Taky že mi je horko,” řekl Giles Pomfret. „Teď si rvu vlasy, že jsem si vymyslel tenhle ďábelský kostým. Je to sice nádherný kulečníkový stůl, ale nemůžu se v něm vů

bec posadit.” Otřel si zpocené čelo, nad nímž se skvělo elegantní zelené stínítko na lampu. Jediný místo, na který si můžu sednout, jsou radiátory — a jelikož ty jedou na plný pecky, tak se tím moc neochladím. Ještě štěstí, že se čas od času můžu na ten prkenný kostým vymluvit a vypadnout z parketu.” Giles Pomfret se uštvaně opřel o sloup, hotový mučedník.

„Nejlíp si to vybrala Nina Hartfordová,” konstatovala paní Wrayburnová. „Vodní pólo tomu říkám chytrý nápad! Plavky a míč. I když musím říct, že k nějaké méně rubensovské postavě by se to hodilo lip. Vy, hrací karty, jste ale ze všech daleko nejhezčí.

A šachové figurky, myslím, se umístily hned za vámi… Tamhle je Gerda Bellinghamová, tančí se svým manželem. V té rudé paruce vypadá báječně, co říkáte? A ten honzík na sukni a vůbec, úžasně jí to sluší jsem ráda, že se moc nesnažili vypadat jako z Lewise Carolla… Charmian Grayleová je zase ta nejúžasnější bílá královna mimochodem, kde vlastně je?”

Já tu Grayleovou ráda nemám,” prohlásila lady Hermína. Je to zhýralá ženská.”

„Ale no tak, lady Hermíno!”

„Nepochybně si myslíte, že jsem staromódní. Dobře, jsem staromódní a jsem rá

da, že taková jsem. A povídám vám, že ta ženská je zhýralá a co víc, je bezcitná. Sledovala jsem ji před večeří a je mi Tonyho Leea opravdu líto. Flirtovala tam úplně nepokrytě s Haným Vibartem a to se ještě vyjadřuju velice mírně. A Jim Playfair jí taky zobe z ruky. Nenechá na pokoji ani Franka Bellinghama, i když bydlí v jeho domě jako host.”

„Nesmíte na ni být tak přísná, lady Hermíno,” protestoval Sambourne. „Charmian Grayleová je prostě taková bezprostřední, kamarádsky založená holka, se kterou je legrace.”

„Tyhle výrazy přímo nesnáším,” odsekla lady Hermína. „Dneska to neznamená nic jiného, než že se dotyčný opíjí a vede nevázaný život. A žádná taková holka to už taky není, mladíku. A jestli bude pokračovat tímhle tempem, bude za tři roky vypadat jako stará bába!”

„Drahá lady Hermíno, ozval se Wimsey, „nemůžeme být všichni nedotčeni časem jako vy.”

„Samozřejmě, že byste mohli,” nedala se stará dáma, „ale to byste museli lip hlí

dat svůj žaludek a mravy. Koukněte se tamhle na Franka Bellinghama vsadím se, že k nám jde jenom proto, že se potřebuje napít kořalky. Mám pocit, že dnešní mladí lidé jsou nepřetržitě naložení v lihu.”

Foxtrot skončil a skrz tleskající páry se k nim prodíral Červený král.

„Zdravím vás, Bellinghame!” přivítal ho Wimsey. „Máte korunu nakřivo. Dovolte!”

Obratně narovnal Bellinghamovu paruku s korunou. „Ne že by mě to překvapilo. Která koruna drží pevně v téhle bolševické době.”

„Díky,” řekl Frank Bellingham. „Potřebuju si dát panáka.”

Jako bych to neříkala!” podotkla lady Hermína.

„Tak upalujte, příteli,” řekl Wimsey. „Máte na to čtyři minuty. Nezapomeňte být včas zpátky na Sira Rogera.”

„To máte pravdu. Mimochodem, budu ho tancovat s Gerdou, takže jestli ji uvidíte, vyřiďte jí, prosím vás, kam jsem šel.”

79

„Spolehněte se. Lady Hermíno,” otočil se Wimsey ke staré dámě, „doufám, že budu mít tu čest tančit s vámi!”

„Nesmysl. Přece si nemyslíte, že budu ve svém věku tancovat! A pak, stará panna má zůstat sedět v koutě.”

„Nic takového. Kdybych měl to potěšení narodit se o něco dřív, dneska večer bychom sem přijeli spolu jako Královští manželé z beziku /karetní hra připomínající mari

áš.

Takže budete tancovat se mnou, leda že byste mi dala košem kvůli některému z těch mladíčků tady.”

„Podle mě ti dnešní mladíci jsou k ničemu,” řekla lady Hermína. „Nemají žádnou kuráž. Postavu mají jako tyčka.” Vrhla rychlý pohled na Wimseyho šarlatové punčochy.

„Vy máte aspoň náznak nějakých lýtek. Vedle vás můžu stát, aniž bych se za vás musela stydět.”

Wimsey uctivě sklonil hlavu s šarlatovou čapkou a naondulovanou parukou nad kloubnatou rukou, jež se k němu natáhla.

„Učinila jste ze mě nejšťastnějšího ze všech mužů. Ukážeme všem, jak se tančí.

Pravá ruka, levá ruka, ruce překřížit, otočit se k sobě zády, kolem dokola a pak ke středu sálu… Tamhle jde Deverill, aby řekl kapele, že má začít. Ten chlap si ale potrpí na dochvilnost, co? Takže za dvě minuty… Co se stalo, slečno Carstairsová? Ztratil se vám partner?”

„Ano… Neviděli jste někde Tonyho Leea?”

„Bílého krále? Někam zmizel… Stejně jako Bílá královna. Nejspíš jsou někde spolu.”

„Nejspíš ano. Chudáček Jimmíe Playfair sedí trpělivě v severní chodbě a vypadá jako Casablanca”.”

Hrdina stejnojmenné básně F. Hemansové (17931835). Chlapec, jenž zahynul na palubě hořící lodi, protože odmítl opustit své místo bez rozkazu otceadmirála, jenž mezitím padl v boji.

„Raději za ním běžte a utěšte ho,” zasmál se Wimsey.

Joan Carstairsová se ušklíbla a vydala se směrem k bufetu. Zároveň se vynořil sir Charles Deverill, jenž tento bál pořádal, a spěchal k Wimseymu a jeho společníkům.

V čínském kostýmu plném červených a zelených draků, bambusů, koleček a znaků, vypadal impozantně. Na rameni mu seděl vycpaný pták s dlouhatánským ocasem.

„No tak, honem,” volal. Jdeme, jdeme, jdeme! Sir Roger začíná. Máte partnerku, Wimsey? Lady Hermínu výborně! Pojďte, Wimsey, budete stát hned za mnou a vaší paní matkou. Nezpozděte se! Nezpozděte se. Zpěváci koled tu budou přesně ve dvě

doufám, že přijdou v tu správnou chvíli. Panebože, panebože! Proč už tam není služebnictvo? Vždyť jsem to Watsonovi řekl musím si s ním znova promluvit.”

Deverill se hnal pryč a Wimsey se smíchem vedl svou partnerku na horní konec tanečního sálu, kde už čekala jeho matka, ovdovělá vévodkyně z Denveru, jež v kostý

mu Pikové královny vypadala jako vznešenost sama.

„Tak tady jsi,” řekla vévodkyně klidně. „Chudák sir Charles už byl celý nervózní.

Je tak úžasně dochvilný zasloužil by si mít v sobě královskou krev… Rozkošná párty, že Hermíno? Sir Roger a koledníci je to takové středověké a v hale hoří krb a přitom běží naplno ústřední topení přímo k nedýcháni!”

„Tamty, tamty, tydldý, tamty, tamty, tydldý,” prozpěvoval si lord Petr, když kapela začala hrát starodávnou melodii. „Tuhle hudbu fakt miluju. Nejdřív dáme nohu sem, a pak ji dáme tam á, tamhle je Gerda Bellinghamová! Váš královský manžel se těší na společnost vašeho Červeného veličenstva v bufetu. Popožeňte ho, má už jenom půl minuty!”

Červená královna se na Wimseyho usmála. Pod rudou parukou a korunou vypadal její bílý obličej s černýma očima obzvlášť kontrastně.

80

„Přivedu ho na start včas,” řekla a se smíchem spěchala dál.

„Taky že ho přivede,” podotkla vévodkyně z Denveru. „Uvidíte, že to nebude dlouho trvat, a ten mladý muž zaujme místo ve vládě. Takový hezký pár ve službách ve

řejnosti. A pokud jsem slyšela, mají velice rozumný názor na vepřové, což je neobyčejně důležité, když uvážíte, z čeho se skládá britská snídaně.”

Sir Charles Deverill přiběhl poněkud uřícený a zaujal své místo v čele dvojité řady hostů, která se nyní táhla přes tři čtvrtiny sálu. Na spodním konci sálu, před balkónkem s hudebníky, se řadilo služebnictvo, aby vytvořilo druhého Sira Rogera, kolmo na toho, jehož tvořili hosté. Hodiny odbily půl druhé. Sir Charles úzkostlivě natáhl krk a po

čítal tanečníky.

„Osmnáct párů. Chybí nám dva páry! To je ale nemilé! Kdo to chybí?”

„Bellinghamovi?” hádal Wimsey. „Ne, ti jsou tady. Chybí Bílý král s královnou…

pak Badminton… a Diabolo.”

„Badminton je tamhle!” vykřikla paní Wrayburnová a začala zuřivě mávat přes celý sál. Jime! Jime! Hrom do toho! Zase zmizel. Ceká na Charmian Grayleovou.”

„Ale my už déle čekat nemůžeme,” prohlásil sir Charles popuzeně. „Vévodkyně, začnete prosím?”

Vévodkyně poslušně přehodila černou sametovou vlečku přes ruku a vyklouzla směrem ke středu sálu, přičemž odhalila pár neobyčejně půvabných šarlatových kotní

ků. Dvě řady tanečníků vyrazily krok a skok v rytmu lidového tance. V zadní části sálu, kolmo na ně, černobílá řada spolu s radou v livrejích následovaly ukázněně jejich pří

kladu. Sir Charles Deverill se slavnostním výrazem ve tváři přitančil za vévodkyní, aby si nakonec podal ruce s Ninou Hartfordovou z opačného konce řady. Tamty, tamty, tydldý, tamty, tamty, tydldý… První pár se otočil a zvedl spojené paže, Wimsey uchopil Hermínu za ruku, spolu s ní se sklonil, aby prošel pod tímto obloukem, a za velkolepého šustění hedvábí a saténu se triumfálně vynořil na druhém konci sálu. „Má láska,” povzdechl si, „byla oděna do černého sametu a já byl v šarlatu.” Stará dáma ho potěšené klepla přes prsty pozlaceným žezlem. Ozývalo se veselé tleskání rukou.

„A ještě jednou totéž!” řekl Wimsey a Trefová královna spolu s Císařem slavné dynastie Čching kroužili ve středu sálu. Vzápětí přitančila Piková královna, aby se setkala s Károvým klukem. „Bezik,” řekl Wimsey, „a teď dvojitý bezik,” podal vévodkyni obě ruce. Tamty, tamty, tydldý. Znovu podal ruku Trefové královně a vedl ji k patě sálu, zatímco zbývajících sedmnáct párů procházelo pod jejich spojenými pažemi. Jejich pří

kladu následovala lady Deverillová se svým partnerem a pak dalších pět párů.

Narážka na hlášku ze stejnojmenné karetní hry, kterou říká hráč mající v listě ká

rového kluka a pikovou dámu.

„Zatím máme dobrý čas,” informoval je sir Charles, oči upřené na hodiny. „Předpokládal jsem, že každý pár bude potřebovat dvě minuty. Á, tamhle je jeden chybějící pár!” Rozčileně na dvojici zamával. „Pojďte sem, doprostřed honem sem pojďte!”

Ze severní chodby se vynořil muž s velkým badmintonovým míčkem na hlavě a Joan Carstairsová v kostýmu Diabola. Sir Charles, jako starostlivý kohout zachraňující dvě vyděšené slípky, strkal nalezený pár před sebou, až ho zařadil mezi dvě dvojice, které ještě nebyly na řadě, aby „zkřížily” paže. Pak si zhluboka oddechl nakonec ti dva Sira Rogera přece jen úplně nepropásli. Hodiny odbily tři čtvrtě na dvě.

„Hej, Playfaire, neviděl jste někde Charmian Grayleovou nebo Tonyho Leea?”

volal Giles Pomfret na badmintonový kostým. „Sir Charles je rozčilený, že nejsme všichni.”

„Někam se ztratili. Tohle jsem měl tančit s Charmian, ale zmizela někam nahoru a doteď se nevrátila. Pak se objevila Joan, že zase nemůže najít Tonyho, a tak jsme si řekli, že se radši dáme dohromady my dva.”

„Tamhle už jdou koledníci,” ozvala se Joan Carstairsová. „Vypadají rozkošně…

Jsou tak úžasně venkovští!”

81

Mezi sloupy severní strany sálu bylo možno vidět koledníky, jak se tam seřazují pod vikářovým vedením. Sir Roger dál křepčil ve vysilujícím tempu. Spojené ruce nahoru. Do středu sálu a zase zpátky. Giles Pomfret, vmáčknutý mezi desky svého kulečníku s úpěním procházel už popatnácté pod obloukem spojených paží. Tamty, tydldý. Devatenáct párů se proplétalo předepsaným způsobem. Už po bůhvíkolikáté stanul sir Charles s vévodkyní vdovou, oba čilí jako rybičky, v čele dvojité řady tanečníků. Znova se ozvalo hlasité tleskání a pak hudba zmlkla. Hosté vytvořili hloučky a služebnictvo se přeskupilo do úhledné řady na spodním konci sálu. Hodiny odbily druhou. Sir Charles dal znamení vikářovi, ten si přidržel ladičku u ucha a zazpíval hlasité A. Koledníci se nadechli a zvučnými hlasy začali zpívat koledu „Dobrý král Václav”.

A zrovna v téhle chvíli, kdy noc potemněla a vítr zesílil, se jakási postava rychle prodrala řadami zpěváků a utíkala k siru Charlesovi; Tony Lee, ve tváří bílý jako jeho kostým Bílého krále.

„Charmian… tam v gobelínovém salonku… je mrtvá… uškrcená…”

Superintendent Johnson seděl v knihovně a zaznamenával výpovědi přepadlých účastníků večírku, kteří po jednom vcházeli dovnitř. První na řadě byl Tony Lee, oči v uštvaném obličeji zapadlé jako tmavé otvory v masce z šedivého papíru.

„Slečna Grayleová slíbila, že si se mnou zatancuje poslední tanec před Sirem Rogerem. Což byl foxtrot. Čekal jsem na ni na chodbě pod balkonem pro hudebníky…

Vůbec se neukázala. Nehledal jsem ji, neviděl jsem, že by tancovala s někým jiným…

Když byl foxtrot skoro u konce, vyšel jsem na zahradu těmi dveřmi pro personál, co jsou pod schody na balkón s hudebníky. A v tý zahradě jsem zůstal dokud Sir Rogerde Coverley neskončil.”

„Byl někdo s vámi, pane?”

„Ne, nikdo.”

„Vy jste zůstal v té zahradě, a sám, od ano, od 1:20 do dvou hodin. To muselo být dost nepříjemné, že, v době, kdy už na zemi leží sníh?” Superintendent zkoumavě přejel pohledem od Tonyho špinavých, promočených bílých bot k jeho napjaté tváři.

„Mně to tak nepřipadalo. Uvnitř bylo hrozné vedro potřeboval jsem na vzduch.

Před tři čtvrtě na dvě jsem viděl, jak přicházejí koledníci myslím, že si mě taky všimli.

Dovnitř jsem se vrátil krátce po druhé “

„Zase těmi dveřmi pro personál?”

„Ne, dveřmi na zahradu na druhé straně domu. Jsou na konci té chodby, co vede podél gobelínového salonku. Z tanečního sálu jsem slyšel zpěv a ve výklenku nalevo, u paty schodiště, jsem viděl sedět dva muže. Myslím, že jeden z nich byl zahradník. Vešel jsem do gobelínového salonku.”

„Měl jste k tomu nějaký zvláštní důvod, jít právě tam?”

„Ne jen ten, že jsem neměl chuť přidat se k ostatním. Chtěl jsem někam, kde bych měl klid.” Chvíli mlčky vyčkával, ale superintendent nic neřekl. „Tak jsem vešel do toho gobelínového salonku. Byla tam tma. Rozsvítil jsem a uviděl jsem slečnu Grayleovou. Ležela kousek od radiátoru. Myslel jsem, že asi omdlela. Přiběhl jsem k ní a zjistil, že že je mrtvá. Zdržel jsem se tam jenom tak dlouho, než jsem si tím byl jistý — pak jsem utíkal do tanečního sálu a udělal poplach.”

„Děkuju vám, pane. A teď, jestli dovolíte, bych se rád zeptal, jaký byl váš vztah ke slečně Grayleové?”

„Velice… Velice jsem ji obdivoval.”

„Byl jste s ní zasnoubený?”

„Ne, to přesně ne.”

„Nepohádali jste se, nedošlo mezi vámi k nějakému nedorozumění nebo něčemu takovému?”

„Ne, vůbec ne.”

82

Superintendent Johnson se na vyslýchaného opět dlouze zahleděl, ale opět nic neřekl. Zato jeho vycvičený mozek mu říkal: „Ten muž lže.”

Nahlas pouze Leeovi poděkoval a propustil ho. Bílý král se nešťastně vypotácel ven a jeho místo zaujal Červený král.

„Slečna Charmian Grayleová,” vypovídal Frank Bellingham, „byla moje a man

želčina přítelkyně. Bydlela v našem domě. Také pan Lee je náš host, přijeli jsme sem všichni společně. Osobně si myslím, že mezi slečnou Grayleovou a panem Leem byl hlubší vztah i když oficiálně zasnoubeni nebyli. Slečna Grayleová byla velice veselá, bystrá a oblíbená dívka. Já sám jsem ji znal asi šest let a moje choť od naší svatby. Nevím o nikom, kdo by vůči Charmian Grayleové mohl chovat nějakou zášť. Tančil jsem s ní předposlední tanec byl to valčík. Po něm následoval foxtrot a pak už Sir Roger. Po tom valčíku jsme se rozešli myslím, že se šla nahoru upravit. Pokud si vzpomínám, tak odešla dveřmi v přední části sálu. Pak už jsem ji neviděl. Dámská šatna je v prvním pat

ře, ty dveře vedle obrazárny. Jde se tam jako když chcete jít na zahradu, ale hned zkraje vyjdete po schodech nahoru. Předtím projdete kolem dveří do gobelínového salonku.

Pak existuje ještě jedna cesta: po schodišti na východním konci sálu nahoru do obrazárny, kterou musíte projít… Znám to tu dobře často sem s manželkou jezdíme na ná

vštěvu.”

Dalším předvolaným byla lady Hermína, jejíž svědectví bylo značně obsáhlé, ale dalo by se shrnout takto:

„Charmian Grayleová byla prohnaná ženská a není jí žádná škoda. Nijak mě nepřekvapuje, že ji někdo uškrtil. Ženské jako je ona by se škrtit měly. Sama bych ji s radostí uškrtila. Posledních šest týdnů dělala Tonymu Leeovi ze života peklo. Dneska ve

čer jsem si dobře všimla, jak flirtovala s panem Vibartem, jen aby pan Lee žárlil. Dělala oči i na pana Bellinghama a pana Playfaira. Koketovala totiž s každým. Podle mě existuje aspoň půl tuctu lidí, kteří měli dobrý důvod přát si, aby byla mrtvá.”

Pan Vibart se dostavil v křiklavém dresu hráče póla a stále ještě svíral hůl s koň

skou hlavou, což vypadalo poněkud směšně. Uvedl, že během večera se slečnou Charmian Grayleovou několikrát tančil. Podle něj to byla zatraceně prima holka, se kterou byla vážně sranda. No, možná byla trochu lehkomyslná, ale je to strašný, že ta chudinka je mrtvá. Možná, že se jednou nebo dvakrát políbili, ale nic na tom nebylo. No jo, je možné, že chudák Tony Lee to nesl trochu těžce, a fakt je, že slečna Grayleová si z Tonyho ráda utahovala. On osobně měl slečnu Grayleovou rád a tahle příšerná záležitost ho šíleně sebrala.

Paní Bellinghamová potvrdila manželovu výpověď. Slečna Grayleová byla jejich hostem a všichni navzájem spolu skvěle vycházeli. Byla si jistá, že pan Lee a slečna Grayleová se měli velice rádi. Během posledních tří tanců slečnu Grayleovou neviděla, ale nepřikládala tomu žádnou důležitost. Kdyby ji snad o tom napadlo uvažovat, byla by usoudila, že Charmian prostě vynechala tanec, protože se s někým baví. Od půlnoci nebyla v šatně a slečnu Grayleovou jít nahoru neviděla. Že slečna Grayleová chybí, si poprvé všimla, když se všichni seřadili k Siru Rogerovi.

Paní Wrayburnová uvedla, že viděla slečnu Carstairsovou, jak v sále hledá pana Leea to bylo právě když si sir Charles šel promluvit s hudebníky. Slečna Carstairsová se při té příležitosti zmínila, že v severní chodbě čeká pan Playfair na slečnu Grayleovou. Paní Wrayburnová mohla s jistotou říct, že to bylo v 1:28. Pana Playfaira také hned nato sama viděla, což bylo v 1:30. Nahlédl do sálu z chodby a hned zase zmizel. Celá společnost se pak řadila v sále, kromě slečny Grayleové, slečny Carstairsové, pana Leea a pana Playfaira. Ví to, protože sir Charles všechny páry spočítal.

Pak přišel pan Playfair s nejcennějším svědectvím.

„Slečna Grayleová mi slíbila, že spolu budeme tancovat Sira Rogera de Coverley. Jakmile skončil poslední tanec, čekal jsem na ni v severní chodbě. To bylo v 1:25.

Seděl jsem tam na lavici a viděl sira Charlese, jak jde za hudebníky. Vzápětí nato jsem

83

viděl slečnu Grayleovou, jak vychází z chodby pod balkonem s hudebníky a jde ke schodišti na konci chodby.

Zavolal jsem na ni: „Pospěšte si! Už se začíná!“ ale myslím, že mě neslyšela, protože neodpověděla. Ale jsem si zcela jistý, že to byla ona. Schodiště má zábradlí, skrz které je vidět. Světlo tam sice je jen od jediné závěsné lucerny, ale ta svítí velice intenzívně. Ten její kostým jsem poznal zcela jasně. Čekal jsem na slečnu Grayleovou asi do poloviny tance, pak jsem to vzdal a domluvil se se slečnou Carstairsovou, která zů

stala rovněž sama.”

Další na řadě byla služebná, která měla na starosti šatnu. Ona a zahradník byli ze všeho služebnictva jediní, kdo Sira Rogera netančili. Od večeře šatnu neopustila, leda natolik, že popošla ke dveřím. Během poslední hodiny taneční zábavy slečna Grayleová v šatně zcela určitě nebyla.

Vikář, celý vylekaný a stísněný, uvedl, že spolu s koledníky vešli vchodem ze zahrady v 1:40. Všiml si, že v zahradě je muž v bílém kostýmu a kouří cigaretu. Koledníci si svlékli kabáty na chodbě hned za dveřmi a pak se přesunuli do severní chodby, kde bylo jejich stanoviště. Nikdo kolem nich neprošel, dokud se neobjevil pan Lee se svou smutnou novinou.

Pan Ephraim Dodd, kostelník, významným způsobem toto svědectví doplnil. Tento postarší džentlmen sice nezpívá, jak sám uvedl, ale zpravidla koledníky doprovází, aby nesl lucernu a krabici na vybírání koled. Usadil se v křesle na chodbě vedoucí od zahradních dveří, aby „ulevil svým ušlým nohám”. Z tohoto místa dobře viděl džentlmena „celýho v bílým a s korunou na hlavě”, jak vešel ze zahrady do domu. Sbor zrovna zpíval „přineste mi maso a přineste mi víno”. Džentlmen se trochu rozhlídnul, pak se

„tak nějak ušklíbnul” a vešel do dveří u paty schodiště. Nebyl uvnitř „snad ani minutu”, a už zase „vyšel, mnohem rychlejc než když tam prve vešel” a spěchal do sálu.

Kromě všech těchto výpovědí tu bylo ovšem i stanovisko lékaře. Doktor Patison byl jedním z hostů a jakmile se k němu ta tragická zvěst donesla, spěchal slečnu Grayleovou prohlédnout. Podle jeho mínění byla brutálně uškrcena osobou, která stála před ní. Jelikož slečna Grayieová byla vysoká a silná dívka, lékař usoudil, že přemoci ji vy

žadovalo mužskou sílu. Když ji pět minut po druhé vyšetřoval, usoudil, že musela být zavražděna během poslední hodiny, ale zase ne během posledních pěti minut či tak.

Tělo bylo stále ještě teplé, ale jelikož leželo poblíž topení, nebylo z toho možno vyvodit jednoznačný závěr.

Superintendent Johnson si zamyšleně mnul ucho a pak si zavolal lorda Petra Wimseyho, který většinu předchozích svědectví potvrdil. To se týkalo především přesných časových údajů, kdy se různé věci udaly. Superintendent Wimseyho dobře znal, a tak se nijak nezdráhal ho do všeho zasvětit.

„Takže vidíte, mylorde, jak to vypadá. Pokud byla ta nešťastná dáma zavražděna během doby, kterou stanovil doktor Pattison, můžeme čas její smrti dosti upřesnit. Naposledy ji viděli tančit s panem Bellinghamem řekněme v 1:20. A ve dvě hodiny už byla mrtvá. To máme čtyřicet minut. Ale jestli budeme věřit panu Playfairovi, tak se nám ta nejistota dál zmenšuje. Tvrdí, že ji viděl živou a zdravou chvíli potom, co si sir Charles šel promluvit s hudebníky, což říkáte bylo v 1:28. Pak bychom měli jenom pět lidí, kteří to mohli udělat, protože všichni ostatní byli v tanečním sále a tančili Sira Rogera. A sice: služebná v šatně mezi námi tu můžeme rovnou vynechat. Je to takový drobeček a nedovedu si představit, jaký by ta mohla mít motiv. Kromě toho ji znám odmalička a nemá na něco takového povahu. Pak tu máme zahradníka. Zatím jsem s ním nemluvil, ale to je to samé: dobře ho znám a to už bych zrovna tak mohl podezřívat sebe. Takže nám zbývají pánové Tony Lee a Jimmy Playfair a slečna Carstairsová. Ta je z těch tří nejmíň pravděpodobná, jednak kvůli fyzické síle, jednak skrčení není způsob vraždy, který by ženy používaly. Zato ta Leeova historka ta je skutečně divná. Co tam celou dobu sám na zahradě dělal?”

84

„Podle mě to vypadá,” řekl Wimsey, „že slečna Grayleová mu dala kopačky a on se šel na zahradu vyplakat.”

„Přesně tak, mylorde, a tohle by už motiv být mohl.”

„To je pravda,” připustil Wimsey. „Ale něco vám řeknu: venku leží pár coulů sně

hu pokud si můžete ověřit, kdy na tu zahradu odešel, pak ze stop ve sněhu byste mohli vyčíst, jestli nešel dovnitř už někdy předtím, než ho viděl vcházet Ephraim Dodd. A taky, kde všude během té doby chodil a jestli byl opravdu sám.”

„To je dobrý nápad, mylorde, pošlu seržanta, aby zjistil, co se dá.”

„Pak je tu ten Frank Bellingham. Co kdyby ji zabil potom, co spolu tančili valčík.

Viděl ho někdo v době mezi tím valčíkem a začátkem foxtrotu?”

„To mě taky napadlo, mylorde. Ale uvažte, co by to znamenalo to by museli být Playfair s Bellinghamem domluveni. Jenomže podle toho, co já vím, to není moc pravděpodobné.”

„To tedy není. Přesněji vzato, shodou okolností vím, že pánové Playfair a Bellingham spolu moc zadobře nejsou. Zapomeňte na to.”

Jsem téhož názoru, mylorde. Čímž se dostáváme k panu Playfairovi. Na jeho svědectví jsme dobu vraždy založili. Nenašli jsme nikoho, kdo slečnu Grayleovou viděl během toho tance co to bylo? Foxtrot. Co když to udělal tehdy? Moment, co vlastně vypověděl… Tvrdí, že foxtrot tančil s vévodkyní z Denveru.” Superintendent protáhl obli

čej a dal se do dalšího listování ve svých poznámkách. „A ta to potvrdila. Říká, že byla s Playfairem po celou přestávku a pak s ním tančila celý foxtrot až do konce skladby.

Myslím, že na slovo Její milosti se nejspíš můžeme spolehnut.”

„Myslím, že ano,” usmál se Wimsey. „Znám svou matku prakticky od narození a mnohokrát jsem se přesvědčil, že je velice spolehlivá.”

„Ano, mylorde. Čímž jsme se dostali ke konci foxtrotu. Po něm viděla pana Playfaira slečna Carstairsová čekal na severní chodbě. Tvrdí, že si ho tam během pauzy několikrát všimla, a dokonce s ním mluvila. A paní Wrayburnová ho tam taky viděla, ně

kdy kolem půl druhé. No a pak ve tři čtvrtě na dvě se spolu se slečnou Carstairsovou připojil k ostatním. Uvidíme, jestli všechny tyhle body někdo potvrdí to je první věc, kterou teď musíme udělat.

Během pár minut se tohle všechno potvrdilo v plném rozsahu. Mervyn Bunter, komorník lorda Petra, uvedl, že pomáhal dopravit občerstvení do bufetu. Během přestávky mezi valčíkem a foxtrotem viděl pana Leea, jak stojí u vchodu pro služebnictvo nalézajícím se pod schodištěm k hudebníkům. A když byl foxtrot zhruba v polovině, byl spatřen, jak těmito dveřmi vychází na zahradu. Seržant prozkoumal stopy ve sněhu a zjistil, že k panu Leeovi se na zahradě nikdo nepřidal, a že tam jsou pouze jedny stopy vedoucí od dveří pro služebnictvo a pak zpátky do domu, tentokráte dveřmi do zahradu poblíž gobelínového salonku. Několik osob dále vidělo pana Bellinghama mezi valčíkem a foxtrotem a potvrdili, že foxtrot tancoval se svou manželkou. Rovněž Joan Carstairsová byla prakticky nepřetržitě na očích, jak během valčíku, tak během foxtrotu, následují

cí pauzy a začátku Sira Rogera. A co víc, sloužící, kteří tancovali v zadní části sálu, tvrdili s jistotou, že od 1:29 do 1:45 seděl pan Playfair nepřetržitě na lavici na severní chodbě, s výjimkou pár vteřin, kdy nakoukl do sálu. Také si byli jisti, že během této doby nikdo nešel po schodišti na konci chodby nahoru na galerii, zatímco pan Dodd s touž jistotou zase tvrdil, že kromě pana Lee nikdo ani nevešel ze zahrady, ani nevstoupil do gobelínového salonku.

Kruh se pak definitivně uzavřel zahradníkovým svědectvím. Pan William Hoggarty tvrdil s přesvědčivou jistotou, že od 1:30 do 1:40 setrvával u vchodu do zahrady, a čekal na koledníky, aby je uvedl na jejich stanoviště v severní chodbě. Během této doby nikdo nesešel po schodech z obrazárny ani nevešel do gobelínového salonku. Po 1:40

pak seděl s panem Doddem na chodbě a jediný, kdo kolem nich prošel, byl pan Lee.

85

Po všech těchto výpovědích se ocitl Jim Playfair mimo jakékoliv podezření, jelikož svědectví objasnila, kde se pohyboval během valčíku, foxtrotu a pauzy mezi skladbami. V 1:28 nebo těsně poté viděl Charmian Grayleovou živou. V 2:20 byla nalezena mrtvá v gobelínovém salonku. Během této doby ale do oné místnosti nikdo nevešel a pohyb všech osob byl náležitě objasněn.

V šest hodin vyčerpaní hosté konečně získali svolení odejít do svých pokojů. Superintendent jim oznámil, že později všechny znova vyslechne, takže přespolním hostům, jako byli třeba Bellinghamovi, poskytl sir Charles ubytování.

Nové výslechy žádný obrat ve vyšetřování nepřinesly. Lord Petr Wimsey se jich ani neúčastnil. Spolu s Bunterem (jenž byl vynikající fotograf) se věnovali fotografování tanečního sálu a přilehlých pokojů a chodeb ze všech možných úhlů, protože, jak řekl lord Petr: „Člověk předem nikdy neví, co se ukáže jako důležité.” Později odpoledne se oba odebrali do sklepa vybaveni lampou s červenou žárovkou, miskami a chemikáliemi (zakoupenými chvatně v místní drogérii), aby desky vyvolali.

„To je všechno,” konstatoval posléze Bunter, když vypláchl poslední desku ve vodě a ponořil ji do ustalovače. „Mylorde, můžete rozsvítit.”

Wimsey otočil vypínačem a přimhouřil oči v náhlé záplavě světla.

„To jsme si mákli,” poznamenal. „No ne! Co je to tady za misku plnou krve?”

„To je červená vrstva, kterou dávají na desky, aby potlačili halaci. Nevím, jestli jste si toho všiml, mylorde, ale než jsem dal desku do misky s vývojkou, vždycky jsem tuto vrstvu smyl. Halace, mylorde, je jev “

Wimsey ho nevnímal.

„Ale proč jsem si toho nevšiml už předtím?” divil se. „Vždyť to vypadalo jako miska s čistou vodou!”

„To je v červeném světle zcela pochopitelné, mylorde. Jev bělosti světla,” vysvětloval Bunter krasořečnicky, „je vyvoláván odrazem světla všech barev. Když je jedinou barvou světla červená, pak pochopitelně červená a bílá jsou od sebe k nerozeznání.

Podobně třeba v zeleném světle “

„Panebože!” vydechl Wimsey. „Počkejte, Buntere, musím to domyslet… Jasně!

Čert vem ty fotografické desky nechtě je být a pojďte se mnou nahoru.”

Wimsey utíkal do tanečního sálu, který teď tonul ve tmě, okna v jižní chodbě byla už zakryta závěsy a kalné světlo prosincového večera pronikalo dovnitř jenom vysokými okny nad arkádami. Wimsey nejprve rozsvítil velké lustry v sále. Jelikož rohy místnosti i boční stěny sálu byly vysoko obloženy dubovými panely, lustry v sále prakticky neosvětlovaly zadní část severní chodby. Pak Wimsey rozsvítil lucernu, která visela v severní chodbě mezi dvěma čalouněnými lavicemi. Jasně zelené světlo ozářilo zadní část chodby a schodiště. Přední část zalilo oranžové světlo, zatímco zbylé dvě strany lucerny svítily jedna rudě směrem do sálu a druhá modře na zeď chodby.

Wimsey zavrtěl hlavou.

„To nevypadá, že by se mohl splést. Ledaže už to mám! Buntere, utíkejte, a přiveďte mi sem slečnu Carstairsovou a pana Playfaira. Že je na chvíli prosím.”

Zatímco byl Bunter pryč, Wimsey si v kuchyni vypůjčil štafle a pečlivě prohlédl závěs lucerny. Byl jenom provizorní: lucerna visela na háku zašroubovaném do trámu a byla napájena kabelem, který byl zasunut do pevné zásuvky poblíž.

Když se oba hosté dostavili, Wimsey jim vysvětlil: „Chci provést takový malý experiment. Playfaire buďte tak laskav a posaďte se tady na tu lavici, jako jste seděl včera v noci. A vy, slečno Carstairsová vás jsem si dovolil pozvat, protože máte na sobě bílé šaty. Běžte prosím vás po těch schodech na konci chodby nahoru, tak jako v noci sleč

na Grayleová. Rád bych zjistil, jestli vám to, Playfaire, připadá stejné jako tenkrát samozřejmě až na to, že tu chybí všichni ostatní.”

Sledoval, jak oba provedli jeho příkazy. Jim Playfair se tvářil rozpačitě.

86

„Nevím, nějak mi to úplně stejné nepřipadá. Nepovím vám, v čem je ten rozdíl, ale něco je jinak.”

Joan se vrátila k ostatním a potvrdila to.

„Nějakou dobu jsem seděla tady na té druhé lavici,” řekla, „a i mně to teď připadá nějak jiné. Myslím, že tu je větší tma.”

„Spíš víc světla,” mínil Jim.

„Výborně!” zaradoval se Wimsey. „Přesně to jsem doufal, že řeknete. A teď, Buntere, potočte lucernu o devadesát stupňů vlevo.”

Jakmile se tak stalo, Joan vykřikla.

„To je ono! To je ono! Modré světlo. Teď si vzpomínám, jak jsem si říkala, že ti ubozí koledníčci vypadají hrozně promrzlí.”

„A co vy, Playfaire?”

„Teď je to v pořádku,” přikývl spokojeně Jim. „V noci to svítilo červeně. Vzpomí

nám si, že mě napadlo, jak to tu vypadá přívětivě a útulně.”

Wimsey se zasmál.

„Přišli jsme na to, Buntere. Jak je to pravidlo v šachu? Královna stojí na poli téže barvy! Najděte to děvče, co mělo službu v šatně, a zeptejte se ho, jestli se v šatně neukázala někdy mezi foxtrotem a Sirem Rogerem paní Bellinghamová.”

Za pět minut byl Bunter zpátky s odpovědí.

„Služebná tvrdí, mylorde, že během té doby paní Bellinghamová v šatně nebyla.

Ale zahlédla ji, jak vychází z obrazárny a běží dolů ke gobelínovému salonku, právě když hudebníci začali hrát Sira Rogera.”

„Což bylo,” řekl Wimsey, „minutu před půl druhou.”

„Paní Bellinghamová?” podivil se Jim. „Ale vždyť jste sám říkal, že jste ji viděl před půl druhou v sále. Nemohla mít čas spáchat vraždu!”

„Ne, to nemohla,” souhlasil Wimsey. Jenomže Charmian Grayleová byla mrtvá už dávno předtím. Byla to červená královna, a ne bílá, kterou jste zahlédl na schodišti.

Až zjistíme, proč paní Bellinghamová lhala, dozvíme se pravdu.”

Je to velice smutná historie, mylorde,” řekl superintendent Johnson o pár hodin později. Jakmile jsme panu Bellinghamovi řekli, že máme důkaz svědčící proti jeho choti, jako džentlmen se okamžitě doznal. Slečna Grayleová podle všeho znala nějaké skutečnosti, které by velice uškodily jeho politické kariéře, a už léta z něj tahala peníze. Ve

čer ho zaskočila novým požadavkem. Během valčíku šli spolu do gobelínového salonku a došlo k hádce. Bellingham se přestal ovládat a vztáhl na ni ruce… Tvrdí, že neměl v úmyslu jí vážněji ublížit, jenomže ona začala křičet, a tak jí stiskl hrdlo, aby ji umlčel a

víceméně nechtěně ji umlčel nadobro. Když zjistil, co se stalo, nechal ji tam a utekl

jak řekl, připadal si jako ve snu. Hned nato tancoval se svou ženou a svěřil se jí, co se stalo, načež si uvědomil, že v místnosti s mrtvolou zapomněl takové to malé žezlo, které patřilo ke kostýmu. Paní Bellinghamová musí to být statečná žena se nabídla, že ho přinese. Vyklouzla tmavou chodbou pod balkonem s hudebníky chodba byla prázdná

a vyběhla nahoru do obrazárny. Neslyšela, že na ni Playfair volá. Proběhla obrazárnou a pak druhým schodištěm seběhla dolů, v gobelínovém salonku sebrala zapomenuté žezlo a schovala ho do svého kostýmu. Když později slyšela Playfairovu výpověď, uvě

domila si, že v červeném světle ji považoval za bílou královnu. Dneska brzy ráno proto vyklouzla dolů a podařilo se jí lucernu pootočit… Samozřejmě, je to spoluvina po činu, ale člověk by si přál mít takovou choť. Doufám, že to soud posoudí mírně.”

„Amen,” řekl lord Petr Wimsey.

PERLOVÝ NÁHRDELNÍK

Sir Septimus Shale si přivykl prosazovat svou autoritu jednou a jen jednou ročně.

Své mladé a vždy elegantní manželce dovolil, aby zaplnila jeho dům kovovým nábytkem jednoduchých geometrických tvarů, sbírala díla malířů, kteří předběhli dobu, a

87

básníků nesnášejících gramatiku, aby si libovala v koktejlech, věřila relativitě a oblékala se tak extravagantně, jak ji to jen bavilo. Ale trval na tom, že Vánoce se musí slavit v duchu starých tradic. Sir Shale byl bezelstný nuž, kterému skutečně chutnal vánoční pudink a který se těšil na crackery, bouchací papírové válečky, za které všichni před večeří zatáhnou a z nichž se s řachnutím vyloupnou různé hloupůstky. Nikdo mu prostě nedokázal vyvrátit utkvělou představu, že i všichni ostatní „v hloubi duše” touží po těchto zážitcích. Jak přišly Vánoce, nebyl k udržení, odstěhoval se do venkovského sídla v Essexu a nařídil služebnictvu, aby vzali cesmínu a jmelí a rozvěsili je na kubistická osvětlovací tělesa, na kovový příborník v pokoji naložil lahůdky od firmy Fortnum & Mason a na leštěná ořechová čela postelí zavěsil prázdné punčochy. Při této jediné příležitosti nechal dokonce odmontovat z krbů elektrické radiátory a naložit do nich pravá vá

noční polínka. Pak shromáždil rodinu a rodinné přátele, po vzoru dickensovských romá

nů do nich nacpal tolik jídla, kolik byli ochotni pozřít, načež je po vánoční večeři usadil v salonu, aby hráli hry jako „šarády” či „zvíře, rostlina nebo nerost” a na završení těchto kratochvílí pak v setmělém domě podstoupili hru na schovávanou. Jelikož sir Septimus byl velice zámožný muž, jeho hosté se tomuto opakujícímu se rituálu podrobovali a pokud je to nudilo, rozhodně mu to neřekli.

Sir Septimus dodržoval ještě jeden rozkošný zvyk: dceři Margaritě daroval ke každým narozeninám (shodou okolností splývaly se Štědrým dnem) perlu. Těch perel už bylo dvacet a celá kolekce začínala získávat na proslulosti její snímek se dokonce objevil ve společenských rubrikách. I když, perly nebyly nějak úžasně velké každá byla velikosti většího hrachového zrnka , byly neobyčejně cenné, protože byly nádherně vybarvené, měly dokonalý tvar a co do velikosti byly přesně jedna jak druhá. Tento konkrétní vánoční večer mělo předání jedenadvacáté perly obzvláště slavnostní průběh

bylo provázeno projevy a uzavřeno tancem. Následující večer se konala oslava v užším rodinném kruhu, podával se krocan a hrály se viktoriánské hry. Kromě sira Septima, lady Shaleové a jejich dcery se večera zúčastnilo jedenáct hostů, kteří s nimi byli nějakým způsobem spřízněni nebo jinak spojeni. Byli to: John Shale (hostitelův bratr) s manželkou, synem Henrym a dcerou Betty; Bettin snoubenec Oswald Truegood, mladík, jenž pomýšlel na poslaneckou kariéru; George Comphrey, bratranec lady Shaleové, spole

čensky založený třicátník, který se rád bavil; Lavinia Prescottová, která byla pozvána na Georgeovo přání; Joyce Trivettová, pozvaná na přání Henryho Shalea; Richard a Beryl Dennisonovi, vzdálení příbuzní lady Shaleové, kteří vedli veselý a nákladný život a nikdo nevěděl, kde na to berou; a konečně lord Petr Wimsey, kterého pozvali v dojemném záchvatu iracionální naděje kvůli Margaritě. Pak tam samozřejmě byli též William Norgate, tajemník sira Septima, a slečna Tomkinsová, tajemnice lady Shaleové, protože bez jejich diskrétní výkonnosti by se všechny vánoční oslavy nepodařilo uskutečnit.

Večeře skončila téměř nekonečná řada jídel pozůstávající z polévky, ryby, krocana, roastbeefu, vánočního pudinku, paštiky, kandovaného ovoce, ořechů a pěti druhů vína, to vše za předsednictví sira Septima, jenž rozdával úsměvy na všechny strany, jeho manželky, jež rozdávala omluvné pohledy, a Margarity, půvabné a znuděné, s náhrdelníkem z jedenadvaceti zářivých perel zavěšeným na štíhlém krku. Přecpaná a zmo

žená společnost, toužící pouze po tom, aby mohla zaujmout horizontální polohu, byla pak nahnána do salonu, kde hrála „škatulata, hejbejte se” (u piána slečna Tomkinsová),

„kdo má střevíček?*” (střevíček dodala slečna Tomkinsová) a „rýmy s pantomimou” (se slečnou Tomkinsovou a panem

D. Sayersová zmiňuje několik viktoriánských her, které u nás nejsou známé: ve hře „lov na střevíček” (Hunt the slipper) sedí hráči v kruhu a podávají si za zády střeví

ček. Hadač ve středu kruhu se snaží z výrazu jejich tváře vyčíst, za čími zády střevíček je. Ve hře „veršovaná pantomima” (Dum Crambo) musí hráč vymyslet rým na slovo, které mu dali hráči opačného týmu, a vymyšlený rým pak předvést pantomimou.

88

Williamem Norgatem jako kostyméry. Jako vynikající šatna při všech hrách slou

žil zadní salonek, jenž byl skládacími dveřmi oddělen od salonu, kde pod oslnivou září žárovek, jejichž světlo odrážel dolů bronzově zbarvený strop, seděli diváci na hliníkových židlích a nervózně šoupali ztěžklýma nohama po podlaze z černého skla.

Byl to William Norgate, kdo vycítil náladu shromážděných hostů a navrhl lady Shaleové, že by měli hrát něco méně náročného na pohyb. Lady Shaleová souhlasila a jako obvykle navrhla bridž. Sir Septimus, také jako obvykle, to ihned zavrhl.

„Bridž? Nesmysl! Nesmysl! Hrajte si bridž třeba každý den, ale dneska jsou Vá

noce. Musíme hrát něco, co hrajou všichni dohromady. Co takhle ,zvíře, rostlinu nebo nerosť?”

Tuto intelektuální zábavu měl sir Septimus obzvláště v oblibě; v kladení vynalé

zavých otázek byl docela dobrý. Po krátké debatě bylo všem zřejmé, že tato hra bude nevyhnutelnou součástí programu. Společnost tedy rezignovaně souhlasila a sir Septimus odešel jako první za dveře do zadního salonku, takže hra mohla začít.

Během krátké chvíle uhodla společnost mezi jiným fotografii matky slečny Tomkinsové, gramofonovou desku písně Chci být šťastná (velice odborná diskuse o přesném složení gramofonové desky byla uzavřena Williamem Norgatem s pomocí encyklopedie Britannica), nejmenší koljušku v potůčku na konci zahrady, nově objevenou planetu Pluto, šátek, který měla na sobě paní Dennisonová (velice matoucí objekt, protože nebyl z přírodního hedvábí, v kterémžto případě by měl živočišný původ, ani z umělého hedvábí, kdy by měl původ rostlinný, ale byl utkán ze skleněných vláken tedy byl minerální, velice mazaně zvolený předmět). Rozhlasový projev předsedy vlády sice uhodnut nebyl, ale nakonec rozhodli, že to nebyla fér hádanka, protože nikdo nedokázal rozhodnout, jestli takový projev je podstaty živočišné nebo jde o jakýsi plyn. Rozhodli tedy, že se bude hádat ještě jedno slovo a pak přejdou ke hře na schovávanou. Oswald Truegood se vzdálil do zadního salonku a zavřel dveře, zatímco ostatní probírali, co mu dají hádat. Dohadování přerušil náhle sir Septimus, který se otočil k dceři.

„Heleď, Margy, kams dala ten svůj náhrdelník?”

„Sundala jsem si ho, protože jsem se bála, aby se nepřetrhl, když jsme hráli ver

še s pantomimou. Je tamhle na stole… Ne, není. Mami, tys ho někam dala?”

„Ne, nedala. Byla bych to udělala, kdybych si ho všimla. Jsi lehkomyslná holka.”

„Tati, že ho máš ty? Děláš si ze mě legraci, vid?”

Sir Septimus vehementně popřel toto obvinění, takže všichni vstali a začali náhrdelník hledat. V té holé a nablýskané místnosti ostatně nebylo mnoho míst, kde by se mohl skrývat. Po nějakých deseti minutách bezvýsledného hledání začal Richard Dennison, který seděl nejblíž stolu, na nějž Margarita perly odložila, vypadat celý nesvůj.

Je to nepříjemné,” poznamenal k Wimseymu.

V té chvíli rozevřel Oswald Truegood harmonikové dveře, strčil hlavu do místnosti a zeptal se, jestli se už konečně na něčem dohodli, protože už je z toho čekání nervózní.

Výsledkem bylo, že se pozornost hledajících přesunula k zadnímu salonku. Margarita se určitě spletla. Odložila ho tam, v zadním salonku, a náhrdelník se nějak zamí

chal mezi kostýmy. Celou místnost prohledali, každý kousek oděvu vzali do rukou a protřepali ho. Celá záležitost začala vypadat vážně. Po půl hodině horečné aktivity začalo být zřejmé, že perly prostě zmizely.

„Musí být někde v těchhle dvou místnostech,” řekl Wimsey. „Ze zadního salonku nevedou žádné dveře, a kdyby někdo odešel dveřmi z předního salonu, museli bychom si toho všimnout. Leda, že by ta okna…”

Ne, okny to také nešlo. Byla zvenku zakryta okenicemi, které byly tak těžké, že manipulace s nimi vyžadovala dva sloužící. Takže tamtudy ty perly zmizet nemohly.

Popravdě řečeno, už pouhé pomyšlení, že by perly opustily salon, bylo velice nepříjemné. Protože protože

89

Byl to opět William Norgate, výkonný za všech okolností, kdo chladnokrevně a odvážně kousl do kyselého jablka.

„Sire Septimě, myslím, že se nám všem uleví, když se všichni necháme prohledat.”

Sir Septimus se toho nápadu zhrozil, ale hosté, šťastni, že za ně někdo promluvil, se postavili za Norgatův návrh. Dveře byly zamčeny a prohledávání započato dá

my v zadním salonku a muži vepředu.

Jediným výsledkem byly velice zajímavé informace o tom, co všechno při sobě muži a ženy nosí. Že lord Petr Wimsey má v kapse pinzetu, lupu a skládací metr, nikoho nepřekvapilo nehraje si snad na Sherlocka Holmese, když se chce povyrazit? Ale že Oswald Truegood bude mít v kapse v papírovém kornoutku dvě pilulky na játra a Henry Shale kapesní vydání Horáciových Ód, to by nikdo nečekal. A proč si John Shale vytahuje kapsy fraku pahýlem červeného pečetního vosku, ohavným malým maskotem a pětišilinkovou mincí? George Comphrey měl u sebe skládací nůžky a tři papírové sáčky cukru, takové, co se servírují v restauracích a jídelních vozech důkaz celkem běžného typu kleptománie. Ale že pořádkumilovný a precizní Norgate bude mít u sebe špulku s bílou nití, tři kusy provázku a dvanáct zavíracích špendlíků zapíchnutých do kusu kartónu, to vypadalo skutečně zvláštně dokud si člověk nevzpomněl, že pod jeho dozorem probíhaly všechny dekorační práce. Richard Dennison vzbudil rozpaky a smích, když se v jeho držení našel dámský podvazek, pudřenka a půlka brambory; o posledním z nálezů prohlásil, že slouží jako ochranný prostředek proti revmatismu (kterým trpí), zatímco zbývající dva objekty náleží jeho choti. Pokud šlo o dámy, pak nejpozoruhodnějšími nálezy byly knížečka o hádání z ruky, tři jehlice do vlasů, které nejsou v účesu vidět a fotografie mimina (slečna Tomkinsová); čínské pouzdro na cigarety s tajnou přihrádkou (Beryl Dennisonová); jeden velice důvěrný dopis a souprava pro opravu puštěného oka na punčoše (Lavinia Prescottová); a konečně pinzeta na vytrhávání obočí a balíček s bílým práškem, údajně práškem proti bolení hlavy (Betty Shaleová).

Chvilkové vzrušení následovalo, když se z kabelky Joyce Trivettové vynořila krátká šňůrka perel ale vzápětí si všichni vzpomněli, že perly byly v jednom z crackerů rozbalovaných před večeří, a že jde o syntetické perly. Jinými slovy, osobní prohlídka nepřinesla nic než pocit trapnosti a studu, které se objeví vždycky, když se lidé musí svlékat a oblékat v nepatřičnou denní dobu.

Načež kdosi s přemáháním a velice váhavě nadhodil to hrozné slovo: „policie”. Takový nápad byl pro sira Septima přirozeně nepřijatelný. Nic takového nedopustí.

Ty perly přece někde musí být. Musí se znovu prohledat obě místnosti. Nemohl by snad nějak pomoct lord Petr Wimsey, při svých zkušenostech s ehm záhadnými událostmi?

Jakže?” řeklo jeho lordstvo. „Ale samozřejmě, velice rád. Tedy, pokud si nikdo nemyslí hm jak bych to řekl… Jsem přece taky podezřelý, nebo ne?”

Lady Shaleová zasáhla se vší svou autoritou.

„Nikdo z nás tady nikoho z ničeho nepodezřívá,” prohlásila, „ale i kdyby snad ano, víme, že vás z toho můžeme vynechat. Vy toho o zločinech víte příliš mnoho na to, abyste se do nějakého zapletl.”

„Dobře,” přikývl Wimsey. „Ovšem po tom, jak jsme to tady všechno prohledali “

pokrčil rameny.

„Máte pravdu,” ozvala se Margarita. „Obávám se, že žádné otisky prstů už nenajdete. Ale třeba jsme něco přehlédli…”

Wimsey přikývl.

„Zkusím to. Buďte tak laskaví a posaďte se všichni tady v salonu a zůstaňte tady.

Tedy všichni, kromě jednoho rád bych měl nějakého svědka pro to, co budu dělat nebo co třeba najdu. Sire Septimě, vy budete asi ten nejlepší.”

90

Wimsey počkal, až se všichni přítomní usadili na svých místech, a pak začal s pečlivou prohlídkou obou místností. Prohlížel každé místečko, s hlavou zakloněnou hleděl na blýskavý bronzově zbarvený strop a pak se po čtyřech plazil po lesklé černé podlaze. Sir Septimus ho věrně následoval: díval se, kam se díval Wimsey, a když se Wimsey plazil po zemi, předkláněl se s rukama opřenýma o stehna a zadýchaně funěl, ve tváři zklamání a úžas. Vypadal jako muž, který si vyrazil s neobyčejně zvědavým štěně

tem na zdravotní procházku. Naštěstí vkus lady Shaleové uplatněný při zařizování místností prohlídku usnadňoval nikde žádná zákoutí, kde by se dalo něco ukrýt.

Nakonec se pátrání přeneslo do zadního salonu. Wimsey znovu pečlivě prohledal podrobně všechny kostýmy, ale bezvýsledně. Nakonec si lehl na břicho a pokoušel se prozkoumat prostor pod ocelovou skříní, což byl jeden z mála kusů nábytku, který stál na krátkých nohách. Cosi tam zřejmě upoutalo jeho pozornost, protože si vyhrnul rukáv a začal šátrat v mezeře pod skříní, přičemž mimoděk kopal nohama, jak se snažil dosáhnout dál než bylo v lidských silách. Nakonec vyndal z kapsy skládací metr, rozložil ho a zašátral jím pod skříní a konečně přece jen vylovil, co chtěl.

Byl to předmět nepatrných rozměrů přesněji vzato, byl to špendlík. Nebyl to ale obyčejný špendlík, podobal se těm, co používají entomologové, když chtějí přišpendlit obzvláště malý exemplář hmyzu. Měl velice malou hlavičku, byl asi tři čtvrtě palce dlouhý a byl ostrý a tenký jako jehla.

„Proboha,” užasl sir Septimus, „co to je?”

„Sbírá někdo z přítomných můry nebo brouky nebo něco podobného?” zeptal se Wimsey, sedě na bobku a prohlížeje špendlík.

„Vsadím se, že ne,” odpověděl sir Septimus. „Ale můžu se jich zeptat.”

„Ne, to nedělejte,” řekl Wimsey. Sklopil hlavu a upřel zrak na podlahu, odkud na něho zamyšleně hleděla jeho vlastní tvář. „Aha,” řekl po chvíli, „tak takhle to je… sire Septimě, už vím, kde ty perly jsou, ale nevím, kdo je vzal. Možná by stálo za to aby podezření neulpělo na všech zjistit i kdo to udělal. Pokud jde o ty perly, jsou teď v naprostém bezpečí. Neříkejte nikomu, že jsme našli ten špendlík nebo že jsme vůbec ně

co našli. Pošlete všechny do postele, zamkněte salon a nechtě si klíč. Až se sejdeme ráno u snídaně, tak našeho muže nebo ženu dopadneme.”

„To jsou věci,” zabručel ohromeně sir Septimus.

Tu noc lord Petr Wimsey pozoroval bedlivě dveře salonu, ale nikdo se k nim ani nepřiblížil. Buď zloděj vytušil, že jde o léčku, anebo měl dojem, že si perly může vyzvednout kdykoliv jindy. Nicméně Wimsey nemařil čas sestavoval seznam všech pří

tomných, kteří během hry „zvíře, rostlina nebo nerosť, zůstali v zadním salonu sami.

Seznam vypadal následovně:

Sir Septimus Shale Lavinia Prescottová William Norgate

Joyce Trivettová a Henry Shale (čekali spolu, protože tvrdili, že sami nejsou schopni nic uhodnout) pant Dennisonová Betty Shaleová George Comphrey Richard Dennison slečna Tomkinsová Oswald Truegood

Také vyhotovil seznam osob, kterým by se hodilo, kdyby perly změnily majitele.

Naneštěstí byl tenhle seznam prakticky identický s tím prvním (chyběl v něm jen sir Septimus), a tak nepřinesl nic nového. Jak William Norgate, tak slečna Tomkinsová měli vynikající doporučení, ale přesně to se dalo očekávat, kdyby měli nějaké postranní úmysly; Richard a Beryl Dennisonovi byli přímo ukázkovým manželským párem, který žil z ruky do úst; Betty Shaleová měla u sebe ten záhadný bílý prášek a vědělo se, že patří k partě zlaté mládeže; Henry byl sice asi neškodný, ale Joyce Trivettová ho měla omotaného kolem prstu a ona sama patřila k lidem, kteří vedli jak tomu říkala Jane Austenová „život nákladný a rozmařilý”; Comphrey spekuloval na burze; Oswalda Truegooda bylo možno až příliš často vidět na závodištích v Epsomu a Newmarketu

když člověk hledal motiv, bylo to až příliš snadné.

91

Když se na chodbě objevila pokojská s jedním ze sluhů a začali uklízet, Wimsey opustil hlídku, ale u snídaně už byl jako jeden z prvních. Sir Septimus s manželkou a dcerou tam ale byli už před ním a ve vzduchu bylo cítit jisté napětí. Wimsey si stoupl před krb a začal se bavit o politice a o počasí.

Společnost se postupně scházela, ale jako by se na tom všichni domluvili, o perlách se nikdo nezmínil. Teprve po snídani se Oswald Truegood vzmužil a zeptal se, na co se ostatní otázat netroufali: „Tak jakpak pokračuje pátrání, Wimsey? Dostal jste své

ho muže?”

Ještě ne,” přiznal Wimsey.

Sir Septimus hleděl na Wimseyho, jako by čekal na nějaký pokyn, kdy se do toho má vložit, pak si odkašlal a převzal slovo.

Je to velice znepokojivá… Velice nepříjemná záležitost,” řekl. „Hmmm. Zbývá už jenom policie. Bohužel. To jsou tedy Vánoce! Hmmm. Takhle zkažená oslava. Nemůžu se na všechnu tu parádu ani podívat,” máchl rukama ke girlandám z chvojí a k papírovým fáborům, který zdobily zdi. „Co abychom to všechno sundali? Už mě to netěší.

Hmmm. Všechno to spálíme.”

„Škoda!” povzdechla si Joyce. „Dalo nám to takovou práci.”

„To ne, strýčku,” protestoval Henry Shale. „Nedělej to. Nesmíš si to s těmi perlami tak brát. Určitě se někde najdou.”

„Mám tedy zazvonit na Jamese?” zeptal se William Norgate.

„Ne, pojďme to sundat sami,” vložil se do hovoru George Comphrey. „Aspoň se nějak zaměstnáme a nebudeme muset myslet na to, co se stalo.”

„To je pravda,” přikývl sir Septimus. „Pusťte se do toho. Nemůžu se na to koukat.”

Se zarputilým výrazem popadl velkou větev cesmíny na krbové římse a hodil ji do ohně.

„To je ono!” řekl Richard Dennison. „Pěkně ten oheň rozfajrujeme.” Vyskočil od stolu a sundal jmelí zdobící lustr. „A je to. Chce někdo hubičku, dokud je čas?”

„Neznamená to smůlu, když se jmelí nenechá až do Nového roku?” nadhodila slečna Tomkinsová.

„Kašleme na smůlu. Všechno to strhneme. Včetně toho co je na chodbě a v salonu. Skočte tam někdo a sundejte to.”

„Není salon zamčený?” zeptal se Oswald Truegood.

„Není. Lord Petr tvrdí, že ať už jsou ty perly kdekoliv, v salonu nejsou. Takže je odemčený. Je to tak, Wimsey?”

„Přesně tak. Nějak se odtamtud ty perly dostaly ven,” potvrdil Wimsey. „Zatím vám nemůžu říct jak, ale vím určitě, že tam nejsou. Dokonce jsem ochoten vsadit všechnu svou reputaci na to, že ať už jsou kdekoliv, tak tam ne.”

„Tak dobře,” ozval se George Comphrey. „V tom případě jdem na to. Pojď se mnou, Lavinie vemte si s Dennisonem na starost přední salon, a já se postarám o salonek. Dáme si závod.”

„Ale jestli má přijít policie,” namítl Dennison, „tak bychom možná měli nechat všechno tak jak to je, ne?”

„Čert vem policii,” burácel sir Septimus. „K čemu by jim bylo chvojí?”

Oswald Truegood a Margarita už se smíchem sundávali cesmínu a vavřín ze schodiště. Společnost se rozptýlila. Wimsey tiše vystoupal po schodech do salonu, kde už naplno probíhaly demoliční práce. George Comphrey uzavřel s dvojicí pracující v předním salonu sázku deset šilinků proti půlšilinku že bude hotov dřív než oni.

„Nesmíte nám pomáhat,” řekla Lavinia se smíchem Wimseymu. „To by to nebylo fér.”

Wimsey neodpověděl a čekal, až budou s prací hotovi. Pak následoval všechny tři zpátky do haly, kde už plápolal mohutný oheň připomínající noc, kdy Guy Fawkes

92

zapálil parlament. Zašeptal cosi siru Septimoví, ten popošel k Georgei Comphreyovi a poklepal mu na rameno.

„Lord Petr by ti chtěl něco říct, chlapče.”

Comphrey sebou trhl a trochu váhavě sira Septima následoval. Vypadal poněkud pobledlý.

„Pane Comphreyi,” řekl Wimsey. „Mám dojem, že tohle je vaše.” Napřáhl k němu paži a v otevřené dlani mu leželo dvaadvacet tenoučkých špendlíků s malinkou hlavič

kou.

„Bylo to velice důvtipné,” řekl Wimsey, „ale kdyby svůj důvtip uplatňoval jinak, bylo by to vhodnější. Měl smůlu, že jste se na ty perly zeptal tak brzy. Pochopitelně doufal, že se na jejich ztrátu přijde až potom, co budeme mít hádání slov za sebou a začne hra na schovávanou. Pak by perly mohly být kdekoliv v domě, nezamkli bychom salon a on by si je mohl vyzvednout, kdy by ho napadlo. Zjevně měl tenhle plán připravený už když sem přišel, jinak by si nepřinesl ty špendlíky. Když si při hře s pantomimou slečna Shaleová náhrdelník sundala, přišla jeho chvíle.

Už u vás na Vánoce byl, a tak dobře věděl, že hra „zvíře, rostlina nebo nerost”

bude součástí programu. Když pak na něj přišla řada hádat a odcházel do zadního salonku, sebral náhrdelník se stolu. Věděl, že bude mít aspoň pět minut pro sebe, zatímco my ostatní se budeme domlouvat, které slovo mu dáme hádat. Nůžtičkami přestřihl šňůrku, spálil ji v krbu a pak přišpendlil jednotlivé perly ke jmelí. Jmelí bylo zavěšeno na lustru, hezky vysoko je tam vysoký strop ale když si stoupl na stolek, tak na něj snadno dosáhl. Stolek má skleněnou desku, takže se z něj šlápoty snadno setřou. Že nikdo nebude prohlížet jmelí, jestli na něm nejsou nějaké kuličky navíc, tím si mohl být prakticky jistý. Ani mě by to nenapadlo, kdybych byl nenašel ten špendlík, co tam ztratil.

Při pohledu na něj mi došlo, že perly byly zřejmě odděleny, a pak už to bylo snadné.

Včera v noci jsem je ze jmelí vyjmul spona tam byla taky, přišpendlená mezi listy cesmíny. Tady to všechno máte. Pro Comphreye to musel být ráno pěkný šok. Věděl jsem, že to je on, jakmile navrhl, že bychom měli dekorace sundávat my sami a že on si vezme na starost zadní salonek každopádně bych byl rád viděl, jak se tvářil, když při

šel k tomu jmelí a perly byly pryč.”

„A tohle všechno vám došlo, když jste našel ten jeden špendlík?” podivil se sir Septimus.

„To ano, pak už jsem věděl, kde ty perly jsou.”

„Ale vždyť jste se na to jmelí ani nepodíval!”

„Viděl jsem ho zrcadlit v té černé skleněné podlaze a najednou mě napadlo, jak se ty kuličky jmelí podobají perlám.”

OTRÁVENÉ VÍNO DOW 1908

„Dobré ráno, slečno,” pozdravil pan Montague Egg, když se otevřely dveře, a zdvořilým gestem smekl parádní klobouček. „Už jsem tady zase. Doufám, že jste na mě nezapomněla? Každopádně já nezapomněl na vás, na takovou mladou dámu jako jste vy, člověk nezapomene ani za sto let. Jak se daří jeho lordstvu? Myslíte, že si pro mě najde pár minut?”

Pan Egg se na dívku příjemně usmál, pamětliv zásady číslo deset Rukověti obchodního cestujícího – „Když si služku nakloníš, hned uzavřeš obchod spíš.“

Služebná však vypadala nervózně a rozpačitě.

„Nevím dobře, pojďte dál… Jeho lordstvo abych tak řekla obávám se…”

Pan Egg promptně vešel, v ruce kufřík se vzorky. Ke svému překvapení se ocitl tváří v tvář policistovi, který od něj poněkud neurvale vyžadoval jméno a účel návštěvy.

93

Jsem obchodní zástupce firmy Plummet & Rose, obchod vínem a lihovinami, Piccadilly,” představil se pan Egg ochotně, aby ukázal, že nemá co skrývat. „Tady je moje navštívenka. Co se děje, seržante?”

„Plummet & Rose?” opakoval si policista. „Dobře, posaďte se na chvíli, pan inspektor si s várna bude chtít určitě promluvit.”

Pan Egg se užasle posadil a pár minut nato byl uveden do malého obývacího pokoje, který pro sebe zjevně zabrali uniformovaný inspektor a další policista s poznámkovým blokem.

„Á, pan… Egg. Posaďte se laskavě,” vyzval ho inspektor. „Možná nám budete moct objasnit pár věcí v naší záležitosti. Víte něco o bedně portského vína, kterou si lord Borrodale koupil loni v létě ?”

„To samozřejmě vím,” odpověděl pan Egg, „pokud mluvíte o Dow, ročník 1908.

To víno jsem mu prodal já sám. Šest tuctů lahví po 192 šilinkách za tucet. Objednal si ho u mě dne třetího března a naše hlavní kancelář mu ho odeslala osmého března. Pří

jem zásilky byl potvrzen desátého března spolu s šekem, který ji uhradil. Pokud jde o nás, tak vše proběhlo k naprosté spokojenosti. Doufám, že to víno je v pořádku? Zatím si na něj nikdo nestěžoval. Vlastně jsem sem právě proto zajel, abych se zeptal, zda bylo jeho lordstvo s vínem spokojeno, a jestli nemá zájem objednat další.”

„Aha,” řekl inspektor. „Takže vy jste se tu dneska objevil vlastně náhodou, proto

že tudy vedla vaše trasa, ano? Žádný speciální důvod jste neměl?”

Tohle pana Egga definitivně utvrdilo v přesvědčení, že se stalo něco opravdu nepříjemného. Místo odpovědi položil před inspektora sešit pro objednávky a plán trasy, po které se pohyboval.

„Dobře,” přikývl inspektor, když si oboje prohlédl. Vypadá to v pořádku. Takže, pane Eggu, bohužel vás musím informovat, že lord Borrodale byl dnes ráno nalezen ve své pracovně mrtev. Máme všechny důvody se domnívat, že požil jed, a co víc, zdá se velmi pravděpodobné, že jed byl obsažen ve sklence toho vašeho portského.”

„Neříkejte!” ulevil si pan Egg nevěřícně. „To je mi velmi líto. A naší firmě to také neprospěje. Ne že by tomu vínu něco bylo, když jsme ho expedovali. Pochopitelně by se nám nevyplatilo, kdybychom do našeho vína dávali něco, co tam nepatří, to snad nemusím ani říkat. O takovouhle reklamu rozhodně nestojíme. Ale proč si vlastně myslí

te, že to bylo v tom portském?”

Inspektor před něj jako odpověď posunul skleněnou karafu, která stála na stole.

„Přesvědčte se sám. Nebojte se otisky prstů jsme z ní už sejmuli. Tady máte i sklenici, kdybyste potřeboval, ale nedoporučuj vám, abyste se opravdu napil leda že by vás už omrzel život.”

Pan Egg si opatrně přičichl ke karafě a zamračil se. Nalil si jen co by se vešlo do náprstku, znovu si přičichl a znovu se zamračil. Pak si dal kapku na jazyk a okamžitě ji

pokud možno způsobně vyplivl do nejbližšího květináče.

„No tohle,” ulevil si a jeho růžolící tvář se starostlivě zamračila. „Chutná to, jako kdyby do toho jeho lordstvo házelo vykouřené doutníky.”

Inspektor s policistou se na sebe významně podívali.

„Celkem jste to odhadl dobře,” řekl inspektor. „Doktor sice ještě není s ohledáním mrtvoly hotov, ale řekl, že to vypadá na otravu nikotinem. Poslechněte si to celé: lord Borrodale měl ve zvyku dát si každý den po večeři pár skleniček portského. Včera v noci mu přinesli láhev vína v obvyklou dobu což je v devět hodin večer. Byla to nová lá

hev a Craven to je komorník jeho lordstva ji přinesl přímo ze sklepa v takovém tom košíku “

„V kolébce,” opravil ho pan Egg.

„v kolébce, jestli se to tak jmenuje. Lokaj James nesl za ním tác s karafou a sklenicí. Lord Borrodale si prohlédl láhev, která na sobě měla neporušenou původní pečeť, načež Craven vytáhl korek a přecedil víno před jeho lordstvem a před Jamesem do ka

94

rafy. Oba sloužící pak odešli do kuchyně, a když byli na odchodu, slyšeli, jak za sebou lord Borrodale zamyká.

„Proč se v pracovně zamkl?” podivil se Montague Egg.

„Zdá se, že to dělával. Psal svoje paměti víte, že byl známý soudce a jelikož některé materiály, které k tomu používal, byly velice důvěrné povahy, chtěl si být jist, že k němu nikdo neočekávaně nevrazí. Když šlo služebnictvo v jedenáct hodin spát, James si všiml, že ve studovně se pořád ještě svítí. Ráno se zjistilo, že lord Borrodale nespal ve své ložnici. Pracovna byla pořád ještě zamčená, a když do ní násilím vnikli, na

šli starého pána ležet mrtvého na zemi. Vypadalo to, jako by se mu udělalo špatně, snažil se dosáhnout na zvonek a cestou k němu se zhroutil. Lékař říká, že zemřel kolem desáté večer.”

„A co sebevražda?” navrhl pan Egg.

„Nevypadá to na ni. Třeba už kvůli poloze těla. Kromě toho jsme pracovnu pečlivě prohledali a nenašli jsme tam ani stopu po nějaké lahvičce nebo něčem jiném, v čem by jed mohl mít. A hlavně, lord Borrodale si žil velice spokojeně. Neměl žádné problé

my, ani finanční, ani jiné, a i když už to byl starý pán, těšil se výtečnému zdraví. Proč by měl páchat sebevraždu?”

„Pak ale nechápu,” namítl pan Egg, „jak to, že si nevšiml, že to víno tak páchne?”

„Zřejmě zároveň kouřil velice silný doutník,” vysvětlil inspektor (a pan Egg káravě zavrtěl hlavou), „a kromě toho mi bylo řečeno, že byl trochu nachlazený, takže ani jeho čich, ani jeho chuťové orgány nebyly v nejlepší formě. Na karafě a na sklenici nejsou žádné jiné otisky než jeho, komorníka a toho lokaje samozřejmě, kdokoliv jiný by byl mohl nakapat jed jak do karafy, tak do sklenice kdyby ovšem místnost nebyla zamčená. I okna byla zamčená zevnitř, dokonce s pojistkami proti zlodějům.

„A co ta karafa?” zeptal se pan Egg snaže se obhájit dobré jméno své firmy. „Byla čistá, než do ní přelili víno?”

„Ano, byla. James ji umyl těsně předtím, než s ní šel do pracovny lorda Borrodalea, a kuchařka nám potvrdila, že to viděla. Použil vodu z vodovodu a pak karafu vypláchl trochou koňaku.”

„To je správné,” pochválil ho pan Egg.

„A ten koňak je také v pořádku, protože Craven si vypil skleničku, když byla karafa vypláchnutá prý proti nadměrnému bušení srdce.” Inspektor se významně uchechtl.

James pak skleničku utřel, položil ji na tác a oba se vydali do pracovny jeho lordstva.

Cestou nikde nic neodložili, Craven si pouze vzpomněl, že když procházeli halou, zastavila ho slečna Waynfleetová a chvilku se s ním bavila, jak zařídit cosi na druhý den.”

„Slečna Waynfleetová? To je jeho neteř, ne? Zahlédl jsem ji během předchozí návštěvy. Okouzlující mladá dáma.”

„Dědička lorda Borrodalea,” poznamenal inspektor významně.

„Velice milá mladá dáma,” opakoval důrazně pan Egg. „Pokud jsem vám dobře rozuměl, tak Craven tak jako tak nesl pouze kolébku s lahví, a nikoliv karafu a sklenici.”

„To je pravda.”

„Takže pak si nedovedu představit, jak by mohla slečna Waynfleetová dát cokoliv do nádob, které nesl James.” Pan Egg se odmlčel. „Pokud jde o tu pečeť na láhvi říká

te, že lord Borrodale si ji prohlédl?”

„Ano, stejně tak jako Craven a James. Ostatně se na ni můžete podívat sám

tedy na to, co z ní zbylo.”

Inspektor podal panu Eggovi popelník, v němž leželo několik kusů modrého pe

četního vosku spolu s trochou cigaretového popelu. Pan Egg vosk pečlivě prozkoumal.

Je to náš vosk i naše pečeť,” oznámil nakonec. „Vršek zátky byl čistě seříznut ostrým nožem, takže naše obchodní značka je neporušená. Plummet & Rose, Dow 1908. Tady je všechno v pořádku. Co to sítko?”

95

„Odpoledne ho umylo děvče v kuchyni ve vařící vodě. Před použitím ho James otřel a přidal na tác ke karafě a sklenici. Bylo odneseno spolu s prázdnou lahví a znovu umyto což je škoda, mohlo nám něco prozradit o tom, kdy se ten nikotin do portského dostal.”

„U nás to rozhodně nebylo,” řekl pan Egg tvrdošíjně. „A co víc, nevěřím, že vů

bec kdy v té lahvi byl. Jak by se tam dostal? Mimochodem, kde vlastně ta láhev je?”

„Zabalili jsme ji, protože ji musíme poslat na analýzu,” řekl inspektor. „Ale když už jste tady, bude nejlíp, když se na ni taky podíváte. Podgersi, podejte sem ještě tu lá

hev. Mimochodem, jediné otisky na ní jsou od Cravena, takže to nevypadá, že by s ní někdo něco prováděl.”

Policista vyndal hnědý balíček, z něhož vyjmul láhev od portského. V hrdle láhve se skvěla nová korková zátka. Na láhvi byl stále ještě prach z vinného sklepa, který se mísil s práškem pro snímání otisků prstů. Pan Egg odzátkoval láhev a dlouze k ní při

čichl. Výraz jeho tváře se změnil.

„Kde jste tu láhev vzali?” zeptal se ostře.

„Dal nám ji Craven. Byla to pochopitelně jedna z prvních věcí, kterou jsme chtěli vidět. Vzal nás do sklepa a ukázal nám ji.”

„Stála tam samotná, anebo pohromadě s řadou dalších lahví?”

„Stála ve sklepě na podlaze na konci řady prázdných lahví patřících k té samé značce. Craven nám vysvětlil, že klade lahve jednu za druhou, tak jak jsou vypity, dokud nepřijde čas je všechny sebrat a odnést.”

Pan Egg pozorně naklonil láhev a do sklenice mu skáplo několik hustých rudých kápech poněkud zakalených usazeninou. Znovu k nim přičichl a ochutnal je.

„No?” zeptal se inspektor.

„Rozhodně tam není ani stopa po nikotinu,” řekl pan Egg, „leda že by mě oklamal můj nos, což, jak chápete, pane inspektore, je nepravděpodobné, protože abych tak řekl můj nos mě živí. Pochopitelně to musíte poslat k analýze, to zcela chápu, ale jsem ochoten vsadit nemalou částku, že ta láhev je zcela neškodná. Což, jak ani nemusím zdůrazňovat, je pro nás velká úleva. A za sebe musím říct, že si velice vážím toho, jak ochotně jste mě obeznámil s fakty tohoto případu.”

„To je v pořádku, vaše odborné znalosti nám mohou být prospěšné. Teď můžeme nejspíš vyloučit láhev a soustředit se na tu karafu.”

„Správně,” přikývl pan Egg. Jo. Nevíte náhodou kolik z těch šesti tuctů lahví už bylo vypito?”

„To nevím, ale Craven nám to jistě může říct pokud to opravdu chcete vědět.”

Jenom tak pro pořádek,” řekl pan Egg. Jenom abych si mohl být jistý, že tohle je skutečně ta správná láhev. Nerad bych si vzal na svědomí, že jsem vás v něčem uvedl v omyl.”

Inspektor zazvonil a vzápětí se objevil komorník starší muž velice důvěryhodného vzezření.

„Cravene,” řekl inspektor, „tohle je pan Egg od firmy Plummet & Rose.”

„Už jsem měl to potěšení se s panem Eggem setkat.”

„Fajn. Má pochopitelně zájem mít jasno, jak to s tím portským bylo. Rád by věděl

co přesně byste vlastně rád věděl, pane Eggu?”

Je tato láhev,” poklepal Monty lehce nehtem na zaprášené sklo, „ta, kterou jste otevřel včera večer?”

„Ano, pane.”

Jste si tím jistý?”

„Ano, pane.”

„Kolik tuctů vám jich ve sklepě ještě zbývá?”

„To zpaměti nevím, pane. Musel bych se podívat do svých záznamů.”

96

„A ty jsou ve sklepě, že? Rád bych se do těch vašich sklepů podíval slyšel jsem, že jsou velice dobré. Určitě jsou jako ze škatulky. Správná teplota a všechno ostatní?”

„Nepochybně, pane.”

„Půjdeme se tam podívat všichni,” rozhodl inspektor; navzdory důvěře, kterou panu Eggovi vyjádřil, přepadly ho zřejmě pochybnosti, jestli je moudré nechávat ho s Cravenem o samotě.

Craven se uklonil a přítomní pánové ho následovali nejprve ke spíži, kde si vyzvedl klíče, a potom dlouhou chodbou k vinným sklepům.

„A ten nikotin,” ozval se pan Egg, „je to silný jed? Myslím, jestli ho potřebujete hodně, abyste otrávil jednu osobu?”

„Podle doktora,” odpověděl inspektor, „stačí pár kapek čistého extraktu nebo jak se tomu říká, aby nastala smrt kdykoliv od dvaceti minut do sedmi osmi hodin.”

„A kolik toho portského jeho lordstvo vypilo?” pokračoval ve vyptávání pan Egg.

„Dvě sklenice jako jindy?”

„Ano, pane,” odpověděl Craven. „Podle toho, kolik chybělo v karafě, tak ano.

Lord Borrodale měl ve zvyku pít portské, s odpuštěním, jako vodu. Nepil ho po douš

kách, pane.”

Pan Egg byl otřesen.

„To se rozhodně nemá,” řekl zklamaně. „Ne, ne. Přivonět, usrknout a nechat vá

let v ústech, aby vynikla chuť tak se správně pije víno. Pane Cravene, máte tu v zahradě něco jako rybníček nebo potůček?”

„To nemáme, pane,” řekl mírně překvapeně komorník.

Jen mě tak napadlo… Někdo musel ten nikotin přinést v nějaké nádobce. Co tak mohl potom s tou lahvičkou nebo co to bylo udělat?”

„Mohl by ji snadno hodit někam do křoví nebo ji někde zakopat,” řekl Craven.

„Máme tu šest akrů zahrady a to nepočítám louky a nádvoří. Anebo tu jsou sudy s vodou a studna.”

„To jsem ale hlupák,” přiznal pan Egg, „to mě nenapadlo. Á, tady už máme ten sklep, ne? Je nádherný, tomu říkám fajnové vybavení. Pěkný, všude stejná teplota. V

zimě v létě, co? Hezky daleko od kotelny?”

„Samozřejmě, pane. Kotelna je na opačné straně domu. Pozor na poslední schod, pánové. Nějak se uvolnil. A tady je uloženo vaše portské, police číslo 17 jeden, dva, tři a půl tuctu zbývá, pane.”

Pan Egg přikývl a s elektrickou svítilnou v ruce pečlivě prohlédl pečeti na hrdlech ležících lahví.

„Ano,” přikývl, „jsou tady, přesně jak říkáte, tři a půl tuctu portského Dow ‘08…

Smutné pomyšlení, že ta ústa, která je měla vychutnat, abych tak řekl, uzavřela smrt.

Když jsem na cestách, často mě napadne, jaká to je škoda, že také my se stářím nestáváme jemnějšími a vláčnějšími jako to víno… Byl to znamenitý džentlmen, ten váš pán,” otočil se ke komorníkovi, „aspoň jsem to o něm slyšel ale občas s ním asi bylo těžko vyjít, že? Doufám, že to nezní příliš nezdvořile.”

„Byl přísný, pane,” přikývl komorník, „ale spravedlivý. Byl to velice spravedlivý pán.”

„To věřím,” řekl pan Egg. „Takže tady máme ty prázdné lahve… Dvanáct, čtyřiadvacet, devětadvacet a jedna je třicet a tři a půl tuctu je dvaačtyřicet což je celkem dvaasedmdesát čili šest tuctů to je podle mě správně.” Pan Egg bral jednu prázdnou láhev po druhé a prohlížel je. „Říká se, že mrtví nemluví, ale tyhle láhve mluví k Montymu velice jasnou řečí. Tak třeba tahle. Jestli ta kdy nesla pečeť Plummet & Rose, 1908, tak ať visím. Jiná vůně, jiná sedlina, a tenhle flek od vápna rozhodně nepochází od na

šeho sklepmistra. Jak snadno se jedna prázdná láhev zaplete mezi jiné. Dvanáct, čtyři

97

advacet, osmadvacet a jedna je dvacet devět. Zajímalo by mě, kam se poděla ta třicá

tá?”

Já určitě žádnou nikam neodnesl,” prohlásil komorník.

„Ty klíče, co visí jen tak na hřebíku ve spíži,” poznamenal Monty, „k těm může každý.”

„Počkejte!” přerušil je inspektor. „Vy tvrdíte, že tahle láhev nepatří k tomu vašemu portskému?”

„Nepatří, přesně tak. Pochopitelně, lord Borrodale občas změnil značku a roč

ník.” Pan Egg láhev překlopil a zatřásl s ní. „Úplně suchá. Je to divné. Na dně byl mrtvý pavouk. Přitom byste nevěřili, jak dlouho vydrží pavouk bez potravy. Je to zvláštní, že tahle prázdná láhev je uprostřed řady, a přitom je sušší než ty, co jsou na začátku, a navíc je uvnitř mrtvý pavouk. Na svých cestách vidíme spoustu divných věcí, inspektore

dá se říct, že naše povolání nás vede k tomu, abychom byli všímaví. Když má cesťák otevřené oči, obchody se mu jen točí. Přítomnost téhle láhve tady je podivná. A další podivná věc se týká té láhve, o které jste, Cravene, tvrdil, že jste ji otevřel včera večer.

Jak jste se mohl tak splést? Můj nos mi říká když už nemluvím o chuťových buňkách

že ta láhev byla otevřena přinejmenším před týdnem.”

„Skutečně, pane? Vím jistě, že jsem ji položil sem, na konec této řady. Někdo ji tu musel zaměnit…”

„Ale,” začal inspektor, a vtom se zarazil, jako by ho náhle něco napadlo. „Myslím, že si ty klíče od sklepa raději vezmu k sobě, Cravene. Necháme sklep pořádně prohlédnout. To je zatím všechno. Pane Eggu, kdybyste šel se mnou nahoru, rád bych si s vámi ještě promluvil.”

„Vždycky k službám,” souhlasil Monty a všichni se vydali zpátky.

„Nevím, pane Eggu,” začal inspektor, „jestli si uvědomujete význam toho, co jste předtím řekl. Pokud máte s tou lahví pravdu a není to ta správná, pak ji někdo záměrně zaměnil a ta správná se ztratila. A kromě toho, osoba, která láhve zaměnila, nenechala po sobě žádné otisky prstů!”

„Chápu, kam míříte,” řekl pan Egg, který k těmto závěrům už sám před chvílí dospěl. „A co víc, zdá se, že v té láhvi jed přece jenom byl. Takže máte teď na jazyku to vypadá s Plummet & Rose bledě, jelikož se zdá prokázané, že když láhev lordu Borrodaleovi přinesli, byla řádně zapečetěná. Připouštím, že to všechno je pravda. Je zbytečné se rozčilovat a říkat: ‘Ne, ne’, když je zcela zřejmé, že fakta říkají ‘ano’. Což je velice užitečná zásada pro každého, kdo se chce uplatnit v našem oboru.”

Jsem zvědav, co řeknete mému dalšímu závěru,” smál se inspektor. Jelikož vy jste jediný, kdo měl zájem ty láhve zaměnit, vypadá to, že bych měl dát náramky vám!”

„Tak tohle je závěr, s nímž nesouhlasím,” protestoval pan Egg, „a doufám, že se jím řídit nebudete. To by se nelíbilo ani mně, ani mému zaměstnavateli. Nemyslíte, že než podnikneme něco, čeho bychom později mohli litovat, měli bychom se podívat do kotelny?”

„Proč zrovna do kotelny?”

„Protože,” řekl pan Egg, „když jsem se Cravena ptal, kde by se vrah mohl něčeho kompromitujícího zbavit, o kotelně se kupodivu ani nezmínil.”

Tato úvaha inspektora zřejmě zaujala. Přivolal si na pomoc dva konstábly a za chvilku už všichni pečlivě prohledávali popel z kotle vytápějícího ústřední topení. Prvním nálezem byl napůl roztavený koláč skla, zřejmě část láhve.

„Vypadá to, jako byste měl pravdu,” řekl inspektor. „Ale nevím, co tím budeme moct dokázat. V tomhle už žádný nikotin nenajdeme.”

„To asi ne,” souhlasil pan Egg smutně. „Ale,” tvář se mu rozjasnila, „copak je tohle?”

Ze síta, kterým konstábl prosíval popel, vytáhl kus zkrouceného kovu, u něhož pořád ještě drželo cosi jako zuhelnatělé kostěné držadlo.

98

„Co to proboha je?”

„I když už se jí to moc nepodobá, podle mě to kdysi byla vývrtka,” soudil pan Egg. Je na ní cosi přátelského a mně důvěrně známého. A když se podíváte sem, tak podle mého názoru je vidět, že ta kovová část je dutá. A moc bych se divil, kdyby ta kostěná rukojeť nebyla taky dutá. Je samozřejmě ohněm hodně poškozená, ale jestli ji rozpůlíte a uvnitř najdete dutinu a v ní třeba kus spálené gumy pak to myslím vysvětlí vše.”

„No tohle, pane Eggu,” vykřikl inspektor, „začínám chápat, kam míříte! Vy si myslíte, že ta vývrtka byla dutá a uvnitř měla gumový zásobník jako je v plnicím peru. Zá

sobník byl naplněn jedem a když se držadlo určitým způsobem stisklo, jed vytekl dutinou v těle vývrtky do láhve.”

„Přesně tak,” přikývl pan Egg. „Vývrtka musela být zavedena do korku opatrně, aby se kanálek uvnitř nepoškodil, a musela být dost dlouhá, aby pronikla skrz celou zátku, ale to všechno šlo udělat. A taky to uděláno bylo, protože proč jinak by tady byl tenhle otvor čtvrt palce od hrotu vývrtky? Obyčejné vývrtky v sobě žádné otvory nemají

aspoň já takovou ještě neviděl, a dalo by se říct, že já jsem s vývrtkami vyrůstal.”

„Ale v tom případě, kdo…?”

„No přece ten, kdo tu zátku vyndával, nemyslíte? Muž, jehož otisky jste na láhvi našli.”

„Craven? Ale jaký ten může mít motiv?”

„To nevím,” řekl pan Egg, „ale lord Borrodale byl soudce, a přísný soudce. Pošlete Cravenovy otisky prstů do Scotland Yardu, třeba je tam poznají? To já už nevím. Ale možné to je, ne? Možná, že vám na něj něco poví slečna Waynfleetová. A taky je mož

né, že o něm něco napsal lord Borrodale v těch svých pamětech.”

Inspektor neztrácel čas a vedl pátrání naznačeným směrem. Ale ani Scotland Yard, ani slečna Waynfleetová nemohli říct proti komorníkovi jediné slovo. Craven byl u lorda Borrodalea zaměstnán už dva roky a nikdy na něj nebyly stížnosti. Až když policie prostudovala záznamy o procesech, v nichž lord Borrodale vynášel rozsudek, ukázalo se, že před mnoha lety poslal soudce velice nemilosrdně na řadu let do vězení mladého muže jménem Craven, jenž byl vyučeným kovodělníkem a zřejmě se dopustil podvodu vůči svému zaměstnavateli. Další šetření odhalilo, že tento mladý muž byl před šesti měsíci propuštěn z vězení.

Jde ovšem o Cravenova syna,” řekl inspektor. „Vzhledem ke své profesi dokázal vyrobit vývrtku, která vypadala přesně jako obyčejná vývrtka používaná v domácnosti.

Ještě by mě zajímalo, kde vzali ten nikotin? No, to brzy zjistíme. Nejspíš ho je možno dostat celkem bez problémů v zahradnických potřebách… Jsem vám velice zavázán, pane Eggu, za vaši odbornou spolupráci. Bez vás by nám trvalo hezky dlouho než bychom zjistili, že s těmi lahvemi není všechno v pořádku. Předpokládám, že jste ho začal podezřívat, když se ukázalo, že nám dal špatnou láhev?”

„Nikoliv,” řekl pan Egg s příslušnou hrdostí. „Věděl jsem, že to je Craven od chví

le, kdy promluvil.”

„Vážně? Pak jste hotový Sherlock Holmes. Ale jak jste na to přišel?”

„Říkal mi ,pane’,” vysvětlil Monty Egg a tiše se zasmál. „Když jsem tu byl naposled, oslovil mě .mladíku’ a poučil mě, že obchodní cestující musí používat zadní vchod.

Hrubá taktická chyba. Ať máš radost nebo zlost, vyplatí se zdvořilost, jak praví Rukověť obchodního cestujícího.”

ZRÁDNÁ VŮNĚ

Hovorna pro sjednávání obchodů v hospodě Pig and Petvter připomněla panu Montagueu Eggovi, jak to asi vypadalo v šeré jeskyni, když v ní prehistoričtí obyvatelé

99

opékali mamuta na ohni krmeném navlhlými mořskými řasami. Jinými slovy, v hovorně bylo špatné osvětlení, chladno, zakouřeno a do toho se mísil pach zvětralého jídla.

„Panebože! Panebože!” mumlal si pan Egg. Zašťoural pohrabáčem do vzdorovitého uhlí a vyvalil se oblak nazelenalého kouře, z něhož se rozkašlal.

Pan Egg zazvonil.

„Velice se vám omlouvám, pane,” řekla servírka, která se na zazvonění dostavila, „ale když fouká východní vítr, vždycky to takhle zlobí. Nevěřil byste, kolik už jsme vyzkoušeli různých druhů uhlí a nástavců na komíny. Zrovna dneska tady byl kamnář a snažil se s tím něco udělat, proto jsme taky začali topit až teď, jenže to vypadá, že s tím stejně nic nesvedou… Ale máme tady salonek, kde oheň hoří bezvadně, takže jestli má

te chuť, přejděte si tam. Je tam velice příjemná společnost, pane, určitě se vám tam bude líbit. Jeden džentlmen, co se zabývá obchodem jako vy, tam už sedí. A pak je tam ještě starý pan Faggot a seržant Jukes z Drabblesfordu. Jo, a jeden pár, co přijel na motocyklu, a nějaký automobilista, ale všichni jsou moc fajn a je tam klid a pohoda.”

„To je pro mě jako dělané,” řekl pan Egg smířlivě. Ale v duchu si nicméně umínil, že kolegy obchodní cestující musí před Pig and Pewter v Mugbary varovat, protože úroveň hospody se měří úrovní místnosti, kde se uzavírají obchody. Nemluvě o tom, že ve

čeře nestála za nic, a její nevalnou úroveň nebylo možno ospravedlnit pouze tím, že do hospody přijel až poněkud pozdě večer.

V salonku to ale opravdu vypadalo přívětivěji. Z jedné strany vesele plápolajícího krbu seděl pan Faggot, postarší venkovan s prořídlými bílými vousy, pod nimiž se vlnila dlouhá šarlatově červená pletená šála. V ruce třímal korbel piva. Naproti němu, rovněž s korbelem v ruce, seděl urostlý muž, zřejmě policista v civilu. U stolu před krbem seděl tmavovlasý mladší muž, popíjel šery a vypadal, jako by byl pořád ve střehu. Podle velké kožené tašky ho pan Egg okamžitě identifikoval jako obchodního cestujícího, o němž mu servírka řekla. U dalšího stolu si špitali mladík s dívkou, oba v motocyklových kombinézách, a popíjeli whisky se sodou a portské. Další host, v baloňáku a s kloboukem na hlavě, si právě objednával u okénka vedoucího do lokálu černé pivo Guinness. V

protějším rohu místnosti, skryt za rozevřenými novinami a s kloboukem vraženým do čela, seděl nehnutě poslední člen společnosti. Pan Egg zdvořile pozdravil a poznamenal, že venku je odporné počasí.

Obchodní cestující vřele souhlasil s tímto postřehem.

„Měl jsem být dneska večer v Drabblesfordu,” dodal, „ale potom, co začalo mrznout, pak drobně pršet, načež znova přituhlo, jsou silnice v takovém stavu, že jsem si řekl, že radši zůstanu, kde jsem.”

Já to samé,” přikývl pan Egg a odebral se k servírovacímu okénku. Jedno řezané, prosím… Venku je pěkná zima, co?”

„Děsná,” přisvědčil policista.

„Áh,” podotkl starý venkovan.

„Průšvih,” řekl muž v baloňáku cestou od okénka a posadil se poblíž obchodního cestujícího. Já to vím nejlíp. Dvě míle odsud jsem dostal smyk a skončil jsem v telefonním sloupu. Měli byste vidět moje nárazníky. No jo, v tuhle roční dobu se to dá čekat.”

„Áh,” mínil starý venkovan. Chvíli bylo ticho.

„No jo,” ozval se pan Egg a zdvořile zdvihl půllitr k přípitku. „Tak na zdraví, pánové.”

Společnost příslušně odpověděla na přípitek, načež se opět odmlčela. Ticho přerušil až obchodní cestující.

„Znáte to tady?” otočil se na pana Egga.

„Vlastně ani ne,” řekl Monty Egg. „Tohle není můj obvyklý rajón. Normálně tady jezdí Bastable Henry Bastable možná ho znáte, ne? Oba zastupujeme Plumtnet & Rose, víno a lihoviny.”

„Takový vysoký, zrzavý?”

100

Jo, to je on. Zůstal ležet s revmatickou horečkou, chudák. Tak jsem to za něj do

časně vzal. Já jsem Egg Montague Egg.”

„Aha, myslím, že mi o vás jednou říkal Taylor, co jezdí pro Harrogata Brose. Já jsem Redwood. Fragonard & Co., parfumerie všeho druhu.”

Pan Egg se uklonil a pozeptal se, diskrétně a všeobecně, jak se panu Redwoodovi daří.

„Ale jde to. Samozřejmě, peněz by mohlo být víc, ale tak už to na světě chodí.

Celkem vzato to docela jde. Mimochodem,” dodal, „mám tady jednu věcičku, která je docela úspěšná a která by mohla inspirovat i vás!” Pan Redwood se sklonil ke své brašně, otevřel zip a vyjmul štíhlou lahvičku, jejíž skleněný uzávěr byl úhledně zajištěn tenkým drátkem. „Schválně, co tomu řeknete!” Sundal drátek a podal vzorek Montymu.

„Parmská fialka?” přečetl si Monty na štítku. „To by dovedla nejlíp posoudit nějaká mladá dáma… Dovolíte, slečno? Jemná vůně pro jemnou dámu,” dodal galantně.

Jistě mi odpustíte mou smělost…”

Dívka se zahihňala.

Jen do toho, Gerto,” řekl její společník. „Příležitost se nesmí promarnit!” Mladík vyjmul skleněnou zátku a zhluboka přivoněl k lahvičce. „Prvotřídní, opravdu prvotřídní.

Ukápni si trochu na kapesník… Ukaž já to udělám.”

„Áach. Nádherná vůně!” řeklo děvče. „Taková jemná. No tak, Arture, nech můj kapesník na pokoji, co si o tobě pánové pomyslí! Navoň si svůj kapesník, když chceš

tady ten džentlmen jistě nebude mít námitky.”

Artur poctil společnost významným mrknutím a štědře si nalil voňavku na svůj kapesník. Monty mu radši vzal lahvičku z rukou a podal ji muži v baloňáku.

„Když dovolíte, pane,” ozval se pan Redwood, „rád bych vysvětlil, jak se správně testuje parfém, protože to není obecně známo. Ukápnete něco voňavky na dlaň, počká

te, až se kapalina odpaří a pak přiložíte dlaň k nosu.”

„Takhle?” řekl muž v baloňáku. Obratně malíčkem vysunul uzávěr, ukápl voňavku na dlaň levé ruky a znovu lahvičku uzavřel to všechno jedním plynulým pohybem.

Jo, chápu, jak jste to myslel.”

„To je moc zajímavé,” řekl Monty, na kterého to udělalo velký dojem, a následoval jeho příkladu. Je to přesně stejné, jako když ochutnáváte starý koňak. Nalijete ho trochu do tenkostěnné sklenice a kolébáte ji v dlani, aby vyniklo aroma. Teplo z ruky způsobuje, že se vonné látky začnou odpařovat. Skutečně jsem vám povděčný, že jste mi vysvětlil, jak se to správně dělá s parfémy. Vždy připraven se vzdělat, vždy připraven si vydělat takový je Monty Egg, v každou denní i noční dobu. Skutečně velice jemný parfém. Nechcete ho taky zkusit, pane?”

Monty nabídl lahvičku nejprve starému vesničanovi (který zavrtěl hlavou a kysele poznamenal, že „tyhlety různý smrady přímo nesnáší”, a pak policistovi, jenž opovrhl profesionálními metodami a prostě si přičichl k lahvičce, načež prohlásil, že voní „dobře, ale na jeho gusto trochu moc silně”.

„To víte, vkus lidí se různí,” komentoval to Monty. Rozhlédl se a zrak mu padl na muže v rohu, jenž se konverzace stranil. Odvážně k němu zamířil, aby zjistil jeho názor.

„Co k čertu chcete?” zavrčel muž a váhavě sklonil noviny. Objevily se bojovně rozježené světlé kníry a modré oči v mrzuté tváři. „To tady nemůže být chvíli ticho? Vo

ňavka? Přímo je nesnáším.” Zlostně vytrhl Montymu lahvičku z ruky, přičichl k ní, a hned strkal uzávěr zpátky s takovým chvatem a nezájmem, že minul hrdlo lahvičky, uzávěr spadl na zem a odkutálel se pod stůl. „Prostě to smrdí. Co jinýho ode mě chcete slyšet’ Rozhodně si ji nekoupím, pokud vám jde o tohle.”

„To v žádném případě, pane,” ujistil ho Redwood dotčeně. Spěšně sebral uzávěr ze země a vzal k sobě své pohaněné vlastnictví. „Zajímalo by mě, co mu přelítlo přes nos,” pokračoval důvěrně ztlumeným hlasem. „Oči se mu tak divně lesknou a ruce má celé roztřesené měl byste si na něj dát pozor, seržante. Nechceme, aby někomu za

101

kroutil krkem. Každopádně, dámo a pánové,” řekl nahlas, „jsem zvědav, co povíte na to, že jsme schopni prodávat takhle velkou lahvičku připomínám, že mluvím o maloobchodní ceně za tři a půl šilinku!”

„Za tři a půl šilinku?” opakoval překvapeně pan Egg. „Byl bych myslel, že tolik musíte zaplatit jenom na daních za ten čistý líh, co v tom je.”

„To bychom taky zaplatili,” řekl pan Redwood triumfálně, „kdyby v tom nějaký líh byl. Ale vtip je v tom, že tam žádný není. Je to výrobní tajemství a já vám víc už prozradit nemůžu, ale jsem ochoten se vsadit, že kdybyste měli poznat, jestli tohle je nebo není nějaká luxusní značka Parmské fialky, tak vy je od sebe nerozeznáte.”

„To skutečně ne,” souhlasil pan Egg. „Podle mě to je hotový zázrak. Jen mě mrzí, že něco podobného nejde udělat s vínem a lihovinami. I když asi ani nemusím říkat, že to je zhola nemožné, protože co by tomu řekl ministr financí? A když už jsem si vzal slovo, co vlastně všichni pijete? A vy slečno? Jestli se neurazíte, pánové, tak si dovolím objednat ještě jednou to samé.”

Hostinský spěchal splnit objednávku a cestou zapnul rádio. Ozval se časový signál oznamující devět hodin, na což navázal hlasatelův zvučný hlas:

„Posloucháte celostátní vysílání z Londýna. Než přejdeme ke zprávě o počasí, máme pro vás policejní hlášení. Ve spojitosti s vraždou Alice Stewardové v Nottinghamu se na nás obrátil policejní mluvčí s žádostí o zařazení následujícího sdělení: Policie se naléhavě potřebuje spojit s mladým mužem jménem Gerald Beeton, který navštívil Alici Stewardovou téhož odpoledne, kdy zemřela. Gerald Beeton je pětatřicet let starý, středně vysoké postavy, má světlé vlasy, malý knírek, Šedé nebo modré oči a kulatý rů

žolící obličej. Když byl naposledy spatřen, měl na sobě šedý večerní oblek, šedý plstěný klobouk a světle hnědý plášť. Pravděpodobně se pohybuje na venkově v osobním automobilu morris, poznávací značka není známa. Tento muž nebo kdokoliv, kdo je schopen přispět k jeho nalezení, ať se laskavě neprodleně spojí s policejním superintendentem v Nottinghamu nebo s kteroukoli jinou policejní stanicí. A teď už zpráva o počasí.

Zvlněná fronta…”

„Georgi, zavři to,” ozval se pan Redwood. „O frontách nechceme nic slyšet.”

„To je fakt,” souhlasil hostinský a vypnul rádio. „Tyhle policejní popisy mě vždycky dovedou nadzvednout. Jak si představují, že podle nich může člověk někoho poznat? Středně vysoký, středně široký, vypadá obyčejně, má zdravou barvu a plstěnej klobouk tohle může být každý druhý.”

„To může,” souhlasil Monty. „Třeba já.”

„To je pravda,” potvrdil pan Redwood. „Nebo to může být támhleten džentlmen,”

ukázal na muže v plášti.

„To je fakt,” připustil onen muž. „Anebo taky padesát lidí z každé stovky.”

„Ano. Nebo ,” Monty obezřele kývl hlavou k rozevřeným novinám v rohu, „ třeba on.”

„To můžete říct jen vy,” poznamenal Redwood, „protože na nikoho jiného se zatím ani nepodíval. Leda že by ho viděl George.”

„Ani já si netroufám tvrdit, jak přesně vypadá,” usmál se hostinský. „Přišel, objednal si pití a zaplatil, aniž by se na mě dvakrát podíval. Ale z toho, co jsem viděl, se na něho ten popis hodí, jako ostatně na každýho. A co víc, má morrise parkuje u mě v garáži.”

„To ještě nic neznamená,” podotkl Monty. „Toho já mám taky.”

„Stejně jako já,” přidal se muž v baloňáku.

„A já,” dodal Redwood. „Domácí průmysl je třeba podporovat. Jenomže pak člověk podle auta nikoho nepozná. Omlouvám se, seržante, ale proč to policie s tím popisem trochu veřejnosti neusnadní?”

„Proč?” řekl seržant. „Protože je odkázaná na ten přihlouplej popis, co jí veřejnost podá.”

102

Jedna nula pro vás,” řekl Redwood přátelsky. „Povězte nám, seržante, všechny ty řeči, že si policie s tím chlápkem chce promluvit to je jenom taková finta, viďte? Chci říct, ve skutečnosti ho chtějí zatknout, ne?”

„Na takovýhle věci se mě neptejte,” řekl seržant vyhýbavě. „To musíte posoudit sami. Prostě s ním chtějí mluvit, protože se ví, že to byl jeden z posledních lidí, co tu dámu navštívil, než ji někdo oddělal. Jestli má rozum, tak se přihlásí sám. A když na to vyzvání reagovat nebude pak si o tom můžete myslet svoje.”

„Co je ten chlap vlastně zač?” zeptal se Monty.

„To se mě moc ptáte. Vy jste nečet večerník?”

„Ne, nečetl. Od pěti hodin jsem seděl za volantem.”

„Co se ví, je tohle: Ta stará dáma, slečna Alice Stewardová, žila úplně sama se svou služkou v malým domku na kraji Nottinghamu. Včera odpoledne měla služebná volno, a zrovna když za sebou zavírala dveře, přihasil si to nějakej chlap v morrisu

aspoň ona tvrdí, že to byl morris, jenomže těmhle holkám stejně nemůžete věřit, takže zrovna tak to moh bejt austin nebo wolseley, nebo jakýkoliv jiný auto. Chlápek jí řek, že přijel za slečnou Stewardovou, a tak ho ta holka zavedla do obýváku a ještě slyšela, jak stará dáma volá: ,No ne, Geralde!’ nebo něco takovýho. Holka je ponechala osudu a odkráčela do kina. Když se v deset hodin vrátila, našla tam starou paní ležet s rozbitou hlavou.”

Pan Redwood se naklonil přes stůl a šťouchl do Montaguea Egga podivný chlápek v rohu si přestal číst a kradmo vykukoval přes okraj novin.

„Tohle ho probudilo k životu,” zamumlal Redwood k Montymu. „No dobře, ser

žante, ale jak to, že ta holka zná příjmení toho chlápka a ví, kdo to je?”

„Protože,” řekl seržant, „si vzpomněla, že jednou slyšela tu starou dámu mluvit o někom, kdo se jmenoval Gerald Beeton. Přej to slyšela už před hezkou řádkou let, aspoň tak nám to řekla, a nic víc taky už o tom nevěděla. Pamatovala si jenom to jmé

no, protože je stejný jako jméno autora jedny její kuchařský knihy.”

„Nebylo to v Lewes?” zeptal se náhle mladík jménem Artur.

„To je možný,” připustil seržant a zkoumavě se na něho podíval. „Ta stará paní pocházela z Lewes. Proč?”

„Vzpomínám si, že když jsem ještě chodil do školy, máma se jednou zmínila o nějaké postarší slečně Stewardové, co bydlí v Lewes, je prý bohatá a adoptovala mlá

dence, co dělal v lékárně. Myslím, že ten kluk utekl z domova a nějak to s ním nedopadlo dobře. Každopádně slečna Stewardová pak z města odešla. Říkalo se o ní, že má spoustu peněz a má je schované v nějaké plechové krabici či kde. Mámina sestřenice znala paní, co dělala tý slečně Stewardový hospodyni ale podle mě to byly jen takové Žvásty… Tohle všechno se stalo někdy před šesti sedmi lety a myslím, že ta má

mina sestřenice je už po smrti a ta hospodyně taky. A moje máma,” pokračoval mladík jménem Arthur, aby předešel další otázce, „ta zemřela před dvěma roky.”

„Stejně to je neobyčejně zajímavé,” poznamenal pan Egg povzbudivě. „Měl byste o tom říct policii.”

„No to jsem zrovna teď udělal, ne?” ušklíbl se Artur s pohledem upřeným na ser

žanta. „I když si myslím, že tohle všechno už vědí. Nebo s tím musím jít na policejní stanici?”

„V téhle záležitosti,” ujistil ho seržant, „jsem policejní stanice já. Ale mohl byste mi říct jméno a adresu.”

Mladík uvedl, Že se jmenuje Artur Buňce a nadiktoval svou londýnskou adresu. V

té chvíli slečně Gertrudě došlo, co slyšela a vyhrkla:

„Ale co se stalo s tou plechovou krabicí? Myslíte, že ji zabil proto, aby se jí zmocnil?”

„O žádné plechové krabici se v novinách nepsalo,” řekl muž v baloňáku.

„Všechno se do novin nedostane,” poznamenal policista.

103

„Rozhodně ne v těch novinách, co čte támhleten protivný chlap,” zamumlal Redwood, a jak to říkal, protivný muž vstal a popošel k servírovacímu okénku, navenek aby si objednal další pivo, ale ve skutečnosti s jasným záměrem vyslechnout více z probíhající konverzace.

„To jsem zvědav,” pokračoval Redwood zamyšleně, „jestli ho chytnou. Sakra!

Teď mi to došlo jdou po něm docela tvrdě pořád jsem nechápal, proč mě policajti zastavili, když jsem vyjel z Wintonbury, a chtěli vidět řidičský průkaz. Zřejmě kontrolujou všechny morrisy. To si tedy dají!”

„Každopádně kontrolují všechny morrisy tady v okolí,” podotkl Monty. „Mě zastavili za Thugfordem.”

„Á, hleďme!” vykřikl Arthur Buňce, „to tedy vypadá, jako kdyby mu byli na stopě.

No tak, seržante, vyklopte to. Co všechno o tom víte?”

„O tom vám nic říct nemůžu,” prohlásil seržant Jukes důstojně. Nepříjemný muž se pohnul od servírovacího okénka a seržant v téže chvíli vstal, přešel ke vzdálenému stolu a celkem zbytečně si začal vyklepávat dýmku do květináče. Pak se zastavil napůl cestě mezi dveřmi a nepříjemným mužem, sáhl do váčku s tabákem a začal si ji znovu nacpávat.

„Stejně ho nikdy nechytí,” ozval se náhle a nečekaně nepříjemný muž. „Nikdy ho nechytí. A víte proč? Povím vám to. Vůbec ne proto, že by byl na ně příliš chytrý, ale protože je příliš hloupý. Je to věčně stejná historka! Podle mě to ten Beeton vůbec neudělal. Vy nečtete noviny? To jste si nevšimli, že ta stará paní měla pokoj v přízemí a že okno v pokoji bylo nahoře otevřené? Kdokoliv tam mohl tím oknem vlézt bez sebemen

ších potíží slečna Stewardová byla nahluchlá takže ji vrah mohl dokonale překvapit a praštit po hlavě. Od zahradní branky až k oknu se mohl dostat po chodníčku dlážděném kamenem, a jelikož včera v noci pěkně mrzlo, tak by ani nenechal stopy na koberci. Tohle je na objasnění ten nejobtížnější druh vraždy nic rafinovaného, žádný zjevný motiv.

Vzpomeňte si na tu vraždu v Readingu, nebo na…”

„Tak moment, pane,” přerušil ho seržant. Jak to víte, že tam je chodníček dláž

děný kamenem? Co já vím, tak tohle v novinách nebylo!”

Zaražen ve své výmluvnosti, nepříjemný muž upadl do rozpaků.

„Když to musíte vědět, tak jsem se tam byl podívat,” řekl poněkud váhavě. „Zajel jsem si tam dneska dopoledne čistě ze soukromých důvodů, s nimiž vás nehodlám zatěžovat.”

„To je tedy velice podivný nápad, pane.”

„Možná že jo, ale do toho vám nic není.”

„Ne, jistě že ne,” řekl seržant. „Všichni máme nějakého toho koníčka a vy jste zatíženej na cestičky dlážděný kamenem. Vy jste zahradní architekt?”

„To zrovna ne.”

„Možná spíš novinář, ne?” navrhl pan Redwood.

„To už jste blíž,” řekl muž. „Všiml jste si mých tří plnicích per, co? Jsem takový detektivamatér.”

„Tenhle džentlmen nemůže být novinář,” řekl pan Egg. „Každý pořádný novinář by totiž projevil zájem o ten syntetický alkohol či co to je v té voňavce pana Redwooda.

Myslím, že kdybych o to byl požádán, byl bych schopen vám říct, čím se tento džentlmen živí. Každý člověk je poznamenán tím, co dělá, i když ne vždycky jsou ta znamení tak zjevná, jako taška se vzorky, kterou nosím já nebo pan Redwood. Tak třeba knížky.

Každého vzdělaného džentlmena poznám už podle toho, jak otevře knihu. Má to prostě v krvi, abych tak řekl. Nebo si vemte láhve. Já s nimi zacházím určitým způsobem tak jak to vyžaduje moje povolání. Lékař nebo lékárník s nimi zachází zase jinak. Vemte si například tu lahvičku s voňavkou. Kdybych měl já nebo někdo z vás otevřít ten skleněný uzávěr, jak bychom to udělali? Jak to děláváte vy, pane Redwoode?”

104

Já?” podivil se pan Redwood. „Normálně! Na ,jedna’ vezmu uzávěr palcem a dvěma prsty pravé ruky a na ,dvě’ ho rychle vytáhnu, zatímco levou držím pevně lahvič

ku, aby mi nějakou náhodou nevypadla z ruky. Jak to děláte vy?” otočil se k muži v baloňáku a podal mu lahvičku.

„Stejně jako vy,” odpověděl dotázaný džentlmen a demonstroval svá slova činy.

„Nevím, v čem by tady mohl být nějaký problém. Podle mě je jenom jeden způsob, jak otevřít lahvičku, a to je vytáhnout uzávěr. Jak jinak bych to měl asi tak dělat? Vyndávat ho silou vůle?”

„Nicméně tady ten džentlmen má pravdu,” kývl nepříjemný muž směrem k panu Eggovi, „takhle to odzátkováváte, protože nejste zvyklí kapalinu zároveň odlévat a přitom odměřovat. Doktoři a lékárníci vyndají uzávěr takhle malíčkem a stejnou rukou nakloní lahvičku, zatímco v druhé ruce drží odměrku takhle a když “

„Hej, Beetone!” zakřičel náhle pan Egg. „Pozor!”

Lahvička vyklouzla nepříjemnému muži z ruky a rozbila se o hranu stolu to jak se muž v balonovém plášti vymrštil ze židle. Pronikavá vůně fialek zamořila místnost.

Seržant se vrhl vpřed a následoval krátký, ale úporný zápas. Dívka se rozječela. Hospodský přiběhl z lokálu a za ním se do dveří vhrnuli další muži.

„No tak,” řekl policista trochu udýchaný z předchozí tahanice, „už se, chlape, radši uklidněte! Geralde Beetone, zatýkám vás pro vraždu Alice Stewardové nemůžete stát klidně? a varuju vás, že cokoliv řeknete, může být použito jako svědectví při soudním jednání… Děkuju, pane. Kdybyste mi pomohli dostat ho ven, kousek odsud už na mě čeká kolega s policejním autem.”

Pár minut nato se seržant Jukes vrátil a pracně si oblékal kabát. Jeho amatérští pomocníci vešli za ním, tváře rozzářené, jako mají lidé, kteří právě vykonali svůj každodenní dobrý skutek.

„To jste na něj narafičil moc dobře, pane!” řekl seržant k panu Eggovi, který prá

vě podával silný životabudič mladé dámě. Pan Redwood spolu s hostinským se zase snažili vysušit voňavku rozlitou po koberci. „To je teda aroma, co? Je to tady jako u holiče. Dostali jsme hlášku, že se tu někde má Beeton objevit, a měl jsem pocit, že některej z vás, pánové, by moh bejt náš muž, ale nevěděl jsem kterej. Velice pomohlo, když si tady pan Buňce vzpomněl, že Beeton pracoval v lékárně… Ale vy, pane, klobouk dolů, vy jste ho teda pěkně vyhmátnul!”

„Bylo mi potěšením,” řekl pan Egg. „Všiml jsem si, jak vyndával tu skleněnou zátku, když měl lahvičku v ruce poprvé bylo zřejmé, že má zkušenosti s prací v laboratoři.

Což mohla být ovšem taky jen náhoda. Ale když pak předstíral, že neví, jak to profíci dělají, napadlo mě, že přišla chvíle vyzkoušet, jestli na to jméno slyší.”

„Dobrá finta,” řekl protivný muž uznale. „Nebude vám vadit, když ji někdy použiju?”

„Vy jste mi dal,” řekl mu seržant Jukes, „s tou dlážděnou cestičkou. Co jste proboha dělal “

„Profesionální zvědavost,” řekl muž a uculil se. „Píšu detektivní povídky. Ale když jde o skutečný zločin, tak kam se hrabu na našeho přítele pana Egga.”

„Ne, to ne,” bránil se Monty. „Všichni jsme přispěli svým dílem.Nejtěžší problém se vyřešit zdaří, když trochu pomohou mladí i stan. Nemám pravdu, pane Faggote?”

Starý vesničan pomalu vstal.

„Celej lokál smrdí vod toho zatracenýho sajrajtu,” řekl nesouhlasně. „Todle se nedá vydržet.” Odbelhal se ke dveřím a byl pryč.

105

VRAŽDA PO SNÍDANI

Jeďte půl míle po hlavní silnici do Ditchley, tam uvidíte ukazatel a dáte se doleva,” řekl obchodní zástupce firmy s mandly. „Ale podle mě si můžete ušetřit práci.”

„Ale co,” řekl Montague Egg optimisticky, „zajedu se na toho starého pavouka mrknout. Jak se praví v Rukověti obchodního cestujícího. Každá příležitost stojí zato, nikdy nevíš, zda neskrývá zlato. Koneckonců, je prý bohatý, ne?”

„Má slamníky nacpané zlatými sovereigny aspoň to o něm tvrdí sousedi,” přiký

vl obchodní zástupce firmy s mandly. „Ale ti jsou schopni tvrdit cokoliv.”

„Neříkal jste, že žádné sousedy nemá?”

„Taky už nemá. Myslel jsem to obrazně. Tak mnoho štěstí.”

Pan Egg poděkoval zamáváním svého elegantního plstěného klobouku a pln odhodlání se rozjel.

Byla červnová sobota ráno a hlavní silnice byla jako obvykle plná zámožných vý

letníků směřujících do Melbury Woods nebo na pobřeží kolem Beachamptonu ale jakmile u ukazatele Hatchford Milí 2 míle odbočil na úzkou cestu, ocitl se v říši ticha a klidu, rušené jen občasným cupitáním králíka, jenž vyběhl z křoví živého plotu podél silnice, a hrčením páně Eggova vlastního morrise. Ať už je ten záhadný pan Pinchbeck jakýkoliv, rozhodně je samotář, pomyslel si Monty, a když asi půldruhé míle před sebou zahlédl uprostřed zanedbaného pole mrňavou chaloupku, začal dospívat k názoru, že obchodní zástupce firmy s mandly měl pravdu. I kdyby byl pan Pinchbeck sebevíc bohatý, stejně nevypadal jako pravděpodobný zájemce o vína a lihoviny dodávané firmou Plummet & Rose of Piccadilly. Ale pamětliv Zásady páté Rukověti obchodního cestují

cího. Cesťák, jenž má ostruhy z obchodní bitvy, dokáže prodat i kulečníkové kouli břitvy, pan Egg zastavil před brankou v poli, nadzdvihl svěšené veřeje a za mohutného vrzání rezavých trubek ji otevřel dokořán. Pak vyrazil ke stavení po cestě zjizvené kolejemi vyjetými za mokra do udusané hlíny.

Dveře chalupy byly zavřené. Monty optimisticky zaklepal na oprýskané dveře a ani ho zvlášť nepřekvapilo, když se uvnitř nikdo neozval. Zaklepal ještě jednou a pak, odhodlán vytrvat, když už se dostal až sem, obešel dům a zaklepal na dveře zadního vchodu. Opět žádná odpověď. Že by si pan Pinchbeck někam vyrazil? Podle Montyho informací však pan Pinchbeck nevycházel z domu. Pan Egg byl od přírody vytrvalý a zvídavý, a tak přešel k oknu a nahlédl dovnitř. Co uviděl, ho přimělo, aby tiše hvízdl, vrátil se k zadnímu vchodu, otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

Když člověk za někým přijede až do domu s jediným úmyslem prodat mu kartón lahví skotské nebo nějaký ten tucet lahví portského, je nanejvýš znepokojivé nalézt tohoto potenciálního zákazníka ležet na kuchyňské podlaze s hlavou rozmlácenou na ka

ši. Pan Egg bojoval dva roky na západní frontě, ale tenhle pohled byl tak nehezký, že vzal ubrus a mrtvolu přikryl. Pak se jako nejvýš systematický muž podíval na hodinky: bylo 10:25. Po krátkém přemýšlení zběžně prohlédl dům, načež nasedl do auta a rozjel se tak rychle, jak to jen šlo, pro policii.

Soudní ohledání pana Pinchbecka se uskutečnilo následujícího dne a jeho vý

sledkem byl výrok o úkladné vraždě neznámým pachatelem nebo pachateli. Následující dva týdny pan Montague Egg se smíšenými pocity sledoval noviny. Policie měla stopu.

Žádala jistého muže, aby se dostavil k výslechu. Měli i jeho popis nápadně vypadající osoba se zrzavým plnovousem, v kostkovaném obleku, spatřená ve sportovním voze s poznávací značkou WOE 1313Muž byl nalezen, byl obviněn a pan Montague Egg, nalézající se tři sta mil daleko, byl ke svému naprostému znechucení informován, že je žádoucí jeho přítomnost před smírčím soudcem v Beachamptonu.

Obviněný uvedl, že se jmenuje Theodor Bartoň, je stár dvaačtyřicet let a povolá

ním je básník; při tomto prohlášení Monty zbystřil pozornost ještě nikdy neviděl pravé

ho básníka tak zblízka. Theodor Bartoň byl vysoký, urostlý muž oblečený v nápadném

106

tvídovém obleku a působil dojmem jakési pochybné vznešenosti. Montyho napadlo, že vypadá jako chlap, co vysedává v londýnských barech v East Central. Měl přímý pohled, ústa schovaná v mohutném žlutohnědém plnovousu a to, co z jeho obličeje nezakrývaly vousy, vypadalo docela pohledně. Básník nepůsobil nijak nervózně a byl zastupován advokátem.

Montague Egg svědčil hned na začátku o tom, jak nalezl tělo zavražděného.

Uvedl, že se tak udalo v sobotu 18. června v 10:25 a že když tělo nalezl, bylo ještě teplé. Hlavní vchod do domu byl zamčený, dveře zadního vchodu byly sice zavřené, ale zamčené nebyly. V kuchyni bylo všechno vzhůru nohama, jako kdyby tam došlo k zoufalému zápasu zkrvavený pohrabáč ležel vedle mrtvoly. Než přivolal policii, rychle dům prohlédl. V ložnici nahoře uviděl masivní železnou truhlu, víko otevřené dokořán, v zámku trčel klíč a truhla byla prázdná. Nikdo další v chalupě nebyl, ani se nikdo neskrý

val na malém dvorku. V kůlně za domem ale nalezl stopy, jako by tam ještě nedlouho předtím parkovalo větší vozidlo. V jídelně uviděl zbytky snídaně dvou osob. K domu přijel (on, Montague Egg) vlastním vozem po odbočce z hlavní silnice vedoucí mezi živými ploty a cestou nepotkal živou duši. Prohledáváním domu strávil asi pět deset minut a pak se vrátil touž cestou, kterou přijel.

Načež detektivinspektor Ramage vysvětlil, že cesta vedoucí k Pinchbeckově chalupě pokračuje ještě asi půl míli do Hatchford Milí a pak se stáčí zpátky k hlavní silnici do Beachamptonu, do níž ústí asi o tři míle blíž k Ditchley než je místo, kde předtím odbočila.

Dalším svědkem byl pekař jménem Bowles. Vypověděl, že navštívil Pinchbeckovu chalupu se svou dodávkou v 10:15, aby tam dodal dva bochníky chleba. Šel přímo k zadnímu vchodu a pan Pinchbeck mu osobně otevřel. Starý pán vypadal naprosto v po

řádku, jen působil trochu nervózně a podrážděně. V kuchyni sice nikoho dalšího neviděl, ale měl dojem, že než zaklepal na dveře, slyšel zevnitř dva mužské hlasy a připadalo mu, že znějí rozčileně. Mládenec, který Bowlese při rozvážce doprovázel, to potvrdil a dodal, že měl dojem, že za kuchyňským oknem zahlédl siluetu mužské postavy.

Pak předstoupila před soudce paní Chapmanová z Hatchford Millu a uvedla, že ve všedních dnech docházela do Pinchbeckova domu, aby tam trochu poklidila. Do domu přicházela v 7:30 a odcházela v 9 hodin. Tu sobotu osmnáctého přišla jako obvykle a zjistila, že předchozí večer přijela neohlášená návštěva. Obžalovaného Theodora Bartoňa pak jako onoho návštěvníka identifikovala. Pan Bartoň zřejmě strávil noc na pohovce v pokoji a toho dopoledne měl zase odjet.

Všimla si, že v kůlně parkuje jeho auto; byl to malý sporťák a dobře si všimla jeho čísla, WOE 1313, protože ji napadlo, že to je bez diskuse dvojnásob smůlovaté číslo.

Od zadních dveří nebylo dovnitř kůlny vidět. Snídani připravila pro oba dva. Než odešla, navštívili dům ještě mlékař a pošťák. Hokynářova dodávka se tam musela zastavit krátce potom, protože v Milí byla v půl desáté. Pokud věděla, nikdo jiný do domu nechodil.

Pan Pinchbeck byl vegetarián a potraviny si pěstoval na vlastní zahradě. Neví o tom, že by kdy předtím měl nějakou návštěvu. Neslyšela sice, že by mezi panem Pinchbeckem a obžalovaným padla nějaká tvrdá slova, ale připadalo jí, že starý pán z té návštěvy není dvakrát nadšený. „Vypadal trochu vyvedený z míry,” byla její slova.

Pak se dostavil další svědek z Hatchford Milí, který slyšel, jak vesnicí projíždí velice rychle nějaký silný vůz krátce před půl jedenáctou. Vyběhl z domu, aby se na něj podíval na takové místní komunikaci je sportovní vůz vzácný ale nic neuviděl, proto

že hned za vesnicí je zatáčka roubená stromy.

Policie pak přečetla výpověď obžalovaného při zatčení. Uvedl, že je synovcem zesnulého, a nijak nepopíral, že noc před strýcovou smrtí strávil v jeho domě. Strýc měl z jeho návštěvy radost, protože se delší dobu neviděli. Když se dozvěděl, že jeho synovec je ve finanční tísni, vyčítal mu, že si vybral tak špatně placené živobytí jako je poezie, ale nakonec se zachoval přátelsky a nabídl mu malou půjčku, kterou on, obžalo

107

vaný, s povděkem přijal. Pan Pinchbeck pak ve své ložnici otevřel truhlu a vyndal z ní větší množství bankovek, z nichž mu odpočítal deset pětilibrovek, doprovázeje dar malým kázáním o nutnosti pilně pracovat a být šetrný. To vše se odehrálo někdy kolem 9:45 či trochu dříve ale každopádně až potom, co paní Chapmanová dům opustila.

Truhla vypadala plná bankovek a cenných papírů a pan Pinchbeck se nechal slyšet, že nedůvěřuje paní Chapmanové a živnostníkům obecně. (V tomto místě paní Chapmanová vznesla rozhořčený protest a soudce ji musel chlácholit.) Výpověď pak pokračovala ujištěním, že obžalovaný se se strýcem v žádném případě nehádal a jeho dům opustil, odhaduje, tak asi v deset hodin, sedl do auta, projel Ditchley a Frogthorpem a pokra

čoval do Beachamptonu, kde vrátil vůz příteli, od něhož ho měl půjčený. Pak si najal motorový člun a odjel na dva týdny do Bretaně. O smrti svého strýce neměl tušení, dokud se tam neobjevil detektivinspektor Ramage a neinformoval ho o podezření, které na něj padlo. Samozřejmě hned přispěchal zpátky, aby prokázal svou nevinu.

Policie zastávala teorii, že sotva se za posledním z dodavatelů zavřely dveře, Bartoň strýce zabil, sebral mu klíče, ukradl peníze a zmizel, přesvědčen, že tělo objeví až paní Chapmanová v pondělí.

Zatímco advokát Theodora Bartoňa tahal z inspektora Ramaga přiznání, že jediné peníze, které měl v době zatčení obžalovaný při sobě, bylo šest pětilibrových bankovek vydaných Bank of England a něco francouzských peněz v hodnotě pár šilinků, Montague Egg si uvědomil, že někdo za jeho zády rozčileně oddechuje a funí mu do týla.

Když se otočil, díval se do tváře starší dámě, jejíž výrazné oči samým vzrušením vylé

zaly z důlků.

„Ach!” ulevila si žena a nervózně se zavrtěla na sedadle. „Ach bože!”

„Promiňte,” řekl Montague Egg jako vždy zdvořilost sama, „nevidíte prese mě?

Mám si poposednout?”

„Ale ne, o to nejde! Řekněte mi, prosím vás, co mám dělat. Vím něco, co bych jim měla říct. Ten ubohý mládenec je úplně nevinný. Já to vím, že je nevinný. Prosím vás, povězte mi, co bych měla udělat. Musím jít na policii? Panebože… Panebože…

Myslela jsem… Nevěděla jsem… Ještě nikdy jsem nebyla na žádném takovémhle místě!

Oni ho určitě odsoudí. Prosím vás, prosím vás zastavte je!”

„Tenhle soud ho odsoudit nemůže,” chlácholil ji Monty. „Může jenom nařídit, aby došlo k procesu u “

„Ale to nesmí! On to neudělal. Nebyl tam. Panebože, prosím vás udělejte s tím něco.”

Vypadala tak zdrceně, že si pan Egg odkašlal, urovnal si kravatu, načež odvážně vstal a hlasitě zavolal: „Vaše Ctihodnosti!”

Soudce na něj zůstal zírat. Advokát na něj zíral. Obžalovaný na něj zíral. Všichni v sále na něj zírali.

Je tu přítomna jistá dáma,” pokračoval Monty s pocitem, že teď už couvnout nelze, „která tvrdí, že může poskytnout důležité svědectví ve prospěch obžalovaného.”

Všechny oči se upřely na dámu, která vyskočila tak prudce, až upustila kabelku.

„Panebože! Moc se omlouvám! Obávám se, že jsem měla už dávno jít na policii.”

Advokát, v jehož tváři se svářilo překvapení, pohoršení a očekávání, rychle popošel k dámě, načež následovala šeptem vedená konzultace. Pak advokát řekl:

„Vaše Ctihodnosti, můj klient si sice přál, abych jeho obhajobu odročil, ale jelikož je zde tato dáma, kterou jsem až do tohoto okamžiku nikdy neviděl, a která se laskavě nabízí, že podá svědectví, které jak se zdá obvinění zcela vyvrací, ať Vaše Ctihodnost laskavě uváží, zda by neměla být vyslechnuta v této chvíli.”

Po krátké rozpravě se soudce rozhodl, že pokud s tím obviněný souhlasí, rád by si výpověď poslechl. Takže dáma došla na místo pro svědky, byla vzata pod přísahu, a ukázalo se, že jde o slečnu Millicent Adelu Queekovou.

108

Jsem svobodná a učím výtvarnou výchovu na Woodburyské střední dívčí škole.

V sobotu osmnáctého se ovšem neučilo, a tak jsem si řekla, že si udělám, jen tak sama pro sebe, malý piknik v Melbury Woods. Vyjela jsem se svým vlastním vozem asi v půl desáté. Počítám, že do Ditchley mi to trvalo tak asi půl hodiny nikdy nejezdím moc rychle a na silnici byla spousta aut bylo to hrozně nebezpečné. Když jsem dojela do Ditchley, zabočila jsem vpravo a pokračovala po hlavní silnici vedoucí do Beachamptonu. Po chvilce mě napadlo, že možná nemám dost benzínu. Ukazatel benzínu v mém autě totiž není moc spolehlivý, a tak jsem si řekla, že raději někde pro jistotu zastavím a benzín koupím. Tak jsem zajela k autoopravně s pumpou, která byla u silnice. Nevím přesně, kde to bylo, ale muselo to být jenom kousek za Ditchley někde na půl cestě do Helpingtonu. Byla to jedna z těch příšerně ošklivých staveb z vlnitého plechu natřeného křiklavě červenou barvou. Myslím, že by se mělo zakázat, aby se něco takového stavě

lo. Požádala jsem obsluhu byl to neobyčejně ochotný mladík aby mi doplnil nádrž, a zatímco jsem tam čekala, uviděla jsem tohoto džentlmena ano, myslím tím ob

žalovaného, pana Bartoňa jak přijíždí směrem od Ditchley. Jel rychle, ale pak zajel na levé straně ke kraji a zastavil. Dílna s pumpou jsou na pravé straně, ale viděla jsem ho naprosto zřetelně. Určitě bych si ho nemohla s nikým splést plnovous a ty šaty co měl, oboje je tak neobvyklé. Měl na sobě tytéž šaty jako má dneska. A kromě toho jsem si všimla čísla toho auta. Je takové zvláštní, že? WOE 1313. Nadzdvihl kapotu a něco opravoval na svíčkách myslím a pak pokračoval v cestě.”

„Kolik bylo hodin?”

„Právě jsem to chtěla říct. Podívala jsem se na hodinky a zjistila, že se mi zastavily. Taková mrzutost. Myslím, že to dělají ty vibrace od volantu. Ale všimla jsem si, že tam mají hodiny visely venku nade dveřmi do dílny a ukazovaly 10:20. Takže jsem si hodinky podle nich nařídila. Načež jsem pokračovala do Melbury Woods a udělala si piknik, jak jsem plánovala. Tomu říkám šťastná náhoda, že jsem se na ty hodiny podí

vala! Moje hodinky později znova přestaly jít. Ale když tento džentlmen zastavil naproti té garáži, bylo 10:20, to vím jistě. Jenomže pak není možné, aby zabil toho chudáka starého pána v jeho domě někdy mezi 10:15 a 10:25, protože ten dům je odtamtud dobrých dvacet mil dokonce bych řekla, že je nejspíš i dál.”

Slečna Queeková s povzdechnutím ukončila výpověď a triumfálně se rozhlédla.

Detektivinspektor Ramage se tvářil zamyšleně. Slečna Queeková pak ještě vysvětlila, proč se se svým svědectvím neobjevila dřív.

„Když jsem v novinách četla ten popis, pomyslela jsem si, že to musí být ten samý vůz, kvůli tomu číslu ale nemohla jsem vědět, jestli v něm seděl ten samý muž, že?

Popis osob je tak často zavádějící… A pak, pochopitelně, nechtěla jsem se zaplést s policií. Však to znáte, ani škola, ani rodiče to nevidí rádi. Ale řekla jsem si, že kdybych se dostavila sem a uviděla toho pána, pak bych si mohla být jistá. Slečna Wagstaffová

naše ředitelka byla tak hodná a uvolnila mě, ačkoliv dneska odpoledne mám spoustu výuky, takže moje nepřítomnost způsobila řadu problémů. Ale řekla jsem jí, že tohle je věc života a smrti, a taky že je, nemám pravdu?”

Soud poděkoval slečně Queekové za ochotu se veřejně angažovat a pak, na zá

kladě naléhavé žádosti obou protivných stran, odložil další jednání, aby mohly být pro

šetřeny nové okolnosti.

Jelikož bylo nanejvýš důležité, aby slečna Queeková identifikovala onu garáž co nejdříve, všechny strany se dohodly, že svědkyně okamžitě vyrazí, aby ji nalezla. Sleč

nu Queekovou měl doprovázet inspektor Ramage a další policista, spolu s Bartoňovým advokátem, který měl při vyšetřování dohlédnout, aby vše proběhlo férově vzhledem k jeho klientovi. Objevila se však menší potíž. Ukázalo se, že policejní vůz není dost velký na to, aby pohodlně pojal všechny zúčastněné, a tak se stalo, že když Montague Egg nasedal do svého morrise, inspektor se na něj obrátil s prosbou, aby ho svezl.

109

„Ale ovšem,” souhlasil hned Monty. „Bude mi potěšením. Aspoň na mě budete moct dohlídnout. Protože jestli to neudělal ten chlap, pak to vypadá, jako bych měl tu mrtvolu na svědomí já.”

„Nic takového si nemyslím,” řekl inspektor zjevně zaražen, jak přesně uhodl Montague Egg jeho myšlenky.

„Nevyčítal bych vám, kdyby ano,” řekl Monty s úsměvem, protože jeho oblíbené motto obchodního cestujícího znělo: Veselý úsměv, řeč bez nadávek, jsou zárukou všech objednávek. Načež se vesele rozjel za policejním vozem po silnici z Beachamptonu do Ditchley.

„Pomalu bychom tam měli být,” poznamenal inspektor, když projeli Helpingtonem. Jsme asi deset mil za Ditchley a nějakých pětadvacet mil od Pinchbeckovy chalupy… Když jedeme tímhle směrem, tak by ta pumpa měla být po levé straně… Aha! Tohle by mohlo být ona,” dodal po chvíli. „Zastavují.”

Policejní vůz zaparkoval před ošklivou stavbou z vlnitého plechu stojící osiřele u silnice. Garáž byla vyzdobena různorodou sbírkou smaltovaných tabulí s reklamami a řadou benzínových čerpadel. Pan Egg zaparkoval morrise vedle policejního vozu.

Je tohle ta garáž, slečno Queeková?”

„Vypadala takhle… Ale já nevím. S jistotou to říct nemůžu… Všechny tyhle pří

šerné stavby vypadají jedna jak druhá, ale moment, bože, já jsem přece hloupá! Samozřejmě, že to není ta garáž. Nemají tu hodiny! V té mé přece byly nade dveřmi ty hodiny. Moc se omlouvám, že jsem to popletla. Musíme jet ještě kousek, bude to někde poblíž.”

Malá výprava se opět dala do pohybu a o pět mil dále se znovu zastavila. Tentokrát byl omyl určitě vyloučen. Další odporná stavba z vlnitého plechu, další benzínová čerpadla a hodiny, jejichž ručičky ukazovaly (zcela správně, jak se inspektor ujistil srovnáním se svými hodinkami) 7:15.

„Tohle je určitě ona,” prohlásila slečna Queeková s jistotou.

„Ano dokonce poznávám i toho pána,” dodala, když ze dveří vyšel majitel, aby zjistil, co kdo potřebuje.

Když se ho ale zeptali, ukázalo se, že majitel nemůže odpřísáhnout, že osmnáctého června tankoval benzín do nádrže vozu slečny Queenové. Čerpal benzín do příliš mnoha vozů jak předtím, tak potom. Zato pokud šlo o hodiny, jeho mínění bylo jednoznačné. Jdou přesně, a vždycky přesně šly, a od chvíle, co je instaloval se nikdy nezastavily a nikdy nebyly v opravě. Jestli tyhle hodiny ukazovaly 10:20, pak také 10:20 bylo, a tohle je ochoten odpřísáhnout před kterýmkoliv soudem v britském království. Neupamatoval se, že by viděl vůz s poznávací značkou WOE 1313, ale také nevidí žádný důvod, proč by měl, když ho řidič nežádal o pomoc. Vysvětlil, že řidiči, kteří si chtěli ně

co na svých vozech ověřit, často zastavovali poblíž jeho garáže, pro případ, že by odbornou pomoc skutečně potřebovali. Něco takového bylo tak běžné, že to už ani nevnímal, obzvláště, když měl ráno plno práce.

Nicméně slečna Queeková si tentokrát byla zcela jistá. Poznala muže, jenž ji obsluhoval, poznala garáž i hodiny. Z opatrnosti ještě pokračovali dál až do Ditchley, ale i když podél silnice byla spousta autodílen s čerpadly, žádná z nich neodpovídala popisu slečny Queekové. Buď měly nesprávnou barvu, nebo byly postaveny ze špatného materiálu, nebo neměly hodiny.

„Tak to bychom měli,” řekl inspektor posmutněle, „pokud nedokážeme, že ti dva jsou domluvení (což mi v případě téhle dámy nepřipadá pravděpodobné), je z toho Bartoň venku. Ta garáž, kde ho viděla, je osmnáct mil od Pinchbeckova domu, a jelikož ví

me, že starý pán byl ještě v 10:15 naživu, nemohl ho Bartoň zabít leda že by jel rychlostí asi tak dvě stě mil za hodinu, což ještě nějakou dobu nebude možné. Nedá se nic dělat, budeme muset začít znovu od začátku.”

„Takže to je se mnou nahnuté,” podotkl Monty přívětivě.

110

„O tom nic nevím. Ten pekař tam slyšel mluvit dva lidi a já vím, že vy jste tam být nemohl. Ověřil jsem si, kde jste v tu dobu byl.” Inspektor se ušklíbl. „Možná se někde vynoří zbytek těch peněz. Všechno záleží na každodenní rutinní práci… Měli bychom se vrátit.”

Následujících osmnáct mil jeli mlčky a Monty byl pohroužen do přemýšlení. Když míjeli garáž s hodinami (jíž inspektor dotčeně zahrozil pěstí), pan Egg náhle vykřikl a zastavil.

„Něco mě napadlo,” řekl, vyndal svůj diář a cosi tam vyhledal. „Ano to jsem si myslel. Přišel jsem na zvláštní náhodnou shodu. Jestli vám to nevadí, tak si to pojďme ověřit. Náhodě nevěřte a každý fakt si prověřte.” Schoval diář a pokračoval v jízdě. Po chvíli předjel policejní vůz a zastavil u garáže, která upoutala jejich pozornost jako první

u té, jež vyhovovala popisu slečny Queekové až na to, že neměla žádné hodiny. Policejní vůz, jedoucí za nimi, zastavil vedle.

Objevil se majitel a první věc, která je při pohledu na něj překvapila, byla podobnost s mužem, s nímž hovořili u oné druhé garáže. Monty zdvořile upozornil na tuto skutečnost a muž řekl:

„Máte úplně pravdu. Je to můj bratr.”

„I ty vaše garáže si jsou hrozně podobné,” poznamenal dále Monty.

„Koupili jsme je od té samé firmy,” přikývl muž. „Dodávají je jako stavebnici.

Hromadná výroba. Každý jen trochu zručný chlap je dovede složit za den.”

„Tak to má být,” řekl pochvalně pan Egg. „Standardizace představuje ohromnou úsporu práce, času a nákladů. Ale koukám, že hodiny tu nemáte.”

„Zatím ne. Ale jsou objednané.”

Ji. nikdy jste žádné neměl?”

„Nikdy.”

„Viděl jste někdy tuto dámu?”

Muž si pozorně prohlédl slečnu Queekovou od hlavy až k patě.

Jo, myslím, že jo. Jednou jste u mě ráno brala benzín, ne? V sobotu před čtrnácti dny nebo tak nějak. Mám dobrou paměť na tváře.”

„Kolik tak mohlo být tenkrát hodin?”

„Za deset minut jedenáct, možná o pár minut víc. Pamatuju se, že jsem si zrovna dával vařit vodu na čaj na svačinu o jedenácté. Tou dobou si obvykle dávám hrnek čaje.”

„Za deset minut jedenáct!” opakoval inspektor dychtivě. „A tady jsme ,” rychle v duchu počítal, „ takových dvaadvacet mil od Pinchbeckovy chalupy. Řekněme půl hodiny jízdy od doby vraždy. Čtyřiačtyřicet mil za hodinu to mohl se sportovním vozem zvládnout.”

„To ano, ale ,” ozval se advokát.

„Moment,” vložil se do toho Monty. „Neměl jste tu někdy,” obrátil se na majitele garáže, „takové ty hodiny, co se na nich dá nastavovat čas, kdy se má večer začít jezdit s rozsvícenými světly?”

„Ale ano, měl. Vlastně je pořád ještě mám. Věšel jsem je nad vchod, ale minulou neděli jsem je sundal. Lidi si stěžovali, že si je pořád pletou s pravými hodinami.”

„A osmnáctého června,” řekl Monty tiše, „se reflektory měly zapnout v 10:20, jak praví můj diář.”

„Teda!” řekl inspektor Ramage a plácl se do stehna. „Tohle se vám opravdu povedlo, pane Eggu!”

„Tak mně to blesklo hlavou,” řekl Monty skromně. „Obchodní cestující, jenž užívá svou hlavu, má místo starostí čas na zábavu aspoň tak se to praví v Rukověti obchodního cestujícího.

111

JEDEN NAVÍC

Když Simon Grant, napoleon firmy Consolidated NitroPhosphates a bůhvíkolika přidružených firem jednoho deštivého listopadového večera zmizel z povrchu zemského, dalo se přirozeně očekávat, že jeho blízcí a přátelé budou znepokojeni a na burze zavládne mírná nervozita. Ale když se během několika dní nade vší pochybnost ukázalo, že na firmě Consolidated NitroPhosphates bylo konsolidované pouze jméno že firma dokonce není zralá ani na vyhlášení bankrotu, protože už překonala i tento bod a tak říkajíc se rozplynula ve vzduchu, že všechna aktiva, jež kdysi vlastnila, zmizela zároveň se Simonem Grantem

ozval se takový křik: „Chyťte ho!”, že otřásal třemi kontinenty a čirou náhodou znemožnil na nějakou hodinu i panu Montague Eggovi, aby se věnoval své obvyklé bezúhonné činnosti.

Ne že by pan Montague Egg měl v této firmě nějaké peníze nebo že by byl jakýmkoliv způsobem se zmizelým finančníkem spřízněn. Jeho spojení s tímto případem bylo naprosto náhodné a vzniklo jako vedlejší důsledek barbarského prohlášení ministra financí ohledně rozpočtu, jež hrozilo znepokojivými důsledky pro obchod s vínem a lihovinami. Pana Montague Egga, obchodního zástupce firmy Plumtner & Rose of Piccadilly, zavedly právě obchody do Birminghamu, když byl náhle povolán zaměstnavatelem zpátky do Londýna, aby se účastnil mimořádné porady ohledně obchodní politiky, a tak

aniž by to tenkrát věděl měl to potěšení cestovat v témže vlaku, z něhož Simon Grant tak náhle a nevysvětlitelně zmizel.

Fakta v případě Simona Granta byla až znepokojivě prostá. V té době provozovala společnost London, Middland and Scottish Railway noční expres z Birminghamu do Londýna. Vlak odjížděl z Birminghamu v 21:50, stavěl pouze v Coventry a Rugby, a do londýnského nádraží Euston přijížděl deset minut po půlnoci. Pan Grant se zúčastnil v Coventry večeře, kterou na jeho počest pořádalo několik vlivných podnikatelů, a po večeři měl tu do nebe volající drzost přednést přednášku s názvem Prosperita podniká

ní v Británii. Poté pospíchal, aby stihl birminghamský expres a popojel do Rugby, kde měl strávit večer se symbolem finanční bezúhonosti, lordem Biddlethorpem. Dva neobyčejně úctyhodní coventryští magnáti ho doprovodili v 21:57 do kupé první třídy a strá

vili s ním chvíli v srdečném rozhovoru, dokud se vlak nerozjel. V témže kupé cestovala ještě další známá osobnost a sice nikdo menší než sir Hicklebury Bowles, dobře známá sportovní veličina. Při konverzaci se sirem Hickleburym Bowlesem (jehož Simon Grant znal od vidění), se zmizelý podnikatel zmínil, že cestuje sám, protože jeho tajemníka sklátila chřipka. Někde v polovině cesty mezi Coventry a Rugby zamumlal Simon Grant cosi o vedru a vyšel na chodbičku. Od té chvíle ho už nikdo nespatřil.

Když se pak v Rugby ukázalo, že o něco dál než seděl pan Grant se kymácejí otevřené dveře vagónu a že se u trati nalezl jeho klobouk a plášť, všichni byli přesvěd

čeni, že došlo k nejhoršímu. Pečlivé pátrání ale neodhalilo ani Grantovo mrtvé tělo, ani neobjevilo žádné místo, kde by nějaký těžký předmět z vlaku vypadl. V kapse jeho kabátu se navíc nalezl lístek první třídy z Coventry do Rugby, takže se zdálo jasné, že nemohl v Rugby vystoupit, protože bez lístku by neprošel kontrolou u východu z nádraží.

Kromě toho lord Buddlethorp poslal na nádraží vůz se šoférem a komorníkem, aby tam jeho hosta vyzvedli. Šofér čekal u východu a komorník přecházel po nástupišti a oba finančníka vyhlíželi. Oba dva Simona Granta dobře znali a s jistotou svorně prohlašovali, že finančník vůbec z vlaku nevystoupil. Ke kontrole jízdenek u východu také nedorazil nikdo, kdo by byl buď bez lístku, nebo měl špatný lístek, a také porovnání s počtem jízdenek prodaných v Birminghamu do Coventry a Rugby neodhalilo žádnou nesrovnalost.

Zbývaly tedy dvě možnosti a obě dvě byly reálné a přitažlivé. Expres BirminghamLondýn přijížděl do Rugby v 22:24 a odjížděl v 22:28. Ale jakkoliv byl tento vlak rychlý a impozantní, nebyla to jediná či nejkrásnější květina v rugbyovské ná

112

dražní zahradě, protože v opačném směru stál Irish Mail, funící a supící během tříminutové zastávky, než vyrazil v 22:25 na severozápad. Kdyby expres dorazil včas, Simon Grant mohl přeběhnout z jednoho vlaku do druhého a v 02:25 už mohl být v Holyheadu, nasednout na parník a být v 6:35 ráno v Dublinu; kde by mohl být o pár hodin později, to by věděl jen bůh. A pokud jde o komorníka lorda Buddlethorpa, jenž tvrdil, že Simon Grant z vlaku nevystoupil, k jeho oklamání by jistě stačil minimální převlek ten mohl proběhnout ve vlaku na toaletě nebo v nějakém prázdném kupé. Vrchnímu inspektorovi Peacockovi, který byl vyšetřováním pověřen, připadala proto tato možnost velice pravděpodobná. Měla také tu výhodu, že cestující na poštovní lodi do Irska mohli být snadno spočítáni a identifikováni.

Začalo se tedy zkoumat, jak to bylo s jízdenkami. Nebylo pravděpodobné, že by se Simon Grant pokoušel opatřit si jízdenky během té minuty, kdy spěchal, aby chytil Irish Mail. Buď si je musel opatřit předem, anebo měl nějakého pomocníka, se kterým se v Rugby setkal a který mu jízdenky předal. Vrchní inspektor Peacock byl proto v povznesené náladě, když zjistil, že lístky pro cestu vlakem a lodí byly na onu kritickou noc skutečně prodány, a sice na neuvěřitelné a směšné jméno Solomon Grundy. Inspektor Peacock dobře věděl, že prostoduchá mazanost vede lidi, kteří vystupují pod cizím jménem, aby si vybrali pseudonym s vlastními iniciálami. Dělají to nepochybně z obavy, že by je v opačném případě mohly prozradit iniciály na hodinkách nebo cigaretovém pouzdru nebo na bůhvíčem. Jenomže tahle úvaha je tak dobře známa, že volba iniciál už sama o sobě vzbuzuje právě to podezření, kterému se volbou pseudonymu chtěli vyhnout. Inspektorův optimismus dále stoupl, když zjistil, že Solomon Grundy (panebo

že, to je tedy jméno!) to trochu přehnal a udal prodavači lístků fiktivní adresu, která vů

bec neexistovala.

A pak, právě když vyhlídky vypadaly nejnadějněji, celá teorie dostala smrtelnou ránu. Nejenom že žádný Solomon Grundy necestoval parníkem do Irska a to nejen tu noc, ale ani žádnou jinou nejenom, že ty jízdenky nebyly nikdy použity či dokonce zru

šeny, ale ukázalo se, že Simon Grant vůbec vlakem Irish Mail odcestovat nemohl. Jako na potvoru, z nějakého hloupého důvodu, který měl cosi společného s přehřátou skříní ložiska nápravy, expres BirminghamLondýn vždy přijíždějící přesně dorazil zrovna onu noc do Rugby s tříminutovým zpožděním, a tedy dvě minuty, potom, co nádraží opustil Irish Mail. Pokud tohle byl Grantův plán útěku, pak se nepochybně zvrtl.

Tím pádem se musel inspektor Peacock znovu vrátit k původní otázce: kam se Simon Grant poděl?

Po poradě s kolegy došel nakonec vrchní inspektor k závěru, že Simon Grant skutečně původně chtěl přestoupit na Irish Mail a že ty otevřené dveře vagónu a svršky vyhozené z vlaku měly pátrání policie svést na falešnou stopu. Co tedy asi udělal, když zjistil, že Mail už je pryč? Měl jedinou možnost, jak se z nádraží dostat nastoupit do jiného vlaku. Východem pro cestující nevyšel a pečlivým šetřením dospěl inspektor Peacock k závěru, že by pro Granta bylo velice obtížné jak nepozorovaně z nádraží uniknout, tak se tam do rána schovat Týden předtím tam totiž došlo k politováníhodné sebevraždě, takže místní železničáři byli obzvláště vnímaví vůči osamoceným cestujícím, kteří by třeba chtěli odcestovat na věčnost. A kromě toho pracovaly na nádraží při umě

lém osvětlení dvě party dělníků, kteří opravovali koleje a kteří měli rozmístěny reflektory na místech strategicky vhodných pro pozorování. A tak, aniž by Peacock zcela zavrhl tuto možnost, svěřil její prověření svým podřízeným, a sám se zaměřil na druhé řešení záhadného zmizení, které ho napadlo už předtím, než se nechal svést na scestí mož

ností, že Grant zmizel pomocí vlaku Irish Mail.

Napadlo ho, že Simon Grant vůbec expres neopustil, ale pokračoval přímo do Londýna, kde vystoupil na eustonském nádraží. Pro člověka, který se chce ukrývat, je Londýn ideální místo a co chytřejšího mohl Grant udělat, když jeho první plán selhal, než vrátit se do expresu a pokračovat v cestě? Pohled na hodinky ho nejspíš varoval už

113

předtím, než do Rugby dorazil, že Mail zřejmě nestihne. Stačil pak jeden chvatný dotaz, bleskový výlet k pokladně, a mohl pokračovat v cestě.

Tahle teorie však měla jedno slabé místo když se inspektor ptal pokladních, dostalo se mu jednoznačného ujištění, že tu noc neprodali po 22:15 už žádný lístek. A co víc, do Eustonu nepřijel žádný cestující bez jízdenky. Možnost, že by na Granta čekal na nástupišti komplic, byla teď nepravděpodobná, protože původní plán útěku žádného komplice nevyžadoval a nebylo rozumné předpokládat, že Grant se předem pojistil i proti tak nepředvídané komplikaci.

Jenomže, uvažoval vrchní inspektor, tohle nouzové řešení přece jen předvídáno být mohlo a Simon Grant si mohl jízdenku opatřit předem. A pokud to udělal, bude neobyčejně obtížné to zjistit, protože počet vystavených jízdenek bude souhlasit s počtem cestujících. Přesto inspektor rozběhl zdlouhavé vyšetřování kolik jízdenek bylo vystaveno v Londýně, Birminghamu, Coventry a Rugby během několika týdnů před Grantovým zmizením usoudil, že by pak mohli snadno identifikovat tu polovinu jízdenky (co cestující odevzdávají při výstupu), která byla odevzdána mnohem později než byla jízdenka vystavena. To by pak naznačilo, jakým směrem dál pátrání vést. Kromě toho se inspektor na cestující expresu obrátil pomocí rozhlasové výzvy, a to byla právě ta chvíle, kdy se do vyšetřování zapletl i pan Montague Egg.

Vrchnímu policejnímu komisaři

Vážený pane, psal Montague Egg svým úhledným písmem obchodníka, jak jsem vyrozuměl z denního tisku a z BBC, máte zájem spojit se se všemi osobami, které cestovaly expresem BirminghamLondýn, odjezd 21:50, dne čtvrtého listopadu. Dovoluji si Vás informovat, že jsem uvedeného data výše zmíněným vlakem cestoval (vozem 3.

třídy) z Coventry do Eustonu a že mně bude potěšením zodpovědět všechny Vaše dotazy. Jakožto obchodní zástupce firmy Plummet & Rose, obchod vínem a lihovinami, Piccadilly, nebudu se v příštích dnech vyskytovat na své stálé adrese, ale dovoluji si Vám zaslat seznam hotelů, kde budu v nejbližší době ubytován. Zůstávám s úctou.

V důsledku tohoto dopisu byl pan Egg jednoho večera tajemně vyvolán z místnosti pro obchodní jednání v hotelu Cat and Fiddle v Oldhamu, neboť si s ním přeje promluvit nějaký pan Peacock.

„Monty jméno mé. Čím mohu posloužit?” řekl pan Egg, připraven na všechno, od fantastické objednávky vína a lihovin až po návštěvu zapomenutého přítelíčka s nějakým srdceryvným příběhem.

Vrchní inspektor Peacock toužil dozvědět se všechny možné podrobnosti o panu Eggovi, o jeho záležitostech a zvláště o jeho tehdejší noční cestě do Londýna. Monty se úspěšně zhostil úvodních informací a pak uvedl, že tenkrát dorazil na nádraží s velkým časovým předstihem, takže mohl nastoupit do vlaku hned, jak přijel, a díky tomu se mu podařilo najít volné sedadlo.

„A to bylo štěstí,” dodal, „protože rád cestuju pohodlně a ten vlak byl dost přeplněný.”

„Vím, že byl přeplněný,” povzdechl si inspektor Peacock. „Vím to moc dobře, protože jsme museli kontaktovat každého, kdo tím vlakem cestoval, a vyzpovídat všechny, které se nám podařilo osobně zastihnout.”

„Pěkná fuška,” řekl pan Egg s uznáním jednoho experta na pohovory vůči druhému. „Chcete říct, že jste osobně se všemi mluvil?”

„S jedním každým,” přisvědčil inspektor Peacock. „Včetně pár dotěrů, kteří tam vůbec nebyli a jenom doufali, že jim tenhle skandál přinese slávu. Zpovídal jsem tolik lidí, až mně vyschlo v krku.”

„Což mi připomíná,” řekl Monty, „abych se zeptal, co budete pít?”

Vrchní inspektor Peacock s díky přijal malou skotskou se sodou. „Vzpomínáte si ještě, v které části vlaku jste jel?”

114

„Samozřejmě,” řekl pan Egg bez váhání. „Třetí třída, kuřáci, uprostřed vagónu a uprostřed vlaku. To je nejbezpečnější místo v případě nehody. V rohu u uličky, ve smě

ru jízdy. Přímo proti obrázku katedrály v Yorku, z níž vycházejí dvě dámy a jeden džentlmen v oblečení tak asi z roku 1904. Upoutalo mě to, protože všechno ostatní ve vlaku bylo moderní. Což mi přišlo líto.”

„Hmm,” mínil inspektor Peacock. „Pamatujete se, kdo ještě seděl v Coventry ve vašem kupé?”

Monty obrátil oči v sloup, jako by se chystal přečíst si vzpomínky na stropě.

„Vedle mě seděl nějaký zavalitý, zarudlý, plešatý chlap. Měl tvídový oblek a po

řád podřimoval. Měl trochu vypito. Jel z Birminghamu. Vedle něho seděl vytáhlý mládenec s tváří samý uher a velice neforemnou buřinkou. Přišel až po mně a zakopl o mou nohu. Vypadal jako nějaký úředník. Pak tam byl jeden mladý námořník, ten seděl v rohu

— už když jsem nastoupil. Celou dobu se bavil s chlapíkem proti sobě, který vypadal jako kněz kolárek měl obráceně, na hlavě kněžský klobouk, mroží vousy, tmavé brýle, naducané tváře a bodrý způsob vyjadřování. Vedle něho seděl ano, nějaký chlápek s dýmkou, co kouřil příšerně navoněný tabák mohl to být nějaký obchodníček, ale neviděl jsem ho moc dobře, protože si skoro pořád četl noviny. Pak tam byl takový příjemný, neškodný, starý pán, který by potřeboval navštívit holiče. Měl cvikr celý zkřivený a celou cestu koukal do nějaké učené knihy. No a naproti mně seděl nějaký chlapík s hnědým plnovousem, na sobě měl žlutý skotský plášť s kapuci vypadal jako cizinec a na hlavě měl velký plstěný klobouk. Cestoval z Birminghamu, stejně tak jako ten kněz, ale ti druzí dva na protější straně nastoupili až po mně.”

Vrchní inspektor s úsměvem převracel stránky hrozivě objemného svazku dokumentů a spokojeně se usmíval. Jste obdivuhodný svědek, pane Eggu. Váš popis přesně souhlasí s tím, co mi řeklo vašich sedm spolucestujících, ale jste jediný, jehož popis je úplný. Máte zřejmě pozorovací talent.”

„Patří to k mé profesi,” řekl Monty samolibě.

Jistě. Možná vás bude zajímat, že ten neškodný starý pán s dlouhými vlasy je profesor Amblefoot z London University, velký odborník na vyšší matematiku. O vás řekl, že jste blonďatý, dobře vychovaný mladý muž.”

„To od něj bylo hezké,” řekl pan Egg.

„Ten cizinec je doktor Schleicher z Kew bydlí tam už tři roky. O námořníkovi a knězi už víme úplně všechno a ten opilý chlap je taky čistý mluvili jsme s jeho ženou, velice výřečná dáma. Ten obchodník je z Coventry, kde to je dobře známá osobnost, má něco společného s církevní radou při kostelu svatého Michala no a ten uhrovitý mládenec je úředníkem u Morrisona. Všichni jsou počestní občané a všichni jeli rovnou do Londýna, viďte? Nikdo nevystoupil v Rugby?”

„Ne, nikdo,” potvrdil pan Egg.

„Škoda,” řekl vrchní inspektor. „Abych se vám svěřil, pane Eggu, zatím jsme se nedoslechli o nikom, kdo tím vlakem jel a kdo se nám sám nepřihlásil a nevysvětlil odkud a kam jel. A počet lidí, kteří se nám ozvali, souhlasí přesně s počtem jízdenek odevzdaných při výstupu v Eustonu. Nevšiml jste si náhodou někoho, kdo by třeba strávil celou jízdu na chodbičce?”

„Celou dobu ne,” zavrtěl Monty hlavou. „Ten chlapík s plnovousem se čas od času šel projít jako by neměl stání. Napadlo mě, že mu možná není úplně dobře. Ale vždycky se ztratil jen tak na pár minut. Byl to takový nervózní, nepříjemný chlap kousal si nehty, představte si, a mumlal si něco německy, ale “

„Kousal si nehty?”

„Ano, musím říct, že to je hrozný zvyk. Pěstěné ruce, jež potěší oči, získají kupce, který neotočí. Okousané nehty, skvrny na sáčku a každý kupec ti uteče z háčku

tvrdí Rukověť obchodního cestujícího,11 citoval Monty a se zalíbením pohlédl na své

115

nehty. „Rozhodně to nebyly ruce džentlmena,” dodal ještě. „Nehty okousané až na maso.”

„To je ale velice zvláštní,” ožil inspektor Peacock. „Doktor Schleicher má pěstěné ruce. Osobně jsem s ním včera mluvil. A rozhodně by se nemohl toho zlozvyku zbavit tak najednou. To lidi nesvedou ne tak naráz. A proč by to dělal? Ještě něčeho jste si na něm všiml?”

„Myslím, že ne. Vlastně ano. Počkejte! Ten chlap kouřil doutníky neuvěřitelným tempem. Vzpomínám si, že odešel na chodbičku s doutníkem, ze kterého mu zbýval asi tak jeden palec. A za pět minut nato přišel dovnitř, v puse doutník vykouřený do poloviny. Normální dlouhé Corony dobrá značka a že já se v doutnících vyznám.”

Inspektor chvíli jen mlčky hleděl před sebe, pak náhle zlehka pleskl rukou do stolu.

„Už to mám!” vykřikl. „Už jsem si vzpomněl, u koho jsem nedávno viděl ruce s okousanými nehty. Panebože! Jistě, ale jak by mohl “

Monty čekal na vysvětlení.

„Byl to tajemník Simona Granta. Tvrdil, že celý ten den a celý večer ležel doma s chřipkou jenomže co já vím, jestli to je pravda? Ale stejně, k čemu by bylo dobré, kdyby byl v tom vlaku v přestrojení? A co s tím má co společného doktor Schleicher? Hledáme Simona Granta a Schleicher přece není Grant aspoň,” vrchní inspektor se odml

čel a pokračoval už s menší jistotou, „nechápu, jak by jím být mohl. V okolí ho dobře znají, i když říkají, že bývá často dlouho z domova pryč a má tam ženu “

„Neříkejte?” zeptal se pan Egg záměrně důrazně.

„Myslíte, že vede dvojí život?” zeptal se vrchní inspektor.

„A se dvěma manželkami,” upřesnil pan Egg. „Promiňte mi delikátní otázku, ale

hmm myslíte, že byste si všiml falešných vousů, kdybyste něco takového absolutně neočekával?”

„Při pořádném světle nejspíš ano ovšem při tom světle stolní lampy na doktorově psacím stole… Ale vy tomu rozumíte, pane Eggu? Pokud by Schleicher byl ve skutečnosti Grant, kdo by byl ten muž, kterého jste viděl ve vlaku? Ten s těmi okousanými nehty? Grant si nehty nekouše, to vím, potrpí si na svůj zevnějšek aspoň mi to o něm říkali, já ho osobně neznal.”

„No, pokud chcete vědět, co si já myslím,” řekl pan Egg, „tak proč by ten chlap ve vlaku nebyl každý z těch tří?”

„Každý z jakých tří?”

„Grant, Schleicher a jeho tajemník.”

„Obávám se, že vám úplně nerozumím.”

„Chci říct předpokládejme, že Grant je Schleicher, že si během těch tří let vybudoval tuhle identitu, aby ji měl pěkně po ruce, až ji bude potřebovat, a že si všechny ty prachy ulil na jméno Schleicher a teď jenom čeká, až ten rozruch opadne a on bude moct vyklouznout na kontinent i s tou svou novou dámou.”

„Ale jak to je s tím tajemníkem?”

„Tajemník byl ten muž ve vlaku, přestrojený za Granta v jeho Schleicherově podobě. Tedy, třeba je to hloupost, ale napadlo mě, že by to takhle nějak mohlo být.”

„Ale kde byl Schleicher chci říct Grant?”

„Ten byl tím mužem ve vlaku taky. Tedy, mohl jím být.”

„Vy chcete říct, že ti Schleicherové byli vlastně dva?”

„Ano aspoň mně to tak připadá. Vy to dokážete posoudit nejlíp a nerad bych vám vnucoval svůj názor. Prostě ti dva se tam střídali. Tajemník nastoupí v Birminghamu jako Schleicher. Grant nastoupí v Coventry jako Grant. Někde mezi Coventry a Rugby zajde Grant do umyvárny nebo někam a přestrojí se za Schleichera. Pak postává na chodbičce a na nástupišti, dokud se vlak nerozjede a on s ním. Po chvilce zajde znovu do umývárny. V domluvenou chvíli tajemník vstane, projde chodbičkou a schová

116

se v jiné umývárně, zatímco Grant jde a zaujme jeho místo. Za chvíli Grant odejde na chodbičku a do kupé se vrátí tajemník. Nikdy nejsou vidět současně, kromě těch dvou tří minut, kdy Grant znovu nasedá do vlaku v Rugby, takže hodnověrní svědkové jako já jsou ochotni odpřísáhnout, že Schleicher nastoupil v Birminghamu, nehnul se z místa ani v Coventry, ani v Rugby, a jel rovnou do Eustonu což je ostatně pravda. Nemůžu říct, že bych si mezi těma dvěma Schleichery všiml nějakého rozdílu, až na tu věc s tím doutníkem… Ale oba měli dlouhé vlasy a byli zachumlaní do kabátu.”

Vrchní inspektor si to v duchu chvíli rozebíral.

„A který z nich vystoupil v Londýně jako Schleicher?”

„Určitě Grant. Tajemník si svlékl přestrojení až v poslední chvíli a z vlaku vystoupil jako on sám pravděpodobnost, že by ho někdo poznal, byla zanedbatelná.”

Inspektor tiše zaklel. Jestli tohle provedl,” ulevil si, „tak mu to spočítáme. Ale moment! Já věděl, že v tom je nějaký háček. Kdyby to takhle sehráli, musel by se v Eustonu najít ještě jeden lístek třetí třídy. Nemohli přece jet oba dva na jednu jízdenku.”

„Proč by ne?” namítl pan Egg. Já sám jsem často tedy chci říct, že jsem se už párkrát vsadil s různými známými, že pojedu na jejich lístek, a prošlo mi to.”

„Snad abyste mi laskavě nastínil,” řekl vrchní inspektor Peacock, „v čem ta vaše metoda spočívá.”

„S radostí,” souhlasil hned pan Egg a zacitoval: „Přesvědčí a potěší ten, kdo ochotně jde s pravdou ven. Moje oblíbená zásada. Kdybych byl na místě Grantová tajemníka, koupil bych si zpáteční lístek z Birminghamu do Londýna. A až by byla první část jízdenky naposledy zkontrolována v Rugby, předstíral bych, že ji strkám do kapsy

ale ve skutečnosti bych ji zastrčil pod okraj svého sedadla. Pak bych vyrazil na svou procházku na chodbičku. Když by pak Grant zaujal moje místo to by poznal třeba podle mé aktovky nebo něčeho podobného, co bych na sedadle nechal, jízdenku by našel a nechal by si ji. Na konci cesty bych si sundal plnovous a brýle a tak, a všechno bych to strčil do kapsy v kabátě. Kabát bych otočil naruby, aby nebyl tak nápadný, a přehodil bych si ho přes ruku. Potom bych čekal, až Grant vystoupí z vlaku, načež bych se s jistým odstupem vydal k východu za ním. Grant projde a odevzdá svůj lístek. Po

čkal bych, až půjde k východu chumel lidí, přidal bych se k nim a trochu bych u východu vyvolal tlačenici a zmatek, načež by mě kontrolor zastavil: „Pane, váš lístek!” Tvářil bych se uraženě a řekl bych: „Už jsem vám ho dal.” On na to: „Myslím, že ne, pane.”

Protestoval bych a on by mě nejspíš požádal, abych počkal stranou, než projdou ostatní cestující. Pak bych řekl: „Heledte, milý pane, vím to určitě, že jsem vám ten lístek dal.

Podívejte, tady k němu mám druhou půlku na zpáteční cestu, číslo to a to. Prohlídněte si odevzdané lístky a uvidíte hned, jestli tam tu první půlku máte nebo ne.” On se podí

vá, najde ji a řekne: „Promiňte pane, měl jste pravdu. Je tady.” Tak mu řeknu: „Nic se nestalo!” a jdu ven. A i kdyby mě podezříval, stejně mi nic dokázat nemůže, a ten druhý už je tou dobou daleko.”

„Tak takhle na to,” řekl vrchní inspektor. Jak často jste říkal že si dopřáváte potě

šení z tohohle divadýlka?”

„Nikdy ne dvakrát v téže stanici. Člověk nemá předvádět svoje triky příliš často.”

„Myslím, že si budu muset znovu promluvit jak se Schleicherem, tak s tím jeho tajemníkem,” řekl Peacock zadumaně. „A taky s tím chlapem, co v Eustonu u východu kontroloval jízdenky… Zřejmě jsme si měli myslet, že Grant přestoupil na Irish Mail. A připouštím, že bychom si to také mysleli, nebýt té náhody, že Mail odjel z Rugby dřív, než tam londýnský vlak přijel. Ale chce to opravdu chytrého zločince, aby nás oklamal…

Mimochodem, pane Eggu, doufám, že si nezvyknete “

„Když už mluvíme o špatných zvycích,” přerušil ho Monty spokojeně, „co takhle dát si ještě skleničku?”

117

VRAŽDA V KOLEJI PENTECOST

„Odprejskni, Flathersi,” řekl mládenec ve flanelových kalhotách. „Z tý tvý zprávy jsme celý pryč, ale o její náboženský výklad v tvým podání nestojíme. A pro Kristovy rá

ny, přestaň pořád říkat študák, jako nějakej zatracenej cesťák… Tak padej.”

Uhrovitý mladík v taláru, kterému to bylo adresováno, cosi zamektal, ale pak se poslušně vzdálil.

„Dotěrnej jako klíště,” dodal mladík ve flanelových kalhotách ke svému společní

kovi. Ještě ke všemu bydlí na stejným patře. Díkybohu, že se příští semestr stěhuju jinam. Ale to o tom rektorovi bude asi pravda, co? Docela mi je toho starýho mizery líto

a mrzí mě, že jsem se na tu jeho přednášku vykašlal. Dáš si ještě kávu?”

„Ne, díky, Radcotte, musím už běžet. Budu mít co dělat, abych stihnul oběd.”

Pan Montague Egg, usazený u vedlejšího stolku, přestal špicovat uši, otočil se k mladému muži jménem Radcott a omluvně zakašlal.

„Promiňte, pane,” řekl nesměle. „Nechtěně jsem vyslechl vaši konverzaci smím se na něco zeptat?” Povzbuzen tím, že se Radcott tvářil sice udiveně, nicméně přátelsky, pokračoval: „Shodou okolností jsem obchodní cestující. Egg jméno mé Montague Egg, zastupuju firmu Plummet & Rose, obchod vínem a lihovinami, Piccadilly. Smím se zeptat, co je špatného na tom, když se říká študák? Je tenhle výraz nějakým způsobem urážlivý?”

Radcott se začervenal až po kořínky bledě žlutých vlasů.

„Velice se omlouvám,” řekl opravdově a náhle vypadal překvapivě mladě. „To jsem plácnul pěknou hloupost.”

„Nemusíte se omlouvat, skutečně ne,” ujistil ho Monty.

„Nemyslel jsem to nijak osobně. Prostě ten kluk, Flather, mi jde na nervy. Měl by vědět, že .študáci’ říkají jenom novináři a lidi, co nemají s univerzitou nic společného.”

„A co bychom tedy měli říkat .studenti’?”

„.Studenti’ je správně.”

Jsem vám za tu radu velice zavázán,” řekl Monty. „Vždycky se rád nechám pou

čit. V takovýchhle věcech člověk snadno šlápne vedle a zbytečně si pak proti sobě popudí zákazníka. Rukověť obchodního cestujícího se o těchhle problémech nezmiňuje.

Budu si muset nějakou poučku vymyslet sám. Řekněme… Co třeba tohle: Džentlasy z Oxfordu zvát “

„Myslím, že vhodnější by bylo říkat .posluchače Oxfordu’”, opravil ho Radcott.

„Aha, takže… posluchače Oxfordu zvát študáky, nadělá z vás nevzdělané hlupá

ky. To si budu snadno pamatovat.”

„Vidím, že máte básnické střevo,” podotkl Radcott pobaveně.

„Myslím, že docela ano,” připustil s nádechem hrdosti Monty. „Platí to samé taky v Cambridgi?”

„Určitě,” ozval se Radcottův společník. „A můžete si také ke svým poučkám přidat, že: Nazývat univerzitu vejška, může tak leda nějaký slejška. Za ten rým se omlouvám. Vejška je zastaralý slovo z toho na mě vždycky dýchnou devadesátá léta.”

„Stejně tak jako z portského, které já nabízím,” řekl Montague Egg pohotově.

„Ale máte pravdu, když člověk sjednává obchod, jeho vyjadřování musí být pochopitelně moderní a taky vtipné, ale nikdy vulgární. My, co obchodujeme s vínem a lihovinami, se snažíme o vytříbenou mluvu. Pánové, jsem vám opravdu zavázán za vaši pomoc… Jsem tady v Oxfordu poprvé. Můžete mi ještě říct, kde najdu kolej Pentecost?

Mám doporučující dopis pro jednoho tamního džentlmena.”

„Pentecost?” řekl Radcott. „Být vámi, tak bych začal někde jinde.”

„Pročpak?” podivil se pan Egg, domnívaje se, že jde o zachování nějakého kuri

ózního pravidla univerzitní etikety. „Proč ne v Pentecostu?”

118

„Protože, jak jsem vyrozuměl z řeči toho ubožáka Fletchera, nějaký dobroděj právě poslal našeho rektora na onen svět,” vysvětlil překvapivě Radcott. „Pochybuju, že se kvestor bude za dané situace schopen soustředit na přednosti jednotlivých ročníků vína.”

„Zavraždili rektora?” opakoval šokované Montague Egg.

„Podle toho, co vím, tak inkasoval ránu do hlavy kusem cihly v punčoše koupené u Woolworthe zrovna, když se vracel domů ze své nechvalně známé přednášky o Platonově používání příklonek. Podezření pochopitelně padne na celou školu Literce Humaniores, ale já si osobně myslím, že to udělal vlastnoručně Flathers. Možná jste ho slyšel, jak nám vykládal, že Boží soud stihne všechny, kdo páchají zlo. A hned nás zval na shromáždění v Jižní posluchárně, abychom se tam modlili a činili pokání. Takovíhle lidi jsou nebezpeční.”

„A rektor Pentecostu páchal zlo?”

„Napsal několik vědeckých prací, které prokazovaly neexistenci Boží prozřetelnosti. Přiznávám, že tak jako všichni v Pentecostu jsem si i já myslel, že doktor Greeby je jeden z největších omylů Matky přírody. Nicméně zavraždit ho prakticky na prahu jeho vlastního domu, to podle mě nesvědčí o dobrém vkusu. Znervózní to studenty, kteří mají příští týden projít očistcem zkoušek. A budou muset zrušit bál, co se každoročně koná na počest založení oxfordské univerzity… Kromě toho museli zavolat policii, která pobíhá po trávníku na nádvoří, což zase pro změnu rozčílí náš vážený profesorský sbor… Ale co se stalo, to se nedá odestát. Přejděme radši k příjemnějším záležitostem.

Jestli jsem vám dobře rozuměl, pane Eggu, tak vy máte portské, pro které hledáte nového majitele. Já se nacházím v opačné situaci. Byl jsem nedávno oloupen. Parta mých veslařských kamarádů pronikla v noci do mého pokoje a nalili si do svých hrdel, který nerozeznají víno od patoků, poslední tucet lahví mého Cockburnu ročník 1904. Jestli máte chuť doprovodit mě do Pentecostu, tak si vezměte s sebou ty svoje písemnosti a možná že spolu uzavřeme obchod.”

Pan Egg se nechal slyšet, že mu bude potěšením přijmout Radcottovo pozvání, a zanedlouho už poklusával po Cornmarketu, jak se snažil držet krok s atletickou postavou svého průvodce. Na rohu Broad Street je druhý student opustil, zatímco oni zahnuli za roh, prošli kolem kolejí Balliol a Trinity ztichlých v červnovém sluníčku, a za chvilku dorazili k hlavní bráně do koleje Pentecost.

V téže chvíli postarší, krátkozrace mžourající mužík oblečený v baloňáku a s talárem magistra svobodných umění přes ruku, přicházel směrem od Bodlejské knihovny a rozhodl se šátravým krokem přejít vozovku. Nebýt toho, že Radcott natáhl paži a strhnul ho do bezpečí chodníku, podařilo se projíždějícímu autu poslat mužíka na věčnost.

„Dávejte pozor, pane Temple!” řekl Radcott. „Nebo tu budeme mít další mrtvolu.”

„Mrtvolu?” zamrkal udiveně pan Temple. „Aha, máte na mysli to auto. Ale já ho přece viděl. Viděl jsem ho docela zřetelně. Jo, jo. Ale proč další? Někdo zemřel?”

Jenom pan rektor,” řekl Radcott a významně stiskl Eggovu paži. „Někdo ho zavraždil.”

„Rektora? Pan Greebyho? To nemyslíte vážně! Zavražděný? No tohle! Chudák Greeby. To se už dneska nebudu schopný soustředit na práci.” V jeho bledě modrých očích se objevil podivný výraz. „Boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Jo, jo. Meč Pána našeho, meč Gideonův. Ale prolitá krev ta je vždycky stejně znepokojivá… Nicméně, moje ruce jsou čisté.” Natáhl ruce před sebe a se záhadným výrazem ve tváři si je prohlížel. Jo, jo ubohý Greeby zaplatil za svoje hříchy. Omluvte mě, pánové musím nutně na policii.”

Radcott opět stiskl Eggovu paži. Jestli se chcete jít udat, pane Temple, že jste spáchal tuhle vraždu, pak pojďte radši s námi. Policie je určitě někde uvnitř.”

Jo, samozřejmě, to se dá čekat. To je od vás velice moudrá rada. Tím si ušetřím spoustu času a já musím dneska ještě dopsat důležitou kapitolu. Že máme ale dneska

119

krásně, viďte pane… Obávám se, že neznám vaše jméno. Nebo ano? Začínám být politováníhodně zapomnětlivý.”

Radcott mu připomněl své jméno a podivné trio zamířilo ke vchodu do koleje.

Brána byla zavřená a u postranní branky stál vrátný spolu s hřmotným mužem v modré uniformě, který chtěl vědět, kdo jsou.

Radcotta náležitě identifikoval vrátný a student pak představil Montyho a ukázal jeho doklady. „A tohle,” pokračoval pak, „je pan Temple, toho přece znáte. Hledá vašeho superintendenta.”

Jistě, pane,” řekl policista. „Najdete ho v ambitech.” Když Temple odkráčel přes sluncem prozářené nádvoří, policista poznamenal: „Předpokládám, že jde o tu jeho obvyklou mánii, co?”

„Samozřejmě,” potvrdil Radcott. „Nezaváhal ani na vteřinu. Mít vraždu takhle doma, to pro něj musí být lahůdka. Kde byla ta jeho předchozí?”

„V Lincolnu, pane. Minulé úterý. Nějaký mládenec tam zastřelil v katedrále svou mladou manželku. Pan Temple byl na stanici hned druhý den a tvrdil, že to udělal on, protože to nešťastný děvče byla nevěstka babylonská.”

„Pan Temple,” vysvětloval student panu Eggovi, „má v životě velké poslání: je mečem Božím i Gideonovým. Kdykoliv je v téhle zemi spáchána nějaká vražda, pan Temple se k ní hlásí. V době vraždy se sice jeho tělesná schránka pokaždé nachází v posteli nebo v Bodlejské knihovně, ale s tím si idealistický filosof hlavu neláme… Ale když už o tom mluvíme, co se vlastně rektorovi stalo?”

„Znáte, pane, tu branku mezi ambitem a rektorskou rezidencí? V deset hodin a dvacet minut dnes dopoledne tam našli doktora Greebyho ležet mrtvýho. Poznámky k jeho přednášce ležely rozházené kolem a vedle hlavy jsme našli vlněnou punčochu s kusem cihly uvnitř. V devět hodin měl přednášku v posluchárně na hlavním nádvoří a pokud víme, byl poslední, kdo přednáškový sál opustil. Skupina amerických džentlmenů a dam prošla ambity po desáté našli jsme je a tvrdí, že tam nikdo nebyl, tedy aspoň oni prý nikoho neviděli. Ale vrah se mohl zdržovat někde u té branky, protože ta výprava samozřejmě nešla tamtudy, ale skrz Bonifáce Passage do vnitřního nádvoří a pak do kaple. Jeden z pánů studentů tvrdí, že viděl pana rektora, jak jde přes hlavní nádvoří směrem k ambitům chvíli po desáté, takže k té brance musel dojít tak během dvou dal

ších minut. Mrtvolu našel profesor morfologie, který tamtudy procházel v 10:20. Pět minut nato se dostavil lékař a uvedl, že doktor Greeby je mrtvý tak asi čtvrt hodiny… Takže se to muselo stát někdy kolem 10:10.”

„Kdy ti Američané z kaple odešli?”

„To je právě ono,” pokýval konstábl hlavou a pana Egga napadlo, že policista je překvapivě sdílný. Usoudil, že Radcott musí být oxfordské policii nejen dobře znám, ale musí u ní být i dobře zapsán. „Kdyby se ta výprava vracela skrz ambity, mohli by si ně

čeho všimnout. Jenomže tamtudy nešli. Pokračovali dál přes vnitřní nádvoří do zahrady.

A kostelník zase zůstal v kostele, protože tam přišla nějaká dáma a chtěla si prohlédnout řezbářskou práci za oltářem.”

„A ta dáma také přišla skrz ambity?”

„Přišla, pane, a snažíme se ji najít, protože to vypadá, že musela ambity projít zhruba ve stejnou dobu, kdy k vraždě došlo. Přišla do kaple přesně ve čtvrt na jedenáct, protože kostelník si pamatuje, že hodiny odbily čtvrt pár minut po135

tom, co se objevila, a ona mu řekla, jak krásně ty hodiny znějí… Vy jste tu dámu viděl vcházet, viďte, pane Dabbsi?”

„Nějakou dámu jsem viděl,” odpověděl vrátný. „Ale tady projde spousta dam.

Tamhleta přišla od Bodlejský knihovny kolem desátý hodiny. Byla to starší dáma, oble

čená trochu staromódně, sukně až na paty a na hlavě klobouk jako vrabčí hnízdo. Vypadala, že by mohla bejt nějaká profesorka aspoň takhle dřív profesorky vypadaly. A

120

měla takový tik trochu cukala hlavou. Takovejch dam člověk vidí mraky. Jdou si sednout do ambitu a poslouchají fontánu a ptáčky, ale že by si všimly mrtvoly nebo nějaký vraždy? Podle mě, i kdyby něco takovýho viděly, tak ani nebudou vědět, o co jde. Pak už jsem ji neviděl, takže musela odejít přes zahradu.”

„To je nejpravděpodobnější,” přikývl Radcott. „Seržante, můžeme projít s panem Eggem skrz ambit? Jinak se k sobě nedostanu, leda že bych to obcházel bránou St.

Scholastica.”

„Všechny vchody kromě tohohle jsou zavřené, pane. Běžte dál a promluvte si se superintendentem, jistě vám to dovolí. Je v ambitech s profesorem Stainsem a doktorem Moylem.”

„S doktorem Moylem? Co tu dělá Bodlejský knihovník? Co ten má s tímhle společného?”

„Šéf si myslí, že ta dáma třeba chodí do Bodlejské knihovny a že by ji doktor Moyle mohl znát.”

„Aha. Tak pojďme, pane Eggu.”

Radcott vedl Egga přes hlavní nádvoří k tmavému průchodu v rohu, kterým se dostali do chladivého stínu křížové chodby. Zelený trávník zarámovaný starobylými kamennými zdmi arkád tiše dřímal v poledním horku. Jak procházeli střídavě zastíněnými a střídavě sluncem prozářenými poli ha dlažbě křížové chodby, ticho rušila jen ozvěna jejich kroků, zurčení fontány a tlumené cvrlikání pěnkav. Když došli zhruba doprostřed severní strany arkád, objevil se další úzký tmavý průchod, u jehož začátku klečel policejní seržant a se svítilnou v ruce prohlížel zem.

„Zdravíčko, seržante!” pozdravil Radcott. „Hrajete si na Sherlocka Holmese?

Ukažte nám zkrvavené stopy!”

„Bohužel, pane, žádná krev tu není. Kdyby byla, možná bychom to měli snadněj

ší. A stopy bot tu taky nejsou. Ten chudák dostal ránu do hlavy, takže si myslíme, že vrah musel vylézt tady nahoru,” ukázal seržant na výklenek připomínající zazděné okno asi čtyři stopy nad zemí, „protože mrtvý byl vysoký a rána šla přímo na temeno hlavy.

Vypadá to, že tu čekal, až doktor Greeby půjde kolem.”

„To musel být dobře obeznámen se zvyky své oběti,” poznamenal Montague Egg.

„Ani v nejmenším,” namítl Radcott. „Stačilo mu, aby se podíval na rozvrh a zjistil, kdy a kde se přednáška doktora Greebyho koná… Tenhle průchod vede jenom k rektorově domu a profesorské zahradě. Takže pokud doktor Greeby nepřednášel někde jinde což nepřednášel dalo se čekat, že se bude vracel tady tudy… Ten váš vrah musel být docela hbitý,” poznamenal Radcott k policistovi, „aby tam nahoru vylezl. Ačkoliv

těžko říct.”

Než ho mohl policista zarazit, Radcott se jednou rukou opřel o boční stranu vý

klenku, stoupl si na vystupující zeď pod ním, a vyšvihl se nahoru.

„No tak, pane Radcotte! Slezte, prosím vás. Šéfovi by se to nelíbilo.”

„Ale proč? Jo tak, otisky prstů, co? Úplně jsem zapomněl. Nevadí, můžete sejmout aspoň moje, budete je mít pro srovnání. Můžete se na nich pocvičit. Každopádně sem by dokázalo vylézt i nemluvně. Pojďte, pane Eggu, radši se ztratíme než mě zatknou pro maření úředního výkonu.”

Ale v téže chvíli se z druhé strany průchodu vynořila skupinka tří nebo čtyř lidí v čele s ustaraně vyhlížejícím profesorem Stainesem.

„Á, pan Radcott!” zarazil profesor studenta. „Počkejte moment! Teď se, superintendente, dozvíte, co jste potřeboval. Tenhle mladý muž byl na Greebyho přednášce. Je to tak, viďte, pane Radcotte?”

„Tedy, abych pravdu řekl,” koktal Radcott v rozpacích, „byl bych tam měl být, ale politováníhodnou shodou okolností jsem se na ni vykáš , tedy, chtěl jsem říct, byl jsem na řece a nestihl jsem se včas vrátit.”

121

„To je ovšem nepříjemné,” řekl profesor Staines, kdežto superintendent pouze nadhodil:

„Máte na to nějakého svědka, pane?”

„Ani jednoho,” odpověděl Radcott. „Seděl jsem sám v kanoi, tam nahoře v klidný vodě a pilně jsem tam studoval Aristotela… Ale rektora jsem opravdu nezabil já. Jeho přednášky byly s odpuštěním nudné, ale tak strašně na nervy mi zase nešly.”

„To je velice drzá a nechutná poznámka, pane Radcotte,” řekl profesor přísně.

Superintendent zamumlal cosi o standardním postupu, vytáhl notes a zapsal si, kdy se Radcott údajně vzdálil a zase objevil. Pak řekl: „Pánové, už vás nebudu déle zdržovat. Pane Temple, kdybychom s vámi ještě chtěli mluvit, dáme vám vědět.”

Jistě, jistě. Dám si jenom někde sendvič a vrátím se do knihovny. A pokud jde o tu dámu, mohu vám jenom znovu uvést, že seděla u mého stolu od půl desáté do desíti a pak se znova vrátila v půl jedenácté. Taková nepokojná osoba, pořád mě rušila. Velice bych se přimlouval, pane doktore,” otočil se Temple na Bodlejského knihovníka, „za nějaké opatření, které by mi umožnilo mít stůl jen sám pro sebe nebo aspoň mít v knihovně nějaké vyhrazené místo. Dámy jsou vždycky strašně neklidné a rušivé… Když jsem odcházel, tak tam ještě seděla, ale doufám, že touhle dobou už bude definitivně pryč. Víte jistě, že mě nechcete zatknout? Jsem vám zcela k službám.”

„Zatím ne, pane. Ještě se vám ozveme.”

„To je od vás milé, děkuju vám, rád bych totiž dopsal tu kapitolu. Takže zatím se vám poroučím, pánové.”

Shrbená postavička se vzdálila a superintendent si významně poklepal na čelo.

„Chudák. Ale samozřejmě úplně neškodný. Skoro se ani nemusím ptát, kde ten byl v kritickou dobu, vidíte, pane doktore?” obrátil se na knihovníka.

„Byl ve svém obvyklém koutě v naší knihovně, přesněji řečeno v Duke Humprey

‘s Library. Když se ho zeptáte, nijak to nepopírá. Každopádně, že tam byl dneska ráno, to vám můžu říct s naprostou jistotou, protože mě požádal o zapůjčení í>knihy, takže musel s žádostí osobně za mnou. Žádal o ni v půl desáté a vrátil ji ve čtvrt na jednu… A pokud jde o tu dámu, myslím, že jsem ji u nás už viděl. Připadá mi jako vzdělaná dáma ze staré školy. Jestli nepatří k univerzitě, budu mít někde její jméno a adresu ale může samozřejmě patřit i k naší akademické obci. Bohužel, nedokážu si pamatovat všechny zaměstnance univerzity ani od vidění. Ale přeptám se na ni.

Je také docela dobře možné, že je pořád ještě v knihovně, a pokud ne, Franklin třeba bude vědět, kdy odešla a kdo to je. Neprodleně se této záležitosti věnuju… Jistě ani nemusím říkat, pane profesore, jak hluboce se mě tato truchlivá událost dotkla. Náš drahý Greeby! Taková ztráta pro klasickou vzdělanost!”

V této chvíli Radcott nenápadně odvedl Egga stranou. O pár kroků dále opustili křížovou chodbu a zabočili do dalšího širšího průchodu, kterým se dostali na vnitřní ná

dvoří, jehož jednu stranu tvořila kaple. Tři patra tmavých kamenných schodů na protější straně je dovedla do pokojů, které Radcott obýval. Student usadil nového známého do křesla, vyzval ho, aby se tu cítil jako doma, a zpod sedadla u okna vylovil několik lahví piva.

„Musím říct,” poznamenal po chvíli, „že vaše seznámení s oxfordským životem bylo opravdu plné vzruchu jedna vražda a jeden cvok. Chudák Temple. Jeden z na

šich cenných výstavních exemplářů. Kdysi dávno učil na naší koleji, ale měl nějaký malér a nějakou dobu o něm nikdo neslyšel. Pak se tu najednou zase vynořil to už je ně

jakých deset let, dokonale zcvoklý. Našel si podnájem v Holywellu a od tý doby střídavě chodí strašit buď do knihovny, nebo na policejní stanici… Ale taky je velký znalec antiky.

A až na tu jednu úchylku se chová docela rozumně. Doufám, že Moyle najde tu záhadnou dámu, i když ať mi nevykládají, že tam mají údaje o všech lidech, co do Bodlejky chodí. Stačí když tam vejdete dost sebevědomě, jako kdybyste tam byl doma, a když se

122

vás někdo náhodou zeptá, kdo jste dotčeně mu vynadáte, že už tam chodíte celá léta.

A kdybyste si půjčil talár, tak se vás ani nikdo na nic ptát nebude.”

„Skutečně je to tak snadné?” podivil se pan Egg.

Jestli chcete, můžete to zkusit. Vezměte si můj talár, zajděte do Bodlejky, projdě

te rovnou kolem vitrín a skrz branku s nápisem Vstup pouze pro čtenáře, a jste v Duke Humphrey’s Library. Tam si dělejte co chcete, jenom tam nesmíte nic šlohnout nebo to tam podpálit. Jestli vám někdo něco řekne, objednám si u vás šest tuctů čehokoliv, co mi doporučíte. To je férová nabídka, ne?”

Pan Montague Egg nabídku ochotně přijal a chvíli na to už oděn v talár vystupoval po schodech vedoucích do nejslavnější knihovny v celé Anglii. S mírným rozechvě

ním prošel létacími skleněnými dveřmi a ocitl se v té uctívané atmosféře provoněné zpuchřelou kůží, jež je pro takovéto chrámy vzdělanosti typická. Hned za dveřmi narazil na doktora Moylea, který tam hovořil s vrátným. Pan Egg se nenápadně sklonil k jaké

musi nečitelnému rukopisu ve vitríně a bez problémů slyšel, o čem se oba muži baví, protože jako všichni zaměstnanci knihoven nepovažovali ani oni za nutné nějak tlumit v čítárně hlas.

Já tu dámu znám, pane doktore,” tvrdil vrátný. „Chci říct, že jsem ji tu nedávno párkrát viděl. Obvykle má na sobě talár magistra svobodných umění. Zahlédl jsem ji i dneska ráno, ale nevšiml jsem si, kdy odcházela. Nevzpomínám si, že bych někdy sly

šel, jak se jmenuje, ale když jsem viděl, že patří ke starším členům akademické obce.”

Pana Egga cosi napadlo nic víc už slyšet nepotřeboval, a tak se vzdálil, odváž

ně prošel brankou do Duke Humphrey’s Library a namířil si to přes celý sál s jeho solidními středověkými rozměry. Tam v tom nejtmavějším a nejvzdálenějším koutě zahlédl doktora Templa, který už zřejmě pojedl svůj sendvič, zapomenul na vraždu a psal osto

šest, napůl schovaný za hromadou odpudivě vypadajících svazků, před sebou rozevřený kufřík plný papírů.

Pan Egg se k němu přes stůl naklonil a naléhavě zašeptal: „Promiňte, pane, ale mám vám od pana superintendenta vyřídit, že už našli tu dámu a že by vám byli povděční, kdybyste tam mohl okamžitě zajít a identifikovat ji.”

„Našli tu dámu?” vzhlédl pan Temple poněkud nechápavě. „Aha, už vím tu dá

mu. Zajisté. Okamžitě? To se mi dvakrát nehodí… Skutečně to tak spěchá?”

„Výslovně uvedli, že nemáte promarnit ani vteřinu,” ujistil ho pan Egg.

Pan Temple cosi zamumlal a vstal, chvíli váhal, jestli má sklidit svoje papíry nebo ne, pak je všechny shrnul do kufříku a zavřel vyboulené víko.

„Dovolte, abych vám pomohl,” nabídl se Monty a hned kufřík vzal a vedl Templa ven. „Myslím, že jsou ještě pořád v ambitech, ale superintendent říkal, abyste na něho chvíli laskavě počkal u brány… Takže jsme na místě.”

Montague Egg svěřil Templa i jeho kufřík vrátnému, jenž vypadal poněkud překvapeně, když viděl obchodního cestujícího v akademickém oděvu, ale když slyšel, že jde o superintendentovo přání, nic neřekl. Egg pak odkvapil přes nádvoří a ambity a po dvou vyběhl schody k Radcottovu apartmá.

„Promiňte,” vypravil ze sebe zadýchaně, když stál před studentem, „ale co to je ta ?kniha?”

„Cože? No, ?kniha je dílo,” vysvětloval mírně udivený Radcott, „které je podle mínění Bodlejské knihovny urážlivé povahy, a nějaký šprýmař, který už je dávno po smrti, všechny podobné knihy katalogizoval pod řeckým písmenem ?. Kam tím míříte?”

„Ale právě mě napadlo,” vysvětloval Egg, „jak by bylo jednoduché vejít do Bodlejské knihovny, převléci se v nějakém opuštěném koutku třeba i v Duke Humphrey’s Library vyjít ven, spáchat vraždu, vrátit se, převléci se do původního oblečení a normálně odejít. Nikdo by se nenamáhal tu osobu při opětovném vstupu zastavit, pokud by ho nebo ji předtím viděl odcházet, zvlášť, kdyby ten převlek byl v knihovně použit už

123

předtím. K tomu všemu by nepotřeboval nic než převlek a jeden talár magistra svobodných umění.”

„Na co to pro všechno na světě narážíte?”

Jde o tu dámu, co prošla ambity v době vraždy a o níž pan Temple tvrdí, že seděla u jeho stolu. Nepřipadá vám to zvláštní, že ze všech dní zrovna dneska na sebe pan Temple upoutal pozornost tím, že si vypůjčil tu ?knihu? Jestli byl kdysi členem té

hle koleje, tak věděl, kudy se doktor Greeby bude z té přednášky vracet. A možná, že na něj měl spadeno kvůli těm problémům, co tu kdysi měl ať už to bylo cokoliv. Také si mohl všimnout toho výklenku ve zdi. A u sebe má kufřík, do kterého by se vešel dámský klobouk a sukně, která je tak dlouhá, aby zakryla kalhoty. A proč si vzal dneska baloňák, když je takové teplo? Jedině proto, aby zakryl vrchní díl těch dámských šatů. Ne že by mně do toho něco bylo ale tedy, prostě jsem si dovolil tyhle otázky položit. A pana Templa mám dole u brány, i s tím jeho kufříkem. Vrátný na něj dává pozor.”

Tím pan Egg trochu zadýchán skončil. Radcott na něj zůstal civět s otevřenými ústy.

„Temple? Milý pane, vy jste snad stejný cvok jako on. Temple se prostě přiznává ke každé vraždě, takže i když se přiznal i k téhle, nemůžete předpokládat “

„Třeba se mýlím,” řekl pan Montague Egg. „Ale vy neznáte tu bajku o muži, který křičí tak často: ,Vlk!’ až mu nikdo nevěří, když ten vlk skutečně přiběhne? V Rukověti obchodního cestujícícho je zásada, kterou velice uznávám: V cesťákově umění jak skvost, skví se jeho rozvážnost. Protože s pravdou, které věřit se nechce, snaží se ně

kdo leda oklamat tě lehce. Myslím, že to je docela výstižné, vy ne?”

MÁHERŠAIALCHAŠBAZ

Přitažlivosti pouličního shluku žádný Londýňan neodolá. Pan Montague Egg jel vozem po Kingsway, když si všiml skupiny lidí zírajících do koruny jednoho ze štíhlých platanů lemujících ulici. Zajel tedy ke kraji, aby zjistil, proč ten vzruch.

„Chudinka kočička!” křičeli okolostojící a povzbudivě gestikulovali kamsi nahoru.

„Čičí, čičí, pojď dolů!”

„Koukni se, mrňátko, vidíš tu hezkou kočičku?”

„Přineste jí trochu žrádla pro kočky!”

„Až ji to přestane bavit, sleze sama.”

„Hoďte po ní kamenem!”

„Tak copak se to tady děje?”

Hubená, chatrně oblečená dívka, která tam smutně stála s prázdným košíkem, se otočila k policistovi:

„Pane, prosím vás, pošlete všechny ty lidi pryč! Jak může slízt dolů, když na něj všichni křičí? Je chudinka celý vyděšený.”

Mezi komíhajícími se větvemi stromu zlostně svítil pár jantarových očí. Policista se poškrábal na hlavě.

„To chcete nemožný, slečinko… Jakpak se tam nahoru vůbec dostal?”

„Když jsem vystupovala z autobusu, otevřel se mi košík a on vyskočil. Prosím vás, pane, udělejte něco!”

Pan Montague Egg přejel pohledem zevlující hlouček. Na jeho kraji si všiml čisti

če oken s žebříky na vozíku a zavolal na něj:

„Podej sem ten žebřík, chlapče, a za chvíli ho máme dole. Pokud dovolíte, abych to zkusil, slečno!” otočil se k dívce. Jestli něco nepodnikneme, tak tam ten kocour zů

stane do večera. Zákazník, který se jednou lekl, ti neuvěří, i kdybys před něj klekl. Teď opatrně… To je ono.”

124

Jste strašně hodný!” ozvala se dívka. „Hlavně prosím vás po dobrém. Nesnáší, když na něj někdo sahá.”

„Nebojte se, slečno. Džentlmen za všech okolností toť Monty Egg. Dbalý čistoty a milý k dětem. Tak jdeme na to.”

A pan Egg si narazil na hlavu svůj elegantní klobouček a s pobrukováním zmizel v listoví. Následovalo hlasité kočičí prskání, pak se na diváky snesla sprška větviček a chvilku nato začal s jistými potížemi sestupovat pan Egg, v nice vzpouzející se zrzavé klubko. Děvče nastavilo košík a po krátkém boji se jim podařilo dostat dovnitř čtyři zuřivě se vzpouzející nohy; nějaký mládenec podal kus provazu, víko bylo zajištěno, čistič byl odměněn, odnesl si žebřík a zástup se rozešel.

Pan Egg si omotal poškrábané zápěstí kapesníkem, vylovil listí, které mu ulpělo za límcem, a narovnal si kravatu.

„Ale ne, strašně vás drápnul!” všimlo si děvče zkormouceně, modré oči plné lí

tosti.

„To nic není,” ujistil je pan Egg. Jsem rád, že jsem vám mohl pomoct, vážně.

Smím vás někam zavést? Pro kocourka to bude příjemnější než cestovat autobusem, a když vytáhneme okna, tak nebude moct utéct, i kdyby se víko znova otevřelo.”

Dívka se zdráhala, ale pan Egg ji rozhodně posadil do svého malého vozu a zeptal se, kam chtěla jet.

„Na tuhle adresu,” řekla dívka a z odřené kabelky vytáhla výstřižek z novin. „Myslím, že to je někde v Soho.”

KOUPÍM zdatnou KOČKU (nebo kocoura) pro chytání myší v pěkné vile a jako společnici manželskému páru středního věku. Vhodnému uchazeči příjemný domov, majiteli deset šilinků odměny. Zájemci se dostaví osobně na adresu p. John Doe, La Cigale Bienheureuse, Frith St., W., v úterý mezi 11 a 13 hodinou.

„To je tedy podivný inzerát,” řekl zamračeně Montague Egg.

„Ach ne! Vy myslíte, že tu něco nehraje? Že to byl jenom vtip?”

„Není mi dost jasné,” řekl pan Egg, „proč by chtěl někdo zaplatit deset šilinků za obyčejnou kočku. Obvykle je člověk dostane zadarmo od někoho, kdo nerad topí koťata. A taky se mi nelíbí to jméno John Doe! Zní jako to, čemu se říká právní fikce.”

„Panebože!” vykřikla dívka, v modrých očích slzy. „Tolik jsem doufala, že to vyjde. Víte, když my jsme na tom tak strašně špatně, táta je bez práce a Maggie to je moje nevlastní máma pořád říká, že už Máherašalalachašbaze dýl doma nechce, protože si brousí drápky o nábytek a jí jako nezavřený i když to není pravda stačí mu jen trocha mlíka a trocha kočičího žrádla, a přitom tak skvěle chytá myši, až na to, že tam, kde bydlíme, moc myší není a tak jsem si myslela, že kdybych mu našla dobrý domov a ještě dostala deset šilinků na nový boty pro tátu, on už je moc potřebuje “

„No tak, hlavu vzhůru,” těšil ji pan Egg. „Třeba ten Doe opravdu zaplatí za dospě

lou kočku, co se osvědčila při chytání myší… Nebo víte co je možné? Že jde o nějaký filmový trik. Prostě tam zajedeme a uvidíme. Ale myslím, že bude lepší, když půjdu s vámi a vyjednám to s panem Doem sám. Můžete mi důvěřovat,” dodal chvatně. „Tady je moje vizitka. Montague Egg, obchodní zástupce firmy Plummet & Rose, obchod ví

nem a lihovinami, Piccadilly. Vyjednávat s lidmi je moje silná stránka. Dokud neuzavřel obchod, cesťák nemyslí na odchodtoť Montyho zásada.”

Já jsem Jean Maitlandová,” představilo se děvče. „Táta dělá taky do obchodová

ní či spíš dělal, dokud v zimě nedostal bronchitidu. Teď není dost zdravý na to, aby se trmácel po silnicích.”

„To je mi líto,” řekl Monty soucitně a zabočil na High Holborn. Dívka mohlo jí být tak šestnáct se mu zamlouvala a umínil si, že pro ni musí něco udělat.

Zřejmě nebyli sami, kdo považoval deset šilinků za kočku za dobrý výdělek.

Chodník před zašlou malinkou restaurací v Soho byl plný majitelů koček, někteří měli v

125

ruce košík, jiní drželi svá zvířata v náručí. Vzduchem se nesl žalostný nářek vězněných tvorů.

„Máme silnou konkurenci,” poznamenal Monty. „Na druhé straně to vypadá, že místo je stále ještě volné. Nechtě to na mně a uvidíme, co se dá dělat.”

Nějakou dobu se tlačili na chodníku. Vypadalo to, že uchazeči odcházejí z restaurace zadním východem, protože ačkoliv jich už celá řada vešla dovnitř, jen pár jich zase vyšlo stejnými dveřmi ven. Konečně se jim podařilo zařadit se do fronty vinoucí se vzhůru po zaplivaném schodišti a po dalším nekonečném čekání se ocitli před černými, nevlídnými dveřmi. Po chvíli se dveře otevřely a v nich se objevil muž s naducanými tvářemi a pichlavým pohledem malých oček. „Další!” řekl energicky a Monty s dívkou vešli.

„Pan Joe Doe?” zeptal se Monty.

„To jsem já. Přinesl jste kočku? Aha, slečna ji přinesla. Posadte se. Vaše jméno a adresa, slečno?”

Dívka udala jméno a bydliště jižně od Temže a muž si oboje zapsal, „pro případ”

vysvětlil, „že by se uchazeč o místo ukázal nezpůsobilý a potřeboval bych se s vámi spojit. A teď se podívejme na tu kočku.”

Otevřeli košík a zevnitř se vynořila rozzlobená rezavá hlava.

Jo, pěkný exemplář. Chudáček, nevypadá moc přátelsky.”

Je vylekaný z toho cestování,” omlouvala dívka kocoura. „Ale jakmile si na vás zvykne, je úplný drahoušek. A na myši je skvělý. A jak je čistotný.”

„To je důležité. Musí zachovávat čistotu. A musí si vydělat na živobytí.”

„O to se vůbec nebojte. Poradí si i s krysou, se vším. Říkáme mu Máheršalalchašbaz, protože to je ,spěchá za kořistí”. Ale slyší na jméno Máša, viď, miláčku?”

„No dobře. Zdá se, že je v dobrém stavu. Nemá blechy? Nebo nějakou nemoc?

Na to je moje manželka obzvláště háklivá.”

„Ne, je absolutně zdravý! Blechy no dovolte!”

„Nechtěl jsem se vás dotknout, slečno, ale musím být opatrný, protože z něj chceme udělat našeho domácího mazlíčka. Ta barva se mi moc nelíbí… Deset šilinků za zrzavou kočku mi připadá trochu moc. Nevím, jestli “

„No tak, no tak,” vmísil se do hovoru Monty. „V tom inzerátu se o barvě nic neří

kalo. Tahle mladá dáma sem vážila dlouhou cestu, aby vám svou kočku přinesla a nemůžete očekávat, že vám ji nechá levněji, než jste nabízel. Lepší kočku než je tahle těžko seženete; každý ví, že zrzavé kočky jsou na chytání myší vůbec nejlepší mají v sobě víc energie. A podívejte se na tu nádhernou bílou náprsenku z té vidíte, jak je to zvíře úžasně čistotné. A uvědomte si jednu velkou výhodu je dobře vidět! Když vy nebo vaše paní půjdete potmě pokojem, nezakopnete o něj jako o nějakou černou nebo mourovatou kočku. Když o tom tak uvažuju, měli bychom spíš chtít extra příplatek za tak úžasně vybarvený exemplář. Takovéhle kočky patří do vyšší třídy než obyčejné kočky a jsou taky nepoměrně vzácnější.”

Hebrejsky, viz proroctví Izaiáše, verš 8.1: Lemaher šalal chašbaz, v překladu bible kralické: K rychlé kořisti spěchá (loupežník).

„No, na tom něco je,” připustil pan Doe. „Tak dobře, slečno Maitlandová. Co kdybyste dneska večer přinesla Máhera či jak jste to říkala k nám domů, a když se bude mojí paní zamlouvat, necháme si ho. Tady je moje adresa. Dostavte se, prosím, přesně v šest, protože pak s manželkou odcházíme.”

Monty se podíval na adresu: John Doe bydlel na severním konci města, poblíž stanice podzemní dráhy Edgware.

„To je ale trochu příliš daleko na cestu s tak nejistým výsledkem,” prohlásil rozhodně. „Budete muset zaplatit slečně Maitlandové cestovní výlohy.”

Jistě, to je oprávněný požadavek,” kapituloval hned pan Doe. „Tady máte půlkorunu, slečno, drobné mi můžete vrátit večer. Takže vám děkuju. Když si vaši kočku ne

126

cháme, najde u nás opravdu šťastný domov… Můžete ho dát zase zpátky do košíku…

Odejděte prosím tamhletěmi druhými dveřmi a pozor na schod. Na shledanou.”

Když pan Egg se svou novou přítelkyní doklopýtali po uzoučkém zatuchlém zadním schodišti do páchnoucí postranní uličky, zkoumavě se na sebe podívali.

„Není to moc příjemný člověk,” konstatovala slečna Maitlandová. „Doufám jenom, že bude na Máherašalalachašbaze hodný… Vy jste byl úžasný, jak jste mluvil o té zrzavé barvě už jsem se bála, že se to na té barvě zadrhne. Mášo, můj andílku! Jak se může někomu nelíbit ta tvoje nádherná barva?”

„No, možná, že ten Doe nakonec žádný podvodník není,” řekl pan Egg, „ale těm jeho deseti šilinkům uvěřím, až je uvidím. Každopádně vás do jeho domu nepustím samotnou. Zastavím se pro vás v pět hodin.”

„Ale, pane Eggu… To od vás nemůžu chtít. A kromě toho, vždyť jste z něj vyrazil půlkorunu na moje výdaje s cestou!”

„To bylo jen tak z principu,” řekl pan Egg. „Přesně v pět jsem u vás.”

„Dobře, tak přijeďte, ale ve čtyři, ať vám můžu aspoň nabídnout hrnek čaje. To je to nejmenší, jak se vám můžu revanšovat.”

„Bude mi potěšením, vážně,” řekl pan Egg.

John Doe bydlel v nové vile stojící o samotě na samém konci nedodělané místní komunikace. Otevřít jim přišla paní Doeová drobná žena s vylekaným výrazem a vodově modrýma očima, která si co chvíli nervózně přejížděla prsty přes bledé rty. Máher

šalalchašbaz byl vysvobozen z košíku v obývacím pokoji, kde si pan Doe hověl v křesle a četl noviny. Kocour si ho nedůvěřivě změřil, ale pak se nechal obměkčit plachými pokusy o sblížení ze strany paní Doeové, a dokonce se od ní nechal podrbat za ušima.

„Tak co mu říkáš?” ozval se pan Doe. „Zamlouvá se ti? Nevadí ti ta barva, vid?”

„Ne, to ne. Je to krásný kocour. Moc se mi líbí.”

„Fajn. Tak ho koupíme. Tady máte deset šilinků, slečno Maitlandová. Podepište mi prosím stvrzenku. Děkujeme. A ty drobné z té půlkoruny si můžete nechat… Tak ti gratuluju, moje milá, máš svou kočku a doufám, že už tu neuvidíme jedinou myš.” Pan Doe se podíval na hodinky. „Omlouvám se, slečno Maitlandová, ale musíte se se svým miláčkem rychle rozloučit, protože s manželkou za chvilku odcházíme… Bude u nás v dobrých rukou.”

Pan Doe ještě ani nedořekl a Montague Egg se už s diskrétností džentlmena odebral do předsíně a nepochybně stejné džentlmenské cítění ho vedlo k tomu, že se i vzdálil od dveří obývacího pokoje. Nečekal dlouho a z pokoje vyšla i Jean Maitlandová spolu s paní Doeovou.

„Máte toho kocourka ráda, vidíte?” zeptala se paní Doeová dívky, která hlasitě popotahovala a utírala si oči do kapesníčku. „Doufám, že se vám po něm nebude “

„Ale no tak, Flossie!” okřikl ji manžel, který se náhle objevil za nimi. „Slečna Maitlandová ví, že o jejího kocourka bude dobře postaráno.” Vyprovodil hosty ven a rychle za nimi zavřel dveře.

Jestli je vám to moc líto,” ozval se pan Egg stísněně, „můžeme se vrátit a máte ho zpátky než řeknete švec.”

„Ne, to bude dobré,” ujistila ho Jean. Jestli vás mohu poprosit, tak rychle nasedněme a jeďme pryč čím rychleji, tím lip.”

Když nadskakovali na nerovné cestě, pan Egg si všiml mládence, který šel proti nim. V ruce držel košík a hlasitě si pískal.

„Koukněte!” řekl Monty. Jeden z našich obávaných konkurentů. Vypálili jsme mu rybník. Kdo jako první dostaví se k cíli, získá smlouvu a kšeft za svou píli. Šlápl na plyn a v duchu dodal: Zatraceně, doufám, že ti Doeovi jsou v pořádku. Ale kdo ví.

I když se pan Egg tak zasloužil, aby Máheršalalchašbaz dostal nové trvalé bydliště, neměl z toho dobrý pocit. Tak neodbytně ho myšlenky na tu záležitost obíraly o klid mysli, že když se od soboty za týden ocitl opět v Londýně, vydal se na jih od Tem

127

že, aby se pozeptal, zda je něco nového. A když mu Jean Maitlandová otevřela dveře, po jejím boku skutečně hrbil hřbet Máheršalalchašbaz a spokojeně máchal ocasem.

„Už je to tak,” řekla dívka. „Našel si cestu zpátky, drahoušek můj chytrý! Objevil se tu přesně před týdnem byl strašně vyhublý a celý od bláta vůbec nechápu, jak se mu to mohlo povést. Ale už jsme prostě neměli to srdce ho poslat zpátky, že ne, Maggie?”

„Neměli,” přisvědčila paní Maitlandová. „Nemám ho ráda a nikdy jsem ho ráda neměla ale co naděláte? Myslím, že i kočky vycítí, kdo je dobrý a kdo zlý. Ale je to nepříjemné kvůli těm penězům.”

„To jo,” potvrdila Jean. „Když se vrátil a my se rozhodli, že si Mášu necháme, napsala jsem panu Doeovi, vysvětlila mu to a poslala jsem mu poukázku na těch deset šilinků. Ale dneska ráno pošta dopis vrátila s razítkem .adresát neznámý’. Takže neví

me, co máme dělat.”

„Nikdy jsem nevěřil, že se jmenuje Joe Doe,” řekl Monty. Jestli chcete znát můj názor, slečno Maitlandová, tak ten chlap měl za lubem nějakou špatnost, takže bych si kvůli němu žádné starosti nedělal.”

Ale dívku tím neupokojil a chvíli nato už úslužný pan Egg uháněl s poštovní poukázkou na sever, aby se pokusil záhadného pana Doea nalézt.

Dveře mu přišla otevřít dobře oblečená starší žena, kterou v životě neviděl. Pan Egg se zeptal na pana Doea.

„Ten tady nebydlí. A nikdy jsem o něm neslyšela.”

Monty tedy vysvětlil, že hledá džentlmena, který koupil kocoura.

„Kocoura?” opakovala žena. Odmítavý výraz ve tváři se změnil. „Pojdte dál, pane! Georgi!” zavolala na kohosi uvnitř domu. Je tu nějaký pán, kvůli kočce. Možná bys mu rád ” zbytek věty zašeptala do ucha muži, který se vynořil z obývacího pokoje a který byl zřejmě její manžel.

George si návštěvníka zkoumavě změřil. „Tady žádnej Doe nebydlí,” potvrdil.

„Ale jestli hledáte poslední nájemníky, tak ty odjeli. Sbalili se a zmizeli hned druhej den, co starej pán zemřel. Já tu dělám domovníka. A jestli postrádáte kočku, tak co kdybyste šel se mnou a podíval se sám.”

Vedl pana Egga domem k zadním dveřím a ven na zahradu. Uprostřed jednoho záhonu byla jáma, jako nepravidelný a mělký hrob. V hlíně byl zapíchnutý rýč. A na trávníku, ve dvou truchlivých řadách ležela těla dočista mrtvých koček. Pan Egg je chvatně přehlédl a usoudil, že jich musí být kolem padesáti.

Jestli je některá z nich vaše,” řekl George, „rád vám ji přenechám. Ale nejsou, abych tak řekl, v příliš dobrém stavu.”

„Kristepane!” řekl otřeseně pan Egg a s úlevou si vzpomněl na Máherašalalachašbaze, jak ho se vztyčeným ocasem vítal na prahu Jeanina domu. „Pojďme odsud a povězte mi, jak se to stalo. To je to je neuvěřitelné.”

Ve skutečnosti, dozvěděl se pan Egg, se poslední nájemníci jmenovali Proctorovi. Starý pan Proctor, který měl dům pronajatý, byl invalidní a spolu s ním tu bydlel jeho synovec s manželkou.

„Žádná služebná tu s nima nebydlela, ale každej den sem chodila stará Crabbová a pomáhala s domácností. Vždycky mi říkala, že starej pán nesnáší kočky. Bylo mu z nich dočista špatně znal jsem pár takovejch lidí už dřív. Takže museli bejt moc opatrný, protože starej pán byl jako věchýtek a se srdcem na tom byl tak špatně, že moh každou chvíli odejít. Když jsem pak našel všechny ty pohřbený kočky, mysleli jsme si, že je mladej Proctor zabil, aby na ně starej pán někde nenarazil a nedostal z toho šok.

Ale je mi divný, že všechny ty kočky vypadají, jako kdyby je zabil zhruba ve stejnou dobu a ještě ke všemu někdy nedávno.”

Pan Egg si vzpomněl na inzerát, na falešné jméno, na to, jak všichni majitelé ko

ček odcházeli zadním východem, aby nikdo nevěděl, kolik koček bylo koupeno. A také

128

si vzpomněl na důrazné upozornění, že Jean Maitlandová musí kočku přinést přesně v šest večer a jak potkali toho mládence, co se s pískáním hrnul na scénu o čtvrt hodiny později. Vybavil si i další věci slabé mňoukání, které, zaslechl, když čekal v předsíni, až se Jean rozloučí s Máheršalalchašbazem, a ustaraný výraz, s nímž se paní Proctorová ptala Jean, jestli má svého kocoura ráda. Začínalo být zřejmé, že Proctor junior shromažďoval kočky s nějakým zlověstným záměrem. Sbíral kočky ze všech částí Londýna, či spíž z těch částí, které byly co nejdál odsud proč by se jinak namáhal zapisovat si jména a adresy prodávajících?

„Na co starý pán zemřel?” zeptal se pan Egg.

„Selhalo mu srdce,” řekla paní správcová. „Aspoň tak to doktor řekl. Teď v úterý to bylo týden, co v noci zemřel, chudinka. A paní Crabbová, která připravovala mrtvýho k pohřbu, mi řekla, že měl chudáček ve tváři hroznej děs. Ale doktor tvrdil, že to při tý jeho nemoci není zase tak neobvyklý. Jenomže doktor měl moc práce, a tak neměl čas se zastavit neviděl proto ty strašný škrábance, co měl starej pán na obličeji a na rukou.

Zřejmě se v tý agónii musel podrápat hrůza… Ale na druhý straně, každej věděl, že starej pán může kdykoliv zhasnout jako ta svíčka.”

„To je pravda, Sally,” ozval se George, „ale co ty drápance na dveřích jeho ložnice? Nepovídej mi, že je udělal on sám. A i kdyby jo, tak jak to, že ho nikdo neslyšel a nešel mu pomoct? Pan Timbs to je náš domácí, co nás sem poslal, abysme to tady ohlídali si může klidně povídat, že když Proctorovi odjeli, museli do domu vlízt nějaký tuláci… Proč by se tuláci měli namáhat škrábat do dveří?”

„Ty Proctorovi nemaj srdce, to vám povím,” ozvala se opět paní Sally. „Nejspíš celou noc spali jako by nic a nechali strýce umřít. Však ten advokát byl pěkně rozčilenej!

Ráno se sem přihasil, že starý pán chce sepsat poslední vůli a on mu mezitím takhle najednou umřel… A když člověk vidí, že po něm nakonec zdědili všecky prachy, čekal by, že mu udělají lepcí pohřeb. Podle mě byl ten pohřeb doslova ubohej ani kytička, jenom věnec za půl guiney a rakev? Žádnej dub, jen jilm a ubohý dvě držadla. Takovej póvl. Měli by se stydět.”

Pan Egg mlčel. Neměl sice nijak zvlášť bujnou představivost, ale přesto viděl v duchu příšernou scénu. Viděl spát starého, nemocného muže a viděl ruce, jež tiše otví

rají dveře jeho ložnice a vlečou dovnitř jeden pytel za druhým, a každý ten pytel se hýbe a kroutí a mňouká. Viděl, jak ty rozvázané pytle zůstávají ležet na podlaze, jak se dveře zase tiše zavírají a zvenku zamykají. A pak, v chabém světle bezmračné noci viděl rozmazané stíny černé a mourovaté a zrzavé jak skáčou nahoru a dolů, na stůl a po židlích, jak běhají po místnosti, neslyšní na svých sametových tlapkách. A pak skočí na postel velká rezavá kočka s jantarovýma očima a spáč se s výkřikem probudí a za zamčenými dveřmi neznajícími slitování se odehraje děsivá noční můra. Nemocný sta

řec lapá po dechu a klopýtá po místnosti, máchá rukama po hrůzných stínech, které ho pronásledují a které mu unikají až nakonec přijde rezavá bolest u srdce a dostaví se milosrdná smrt. Pak už je ticho, rušené jen mňoukáním koček a škrábáním na dveře, za nimiž kdosi bedlivě naslouchá, ucho přitisknuté ke klíčové dírce.

Pan Egg si otřel čelo kapesníkem; ty představy se mu vůbec nelíbily. Ale musel pokračovat a tak ještě viděl, jak vrah brzy ráno otvírá dveře spěchá, aby pochytal své nevinné spolupachatele dřív, než se v domě objeví paní Crabbová pospíchá, protože musí ještě upravit mrtvolu, aby vše vypadalo nenápadně, a také ví, že až do domu přijdou cizí lidé, nesmí je překvapit žádné záhadné mňoukání. Pustit kočky na svobodu mu nepřipadá dost bezpečné co kdyby se jim nechtělo z domu? A tak přijde na řadu sud s vodou a hrob na zahradě. Ale Máheršalalchašbaz, statečný Máheršalalchašbaz si vybojoval život. Nenechal se utopit. Vyprostil se na svobodu (a doufám, pomyslel si pan Egg, že Proctora pěkně podrápal a přes celý Londýn našel cestu domů. Kdyby tak Má

heršalalchašbaz mohl vypovědět, co ví… Ale Montague Egg také ledacos věděl a on mluvit umí.

129

„A co víc, já taky mluvit budu,” umínil si Monty, když si zapisoval adresu právního zástupce pana Proctora. Podle jeho názoru vyděsit starého muže k smrti byla vražda.

Nebyl si tím jistý, ale umínil si, že to zjistí. Zapátral v paměti po nějakém vhodném úsloví z Rukověti obchodního cestujícího, ale poprvé v životě nemohl přijít na nic, co by se k tomuhle případu vztahovalo.

Vypadá to, že jsem se úplně vzdálil svým zásadám, pomyslel si smutně. Ale přece, jako občan….

A pak se usmál, protože si vzpomněl na aforismus, jímž jeho oblíbená kniha za

číná i končí:

Sloužit veřejnosti toť cíl jest,

pro ty, kdo cesťákům dělají čest.

MUŽ, JENŽ VĚDĚL JAK NA TO

Od chvíle, kdy vlak vyjel z Carlisle, Pender snad už podvacáté zvedl zrak od Vraždy na faře a opět přistihl muže naproti, jak si ho prohlíží.

Zamračil se. Dráždilo ho, že ho ten člověk upřeně pozoruje, a ještě ke všem s tím ironickým úsměškem na rtech. A ještě víc ho dráždilo, že ho ten úsměv a zkoumavý pohled tak vyvádějí z míry. Pender rychle sklonil hlavu zpátky ke knize, odhodlán se cele soustředit na vraždu faráře v jeho knihovně. Ale zápletka byla vykonstruovaná, všechno napětí se odbylo v první kapitole, a pak už jenom následovala dlouhá řada úvah a dedukcí, aby se na konci vynořilo důmyslné řešení. Penderova schopnost koncentrace, která už tak jako tak byla značně oslabena, se definitivně vytratila. Dvakrát se musel v textu vracet, aby se dozvěděl fakta, která mu při prvním čtení unikla. Pak si uvědomil, že jeho oči zvládly tři stránky plné složitých úvah, aniž by cokoliv z jejich obsahu proniklo do jeho mozku. Vůbec se už nedokázal přimět, aby uvažoval o zavraždě

ném faráři místo toho se jeho vědomí stále víc a víc zaobíralo tváří muže naproti. Divná tvář, pomyslel si.

I když na rysech toho muže nic zvlášť pozoruhodného nebylo. Spíš to byl výraz té tváře, který na Pendera tak nepříjemně působil. Tajnůstkářský výraz, výraz člověka, jenž toho ví o ostatních až příliš mnoho. Jeho ústa se neustále maličko křivě usmívala, jako kdyby se muž vskrytu něčím dobře bavil. Oči za cvikrem bez obrouček se leskly zvědavostí i když to možná byl jenom odraz světla na sklech. Neznámému mohlo mu být tak čtyřicet a Pender přemítal, čím ten muž může být. Měl na sobě tmavý vycházkový oblek, plášť do deště a ošuntělý plstěný klobouk. Pender si rozpačitě odkašlal, uvelebil se pohodlně ve svém koutě a rozevřenou detektivku zdvihl až před obličej jako zá

stěnu. Nejen, že to nepomohlo, bylo to teď ještě horší. Nemohl se zbavit pocitu, že muž tenhle manévr prohlédl a tajně se jím baví. Zmocnil se ho neklid, rád by se protáhl, poposedl si, či se aspoň podrbal, ale z jakéhosi podivného důvodu měl pocit, že kdyby to udělal, bylo by to jako by před tím chlapem naproti kapituloval. Rozpaky a nervozitou seděl tak strnule, že číst se stalo přímo fyzicky nemožné.

Až do Rugby vlak nestavěl, takže bylo velice nepravděpodobné, že by do kupé přistoupil další cestující a skončil s touto nesnesitelnou solitude a deux. Nicméně něco se muselo stát. Teď už to ticho trvalo tak dlouho, že každá poznámka, byť sebetriviálnější, by aspoň tak to Pender vnímal v napjatém ovzduší zazněla stejně nepřirozeně jako zvonění budíku uprostřed noci. Samozřejmě, mohl také odejít na chodbičku a už se nevrátit ale to by se rovnalo přiznání vlastní porážky. Pender odložil Vraždu na faře a znovu zachytil upřený mužův pohled.

„Už vás to zmohlo?” zeptal se muž.

„Noční cestování je vždycky trochu únavné,” řekl Pender, napůl s úlevou a napůl váhavě. „Nechcete si taky půjčit něco ke čtení?”

130

Vytáhl z aktovky Tajemství spony na papír a s nadějí knížku muži nabídl. Muž mrkl na titul a zavrtěl hlavou.

„Vřelé díky,” řekl, „ale já detektivky nečtu. Jsou příliš přízemní, nemyslíte?”

„No, nemívají moc dobře vykreslené postavy a lidi tam jsou líčeni z té horší stránky,” připustil Pender. „Ale zase na cestu vlakem “

„To jsem nemyslel,” řekl neznámý. „Nejde mi o to, že se tam vraždí, ale o to, že všichni ti vrahové jsou tak neschopní jdou mi na nervy.”

„No, to bych ani neřekl,” namítl Pender. „Každopádně jsou většinou mnohem chytřejší a rafinovanější, než skuteční vrahové.”

„Než skuteční vrahové, kteří se dali chytit, to ano,” připustil muž.

„I když i řada z těch byla docela úspěšná, než je lapli,” namítl znova Pender.

„Tak třeba Crippen. Kdyby neztratil hlavu a nerozhodl se odjet do Ameriky, nemuseli ho vůbec chytit. George Joseph Smith úspěšně zlikvidoval aspoň dvě nevěsty než zasáhl osud a News ofthe World.”

„No dobře,” řekl muž, „ale jde mi o to, jak je to všechno neobratné. Těch příprav, lží, pomůcek. To všechno je úplně zbytečné.”

„Ale jděte!” namíchl se Pender. „Děláte, jako kdyby vražda byla něco tak jednoduchého jako louskání ořechů.”

„Aha!” usmál se muž. „Vy si myslíte, že není, co?”

Pender čekal, že muž tu poznámku nějak rozvede, ale ten mlčel, pohodlně se opřel a usmíval se tím svým záhadným způsobem na strop kupé. Jako by chtěl říct, že podle jeho mínění, nemá cenu v takovéhle konverzaci pokračovat. Pender opět zvedl knihu, ale náhle ho zaujaly mužovy ruce. Byly bílé a měly překvapivě dlouhé prsty.

Chvíli sledoval, jak si muž zlehka bubnuje prsty na koleno pak odhodlaně otočil stránku načež knihu odložil a řekl:

„Když je podle vás tak strašně jednoduché někoho zavraždit, tak jak byste to tedy provedl vy?”

Já?” opakoval muž. Jeho oči za skly brýlí se ve světle stropního osvětlení zdály zcela bez výrazu, ale podle hlasu ho ta otázka maličko pobavila. „To je něco jiného. Já bych žádné dlouhé přípravy nepotřeboval.”

Jak to?”

„Protože já prostě vím, jak na to.”

„Vážně?” zamumlal Pender pochybovačně.

„Naprosto vážně. Je to vlastně docela jednoduché.”

Jak to můžete vědět tak jistě? Předpokládám, že jste to nezkoušel.”

„Nepotřebuju to zkoušet,” řekl muž. „Moje metoda žádné testování nepotřebuje.

V tom je ten její půvab.”

„To se snadno řekne,” namítl Pender. „No tak, v čem tedy spočívá ta vaše zá

zračná metoda?”

Jistě neočekáváte, že vám to povím,” řekl muž a znovu se podíval Penderovi do očí. „Mohlo by to být nebezpečné. Vypadáte sice dost nevinně, ale nikdo nevypadal nevinněji než Crippen. Když jde o absolutní moc nad životy druhých, nemůžete věřit absolutně nikomu!”

„Blbost!” vykřikl Pender. „V životě by mě nenapadlo někoho zavraždit.”

„Ale ano, napadlo!” trval na svém muž. Jakmile byste věděl, že to je zcela bezpečné. Každého by to napadlo. Proč myslíte, že se stát a církev tak namáhají uměle vytvořit nejrůznější mechanismy, které mají vraždám zabránit? Protože vraždit se chce úplně každému. Je to tak přirozené, jako že dýcháte.”

„To je směšné!” řekl Pender prudce.

„Myslíte? Většina lidí by to taky řekla. Ale přesto bych jim nevěřil. A už vůbec ne, když si můžou koupit síran thanatolu za dvě pence v kaž

dé drogerii.”

131

„Síran čeho?” zeptal se Pender nechápavě.

„Aha! Myslíte, že jsem se podřekl, co? Prostě a dobře, je to směs toho a pár dal

ších věcí a všechny jsou stejně dostupné a levné. Za devět pencí toho dostanete tolik, že s tím můžete otrávit celou britskou vládu a to byste za zločin nepovažoval snad ani vy, ne? Samozřejmě, člověk by je nesměl zlikvidovat všechny naráz. Kdyby najednou všichni umřeli ve vaně, vypadalo by to divně.”

„Proč zrovna ve vaně?”

„Tam by sešli z tohoto světa. Tu látku totiž aktivuje právě působení horké vody.

Stačí několik hodin od podání drogy, ale působí to ještě dalších pár dní. Je to docela jednoduchá chemická reakce a žádná analýza ji neprokáže. Vypadá to prostě jako srdeční slabost.”

Pender se na muže díval celý nesvůj. Jeho úsměv se mu nelíbil. Nebyl jen posměšný, byl samolibý, byl téměř triumfální! Nedokázal ten výraz tváře ani pořadně popsat.

„Víte,” pokračoval muž, zamyšleně vyjmul z kapsy dýmku a začal si ji nacpávat,

„je to docela zvláštní, jak často člověk čte, že lidé byli nalezeni ve vaně mrtví. Vypadá to, jako by to byla celkem běžná nehoda. Je to docela lákavé. Koneckonců, na vraždě je něco fascinujícího. Ta myšlenka člověka nahlodává víc a víc, až ho přemůže tedy, já si to tak aspoň představuju, vy ne?”

„Nejspíš to tak je,” přisvědčil Pender.

„Vemte si třeba Palmera. Nebo Gesinu Gottfriedovou. Vzpomeňte si na Armstronga. Ne, tu svou formulku bych nesvěřil nikomu ani tak počestně vypadajícímu mladému muži jako jste vy.”

Dlouhými bílými prsty napěchoval pevně dýmku a škrtl zápalkou.

„No a co vy?” zeptal se ho Pender podrážděně (nikdo nestojí o to, aby byl nazván počestně vypadajícím mladým mužem). „Když se nikomu nedá věřit “

„Tak ani mně ne?” doplnil pobaveně muž. „No jo, to máte pravdu, jenomže teď už s tím těžko něco naděláme, nezdá se vám? Já tu formuli znám a nemůžu ji jen tak na povel zapomenout. Je to nemilé, ale je to tak. Každopádně vás může utěšit, že aspoň mně se žádná podivná nehoda ve vaně nestane. Panebože! Už jsme v Rugby.

Já tady vystupuju. Musím si v Rugby vyřídit jednu drobnou záležitost.”

Vstal, protáhl se a zapjal si pršiplášť, pak si narazil ošuntělý klobouk níž ke svým podivným brýličkám. Vlak začal zpomalovat, až zastavil. Muž se naposledy křivě usmál, popřál Penderovi dobrou noc a vzápětí už byl na nástupišti. Pender pozoroval jeho postavu, jak se rychle vzdaluje, až se ocitla mimo záři plynové lampy.

„Nějaký cvok,” pomyslel si a pocítil zvláštní úlevu. „Díky bohu, vypadá to, že teď budu mít celé kupé sám pro sebe.”

Vrátil se k četbě Vraždy na faře, ale pořád se nějak nemohl soustředit.

Jak se jenom jmenovala ta chemikálie, o které ten chlap mluvil? dumal.

I kdyby na tom závisel jeho život, nevzpomněl by si.

Té novinové zprávy si Pender všiml odpoledne následujícího dne. Koupil si Standard, aby měl co číst během oběda, a slovo „vana” upoutalo jeho pozornost. Nebýt toho, asi by mu ta zpráva unikla, protože to bylo jen pár řádek.

BOHATÝ TOVÁRNÍK ZEMŘEL VE VANĚ. MANŽELKA ODHALILA TRAGÉDU

Tragický objev učinila dnes brzy ráno paní Brittleseaová, manželka dobře zná

mého ředitele firmy Brittlesea Engineering Works v Rugby. Když manžel, kterého ani ne před hodinou viděla živého a zdravého, nepřišel včas k snídani, vydala se ho hledat do koupelny. Když vyrazili dveře, inženýr Brittlesea byl nalezen mrtev ve vaně. Podle léka

ře nastala smrt půl hodiny předtím, za příčinu úmrtí označil selhání srdce. Zesnulý podnikatel…

132

To tedy je zvláštní náhoda, napadlo Pendera. A v Rugby. Myslím, že tohle by toho mého neznámého zajímalo pokud tam ještě je a vyřizuje tu svou záležitost… Stejně by mě zajímalo, čeho se ta jeho záležitost asi týkala.

Je velice zvláštní, jak když člověk zaměří pozornost na nějakou určitou věc, najednou se s ní setkává na každém kroku. Dostanete zánět slepého střeva a okamžitě jsou noviny plné článků o státnících, kteří onemocněli zánětem slepého střeva, a o lidech, kteří na apendicitidu dokonce zemřeli; dozvíte se, že všichni vaši známí zánět slepého střeva měli, nebo aspoň mají přátele, kteří ho měli, a buď na to zemřeli, nebo se po něm zotavili s překvapivou a omračující rychlostí, kterou jim můžete než závidět.

Sotva otevřete nějaký časopis, a už tam čtete, že operativní léčba zánětu slepého střeva je jedním z triumfů moderní chirurgie, kdežto když rozevřete odborný tisk, hned se před vámi objeví srovnávací studie červovitého přívěsku u lidí a opic. Je pravděpodobné, že všechny ty zmínky o apendicitidě se vyskytují pořád stejně často, ale člověk je zaregistruje až tehdy, když je jeho mysl na toto téma naladěna. Každopádně přesně tohle se stalo Penderovi, když náhle začal zjišťovat, jak neobyčejně často lidé končí svou pozemskou pouť ve vaně.

Střetával se s tím každou chvíli vždycky ta samá posloupnost událostí: horká koupel, nález mrtvého těla, soudní ohledání. A vždy ten samý názor lékařské vědy: selhání srdce následkem příliš horké lázně. Pender začal mít dojem, že vlézt do horké vody je vlastně vysoce riskantní záležitost. Začal si napouštět do vany chladnější a chladnější vodu, až téměř přestalo být příjemné se v té vodě koupat.

Každé ráno, než začal noviny číst, přelétl očima titulky, jestli se v nich nevyskytuje slovo vana. A když uplynul týden, a žádná tragédie kvůli horké vodě ve vaně se nekonala, byla to současně úleva i jisté zklamání.

Pak tímto náhlým způsobem zemřela mladá a krásná žena, jejíž manžel analytický chemik se několik měsíců předtím marně snažil přimět choť k rozvodu. Koroner měl zřejmě podezření, že se smrtí ženy není všechno v pořádku, a podrobil manžela ostrému křížovému výslechu. Jenomže všechny jeho pokusy nakonec ztroskotaly na stanovisku lékaře. Pender, opakující si v duchu stále častěji, že nepravděpodobné není nemožné, si jen přál jako si to ostatně přál sedm dní v týdnu aby si vzpomněl na jméno té drogy, o níž se zmínil onen muž ve vlaku.

Pak nastal rozruch přímo v Penderově sousedství. Starý pan Skimmings, jenž bydlel sám jen se svou hospodyní hned za rohem, byl nalezen mrtev v koupelně.

Vždycky byl trochu slabý na srdce. Hospodyně se svěřila mlékaři, že se odjakživa bála, aby se starému pánovi něco takového nestalo, když si vždycky napouští do vany tak strašně horkou vodu. Pender se dostavil k soudnímu projednávání.

U soudu svědčila hospodyně. Pan Skimmings byl ten nejhodnější zaměstnavatel, jakého si lze představit, a ona je zdrcená, že zemřel. Ne, nevěděla nic o tom, že jí pan Skimmings odkázal spoustu peněz, ale on už prostě měl takové zlaté srdce. Výrok soudu zněl: smrt nešťastnou náhodou.

Ten večer šel Pender jako obvykle na procházku se psem. Jistá zvědavost vedla jeho kroky za roh směrem ke Skimmingsovu domu. Loudal se kolem domu, díval se do jeho tmavých oken, když se náhle otevřela zahradní branka a z ní vyšel nějaký muž. Ve světle pouliční lampy ho Pender okamžitě poznal.

„Dobrý večer!” řekl Pender.

„Ale! To jste vy,” řekl muž. „Prohlížíte si místo tragédie? Co tomu všemu říkáte?”

„Dohromady nic,” řekl Pender. „Ani jsem ho neznal. To je zvláštní, že jsme se takhle zase potkali, co?”

„To tedy jo. Nejspíš tu poblíž bydlíte, ne?”

„Ano, tady za rohem,” přikývl Pender a hned si přál, aby to byl neřekl. „Vy taky bydlíte tady někde?”

Já?” zeptal se muž. „Ne, kdepak. Jsem tu pracovně, jen taková drobnost.”

133

„Když jsme se potkali minule,” řekl Pender, „vyřizoval jste nějakou drobnost v Rugby.” Srovnali krok a pomalu se blížili k rohu, kde Pender potřeboval odbočit, aby se dostal domů.

„To je pravda,” souhlasil muž. „Při svém povolání jsem každou chvíli někde jinde.

Jaktěživ nevím, kde mě budou zítra potřebovat.”

„To jste byl zrovna v Rugby, když tam našli ve vaně mrtvého továrníka Brittlesea, ne?” nadhodil Pender jakoby nic.

,Jo, je to zvláštní, taková náhoda.” Muž se na Pendera úkosem podíval skrz třpytící se brýličky. „Všechny peníze odkázal manželce, co? Z té je teď bohatá žena. Mimochodem, je to moc hezká holka je mnohem mladší než byl on.”

Za řeči došli až k Penderově domu. „Pojďte, dáme si spolu skleničku,” řekl Pender a opět hned zalitoval toho neuváženého pozvání.

Muž nabídku přijal, a tak se spolu usadili v Penderově staromládenecké pracovně.

„Poslední dobou bylo těch úmrtí ve vaně nápadně hodně, nemyslíte?” poznamenal Pender jakoby mimochodem, zatímco naléval sodovku do sklenic.

„Vám to připadá nápadné?” zeptal se muž, převraceje po svém příšerném zvyku v otázku všechno, co Pender řekl. „No, já nevím. Možná jich nápadně hodně je ale vždycky to byla dost běžná nehoda.”

„Zřejmě jsem si toho po té naší rozmluvě ve vlaku začal víc všímat,” zasmál se Pender trochu rozpačitě. „Prostě mě jen napadlo člověku tak něco bleskne hlavou

jestli tu vaši drogu třeba náhodou neobjevil ještě někdo jiný jak se to vlastně jmenovalo?”

Muž otázku ignoroval.

„To sotva,” odpověděl. „Vsadím se, že já jsem jediný, kdo to ví. Dokonce i já jsem na to kápnul jenom náhodou, když jsem se zabýval něčím úplně jiným. Nedovedu si představit, že by mohlo dojít k témuž objevu na tolika různých místech. Ale všechny ty rozsudky skutečně dokazují, jaký by to byl bezpečný způsob se někoho se zbavit.”

„Takže vy jste chemik?” zeptal se Pender, jenž se chytil té části odpovědi, ze které koukala nějaká další informace.

„Vyznám se tak trochu ve všem. Jsem takový všeobecně užitečný chlap. Spoustu času věnuju taky tomu, abych se dál vzdělával… Koukám, že tu máte pár zajímavých knížek.”

Pender se cítil polichocen. Než zdědil nějaké ty peníze, byl jen obyčejným bankovním úředníkem, a tak měl pocit, že prokázal obdivuhodnou cílevědomost byl si vě

dom, že jeho sbírka prvních vydání moderních autorů bude jednou opravdu cenná. Pře

šel k zasklené knihovně a vyjmul pár exemplářů, aby je ukázal návštěvníkovi.

Muž s porozuměním pro Penderovu zálibu přešel za hostitelem ke knihovně.

„Takže tohle jsou vaši oblíbení autoři?” Vzal od Pendra román od Henryho Jamese a mrkl na vakát. „To je vaše jméno? E. Pender?”

Pender připustil, že je. „Teď jste vůči mně ve výhodě,” dodal.

„No, já patřím do početné rodiny Smithů,” zasmál se muž, „a živím se prací. Máte to tu opravdu moc hezké.”

Pender vysvětlil, že pracoval jako úředníka a pak dědil.

„Blahopřeju,” řekl Smith. „Svobodný? Ano. Jeden z těch šťastných. Vy zřejmě žádný síran… žádnou takovou užitečnou drogu hned tak potřebovat nebudete. A nebudete ji potřebovat nikdy, když se spokojíte s tím, co máte, a budete se držet dál od žen a burzovních spekulací.”

Věnoval Penderovi pokřivený úsměv. Teď, když byl bez klobouku, ukázalo se, že má spoustu prošedivělých kudrlin, takže vypadal starší než tenkrát ve vlaku.

„No jo, ještě nějakou chvíli se bez vaší pomoci obejdu,” přisvědčil Pender se smíchem. „Kromě toho, jak bych vás našel, kdybych vás potřeboval?”

134

„S tím si nelamte hlavu,” řekl Smith. Já bych si našel vás. S tím nikdy žádné problémy nejsou.” Podivně se ušklíbl. „No, už budu muset běžet, děkuju za pozvání. Nejspíš se už znova neuvidíme i když, samozřejmě, možné to je. Někdy se věci prapodivně zvrtnou, neníliž pravda?”

Když osaměl, Pender se vrátil ke své lenošce a vzal do ruky svou skleničku whisky. Byla téměř plná.

„To je divné,” zamumlal pro sebe, „nepamatuju se, že bych ji doléval. Zřejmě jsem se tak zabral do hovoru, že jsem to udělal automaticky.” Pomalu sklenici vypil a přitom přemýšlel o Smithovi.

Co jen mohl Smith pohledávat ve Skimmingsově domě?

To tedy byla záhada. Pokud by Skimmingsova hospodyně o těch penězích vědě

la… Ale ona to nevěděla, a i kdyby to byla věděla, jak by se mohla dozvědět o Smithovi a tom jeho síranu… už zase měl to slovo téměř na jazyku.

Nemusel byste mě hledat. Já bych si našel vás. Co tím ten chlap chtěl říct? To je přece směšné. Přece není ďábel. Ale jestli to tajemství opravdu ovládá jestli ho napadlo, že by ho mohl zpeněžit nesmysl…

Drobná pracovní záležitost v Rugby, drobná pracovní záležitost ve Skimmingsově domě. To je absurdní!

Nemůžete věřit vůbec nikomu! Když jde o absolutní moc nad životy druhých…

Nahlodává vás to víc a víc…

To je šílené! Ale jestli na tom přece jen něco je, pak byl ten chlap blázen, že mi o tom řekl, přemítal Pender. Kdybych se rozhodl, že promluvím, mohl bych ho dostat na šibenici. Teď pro něj představuju trvalé nebezpečí…

Ta whisky, čím déle o tom přemýšlel, tím si byl jistější, že on sám tu sklenici nikdy nedolil. Musel to udělat Smith, když se k němu on, Pender, otočil zády. Proto ten nenadálý zájem o jeho knihovnu! Vůbec nijak nesouvisel s tím, o čem předtím mluvili.

Když tak o tom teď uvažoval, ta whisky byla neobyčejně silná ale co ta její chuť? Byla opravdu trochu divná, nebo je to jenom jeho představivost?

Pender cítil, jak mu na čele vystupuje chladný pot.

O čtvrt hodiny později, po pořádné dávce hořčice s vodou, seděl Pender celý roztřesený opět v pracovně a zimomřivě se choulil u ohně. Tentokrát unikl jen o fous pokud unikl. Nevěděl, jak ta droga působí ale rozhodně nehodlal několik dní vlézt do horké vany. Člověk nemůže být nikdy dost opatrný.

Buď že zabralo to včasné požití hořčice s vodou, nebo byla droga bez horké lázně neúčinná, prozatím byl Penderův život zachráněn. Ale nervozita ho neopouštěla.

Dveře na ulici zajišťoval řetězem a služebnou varoval, aby do domu nikoho cizího nepouštěla.

Také si předplatil dvoje další ranní noviny, na neděli News of the World a pečlivě pročítal zprávy ze soudní síně. Sledovat úmrtí ve vaně se změnilo v posedlost. Místo knihkupců s prvními vydáními teď navštěvoval soudní jednání.

Tři týdny po posledním setkání se Smithem se ocitl v Lincolnu. Nějaký muž tam zemřel v tureckých lázních tlusťoch, který měl ve zvyku se pokud možno nehýbat. Porota vynesla rozsudek „smrt nešťastnou náhodou” a přidala doporučení pro vedení lázní

zlepšit dohled nad návštěvníky lázní a napříště nedopustit, aby se ocitli v páře bez odborného dohledu.

Když Pender vyšel ze soudní síně, uviděl před sebou ošuntělý klobouk, který mu připadal povědomý. Vrhl se za ním a dostihl Smithe, právě když se chystal nastoupit do taxíku.

„Smithi!” zavolal udýchaně a zuřivě chytil muže za rameno.

„Cože? Zase vy?” podivil se Smith. „Přišel jste si poslechnout podrobnosti případu? Můžu snad pro vás něco udělaf!”

135

„Darebáku!” vztekal se Pender. „V tom všem máte prsty vy! Tuhle jste se snažil zabít i mě!”

„Zabít? Proč bych to dělal?”

„Za to se budete houpat na šibenici!” křičel výhružně Pender.

Kolem se začali shlukovat lidé, pak se skrz zevlouny prodral policista.

„No tak!” řekl. „Co se to tady děje?”

Smith si výmluvným gestem zaťukal na čelo.

„Nic vážného,” řekl. „Tenhle džentlmen si zřejmě myslí, že jsem tady z nějakých nekalých důvodů. Tady je moje legitimace a koroner mě zná. Ale napadl mě, tak na něj radši dohlídněte.”

Já to viděl,” potvrdil jeden z okolostojících.

„Ten člověk se mě pokoušel zabít!” hájil se Pender.

Policista přikývl.

„Tak zlý to určitě nebylo, pane,” uklidňoval Pendera. „Radši si ještě rozmyslete, co říkáte. Jste nervózní z toho horka uvnitř. Jen klid, to chce klid.”

„Ale já ho chci obvinit,” namítl Pender.

„Být vámi, tak to nedělám,” radil mu policista.

„Říkám vám,” nenechal se odradit Pender, „že tenhle chlap, Smith, se mě snažil otrávit. Je to vrah. Už otrávil spoustu lidí.”

Strážník mrkl na Smithe.

„Radši už jeďte, pane,” navrhl mu. Já to s ním vyřídím. Koukněte se mládenče “

uchopil Pendera pevně za paži „zachovejte klid a rozvahu. Ten džentlmen se nejmenuje Smith, ani nijak podobně. Máte to nějaký popletený.”

„A jak se tedy jmenuje?” naléhal Pender.

„Na tom nezáleží,” odpověděl strážník. „Nechtě ho být, nebo z toho budete mít nepříjemnosti.”

Taxi odjelo. Pender se rozhlédl po kruhu pobavených tváří a vzdal to.

„Tak dobře,” řekl policistovi. „Nebudu tady dělat žádný rozruch. Zajdu s vámi na stanici a tam vám to všechno povím.”

„Tak co si o něm myslíte?” zeptal se inspektor seržanta, když se Pender vypotá

cel ze stanice.

„Podle mě je šílenej jak ratlík,” odpověděl inspektorův podřízený. „Má takovou tu fixní ideu, co o ní vykládají doktoři.”

„Hmm!” mínil inspektor. „No, máme jeho jméno a adresu. Radši je založte do kartotéky, ten chlap může přijít znova… Otrávit lidi tak, aby pak umřeli ve vaně, co? No to je teda fór. Neuvěřitelný, jak to ty cvoci mají vždycky promyšlený.”

Ten rok nestálo jaro za nic bylo chladno a mlhavo. Když se Pender vypravil na soudní jednání do Deptfordu, byl sice březen, ale nad řekou se držela hustá mlha jako někdy v listopadu. Lezavá zima se člověku zažírala do morku kostí. Pender seděl ve špinavé soudní síni, mžoural skrz žluté světlo plynových lamp a mlhu a stěží rozeznával svědky předstupující před soudce. Snad každý v soudní síni pokašlával. Pender kašlal také. Všechno ho bolelo a měl pocit, že na něj leze pěkná chřipka.

Když hodně namáhal zrak, zdálo se mu, že na opačném konci sálu poznává jistou tvář, ale štiplavá mlha deroucí se dovnitř každou škvírou, ho bodala do očí a oslepovala ho. Sáhl do kapsy kabátu a s úlevou sevřel v prstech tlustý a těžký předmět. Od incidentu v Lincolnu nevycházel beze zbraně. Neměl revolver se střelnými zbraněmi to neuměl. Pytlík s pískem byl mnohem lepší. Koupil ho od jakéhosi dědy, který jich vezl plný trakař. Jeho pravým posláním bylo bránit průvanu pode dveřmi taková spolehlivá, staromódní věcička.

Nevyhnutelný rozsudek byl vynesen a diváci se začali hrnout ven. Pender sebou musel hodit, aby neztratil svého muže z dohledu. Lokty si razil cestu a přitom mumlal omluvy. Ve dveřích měl muže na dosah ruky, ale pak se mezi ně vklínila nějaká tlustá

136

žena. Odstrčil ji stranou a žena rozhořčeně vykvikla. Muž před ní otočil hlavu a brýle se mu zaleskly ve světle nade dveřmi.

Pender si stáhl klobouk do čela a nespouštěl svého muže z dohledu. Měkké gumové podrážky jeho bot kráčely bezhlučně po lepkavém chodníku. Muž před ním šel poklidně dál, prošel jednou ulicí, pak druhou, aniž by se jedinkrát ohlédl. Mlha byla tak hustá, že se Pender musel držet jen pár yardů za ním. Kam asi jde? dumal. Někam do osvětlenějších částí města? Na autobus nebo na tramvaj, které ho odvezou domů? Ne.

Muž zahnul doleva do úzké uličky.

Tady byla mlha ještě hustší. Pender už svou oběť ani neviděl, jen slyšel před sebou neměnný rytmus kročejí. Náhle měl pocit, že oni dva jsou sami na světě pronásledovaný a pronásledovatel, zabiják a mstitel. Ulička se začala prudčeji svažovat. Zřejmě už musí být někde poblíž řeky.

Náhle zmizely nezřetelné obrysy domů po stranách a ocitli se na volném prostranství, v jehož středě byla matně patrná jediná lucerna. Kroky se odmlčely. Pender uviděl muže, jak stojí pod lampou a luští cosi ve svém zápisníku.

Čtyři kroky a byl u něho. Z kapsy vytáhl pytel s pískem. Muž zdvihl hlavu.

„Teď už mi neutečeš!” řekl Pender a udeřil vší silou.

Pender se nemýlil. Chřipka ho skutečně neminula. Trvalo týden, než se z ní vybabral a byl zase jakž takž v pořádku. Počasí se změnilo a vzduch byl teď čerstvý a vo

ňavý. I když byl po nemoci ještě zesláblý, stejně měl pocit, jako by mu z ramenou spadlo těžké břímě. Dobelhal se do svého oblíbeného knihkupectví na Strandu a objevil tam první vydání D. H. Lawrence, které se mu podařilo koupit hluboko pod cenou. Povzbuzen tímto úspěchem zašel do malé stejkové restaurace, kam chodívali novináři z Fleet Street. Objednal si grilovaný kotlet a malé světlé pivo.

U vedlejšího stolu se spolu bavili dva novináři.

Jdeš na pohřeb tomu chudákovi Buckleymu?” ptal se jeden.

Jo, chudák starej,” přikývl druhý. Je to šílený, takhle skončit s rozbitou hlavou.

Zřejmě si šel zrovna promluvit s vdovou po tom chlapovi, co zemřel ve vaně. Ty končiny tam jsou nebezpečný. Nejspíš na něj měl pifku někdo z Jimmyho gangu. Byl to skvělý soudničkář někoho jako Bili Buckley hned tak neseženou.”

„A taky to byl moc slušnej chlap. Fajn kamarád. A děsnej srandista. Vzpomínáš na ten jeho oblíbený fór se síranem thanatolu?”

Pender sebou trhl. Tohle bylo to slovo, na které se celé ty měsíce marně snažil vzpomenout. Zmocnila se ho podivná slabost a rychle se napil, aby ji zahnal.

„…a přitom se na tebe díval tak šíleně vážně,” říkal právě jeden z novinářů. „Vybral si vždycky nějakýho moulu ve vlaku, zahrál na něj tenhle výstup a koukal, jak bude reagovat. Věřil bys, že jeden z nich mu vážně nabídnul “

„Heleď!” přerušil ho přítel. „Tamhleten chlápek vedle omdlel. Připadal mi nějakej bledej.”

HRÁTKY S FONTÁNOU

„Mám rád okrasnou vodní plochu v zahradě,” prohlásil pan Spiller spokojeně.

„Dodá to zahradě eleganci.”

Jako ve Versailles,” souhlasil Ronald Proudfoot.

Pan Spiller na něho rychle pohlédl, jako by Proudfoota podezříval z ironie, ale z jeho hubené tváře nic nevyčetl. V přítomnosti snoubence své dcery se pan Spiller nikdy necítil úplně ve své kůži, i když byl hrdý na to, že se Proudfoot zamiloval do jeho dcery.

Ronald Proudfoot sice nepřekypoval přátelstvím (k panu Spillerovi), ale byl to dokonalý džentlmen a Betty se v něm jen viděla.

137

„Chtělo by to jen jediné,” pokračoval pan Spiller, „aspoň podle mě a sice trochu tenhle prostor otevřít. Udělat průhled. S těmi keři kolem dokola není ten efekt dokonalý.”

„Nevím, nevím, pane Spillere,” namítla paní Digbyová svým mírným způsobem.

„Takhle v tom zase je úžasný prvek překvapení, nemyslíte? Jdete po cestičce, ani vás nenapadne, že by za těmi šeříkovými keři něco bylo, zahnete za roh a náhle se před vámi objeví… Když jste mě k ní odpoledne zavedl, až se mi nad tou krásou překvapením zatajil dech.”

„To je jistě pravda,” připustil pan Spiller. Nebylo to poprvé, co ho napadlo, že paní Digbyová má kouzlo osobnosti, které ji činí velice přitažlivou. Také měla distingované vystupování. Nebylo by zase tak špatné, kdyby to dali dohromady vdovec a vdova, oba v nejlepším věku a s nějakými těmi penězi, mohli by se pohodlně usadit v tomhle půvabném domě s půl akrem zahrady, v níž zurčí fontána.

Je tak půvabná a tak schovaná za těmi nádhernými rododendrony,” pokračovala paní Digbyová. „Všimněte si, jak se těm pěnišníkům daří, když je stále rosí jsou jako pohádkové drahokamy a ta prostá lavička na pozadí tmavých cypřišů! Jako v Itálii. A ty šeříky, jak úžasně voní…”

Pan Spiller sice věděl, že cypřiše jsou ve skutečnosti tisy, ale neopravil ji. Trocha nevědomosti ženě sluší. Přenesl zrak ze skalníků na jedné straně k rododendronům na straně druhé na velkých květech duhových barev se skutečně třpytily diamantové kapičky.

„Nechystal jsem se ublížit ani rododendronům, ani skalníkům,” řekl. „Myslel jsem, že bych trochu prostříhal ten velký šeříkový keř, aby sem byl průhled od domu. Ale dá

mám vždycky přísluší poslední slovo, nemám pravdu eh Ronalde?” (Nikdy si nedokázal bez škobrtnutí vzpomenout na Proudfootovo křestní jméno.) „Pokud se vám to, paní Digbyová, takhle líbí, je to tím vyřízeno. Šeříky zůstanou jak jsou.”

„To je od vás milé,” řekla paní Digbyová, „ale to nejde, abyste kvůli mně měnil svoje plány. Nemám žádné právo, abych cokoliv ve vaší krásné zahradě měnila.”

„Ovšemže máte,” ujistil ji Spiller. „Bezvýhradně se podřizuju vašemu vkusu. Přimluvila jste se za šeříky, a tím pádem jsou pro mě nedotknutelné.”

„Teď se budu bát vyslovit na cokoliv svůj názor,” vrtěla paní Digbyová hlavou.

„Ale ať už se rozhodnete udělat cokoliv, určitě to zahradě prospěje. Byl to báječný ná

pad postavit tady fontánu. Změnila zahradu k nepoznání!”

Pan Spiller si pomyslel, že to je svatá pravda. Možná, že „okrasná vodní plocha”

byl trochu vznešený výraz pro fontánu tvořenou čtvercovým bazénkem čtyři krát čtyři stopy, v jehož středu byla mramorová mísa. Nicméně fontána podávala chrabrý výkon a chrlila gejzír tančící vody patnáct stop vysoko, mnohem výš než kam sahala většina ke

řů kolem a téměř i nad vrcholky vysokých šeříků. A toho příjemného dne počínajícího léta její chladivé šplouchání a zurčení působilo uklidňujícím dojmem.

„Trochu drahej špás na provoz, co?” poznamenal pan Gooch. Dosud nepromluvil a paní Digbyová si pomyslela, že pan Gooch prozradil, jaký má přízemní vztah k životu.

Což ji nepřekvapilo od prvního okamžiku, co ho spatřila, označila ho v duchu za hrubi

ána a nechápala, jak se mohl stát tak blízkým přítelem jejich hostitele.

„Ale ne, vůbec ne,” namítl pan Spiller. „Vůbec to není drahé. Používá to pořád dokola tu samou vodu. Je to velice důvtipně vymyšleno. Myslím, že fontána na Trafalgar Square pracuje na stejném principu. Samozřejmě, nějaké pořizovací náklady tu byly, ale myslím, že to za ty peníze stojí.” „To nepochybně,” přitakala paní Dygbyová.

„Pořád říkám, že si žiješ na vysoký noze, Spillere,” prohlásil pan Gooch se svým typickým vulgárním zachechtáním.

„Chtěl bych na tom bejt jako ty. Tomuhle tady říkám útulnej domeček. Fakt, útulnej.”

138

„Nejsem sice žádný milionář,” podotkl Spiller odměřeně, „ale když uvážím dnešní poměry, mohlo by to být i horší. Samozřejmě,” dodal přívětivěji, „šetřit se musí. Tak třeba tu fontánu na noc vypínám, abych šetřil vodu, která se vyšplýchá ven.”

„To mě nepřekvapuje, ty starej lakomce,” řekl Gooch provokativně.

Zdálky se ozval gong, který Spillera ušetřil povinnosti odpovědět.

„Á, večeře čeká,” oznámil s jistou úlevou v hlase. Společnost prošla mezi šeříky a pomalu postupovala po dlouhém dlážděném chodníčku, kolem květinových záhonů se směsí kvetoucích trvalek a dalších dvou záhonů miniaturních růží, až se před nimi vyno

řila tolik velebená vila, již pan Spiller pokřtil The Pleasaunce.

Paní Digbyová měla pocit, že atmosféra při večeři byla trochu napjatá, ačkoliv Betty, hezká jako obrázek a po uši zamilovaná do Ronalda Proudfoota, se úkolu hostitelky zhostila dokonale. Zdrojem napětí byl pan Gooch. Jedl příliš hlasitě, pil nad míru, Proudfootovi šel na nervy, a když mluvil s panem Spillerem, nešetřil zastřenými drzostmi, kterým bylo nepříjemné naslouchat a které přiváděly ostatní hosty do rozpaků. Paní Digbyovou znovu napadlo, odkud asi Gooch pochází, a proč ho pan Spiller u sebe trpí.

Nevěděla o něm prakticky nic, kromě toho, že se tu čas od času objeví a pak se obvykle tak na měsíc zabydlí v The Pleasaunce, kapsy zjevně plné peněz. Měla dojem, že to je nějaký makléř, i když si vlastně nevzpomínala, že by se ke Goochově zaměstnání ně

kdo jasně vyjádřil.

Pan Spiller se ve vesnici usadil asi před třemi lety a paní Digbyové se od samého začátku zamlouval. I když bylo patrné na první pohled, že není studovaný, byl laskavý, štědrý a skromný, a oddanost, s níž se staral o Betty, jí připadala až dojemná. Pan Gooch se tu poprvé objevil asi o rok později. Paní Digbyová si umínila, že jestli někdy nastane chvíle, kdy bude na ní, aby zavedla v The Pleasaunce pořádek — a začínala vě

řit, že situace se tím směrem vyvíjí využije všeho svého vlivu, aby se pana Gooche zbavila.

„Co takhle zahrát si chvíli bridž?” navrhl Ronald Proudfoot, když se podávala ká

va. Paní Digbyová si pomyslela, že to je příjemné, když kávu servíruje sluha. Masters byl skutečně dokonalý komorník, i když zastával navíc i povinnosti šoféra. Život v The Pleasaunce by byl pohodlný. Oknem jídelny viděla úhlednou budovu garáže, v níž dole odpočívala limuzína značky Wolseley a v patře spal šofér. Střecha garáže s půvabnou větrnou korouhvičkou se zlatě leskla v paprscích zapadajícího slunce. Personál domu zahrnoval i dobrou kuchařku, upravenou pokojskou, bylo tu prostě všechno, co si člověk mohl přát kdyby se provdala za pana Spillera, mohla by si i poprvé v životě dopřát vlastní komornou. V domě je spousta místa a samozřejmě, až se Betty provdá

Připadalo jí, že Betty není Proudfootovým návrhem hrát bridž příliš nadšena. Bridž není právě hra, při které se vyjevují něžné city, takže by bylo vhodnější, kdyby si Ronald odvedl Betty na zahradu a sedl si s ní do šeříkem provoněného přítmí pod tis u fontány. Občas měla paní Digbyová pocit, že Betty je z těch dvou ta zamilovanější. Ale samozřejmě, cokoliv si Ronald přál, muselo být splněno ne že by jí to vadilo, protože paní Digbyová osobně neznala většího potěšení, než zahrát si v pohodě nějaký ten rubber. Navíc měl Proudfootův návrh další výhodu, a to že se zbavili pana Gooche.

„Bridž neumím,” říkával Gooch. „Neměl jsem kdy se ho naučit. Tam, kde sem vyrůstal, se žádnej bridž nehrál.” Zopakoval to i tentokrát a doprovodil to pohrdlivým gestem směrem k hostiteli.

„Na učení není nikdy pozdě,” poznamenal pokojně pan Spiller.

„Pro mě jo!” odsekl Gooch. „Pudu na zahradu. Kde je ten Masters? Řekni mu, ať mi hodí k fontáně whisky se sodou. A celou karafu jedna skotská je pro mou maličkost, jako když plivne.” Hrábnul rukou do krabice s doutníky Coronas, nabral si jich plnou hrst a odkráčel francouzským oknem z knihovny na terasu. Pan Spiller zazvonil na Masterse a bez komentáře vydal příslušný příkaz. Vzápětí uviděli komorníka, jak jde po dlážděné cestičce mezi záhony růží a kvetoucích trvalek, v ruce tác s whisky a sodovkou.

139

Zbývající čtveřice hrála bridž až do půl jedenácté, kdy skončil rubber a paní Digbyová vstala s tím, že je načase, aby se odebrala domů. Hostitel se galantně nabídl, že ji doprovodí a spiklenecky dodal: „Snad se tu tahle omladina beze mě chvíli obejde.”

„V dnešní době se mladí o sebe dovedou postarat lip než dospělí,” zasmála se plaše paní Digbyová a nijak se nebránila, když ji pan Spiller vzal za ruku, aby se do ně

ho zavěsila během těch pár set yardů, které je dělily od jejího domu. Tam paní Digbyová na okamžikem zaváhala, jestli nemá pana Spillera pozvat dál, ale usoudila, že roztomilé trvání na dobrých mravech jí sluší nejlépe, a tak mu jenom přes nízkou bílou branku podala ruku zdobenou prsteny. Vzal její dlaň do své a tiše ji svíral nejspíš by ji políbil, tak zrádná byla vůně bílého a červeného hlohu v úpravné zahrádce, ale než si dodal odvahy, vyprostila ruku z jeho a byla pryč.

Když stále ještě příjemně zasněn otvíral dveře vlastního domu, potkal pan Spiller svého komorníka.

„Kde jsou všichni, Mastersi?”

„Pan Proudfoot odešel asi před pěti deseti minutami, pane, a slečna Elizabeth se už vzdálila.”

„Ale!” vyklouzlo panu Spillerovi. Ta nová generace, pomyslel si smutně, se nedokáže milovat jako my. Doufal jen, že to neznamená nic vážnějšího. Následovalo další nepříjemné pomyšlení.

„A co pan Gooch, už se vrátil?”

„O tom nejsem informován, pane. Mám se jít podívat?”

„Ne, nechtě to plavat.” Jestli Gooch od večeře nasává, pomyslel si, bude lip, když se od něj bude Masters držet dál. Člověk nikdy neví. Masters sice vypadá jako tichošlápek, ale kdoví, jak by se zachoval, kdyby se to dozvěděl. Každopádně je lepší služebnictvu nedůvěřovat.

„Můžete jít spát, Mastersi,” řekl tedy nakonec. „Zamknu sám.”

Jak si přejete, pane.”

„Mimochodem, fontána je vypnutá?”

„Ano, pane. Zavřel jsem ji v půl jedenácté, když jsem viděl, že odcházíte.”

„Správně. Dobrou noc, Mastersi.”

„Dobrou noc, pane.”

Spiller slyšel, jak komorník odchází zadním vchodem a jde přes dlážděný dvůr ke garáži. Zamyšleně zavřel oboje domovní dveře na petlici a vrátil se do knihovny. Karafa s whisky stále ještě nebyla na svém místě nepochybně pořád ještě dělala společnost Goochovi na zahradě. Dal si tedy brandy se sodou. Teď ho zřejmě čeká únavný úkol dopravit Gooche do postele. Vzápětí ale zjistil, že setkání s Goochem se neodehraje na zahradě, nýbrž tady v knihovně Gooch totiž právě vcházel dovnitř francouzským oknem. Byl sice opilý, ale jak s úlevou Spiller zjistil, ještě mohl sám chodit.

„No?” zeptal se Gooch.

„Co no?” opáčil Spiller.

„Pobavil ses s tou povolnou vdovičkou? Užil sis? Někdo holt má kliku. Tak ty ses nám na starý kolena zamiloval, co?”

„No tak, to už stačí,” okřikl ho Spiller.

„Že to stačí? No to je dobrý! Takže to už stačí, jo? Co si myslíš? Ze jsem Masters, abys se mnou takhle mluvil?” Gooch se opile uchechtl. Jenomže já nejsem tvůj sluha, já tu jsem pán! Koukej si to vtlouct do tý svý palice. Já jsem tu pán a ty to zatraceně dobře víš.”

„Dobře, dobře,” řekl Spiller pokorně. „Ale teď už jdi do postele, měj rozum, je pozdě a já nemám náladu se hádat.”

„Až si spolu teď promluvíme, to teprve budeš mít po náladě!” Gooch vrazil ruce do kapes a povážlivě se kymáceje, stoupl si před Spillera hřmotná a hrozivá postava.

140

„Nemám prachy,” vysvětlil. „Mám za sebou špatnej tejden jsem na suchu. Potřebuju založit.”

„Nesmysl,” řekl Spiller, „platím ti kapesné, na kterém jsme se dohodli, a kdykoliv potřebuješ, tak tu můžeš bydlet a víc ze mě nevyrazíš.”

„Vopravdu? Nepřeceňuješ se trochu, ty jedno zatracený číslo 4132?”

„Ticho!” vyhrkl Spiller a chvatně se rozhlédl, jako by stěny měly uši.

„Ticho! Ticho!” opakoval posměšně Gooch. „Ty mi tak můžeš diktovat nějaký podmínky! Ticho! Služebnictvo by to mohlo slyšet! Betty to může slyšet! Bettyin mládenec by to moh slyšet. Haha! Ten Bettyin mladík toho by obzvláště potěšilo se dozvě

dět, že otec jeho milý je uprchlej vězeň, co? Že ho můžou kdykoliv sbalit, aby si vodkroutil deset let natvrdo za padělání. A když si uvědomím,” pokračoval Gooch, „že chlap jako já, co dohromady nic nevyfasoval a ještě si to všecko řádně vodseděl, je vodkázanej na nějakou dobročinnost — ha! ha! zatímco můj vzácnej přítel se válí v prachách.”

„Neválím se v prachách, Same,” bránil se Spiller. „A ty to dobře víš. Ale nechci žádný potíže. Udělám, co je v mých silách, ale musíš mi doopravdy slíbit, že už po mně nikdy nebudeš chtít ty ohromný částky, protože na to můj příjem prostě nestačí.”

Jo, to ti klidně slíbím,” prohlásil Gooch vesele. „Ale teď chci pět tisíc na ruku “

Pan Spiller přiškrceně vykřikl.

„Pět tisíc? Kde si myslíš, že mám takhle najednou sebrat pět tisíc liber? Neblbni, Same! Dám ti šek na pět set liber “

„Pět tisíc,” trval na svém Gooch. „Nebo spadla klec.”

„Ale já je nemám!” namítal Spiller.

„Tak je koukej zatraceně rychle sehnat!” opáčil Gooch.

Jak to podle tebe mám udělat?”

„To je tvůj problém. Nemáš tak zatraceně rozhazovat. Utrácet poctivý prachy, který bys moh dát mně, za fontány a kdovíco! Teď nemá cenu se cukat, úctyhodný pane s číslem 4132. Já jsem boss a jestli se o mě nebudeš vzorně starat, tak v tom pěkně lítáš, kamaráde. Jasný?”

Panu Spillerovi to jasné bylo. Věděl už hezkou dobu, že ho přítel Gooch drží pěkně pod krkem. Ještě jednou se pokusil o chabý protest, na což Gooch reagoval smí

chem a urážlivou poznámkou na adresu paní Digbyové.

Pan Spiller si neuvědomoval, že by Gooche udeřil nějak zvlášť silně. Vlastně si sotva uvědomoval, že ho vůbec udeřil. Měl za to, že se k ráně rozpřáhl, a jak se Gooch snažil uhnout, zakopl o nohu konferenčního stolku. Ale z toho všeho mu bylo doopravdy jasné jen jedno Gooch byl mrtev.

Ani neomdlel, ani nebyl omráčený. Byl mrtev. Zřejmě musel při pádu narazit na mosazný knoflík krbové mříže. Gooch nekrvácel, ale když mu Spiller ohmatával bezvládnou hlavu, nalezl místo nad spánkem, kde lebka praskla jako skořápka vajíčka.

Spillerovi připadalo, že když tělo dopadlo, otřásl se tou ránou celý dům. Klečel na podlaze knihovny a čekal, kdy vypukne nevyhnutelný poplach a uslyší nahoře v patře kroky.

Nestalo se však nic. Mozek měl jako ochrnutý, a tak mu chvíli trvalo, než si uvě

domil, že nad knihovnou je pouze dlouhý salon a nad ním pokoj pro hosty a koupelna.

Žádná z obydlených ložnic neměla okna, z nichž by na tuto část domu bylo vidět.

Pak ho vyděsil chrčivý a skřípavý zvuk. Chvatně se otočil. Starodávné hodiny se skřípáním zvedaly a spouštěly kladívko, aby odbily jedenáctou hodinu. Spiller si otřel pot z čela, vstal a nalil si další skleničku brandy tentokrát neředěnou.

Alkohol mu udělal dobře. Jako by mu pročistil mozek předchozí zmatek v mysli zmizel a Spiller byl náhle schopen uvažovat mimořádně jasně.

Právě zavraždil Gooche. Neměl to sice přímo v úmyslu, nicméně to udělal. Jemu to sice jako vražda nepřipadá, ale nijak nepochyboval o tom, jak se na to bude dívat policie. A když se jednou dostane policii do rukou pan Spiller se otřásl. Téměř jistě mu budou chtít sejmout otisky prstů a ke svému překvapení v nich poznají své staré známé.

141

Mastersovi řekl, že počká na Gooche. Masters také věděl, že v té době už všichni odešli spát. Masters tudíž zcela jistě vytuší, že se něco stalo. Ale počkat!

Bude moct Masters dokázat, že šel spát? Nejspíš ano. Někdo ho pravděpodobně slyšel, jak jde přes dvůr, a někdo si určitě všiml, že se v okně nad garáží rozsvítilo světlo. Svést podezření na Masterse se mu tedy těžko podaří krom toho, ten chlap si to ani nezasluhuje. Nicméně tahle úvaha přispěla k tomu, že Spiller začal přemýšlet o jiné, neobyčejně přitažlivé možnosti.

Vlastně potřebuju jedinou věc, a sice alibi, uvědomil si. Kdyby se tak podařilo zmást policii pokud jde o dobu Goochovy smrti… Kdyby se mi podařilo… nějak… vyvolat dojem, že Gooch byl naživu ještě potom, co ve skutečnosti zemřel…

Začal vzpomínat na detektivní povídky, které četl o dovolené a které řešily přesně stejný problém. Vrah se převlékl do šatů mrtvého a předstíral, že jím je on sám.

Jménem mrtvého někam telefonoval. V doslechu komorníka mluvil k mrtvému, předstí

raje, že oběť je naživu. Nahrál hlas mrtvého na gramofon a pak ho přehrál. Ukryl mrtvolu a pak poslal padělaný dopis z nějakého vzdáleného místa.

U této možnosti se na chvíli zastavil ale nechtělo se mu znovu rozehrávat tu starou hru. A krom toho, všechny tyhle možnosti byly příliš pracné nebo z jiných důvodů nepoužitelné v tuhle noční dobu.

A pak si najednou uvědomil, že až dosud uvažoval jako dokonalý hlupák nepotřebuje, aby Gooch žil déle než ve skutečnosti, ale aby zemřel dřív. Měl by zemřít někdy před půl jedenáctou, kdy Spiller před očima tří svědků hrál bridž.

Až sem bylo všechno jasné a v zásadě očividné. Jenomže teď bylo nutno ten nápad realizovat. Jak by mohl tu dobu smrti posunout? Stalo se něco pozoruhodného v půl jedenácté?

Nalil si další skleničku a náhle, jako by osvícen, uviděl před sebou celý plán v jeho úplnosti, viděl ho zcela zcela jasně ve všech souvislostech a se všemi podrobnostmi.

Pohlédl na hodinky bylo jedenáct hodin a dvacet minut. Měl na to celou noc.

Z haly si přinesl baterku a pak odvážně vyšel francouzským oknem na zahradu.

Kousek od okna, na zdi domu, byly dva kohoutky, jeden sloužil k našroubování hadice ke kropení, druhý ovládal fontánu na konci zahrady. Otočil druhým kohoutkem a pak, aniž by se snažil jít nějak zvlášť tiše, přešel po dlážděné cestičce k šeříkům a pak zahnul k záhonu skalníků. Nebe teď bylo temné, takže sotva rozeznával nad tmavými keři bledý vysoký sloupec vody ale slyšel, jak voda utěšeně šplouchá a zurčí, a když si stoupl na přilehlý trávník, vítr mu do tváře zavál spršku vody. Světlo baterky ozářilo lavičku pod tisy a na ní podle očekávání i tác s karafou, teď napůl prázdnou. Omotal kolem hrdla karafy kapesník, aby nezanechal otisky prstů, a většinu jejího obsahu vylil do fontány. Pak obešel šeříky a pohlédl k domu s uspokojením konstatoval, že z domu není vidět, zda fontána stříká nebo ne.

Z další části svého plánu velkou radost neměl. Byla riskantní. Někdo ho mohl slyšet. Vlastně chtěl, aby ho někdo slyšel, pokud by to okolnosti vyžadovaly ale bylo to riskantní. Olízl si suché rty a zavolal:

„Goochi! Goochi!”

Nic se neozvalo, slyšel jen šplouchání fontány, které se v nočním tichu rozléhalo obzvlášť hlasitě. Rozhlédl se, jako by očekával, že se ze tmy děsivě vynoří kráčející Goochova mrtvola s hlavou svěšenou, v temnotě rozšklebených úst bledě zářící umělý chrup. Rychle se vzpamatoval a spěchal k domu. Když byl zpět v knihovně, chvíli poslouchal, ale nikde se nic nepohnulo, slyšel jen tikot hodin. Opatrně zavřel francouzské okno. Odteď už nesmí dělat žádný hluk.

V šatně vedle špižírny nalezl pár galoší; obul si je a jako duch se znovu protáhl francouzským oknem ven, obešel dům, až dorazil na dvůr. S obavou pohlédl ke garáži

v patře se nesvítilo a Spiller si oddechl, Masters totiž občas trpěl nespavostí.

142

Tápavě došel ke kůlně, a když byl uvnitř, rozsvítil baterku. Posledních pár let před smrtí byla jeho manželka invalidní a on z nějakých zvláštních sentimentálních dů

vodů neprodal její invalidní vozík, ale přivezl ho s sebou do The Pleasaunce. Teď si gratuloval, že to udělal. Také si gratuloval, že tenkrát koupil vozík od dobrého výrobce, tak

že se pohyboval lehce a tiše. Našel dokonce pumpičku na kolo a dohustil pneumatiky vozíku; nakonec ještě z opatrnosti nakapal sem tam trochu oleje. Pak s neobyčejnou opatrností převezl vozík před francouzské okno knihovny. Ještě štěstí, pomyslel si, že jsem nechal všechny cestičky vydláždit, takže pneumatiky nezanechají žádné stopy.

Dostat mrtvolu oknem na vozík bylo nanejvýš vysilující. Gooch byl hřmotný chlap a Spiller sám nebyl v nejlepší formě. Ale nakonec to zvládl. Potlačil instinkt, který ho nabádal, aby se se svým nákladem rozběhl, a opatrně a stejnoměrně ho tlačil po dláž

děné cestičce k fontáně. Neviděl pořádně na cestu a bál se příliš často rozsvěcet baterku. Kdyby vybočil z cesty a zajel do záhonu, bylo by to osudné. Zaťal zuby a napínal oči do tmy před sebou. Měl pocit, že kdyby se otočil k domu, uviděl by ve všech oknech civící bílé obličeje. Nutkání se otočit bylo téměř neodolatelné, ale byl rozhodnut, že hlavu neotočí.

Konečně zabočil za keře šeříků, kam už z domu nebylo vidět. Pot mu stékal po obličeji, a přitom ta nejchoulostivější část jeho plánu byla stále ještě před ním. Musel donést mrtvé tělo přes trávník k fontáně, i kdyby mu při té námaze mělo puknout srdce.

Policie nesmí objevit ani stopy po pneumatikách, ani stopy po podpatcích či po vlečení těla. Zaťal zuby a dal se do práce.

Konečně byl hotov. Goochova mrtvola ležela vedle fontány, rána na spánku peč

livě přiložena na ostrou kamennou hranu bazénku, jedna ruka se klimbala ve vodě a všechny údy ležely co možná nejpřirozeněji, jako kdyby Gooch zakopl a spadl. Jak foukal noční vánek, fontána kropila mrtvé tělo měnlivou sprškou vody. Pan Spiller přehlédl své dílo a viděl, že je dobré. Zpáteční cesta s odlehčeným vozíkem byla už snadná.

Když vrátil vozík na jeho místo v kůlně a naposledy prošel francouzským oknem do knihovny, měl pocit, že břímě, které ho tísnilo celé roky, mu spadlo z ramenou.

Ramena! Než se dal do práce v prostoru zkrápěným fontánou, pamatoval na to, aby si svlékl sako smokingu, takže promočená byla pouze košile. Tu mohl hodit do koše se špinavým prádlem, ale horší to bylo s kalhotami. Kapesníkem je osušil, jak nejlépe dovedl, a pak začal zvažovat zbylou část svého plánu: předpokládal, že k dosažení po

žadovaného efektu bude stačit, když nechá fontánu zapnutou tak hodinu. Ovládl vzrůstající netrpělivost, posadil se a namíchal si další brandy.

V jednu hodinu vstal a vypnul fontánu. Pak zavřel okno na zahradu, přičemž si počínal stejně hlučně jako obvykle, a pevným krokem vyrazil ke své ložnici.

K velké radosti pana Spillera byl inspektor Frampton neobyčejně inteligentní detektiv. S dychtivostí cvičeného teriéra vyčmuchal všechny stopy, které pro něj pan Spiller připravil. Poslední, kdo Gooché viděl naživu, byl Masters, a to bylo po večeři, ně

kdy kolem půl deváté. Zbytek společnosti pak hrál bridž až do půl jedenácté, načež pan Spiller odešel vyprovodit paní Digbyovou. Hned poté Masters zavřel fontánu. Pan Proudfoot odešel v deset čtyřicet a vzápětí se vzdálily do svých pokojů slečna Spillerová a služebné. Pan Spiller se vrátil někdy ve tři čtvrtě na jedenáct nebo o pár minut později, a ptal se po panu Goochovi. Poté Masters odešel přes dvůr do garáže a nechal na panu Spillerovi, aby zamkl. O něco později se pan Spiller vypravil na zahradu a shá

něl se po svém hostovi. Došel jenom k šeříkům, volal na něj, a když nedostal žádnou odpověď, usoudil, že pan Gooch se už vrátil domů a spí. Služebná si vybavila, že skutečně slyšela, jak pan Spiller Gooche volá. Uvedla, že to mohlo být tak kolem půl dvanácté rozhodně ne později. Pan Spiller si pak do jedné v knihovně četl, načež zavřel okno a šel rovněž spát.

Když zahradník v půl sedmé ráno mrtvolu našel, byla ještě promáčená, jak na ni stříkala fontána vodu, a stejně tak byl dosud mokrý i trávník kolem. Jelikož fontánu Mas

143

ters v půl jedenácté vypnul, znamenalo to, že tam Gooch musel ležet už hezkou chvíli před tím. Vzhledem k množství whisky, které vypil, se zdálo pravděpodobné, že dostal srdeční záchvat, anebo v opilosti zakopl a v pádu narazil hlavou o okraj bazénku.

Všechny tyto úvahy stanovovaly čas úmrtí mezi půl desátou a desátou a s tímto názorem souhlasil i lékař, i když odmítl stanovit dobu úmrtí s větší přesností než zhruba na jednu hodinu. Koroner tudíž vynesl verdikt smrt nešťastnou náhodou.

Jenom člověk, jenž byl po léta bezmocnou obětí vydírání, by se dokázal skuteč

ně vžít do Spillerových pocitů. Rozhodně by mezi nimi nenalezl výčitky svědomí na to byl pocit úlevy příliš silný. Zbavit se každodenní znechucující Goochovy přítomnosti, jeho nekonečných žádostí o peníze, věčné hrozby jeho opileckých výhrůžek tohle byly výhody, které věru stály za vraždu. Kromě toho, jak o tom pan Spiller přemýšlel sedě na lavičce u fontány, podle jeho nejlepšího vědomí a svědomí vlastně o žádnou vraždu ne

šlo. Rozhodl se, že odpoledne navštíví paní Digbyovou. Teď ji mohl požádat o ruku, aniž by se musel děsit budoucnosti. Vůně šeříků kolem byla opojná.

„Promiňte, pane,” řekl Masters.

Pan Spiller odtrhl zamyšlený pohled od tryskající vody a zvědavě pohlédl na svého komorníka, jenž stál uctivě vedle něho.

„Pokud proti tomu nic nemáte, pane, rád bych se přestěhoval do nějaké ložnice v hlavní budově.”

„Ano?” řekl Spiller. „A pročpak, Mastersi?”

„Mám velice lehké spaní, pane. Trpím tím od té doby, co jsem byl ve válce. Vrzání té větrné korouhvičky mě neobyčejně ruší.”

„Vrže, potvora?”

„Ano, pane. Tu noc, co se panu Goochovi stala ta nešťastná nehoda, se ve čtvrt na dvanáct změnil vítr. To skřípání mi přetrhlo spaní a vůbec jsem pak nemohl usnout.”

Pan Spiller cítil, jak mu žaludek sevřela ledová ruka. Komorníkovy oči mu v té chvíli překvapivě připomněly Gooche. Nikdy předtím si nevšiml, že by si ti dva byli nějak podobní.

„Smímli se tak vyjádřit, pane, vzhledem k tomu, že vítr změnil směr až ve čtvrt na dvanáct, je velice zvláštní, že by fontána mohla tělo pana Gooche promáčet. Až do čtvrt na dvanáct dopadala totiž voda na opačnou stranu bazénku. Vypadá to proto na to, že tělo bylo na místo dopraveno až po čtvrt na dvanáct a fontána byla pak znovu spuštěna.”

„To je opravdu zvláštní,” řekl pan Spiller. Za šeříky slyšel Betty a Ronalda Proudfoota, jak se procházejí sem a tam a bezstarostně spolu hovoří. Vypadalo to, že jsou spolu šťastni. Všichni v domě vypadali šťastnější potom, co Gooch zmizel ze scény.

„Také bych řekl, pane. Snad mohu ještě dodat, že poté, co jsem vyslechl inspektorovy závěry, jsem z opatrnosti vysušil vaše smokingové kalhoty v koši na špinavé prádlo ve vaší koupelně.”

„Ach tak,” řekl pan Spiller.

„Samozřejmě nehodlám o změně větru informovat úřady, pane, takže teď, když už je soudní projednávání ukončeno, není pravděpodobné, že by to někoho napadlo

pokud na to nebude přímo upozorněn. Myslím proto, pane, že když to všechno uvážíte, bude vám připadat rozumné mi nabídnout trvalé místo ve službě za řekněme pro za

čátek dvojnásobek mé současné mzdy?”

Pan Spiller se nadechl, aby řekl: Jděte k čertu!” ale z hrdla mu nevyšla ani hláska. Mlčky sklonil hlavu.

Jsem vám velmi zavázán, pane,” řekl Masters a neslyšně se vzdálil.

Pan Spiller pohlédl na fontánu, jejíž vysoký vodní sloupec se třepetal a nakláněl ve větru.

„Důvtipné,” zamumlal automaticky, „skutečně to funguje prakticky zadarmo. Pou

žívá to pořád dokola tu samou vodu.”

144

VRAŽDA BEZ TRESTU

Bylo krátce po půl čtvrté, když Zuzana Šípová otevřela dveře u prodejny s klenotnickým zbožím v pražském druhém obvodu. Představovala si, že vybere nějaký zlatý šperk pro svoji vnučku, která právě druhý den slavila narozeniny. Ovšem uvnitř prodejny ji čekalo nemilé překvapení. Když vstoupila dovnitř, nikoho nespatřila. Ale když se lépe rozhlédla, viděla, že v místnosti za pultem leží asi padesátiletá žena, ruce rozhozené bezvládně od těla, kolem hlavy kaluž krve. Na víc už nečekala a vyběhla ze dveří klenotnictví.

Zamířila do sousední prodejny s drogistickým zbožím a v rychlosti řekla prodavačce, co viděla. Ta okamžitě zavolala lékaře a také policisty z nedalekého obvodu, kte

ří pak předali zprávu i pražským kriminalistům. Za okamžik bylo v prodejně klenotnictví a zejména před ní pořádně živo. Pohybovali se tu policisté v uniformách i v civilu a jejich prvořadým úkolem bylo udržet zvědavce, kterých se tu seběhlo hned několik desítek, v uctivé vzdálenosti, aby policisté mohli řádně ohledat místo trestného činu.

Major Petr Moučka sem přivedl kompletní výjezdovku pražských kriminalistů, kte

ří se poté, co lékař konstatoval u ženy smrt, pustili do rutinní práce. V několika dalších minutách bylo jasné, že zavražděnou je osmačtyřicetiletá Karla Poběžilová, vedoucí prodejny s klenoty. Moučka již věděl, že žena byla neznámým pachatelem zastřelena ranou do prsou. Z rány zavražděné vytékala krev, což svědčilo o tom, že od spáchání trestného činu uplynulo jen několik desítek minut. V kanceláři na stole se nacházely osobní věci zavražděné včetně finanční hotovosti, vedle mrtvoly ležely dvě kazety s klenotnickým zbožím, ze kterých nebylo nic odcizeno. Policejní technik zajisti] kromě vystřelené nábojnice i čtyřiadvacet daktyloskopických stop, které okamžitě putovaly k příslušným expertizám. Často se právě na vyhodnocení zajištěných stop upírá pozornost kriminalistů a nejinak tomu bylo i v tomto případě.

Zatímco technik pokračoval v ohledání místa vražedného útoku, major Moučka se svými kolegy prováděl šetření v okolních prodejnách a domech, kde hledali případné svědky. V prvních hodinách však bez efektu. Byla provedena již také soudní pitva, která mohla kriminalistům hodně napovědět. Podle lékařů bylo příčinou smrti Poběžilové zakrvácení dutiny hrudní po střelné ráně. Projektil nalezl soudní lékař ve výši desátého hrudního obratle. Podle jeho vyjádření se smrt nedala v tomto případě odvrátit ani okamžitou lékařskou pomocí. ,

. Stejně jako daktyloskopické stopy, tak i nábojnice a vy’operovaný projektil z tě

la oběti byly odeslány na expertizu. Podle závěrů z ní vyšla střela z automatické pistole značky Radom polské výroby, nebo z belgické pistole FN, u nás známé pod přezdívkou

„Fena”. Podle znalců střílel vrah ze zbraně mírně opotřebované, ovšem pečlivě udržované. Když se ozval expert z oboru daktyloskopie, v táboře kriminalistů nastalo zklamá

ní.

„To se dalo předpokládat,” prohlásil smířlivě major Moučka poté, co se dověděl, že ze čtyřiadvaceti zajištěných daktyloskopických stop jsou pouze čtyři částečně využitelné, ostatní bez výjimky patřily zavražděné. Se skončeným ohledáním místa činu za

čala v prodejně probíhat inventura, která měla ukázat, zda šlo o loupežnou vraždu. Inventurníci potvrdili, že ze zboží neschází vůbec nic, ale chyběla tržba z posledního dne přesahující jen mírně dva tisíce korun. Major Moučka se svým týmem vypracoval několik možných verzí, podle kterých měli pátrači v následujících dnech postupovat. Podle jedné verze střílel vrah, aby se zmocnil hotovosti v obchodě, další hovořila o možné mstě a odcizení tržby bylo jen pouhým zakrývacím manévrem. Kriminalisté museli počí

tat i s tím, že tržbu mohl odcizit někdo z lidí, kteří se v prodejně objevili až po vraždě.

Policisté se pustili do prověrek příbuzných a známých paní Poběžilové, další skupina prověřovala osoby vytipované z policejních evidencí, které se v minulosti dopustily ná

silných trestných činů. Kriminalisté pátrali i po osobách, které nelegálně držely střelné

145

zbraně. Všechny vypátrané skutečnosti ovšem neměly pro další vyšetřování žádný vý

znam.

K důležitému obratu došlo měsíc po vraždě. Kriminalistům se ozvala jistá Alena Danajová s tím, že na dně odpadní jímky u jejich domu v obci nedaleko Prahy leží pistole. Informace zaujala majora Moučku tak, že se na místo ihned s dalšími kolegy rozjel.

„Do jímky ji vhodil můj manžel, který ji našel v aktovce Milana Hašáka, muže, který nás občas navštívil, někdy tu i přespal,” uvítala policisty důležitá svědkyně. Zbraň se podařilo záhy z jímky vylovit. Šlo o belgickou „fenu”, která byla ihned odvezena do kriminalistického ústavu k expertize. Při ní se ukázalo, že právě z této zbraně vyšla střela, která usmrtila vedoucí klenotnictví Poběžilovou. Experti zjistili při zkušební střelbě naprostou shodnost s nábojnicí a střelou z vyšetřovaného případu.

Major Moučka chtěl po svědkyni Danajové přesnější vyjádření k tomu, jak pistoli s manželem našli, jak se choval Milan Hasák, když ji manžel vhodil do jímky.

„Zbraň našel manžel v tašce Hašáka Hned se našeho hosta zeptal, kde k ní při

šel. On odpověděl, že ji má asi patnáct let a prý ji k nám přivezl jen proto, aby ji mohl zničit. Manžel to ale udělal za něho, protože ho Hašákovo vysvětlení neuspokojilo. Já jsem hned poté vyrozuměla policii,” vysvětlovala Alena Danajová.

Major Moučka se tím okamžikem začal o osobu Milana Hašáka intenzivně zají

mat. Dotyčný ovšem nebyl nikde k zastižení. Z policejních záznamů vyplynulo, že hledaný byl v minulosti již desetkrát soudně trestán. V různých dokumentech byl třiačtyřicetiletý Hasák označován za mstivého a nebezpečného zločince. Po propuštění z posledního výkonu trestu si našel zaměstnání v Praze, podařilo se mu sehnat i ubytování prá

vě u manželů Danajových, kteří nakonec k jeho odhalení zásadní měrou přispěli. Nutno ještě dodat že k Danajovým nedojížděl denně, přespával i v hlavním městě u náhodných známých, po ubytovnách. Alena Danajová si nakonec vzpomněla i na další důležité okolnosti:

„V době, kdy pobýval u nás, sháněl náboje do pistole, ale nepochodil. Měl u sebe tehdy i větší finanční hotovost, což u něho nebývalo zvykem,” vybavovala si důležité informace svědkyně.

Na základě opatření kriminalistů byl Milan Hasák zadržen dva a půl měsíce po vraždě Poběžilové. Vyšetřovatel ho obvinil z trestného činu vraždy a Hasák skončil ve vazbě. Hned poté provedl Moučka s kolegy na základě povolení domovní prohlídku v posledním bydlišti obviněného. Policisté zde zajistili značné množství porcelánu a skla, pocházející od firmy, kde naposledy pracoval. Na Hašákově pracovišti zajistili další zbraň, tentokrát Colt automatic, náboje do něj i další náboje ráže devět milimetrů. Také tuto zbraň prověřili experti z pražského kriminalistického ústavu a potvrdili, že touto zbraní žádný z evidovaných zločinů spáchán nebyl.

Milan Hasák přes zmíněné důkazy popřel, že by vedoucí v prodejně klenotnictví zastřelil. Ke způsobu nabytí zbraní „dal” kriminalistům k dispozici hned několik verzí, které však neustále měnil, doplňoval a přidával další a další výmysly k uvěření. Odmítl podepsat protokoly o svém výslechu, byť jejich sepisování byl přítomen i jeho obhájce.

Snad v domnění, že kriminalisté nebudou některé z jeho neuvěřitelných zkazek prově

řovat, hodlal svalovat vinu na osoby, které policisté nemohli v žádném případě zjistit, nebo které žily momentálně v cizině.

„Belgickou fenu jsem dostal od jistého Jiřího Ryžánka, ale ten žije momentálně ve Švýcarsku,” uvedl při jednom z následných výslechů. Pražští policisté poněkud složitější cestou, ale přece jen požádali o pomoc švýcarské kolegy. Během několika týdnů přišla ze Švýcarska zajímavá odpověď. Ryžánek v ní potvrdil, že zbraň měl Hasák uschovat na svém pracovišti. Obviněný ovšem jeho slova označil za lživá a opět několikrát změnil svoji výpověď týkající se nabytí zbraně.

„Dal mi ji nějaký Mirek,” zněla jeho poslední verze, kterou policisté nemohli dál prověřit, neboť o Mirkovi Hasák nevěděl nebo nechtěl vědět vůbec nic.

146

Během vyšetřování se Moučkoví a jeho týmu podařilo zajistit další věci, které pocházely z různých případů vloupání, zejména v osmém pražském obvodu. I tuto trestnou činnost, byť u něho v bydlišti byly zajištěny z ní pocházející věci, Hasák kategoricky popřel. Major Moučka si musel přiznat, že má před sebou skutečně tvrdého zločince.

V dalším průběhu vyšetřování hodlal Hasák využít svých bohatých zkušeností získaných při pobytech v kriminálech po celé republice. Stále častěji měnil svoji původní výpověď, dožadoval se prostřednictvím svého advokáta výslechu dalších svědků, mnohdy prokazatelně neexistujících. Ve vazbě se obviněný několikrát pokusil o sebevraždu, a tak se dostal do rukou znalců z oboru psychiatrie.

„Mohlo jít o důsledek tíživé situace, do které se obviněný dostal, nemohu ovšem vyloučit ani demonstrativní charakter jeho sebevražedných pokusů,” zněl závěr znalce.

Psychiatři nezjistili, že by Hasák trpěl nějakou duševní chorobou.

Soud ho poslal za trestný čin vraždy a krádeže na patnáct let za mříže, ovšem případ tímto rozsudkem zdaleka nekončil. Proti rozsudku se odvolal Hasák i státní zá

stupce, který požadoval uložení absolutního trestu. Hasák se svým advokátem v odvolání napadli sílu předložených důkazů, znovu předkládali jména osob, které chtěli předvolat jako svědky. Ty ovšem s největší pravděpodobností neexistovaly, a tudíž je policejní pátrači nemohli vyslechnout. Odvolací soud původní rozsudek zrušil a případ vrátil k došetření. Soud došel ke stejnému závěru jako v prvém případě a vynesl i shodný trest.

Při dalším odvolání Nejvyšší soud České republiky zprostil Milana Hašáka obžaloby a propustil ho z vazby.

ZLOČIN BEZ HRANIC

O tom, že zločin v současné době nezná hranic se přesvědčují policisté velmi často. Také v západních Cechách mají s „dovozem” závažné kriminality svoje zkušenosti.

V herně hotelu Continental v Plzni bylo toho prosincového večera živo. Asi třicítka hostů zde zkoušela štěstí v hotelovém kasinu. Rulety i karetní hry byly v plném proudu, když po jedné hodině v noci vtrhli do místnosti čtyři maskovaní muži. Chlapíci ve sportovním oblečení, na hlavách kukly, na rukou rukavice, ozbrojeni pistolemi a revolvery. Hosté u rulety a karetní hry „Black Jack” zůstali na svých místech jako přimrazeni.

Nikdo z maskovaných lupičů nepromluvil zatím slovo, pokyny vydávali pouze posunky rukama, ve kterých třímali zbraně. V kasinu byla kromě hostů i desítka zaměstnanců obsluhy a krupiéři.

Zločinci se během několika vteřin změnili v kruté násilníky. Přinutili všechny pří

tomné, aby si lehli na podlahu, některé z nich srazili do kolen úderem pistolí do hlavy.

Část z lidí spoutali přinesenými kovovými pouty, ústa jim přelepovali lepicí páskou, ně

kterým zase lili do obličeje neznámou tekutinu z lahviček. Jeden ze zločinců neustále mířil pistolí na pokladní, kterou poté přinutil, aby opustila prostor za prosklenou přepáž

kou. Další lupič zamířil do recepce hotelu a přiměl recepčního, aby ho následoval do prostor kasina, kde se ihned stal dalším zajatcem násilníků. Čtyři maskovaní muži tak měli celé hotelové přízemí pod kontrolou.

Když si byli jisti, že je nic nemůže překvapit, přistoupil jeden z nich k trezoru, ze kterého vybral finanční hotovost v různých měnách, která po přepočtu činila přes 76 tisíc amerických dolarů.

„Ležet,” přikazovali spoutaným obětem a rychle opouštěli kasino. Dveře zajistili kovovými pouty, aby se personál ani hosté nemohli okamžitě dostat k telefonu, a přidali ještě i lankový zámek. Hned nato zmizeli ve tmě. Kousek od hotelových dveří se již od

147

maskovaní zločinci potkali s hotelovým hostem, který ale neměl nejmenší tušení, co se stalo v hotelovém kasinu.

Když se personál kasina dostal konečně k telefonu, policisté z obvodu i výjezdová skupina plzeňských kriminalistů v čele s kapitánem Hýblem byli na místě v několika minutách. Přijeli i zdravotníci, aby ošetřili hosty, kteří utrpěli drobná poranění.

Na čerstvou stopu nasadil psovod služebního psa, který přes park v sadech uhá

něl směrem k budově Západočeského muzea, kde stopu ztratil. Dalo se předpokládat, že právě tady měli zločinci zaparkovaný automobil. Ve směru jejich útěku nalezl pes se svým pánem různé věci, které jim nepochybně patřily. Šlo o kožené a chirurgické rukavice, čepice s prostřiženými otvory pro oči, plynový revolver, který byl rozlomen v půli po ráně jednoho z pachatelů, kterou zasadil nic netušícímu hostovi v kasinu. Nalezena byla i lahvička s neznámou tekutinou.

Kapitán Hýbl chtěl nejprve hovořit se všemi svědky přepadení. Někteří z nich se po ošetření zdravotníky jen stěží probírali z šoku.

Ostatní policisté, kterých se tu sjelo několik desítek, pokračovali v pátrání v šir

ším okolí místa činu, další se podíleli na silničních kontrolách na všech výpadovkách z města, kde bez kontroly osádek neprojel jediný automobil. Přesto musel Hýbl s kolegy počítat i s variantou, že zločinci stačili uprchnout ještě předtím, než se podařilo tak rozsáhlé opatření zorganizovat.

„Příliš toho nenamluvili, gestikulovali hlavně rukama, a když nějaký příkaz vydali slovně, bylo patrné, že jde o cizince,” vypověděl jeden z krupiérů. Ostatní účastníci přepadení vypovídali podobně. Nic nového krátké orientační výslechy nepřinesly.

V dalších dnech proběhly již podrobnější výslechy osob přítomných v kasinu v d,obě přepadení, ale prakticky nic nového, co by posunulo vyšetřování, z nich nevyplynulo. Plzeňským kriminalistům se nedařilo ani v dalších dnech a týdnech. Přes pečlivé vyhodnocení všech získaných informací, zajištěných stop, přes výslechy několika desí

tek vytipovaných podezřelých osob, u nichž se prověřovalo alibi na kritickou dobu, přes to všechno se vyšetřování události, jež zajímala nejen občany Plzně, ale i zahraniční tisk, dostalo do slepé uličky.

Teprve po pěti týdnech, které uplynuly od loupežného přepadení, se zdálo, že by ve vyšetřování loupežného přepadení mohl nastat zvrat. Plzeňským policistům se ozvali kolegové z Německa a hned další den se objevili s hromadou materiálů v kanceláři kapitána Hýbla.

„Sledujeme cizince, kteří se v naší zemi zdržují a jsou podezřelí z páchání trestné činnosti. Podařilo se nám zjistit, že skupina cizinců spáchala v přesně nezjištěné zemi závažný případ přepadení kasina. Protože v Německu žádný takový případ nepřichází v úvahu, obrátili jsme se na kolegy ve Švýcarsku a Rakousku, ovšem ani tam takový případ nevyšetřují,” osvětlil důvod návštěvy německý kriminalista. Podle jeho slov se poté podařilo policistům z Weidenu zjistit, že k přepadení kasina došlo v Plzni. Ně

mečtí policisté s sebou přivezli celou řadu cenných materiálů, které se týkaly dvou ob

čanů bývalé Jugoslávie žijících v Německu. Z materiálů bylo zřejmé, že existují i další osoby, které se loupeže v Plzni zúčastnily, ovšem německá policie ještě neznala jejich totožnost. Podle informace německých kriminalistů byli Miro Dragojevič a Petar Živčič ve vazbě.

Spolupráce s německými policisty pokračovala a během několika dní se podařilo odhalit i třetího z trojice cizinců, kteří měli mít přepadení plzeňského kasina na svědomí.

Také Joran Petrik žijící v Německu skončil za mřížemi. Krajský soud v Plzni vydal na tři cizince zatykač a Spolková republika Německo byla oficiální cestou požádána o jejich vydání.

Po jedenácti měsících od přepadení kasina v hotelu Continental si kapitán Hýbl s kolegy převzal trojici podezřelých na hraničním přechodu v Rozvadově. Celá akce byla doprovázena přísnými bezpečnostními opatřeními včetně silného ozbrojeného dopro

148

vodu eskorty. Po převozu cizinců do Plzně je chtěl Hýbl vyslechnout, ovšem všichni tři na radu svých obhájců odmítli vypovídat. Po provedeném fotografování a daktyloskopování byli vzati do vazby odděleně, tedy ve třech různých věznicích, aby se zabránilo jejich případné domluvě.

Kapitán Hýbl se svým týmem pokračoval ve vyšetřování případu, průběžně vyslýchal obviněné cizince. „Znám se pouze s Živčičem, toho třetího, který s námi měl loupež v Plzni provést, jsem nikdy předtím neviděl. K přiznání jsem byl v Německu donucen,” nechal se slyšet Miro Dragojevič, který jako první ze zadržených usoudil, že ml

čením nic nezíská. Také Petar Živčič se podle dokumentů předaných německými policisty k loupežnému přepadení plzeňského kasina přiznal. Vypovídal shodně s Dragojevičem. Také on zvolil stejný způsob obhajoby s tím, že byl v Německu k přiznání donucen. Vznesené obvinění rázně odmítl. Od té doby se Hýbl se svými kolegy několikrát pokoušel cizince znovu vyslechnout, ale ti vypovídat odmítli. Odmítali jakoukoliv spolupráci s kriminalisty i vyšetřovatelem, nerespektovali ani úkony, které policejní vyšetřovatel nařídil. Případ mířil z pohledu plzeňských kriminalistů do slepé uličky, byť z německých dokumentů jasně vyplynulo, že se obvinění mezi sebou o loupeži v Plzni bavili,

„hodnotili” dokonce i článek, který vyšel den po loupeži v jugoslávském Bělehradě v deníku Politika.

Vyšetřování pokračovalo nejen v Plzni, ale i v sousedním Německu. Kriminalisté obou zemí doplňovali již získané informace. Ze zajištěného pasu Dragojeviče se dalo vyčíst, že v den přepadení kasina se skutečně zdržoval na území České republiky.

„Já tam nebyl, ale pas jsem asi na deset dní půjčil muži, kterého blíže neznám,”

hájil se Dragojevič.I v případě Živčiče bylo zjištěno, že také on byl v kritické době v České republice. Kapitán Hýbl se podrobně zabýval i rozborem výslechů vedených ně

meckými policisty. V nich se oba cizinci k přepadení plzeňského kasina přiznali. Uváděli dokonce takové detaily, které mohli znát pouze lidé přítomní na místě přepadení. Petar Živčič dokonce nakreslil plánek místa přepadení. V jednom z výslechů mimo jiné uvedl, že při zpáteční cestě nemohl najít Dragojevič svůj pas, a tak musel přejít zelenou státní hranici.

Totožnost čtvrtého lupiče však zůstávala zatím neznámá. Hýbl uvažoval i o tom, že se mohli domluvit již v německých věznicích, ovšem to prakticky vylučovala skuteč

nost, že i tam byli všichni podezřelí umístěni odděleně od sebe, každý v jiné věznici.

Potvrdilo se, že zajištěné věci, které lupiči cestou z kasina odhodili, jsou běžně v prodeji v Německu včetně pout, kukly i plynové pistole. Lahvička zajištěná na trase útě

ku lupičů obsahovala dietyléter, používaný v lékařství k narkóze.

Hýbl předpokládal, že ho mohl opatřit Joran Petrik, který dříve studoval v Jugoslávii medicínu. Více již naši kriminalisté ani jejich němečtí kolegové nemohli k případu dokázat.

Bezmála dva roky po přepadení byla na obviněné podána žaloba. Krajský soud v Plzni ovšem rozhodl o vrácení věci k došetření. Rozhodnutí odůvodnil tím, že většina důkazů byla opatřena před zahájením trestního stíhání podle cizího práva, tedy v Ně

mecku, a je tudíž nepoužitelná.

Krajský státní zástupce podal proti rozhodnutí stížnost, kterou Vrchní soud v Praze o tři měsíce později zamítl. Byla podána další obžaloba, ovšem Krajský soud v Plzni rozhodl o zastavení trestního stíhání a zároveň rozhodl o propuštění cizinců z vazby.

Nic nepomohlo odvolání krajského státního zástupce. Nad cizinci byl vynesen osvobozující rozsudek a lupiči bylí téhož dne propuštěni z vazby.

149

SMRTELNÉ RÁNY

Mladý nadstrážmistr právě dopíjel kávu, když na jednom z policejních oddělení na jižní Moravě zazvonil kdosi na zvonek u dveří. Bylo krátce před třiadvacátou hodinou a mladík v uniformě marně vyhlížel návštěvníka za prosklenými dveřmi.

„Hloupá legrace,” pomyslel si policista a otevřel dveře, aby se podíval za prchají

cím. Vzápětí ale zjistil svůj omyl. Před vchodem spatřil ležícího zakrváceného muže.

Chlapík se sem dovlekl a z posledních sil zazvonil, nebo ho sem někdo odtáhl, zazvonil na policistu a utekl.

Ještě než zraněný upadl do bezvědomí, stačil nadstrážmistrovi zašeptat svoje jméno a adresu.

„Pobodal mě nějaký chlapík cestou z hospody. Nejdřív se mnou seděl v hospodě a pak chtěl moje peníze,” těžce ze sebe vysoukal Jaromír Roubínek, než se definitivně odmlčel.

Nadstrážmistr zhodnotil bleskově situaci, zavolal záchranku a také jednu z motorizovaných hlídek. Zároveň vyrozuměl operačního důstojníka na centrále a požádal ho o vyslání výjezdové skupiny. Pohotovostní lékař tu byl v několika minutách, ošetřil několik bodných ran v těle zraněného muže a nařídil okamžitý převoz do nemocnice.

„Jde o velmi vážné zranění, napadený má dvě bodné rány v břiše a jednu v krku,” konstatoval lékař ještě předtím, než usedl do sanitky vedle ležícího Roubínka.

Kriminalisté přijeli v okamžiku, kdy blikající modrý maják sanitky zmizel na konci ulice. Nadporučík Jiří Slezák sem dorazil s kompletním týmem. Psovod se pokusil nasadit německého ovčáka Ringa na stopu, leč marně, technik zatím zajišťoval potřebné stopy, byť bylo jasné, že k nápadení došlo na jiném místě, nikoliv před policejním obvodem. Slezáka zatím informoval nadstrážmistr z obvodu o všem, co mu těžce zraněný muž předtím, než upadl do bezvědomí, sdělil. Nikdo jiný s napadeným nemluvil, v době příjezdu lékaře již Roubí

nek nepromluvil ani slovo.

Skutečnost, kde k napadení Roubinka došlo, museli kriminalisté teprve zjistit.

Úlohu jim mohla usnadnit informace o bydlišti zraněného muže. Na ubytovnu jednoho z místních závodů, která byla Roubínkovým domovem, se vydala dvojice kriminalistů.

„To víte, oni přijdou z práce, trochu se opláchnou, možná na chvíli i natáhnou a potom už míří do některé z místních hospod,” řekl policistům recepční či vrátný ubytovny Mojmír Žlábek. Přidal ještě, že někteří se vracejí, hned jak se navečeří, někteří o ně

co později, mnozí ovšem pozdě v noci a ve stavu pořádné opilosti.

„To víte, jsou tu bez ženských, a tak mají pré,” dodal recepční Žlábek. Podle něj ovšem Roubínek nepatřil k těm, co se vracejí mezi posledními, nepatřil ani k partám opilců. Spíš se o něm říkalo, že si rád zahrál partičku karet.

Jedna ze skupin Slezákova týmu se pustila na základě těchto informací do pátrání v místních hospodách. Hned ve druhém lokále se záhy potvrdilo, že jsou na správné stopě. Tady se dověděli zajímavé a potřebné informace.

„Včera večer se tu sešlo hned několik dělníků z různých závodů, které jsou ve městě. Chodí sem často, než se jdou uložit na ubytovnu, aby se vyspali a vystřízlivěli,”

řekl jim hospodský. „Včera jich tu bylo víc, snad něco oslavovali. Ale já se na nic neptám, hlavně když je kšeft,” vysvětloval kriminalistům výčepní Emil Vejvoda a přidal k dobru hned několik jmen štamgastů včetně Roubinka. Některé ale znal třeba jen podle přezdívek, jiné vůbec ne. „To jsou ti, co sem nechodí tak často, nebo jen krátce,” dodal Vejvoda.

Další potřebné informace se pátrači dověděli, od některých štamgastů. Potvrdilo se, že jich sem hodně chodí jen proto, aby si mohli zahrát karty, podle svědků mnohdy o velké peníze,

150

„Hraje se tady oko a zrovna včera tu byla nepříjemnost,” prozradil jeden z hostů něco, o čem se hostinský nezmínil slůvkem. Ten muž ovšem nestál o žádnou publicitu, ale přesto se od něj kriminalisté dozvěděli, že předešlého večera měl svůj šťastný den právě Roubínek. Vyhrál slušnou sumu a naopak jistý Marian Gondáš a Petr Vála tu hodně peněz nechali. Neměli ani na útratu a chtěli na Roubínkovi, aby jim něco půjčil.

Ten šel k šenku, rozměnil nějakou bankovku a oběma mužům vyhověl. Pak se k té společnosti kolem karbanu připojil chlapík, kterého důležitý svědek neznal. „Jen Zdeněk Mí

rovec si s ním povídal a bylo vidět, že se znají. Ten neznámý ale karty nehrál, jen hru sledoval,” vypověděl svědek z hospody.

Nadporučík Slezák poslal své chlapce pro Gondáše, Valu i Mírovce. První dva zajistili policisté ještě vyspávající na ubytovně, třetího přímo na pracovišti.

„Nic jsme neudělali, domluvili jsme se přece s Roubínkem, že mu peníze o výplatě vrátíme, a on s tím souhlasil,” shodli se ve výpovědích Gondáš s Valou a zdálo se, že o napadení svého známého nemají ještě ani tušení.

Mírovec, který zraněnému sice nic nedlužil, byl pro Slezáka zajímavý z jiného hlediska. Z hospody kromě obou jmenovaných s ním odcházel i jeho známý, jehož jmé

no ve Slezákově poznámkovém bloku stále chybělo.

„Znám se s ním několik let. Je to Karel Horšík. Byl to ale právě on, kdo Gondášovi a Valovi domlouval, že se mají s Roubínkem vyrovnat ihned. Cestou z hospody se od nás Roubínek odpojil, protože bydlí na jiné ubytovně, já pokračoval dál s Gondá

šem a Valou. Najednou jsme ale postrádali i Horšíka. Někam se ztratil a já ho od té doby neviděl,” nechal zaprotokolovat Mírovec. Pro Slezáka a jeho tým to znamenalo jediné vyslechnout Karla Horšíka.

Zatímco Slezák listoval v evidenci zločinců, další pátrači hledali Horšíka ve městě. Šéf týmu se z archivních zápisů v evidencích dověděl, že hledaný Horšík byl v minulosti již desetkrát soudně trestán, převážně pro násilnou trestnou činnost. Vyšlo také najevo, zeje podezřelý z krádeže peněz svých spolupracovníků přímo v šatně na pracoviš

ti.

Policisté se ale vrátili s nepořízenou. Horšík na ubytovně nebyl a podle získaných informací odcestoval mimo město. Nezbývalo nic jiného než jeho bydliště střežit.

Mezitím se ozval lékař z nemocnice a oznámil Slezákovi, že Roubínka musel operovat.

„Před operací mi ještě stačil říct, že ho napadl muž, který byl také v restauraci.

Nejprve ho dvakrát bodl nožem do břicha a chtěl na Roubínkovi peníze. Když mu je dal, zasadil mu ještě jednu ránu do krku. S devíti stovkami potom utekl a zraněný se doplazil k policejnímu oddělení,” sděloval ošetřující lékař a zároveň kategoricky vyloučil výslech Roubínka.

Uniformovaný policista, který hlídal Horšíkovo bydliště na ubytovně, nepřehlédl přicházejícího muže, jenž se popisem hledanému velmi podobal. Policista muže požá

dal o předložení dokladů a poté vyzval Karla Horšíka, aby ho následoval na policejní oddělení. Když chtěl nebezpečnému zločinci přiložit pouta, ten se začal bránit. Přestože policista použil obušku a slzného plynu, Horšík se dal na útěk. Policista ho pronásledoval z areálu ubytoven do ulice obklopené z obou stran rodinnými domky. Chvíli se zdá

lo, že se Horšíkovi podařilo prchnout, neboť muž v uniformě ho ztratil z dohledu. Pak si ale všiml, že zpod zaparkovaného osobního automobilu přikrytého plachtou vyčuhují nohy.

Horšík nechtěl dobrovolně svůj úkryt opustit a musel být násilím vytažen.

„Nic jsem neudělal,” reagoval na setkání s kriminalisty v jedné kanceláři na policejním obvodu.

Když vyšetřovatel Horšíka obvinil z trestného činu loupeže, ten se k přepadení Roubínka přiznal.

151

Doznání opakoval i při následujících výsleších, aby ve čtvrtém v pořadí všechno odvolal s odůvodněním, že byl

k přiznání donucen. Stav zraněného Jaromíra Roubínka se nelepšil, naopak den ode dne byl horší a horší a jeho výslech byl neustále odkládán.

Lékaři označili pacientův stav za kritický ale nakonec přece jen s výslechem zraněného souhlasili. Slezákovi se podařilo pořídit magnetofonový záznam Roubínkova svědectví a ukázalo se, že to bylo prozřetelné rozhodnutí. Po dvanácti týdnech strávených v nemocnici Jaromír Roubínek následkům zranění podlehl. Podle zprávy soudních lékařů byl příčinou smrti pacienta hnisavý zánět pobřišnice. Smrt byla podle znalců v příčinné souvislosti s bodnými ranami do tenkého a tlustého střeva. Bodné rány do břicha pronikly šatstvem až do střev a byly podle lékařů vedeny větší silou.

Nadporučík Slezák stál s kolegy před problémem, jak Horšíkovo jednání kvalifikovat. Státní zástupce upozornil na skutečnost zvážit i přísnější možnost kvalifikace zmíněného činu.

Náhle však došlo k překvapivému zvratu ve vyšetřování.

„Roubínka jsem napadl já, potřeboval jsem prachy,” přiznal se Emil Kanta ve věznici, kde si odpykával trest za krádeže.

Nadporučíka Slezáka přiznání nepřekvapilo. Věděl, že Kanta byl Horšíkovým spoluvězněm, dokonce s ním sdílel stejnou celu.

„Měl jsem z něho strach, musel jsem mu slíbit, že to vezmu na sebe,” nakonec vypověděl Emil Kanta.

Karel Horšík však přesto obvinění stále popíral, i když byl usvědčován dalšími důkazy.

Během zkoumání Horšíkova duševního stavu nezjistili znalci žádnou duševní chorobu nebo poruchu. Krajský soud proto posoudil jeho čin jako vraždu a poslal ho na osmnáct let za mříže. Odvolání Karla Horšíka Nejvyšší soud zamítl s tím, že soud nižší instance při posouzení činu nepochybil.

ZLODĚJSKÁ ODYSEA

První, čeho si Karel Pražák všiml, když se vracel z práce domů, bylo dokořán otevřené okno na klozetu jejich rodinného domku.

„Zase někdo zapomněl, nedají si říct,” zahuboval nahlas Pražák a hned zvedl hadici u domu, aby zalil vedrem sužovanou zahradu. Teprve potom zamířil do svého domku v malé obci na Klatovsku. Sotva ale otevřel dveře, zarazil se. Viděl všude nepo

řádek, věci vyházené na podlaze. Když ráno odcházeli Pražákovi do práce, bylo přece všechno v nejlepším pořádku.

Pražák už na nic nečekal a pospíchal k telefonu, aby věc oznámil policistům z nedalekého obvodu.

Klatovští kriminalisté byli na místě o třicet minut později. Cestou na místo vloupání se ale nadporučík Petr Sýkora s kolegy dověděl, že je na centrálu klatovské policie hlášen další případ vloupání do rodinného domku v obci vzdálené od té, do které Sýkora mířil ve služebním automobilu, jen několik kilometrů. Podle hlášení operačního dů

stojníka se způsob vloupání v obou případech shoduje.

Policejní technik ohledal Pražákův vykradený domek, další kriminalisté ze Sýkorova týmu prohledávali širší okolí místa činu. Technik zajistil několik stop, pátrači vyslechli několik lidí ze sousedství.

152

„Nikoho cizího jsme tu dnes neviděli,” shodli se ti, se kterými kriminalisté hovořili.

Hned potom se policejní automobil rozjel k dalšímu případu vloupání do sousední obce.

Tady se prakticky do puntíku všechno opakovalo. Zloděj

sem vnikl okénkem klozetu a v domku vše vyházel na podlahu. Jako v prvním případě zmizely peníze a zlaté šperky

Nadporučík Sýkora podle provedeného šetření usoudil, že oba případy má na svědomí stejný zloděj, ovšem cestu k němu zatím kriminalisté nenašli. Prověrky osob vytipovaných v policejních evidencích nepřinesly žádný výsledek. Vyšetřování směřovalo do slepé uličky, ve vyšetřovacím spisu přibývala jen jména vyslechnutých osob.

Nová překvapení na sebe nenechala dlouho čekat. O týden později, a to během tří dnů jdoucích po sobě, vykradl zloděj dalších pět rodinných domků v okrese Plzeňjih, o několik dnů později tři domky v Domažlicích. Podle vyhodnocení případů si zloděj po

čínal při vloupáních naprosto stejně. V té době už nebylo pochyb o tom, že v západních Cechách „kraluje” nad marně pátrajícími kriminalisty neznámý specialista.

Vzhledem k tomu, že šlo o sériovou trestnou činnost na území několika okresů, převzal vyšetřování major Jiří Kotásek z plzeňské policejní správy. Ve svém týmu měl několik odborníků zejména z těch okresů, kde k případům vloupání do domků došlo.

Znalci místních poměrů měli v Kotáskově týmu svoje opodstatnění. Tým kriminalistů pokračoval ve výslechu dalších osob zatím bez většího úspěchu. Naopak vykradených domků přibývalo. Zloděj se do konce roku postupně objevil znovu v Klatovech, Třemoš

né, dokonce i v Mariánských Lázních. Jeho rukopis při vloupáních se shodoval s přede

šlými případy. Kotáskův tým byl posílen o další kriminalisty, pomáhali i kolegové z obvodních oddělení.

Podle vyhodnocení celé série vloupání kradl zloděj v domcích, které se nacházely na samých okrajích měst a vesnic, odnášel si zejména finanční hotovost, ale také zlaté šperky, nepohrdl oblečením, hodinkami a různými potravinami.

S ohledem na rozsah vyšetřovaného případu se o něm dověděli policisté v celé republice. Řádění nepolapitelného

zloděje podle informací zaznamenali také ve Zdicích, Praze a Týně nad Vltavou.

Způsob provedení se ve všech případech shodoval s těmi vyšetřovanými Kotáskovým týmem v západních Čechách. Podle informací pražských kolegů byl zloděj při vloupání v hlavním městě dokonce vyrušen, ale podařilo se mu uprchnout, aniž byl zjištěn jeho popis.

Informací stále přibývalo, Kotáskův tým evidoval již sedmnáct navlas stejných případů vykradených rodinných domků a pachatel spravedlnosti stále unikal.

Kriminalisté s ohledem na obrovský akční rádius neznámého zloděje předpoklá

dali, že k přesunu z místa na místo používá motorové vozidlo, a ve dne v noci pracovali na odhalení nepolapitelného fantoma.

Teprve v září následujícího roku po vloupání do rodinného domku v Plané u Mariánských Lázní trestná činnost prováděná pod stejným rukopisem ustala. Kotásek soudil, že si zloděj pomohl už natolik, že dál krást nepotřebuje, ovšem připouštěl i možnost, že mohl nalézt jiný způsob provedení krádeže. Policisté zůstávali ve střehu.

Další rok se pomalu chýlil ke konci, když jedné listopadové noci v Plané zaujal policejní hlídku z místního oddělení chlapík, který se „točil” kolem prodejny bývalého Tuzexu. Osmadvacetiletý Josef Špelda z Rokycan byl hlídkou zadržen v okamžiku, kdy se mu podařilo otevřít vchodové dveře do prodejny. Měl s sebou hydraulické kleště švédské výroby na štípání železných prutů. Nástroj byl u nás v té době vzácností a dokázal zdolat až dvanáctimilimetrový drát.

Špelda byl hlídkou převezen na policejní obvod v Mariánských Lázních, kde proběhl jeho první výslech. Kromě přiznání k případu, při kterém byl zadržen, „dal” k dobru i případy vloupání do prodejen Tuzexu, Zverimexu a Akvaristiky v Praze, nechal zaprotokolovat i přiznání k vloupání do osobního automobilu v Mariánských Lázních.

153

Po přiznání k případům v Praze vyrozuměli policisté z lázeňského města kolegy z plzeňské policejní správy. Tam informovali o zadržení Špeldy majora Kotáska, který se hned rozjel do Mariánských Lázní.

Kriminalisté z Plzně přijeli v okamžiku, kdy ještě stále probíhalo ohledání místa, kde byl Josef Špelda zadržen. V jedné z postranních ulic policisté zajistili dodávkový automobil s rokycanskou státní poznávací značkou, který byl majetkem zadrženého. Ve vozidle se nacházely různé nástroje, oděvy a obuv na převlékání, část vozidla měla lůž

kovou úpravu.

Major Kotásek byl pevně přesvědčen, že Josef Špelda je mužem, po kterém tak dlouho pátrá. Hned poté byl zadržený převezen na plzeňskou policejní správu. Po krátkém výslechu se přiznal ke stejným případům jako na obvodu v Mariánských Lázních a skončil ve vyšetřovací vazbě v plzeňské věznici.

Major Kotásek zatím s jeho dalším výslechem nepospíchal. Chtěl se na něj dů

kladně připravit, zájem o výslech měli i kriminalisté z jiných částí republiky, kde zaznamenali obdobnou a dosud neobjasněnou trestnou činnost. Než se v Plzni objevili kriminalisté z Prahy, středních a jižních Čech, byl výslech Josefa Špeldy připraven.

Kotáskovi kolegové zajistili i povolení k domovní prohlídce, která mohla přinést důležité důkazy. Do tohoto okamžiku zadržený zloděj o další trestné činnosti jen zarytě mlčel.

Již v samém úvodu domovní prohlídky ve Špeldově rokycanském bytě bylo zřejmé, že se zde nacházejí věci, které pachatel ukradl při vloupání do rodinných domků a prodejen. V celé sérii se začalo rychle vyjasňovat a Kotáskův tým získával důkaz za dů

kazem.

Domovní prohlídce přítomný Špelda pochopil svoji situaci a kapituloval. S naprostou přesností určoval, kde jaká věc byla odcizena. Seznam zajištěných věcí vydal na dvě strany protokolu a bylo jisté, že Josef Špelda má na svědomí nejen celou vyšet

řovanou sérii vloupáni do rodinných domků, ale i další trestnou činnost.

Po roce usilovné práce se tým kolem majora Kotáska dočkal zaslouženého úspěchu. Na základě získaných důkazů a samotného přiznání Josefa Špeldy bylo prokázáno, že má na svědomí dvacet vykradených rodinných domků, čtyři prodejny, dvě rekreační chaty, jednu garáž a jeden osobní automobil. Způsobené škody byly statisí

cové. Část odcizených věcí stačil Špelda prodat, byť výrazně pod jejich skutečnou hodnotou. Některé z nich potom Kotáskovi kolegové zajistili u různých překupníků.

Zbývalo ještě zodpovědět otázku, co mladého ženatého muže ke zlodějským vý

padům vedlo. Jeho odpověď byla překvapivá.

„Zamiloval jsem se do závodních auťáků. Vlastním hned dva, ale chtěl jsem víc.

Mým snem bylo jezdit závody do vrchu. Je to ale náročný sport a já nechtěl okrádat o peníze svoji rodinu. Rozhodl jsem se, že si peníze opatřím krádežemi v rodinných domech. Když mi to zpočátku vyšlo, chtěl jsem víc. Proto jsem jezdil po různých místech a kradl. Věci jsem se snažil ihned prodávat, i když to muselo být hodně pod cenou. Brali ode mne jen to, co nemělo žádné markanty,” přiznával Špelda, jehož osud se pomalu naplňoval.

Později se ocitl před senátem Krajského soudu v Plzni, který ho odsoudil k několikaletému nepodmíněnému trestu odnětí svobody.

VRAŽDIL JEDEM

Těžký revmatismus trápil osmapadesátiletou Marii Hrankovou z České Třebové už několik let. Často musela s pomocí jiných vyhledat lékaře, návštěvy mužů a žen v bí

154

lých pláštích v jejím bytě byly jistým pravidlem. Předepisované léky jen zčásti mírnily bolest a stav pacientky se stále zhoršoval. S její smrtí ovšem nikdo ve městě nepočítal.

Když se v okolí jejího bydliště roznesla zpráva, že zemřela, lidé, kteří ji dobře znali, tomu nemohli uvěřit. Ostatní konstatovali, že je to pro ni, a zejména pro jejího manžela Karla, vysvobození.

„Ten se o ni něco nastaral,” šlo od ucha k uchu ve městě. Jednapadesátiletý Karel Hranka měl mezi známými opravdu pověst obětavého, trpělivého a pracovitého man

žela. Lidé jen spekulovali, na co že paní Hranková umřela, protože na revmatismus to rozhodně nemohlo být.

Když uplynul týden od pohřbu Marie Hrankové do země, přišly jiné starosti a lidé na ženu zapomněli. Ovšem měsíc po pohřbu se našel kdosi ze sousedů, kdo začal o přirozené smrti Hrankové silně pochybovat. A jak už to v takových případech chodí, ve městě se brzy rozšířila fáma, že smrt Hrankové je poněkud podivná, zvlášť když někteří z blízkých věděli o tom, že její manžel Karel měl milenku a je tudíž možné, že se chtěl nemohoucí ženy zbavit. Ale jiní lidé nad tím jen mávli rukou, že takových povídaček už tady bylo, a nakonec se ukázalo, že jsou to výmysly.

V takových případech, jako byl ten paní Hrankové, není neobvyklé, když se o pochybnostech lidí brzy doslechnou i místní policisté. Policie v České Třebové nebrala ty řeči na lehkou váhu a obrátila se na kriminalisty z Hradce Králové. A tak se v České Třebové objevil kapitán Zdeněk Huml se svým týmem.

Huml se ze všeho nejdříve zajímal o poměry v rodině Hrankových, zatímco jeho kolegové se snažili vypátrat ty, kdo po městě šířili pochybnosti o smrti paní Hrankové.

Víc ani zpočátku udělat nešlo, když od pohřbu uplynula taková doba.

Huml se dověděl, že manželství Hrankových bylo až do onemocnění Marie harmonické, spořádané, byť poslední slovo v rodině měla podle svědků vždycky Marie.

Manžel podle znalců poměrů v rodině Hrankových dokonce háčkoval dečky, pletl různé oděvní součástky, po večerech chodil na zkoušky či představení s místní kapelou a při tom všem byl ještě zaměstnán jako strojvedoucí na dráze. Stačil toho skutečně hodně včetně ošetřování své nepohyblivé manželky.

Po onemocnění Marie se ale prý situace v rodině přece jen začala měnit. Poklidná selanka vzala za své, manželčino sekýrování se stupňovalo, nemocná žena podezí

rala Karla Hranku z nevěry. Z důvěrných pramenů se Huml dověděl, že si Hranková dokonce najala lidi, aby manžela sledovali. Jejich zásluhou se pak žena upoutaná na lůž

ku či židli ubezpečila o tom, že se nemýlila, že je jí manžel skutečně nevěrný.

Karel Hranka se po pětadvaceti letech dal dohromady se svojí první láskou. Pavla Sypalová byla v té době již vdova a milostnému vztahu s Hrankou se nebránila. 1

Humlovi se v této fázi vyšetřování zdálo, že podezření některých obyvatel České Třebové, že Hranková nezemřela přirozenou smrtí, nemusí být liché.

Důležitým svědkem se pro kriminalisty stala adoptivní dcera Hrankových Dana.

„Matka si několikrát stěžovala, že ji otec chtěl určitě otrávit nějakým hořkým jídlem a pitím. Doslova mi řekla, že ji tráví jako potkana,” uvedla Dana Hranková do protokolu.

Podle dcery před ní otec mluvil i o rozvodu, jen kdyby prý našel k tomu dostatek odvahy. „Podle svých představ chtěl po rozvodu umístit matku do nějakého ústavu,” dodala dcera.

Ve stejném smyslu se vyjádřila i sousedka Zdena Vlachovcová, která nemocné ženě pomáhala, když její manžel nebyl doma

O těchto obviněních musel kapitán Huml hovořit i s Karlem Hrankou. Ten reagoval na předestřená obvinění velmi klidně a rozvážně.

„Marie musela mít v ústech logicky pocit hořkosti, když polykala hořké prášky v takovém množství. Já jí chtěl pomoci, ne sprovodit ze světa,” hájil se manžel a jakékoliv obvinění rezolutně odmítl.

155

Dalšími Humlovými svědky se stali ošetřující lékaři náhle zemřelé ženy. Jeden z nich vypověděl, že dcera Dana vyslovila před ním obavy, že otec matce sype systematicky jed do jídla a pití.

„Nebyly pro to ale žádné důkazy, domníval jsem se, že je to v důsledku nervozity těžce nemocné pacientky, asi jsem to podcenil,” přiznal jeden z ošetřujících lékařů. Zá

roveň připustil, že nese část viny na tom, že nebyla provedena zdravotní pitva. „Já jsem měl snahu, ovšem prosektura byla zavalena prací, a tak byl vydán souhlas k pohřbení do země bez provedené pitvy,” dodal lékař, který jako příčinu smrti Hrankové uvedl prudkou otravu.

Kapitán Huml mohl jen litovat nedbalosti ošetřujícího lékaře. Kdyby trval na provedení zdravotní pitvy, mohlo být již dávno v případu jasno.

Po shromáždění všech potřebných důkazů trval Huml na exhumaci mrtvoly Hrankové a provedení pitvy.

Postup při povolování tohoto úkonu nebyl ani pro kriminalisty jednoduchý.

Okresní hygienik mohl podle tehdy platných předpisů povolit exhumaci až po deseti letech. Ovšem když vznikne podezření, že smrt již pohřbeného mohla být způsobena trestným činem, může nařídit exhumaci předseda senátu či státní zástupce. Při vyjmutí těla z hrobu musí být v takovém případě zajištěny vzorky dřeva z rakve, dostatek vzorků ze samotného těla, se kterými následně pracuje chemiktoxikolog.

Nejinak tomu bylo i v případě exhumace Marie Hrankové a kapitán Huml netrpě

livě čekal na výsledek pitvy.

„Žena zemřela v důsledku zánětu pobřišnice. Nebyly nalezeny žádné známky zevního násilí. Nepotvrdila se přítomnost organického jedu,” uvedli lékaři ve svém posudku s tím, že pokračuje pátrání po kovových jedech, které zpracovává toxikolog. Ten po provedeném zkoumání konstatoval, že vzorek odebrané země vykazuje stopy po arzenu a také vzorek odebraný z jater zemřelé reagoval silně na arzen. Výsledek pitvy jasně prokázal, že Marie Hranková byla otrávena.

Kapitán Huml si ještě nechával v rezervě verzi o tom, že jedem mohla těžce nemocná žena spáchat sebevraždu.

Její manžel se obvinění bránil ze všech sil, ale přesto byl zadržen a obviněn z trestného činu vraždy. Když byl na královéhradeckou kriminálku předveden i se svojí milenkou Pavlou Sypalovou, rezignoval.

„Když jsem obnovil známost s Pavlou,” vypověděl Karel Hranka, „na manželku jsem zanevřel. Zprotivila se mi a připouštím, že jsem si přál, aby z domácnosti i z mého života zmizela O tom, že bych ji mohl usmrtit, jsem začal přemýšlet asi před rokem. Stá

le víc a víc mě sekýrovala, někdy to bylo doma k nevydržení,” přiznal do protokolu Hranka.

Podle svých slov se chtěl nechat dát s Marií rozvést a zajistit jí místo v některém ústavu. Uvažoval prý i o tom, že ji zardousí, ale tenhle způsob nakonec zavrhl s tím, že by jeho zločin byl hned odhalen.

„Začal jsem uvažovat o postupném trávení jedem. Na tu myšlenku mě vlastně přivedla sestra Pavly Sypalové. Postěžoval jsem si jí, jaké mám doma peklo, a Markéta na to, že kdyby ona měla takový problém, dávno by dotyčnou otrávila. Já jsem jí opáčil, že by se na to mohlo přijít, a ona odsekla, že vždycky tomu tak není,” líčil minuty svého rozhodování vrah.

Asi za čtyři měsíce potkal Markétu ve městě a ona hned, jak je daleko s tím trá

vením. Hranka se jen usmál. Tou dobou ale jeho odhodlání zbavit se nepohodlné ženy rostlo.

Největší problém mu působila skutečnost, že nemohl sehnat vhodný a zejména účinný jed. Přesto pomalu začal připravovat Marii na smrt. Když si jednou sama vzala navíc nějaké prášky, než jí lékař předepsal, byla malátná a netečná. Hranka se rozhodl, že podobnou metodou bude dál ničit její psychiku. Během několika týdnů jí ve čtyřech

156

případech podal v jídle a pití větší množství léků. V jednom případě dokonce Marie upadla do bezvědomí. Karel za pomoci sousedky přivolal lékaře, ale ten když dorazil, byla žena opět při sobě. Pohotovostní lékař ji prohlédl a snížil jí dávky užívaných léků.

„Sháněl jsem stále nějaký jed, ptal jsem se známých i spolupracovníků, vše jsem zdůvodňoval tím, že potřebuju hubit myši. Neuspěl jsem. Pak jsem potkal známého, který mi nabídl nějaký jed, o kterém tvrdil, že je na myši výborný. Konkrétně ale ani on sám nevěděl, co mi to dává. Já jsem ten jed nosil asi tři týdny v blůze a čekal na vhodnou příležitost,” pokračoval ve výpovědi obviněný Hranka.

Dočkal se o několik dní později, když manželka onemocněla průjmem a žádala ho, aby jí dal nějaký prášek. Válečkem rozdrtil hrudku jedu, dal na lžičku a se sklenkou vody podal ženě. Ta obsah lžičky nasypala do sklenky s vodou, zamíchala a do dna vypila. O den později si začala stěžovat na bolesti v břiše a silně zvracela.

Hranka odešel večer do práce, a když se druhý den vrátil, manželka si dál stěžovala na nesnesitelné bolesti v břiše, chtěla stále pít, průjem neustával. Hranka pozoroval, jak Marie ztrácí sílu, je netečná a strašně se potí. Pak jí začaly chladnout konečky prstů a stále víc a víc chtěla pít.

Šeptala, že by byla ráda, kdyby umřela, aby už měla konečně pokoj. Chladnutí rukou i nohou pokračovalo. Hranka požádal sousedku, aby zavolala doktora. Po jeho příjezdu již Marie Hranková jen chrčela, měla pěnu u úst. Lékař nařídil okamžitý převoz do nemocnice, ale Hranková cestou zemřela.

Kapitán Huml měl k dispozici dostatek důkazů, vyslechl i Jiřího Prokšáka, který dal vrahovi jed, údajně na vyhubení myší.

Karel Hranka byl odsouzen k nepodmíněnému trestu odnětí svobody na dvaadvacet let, jeho milenka Pavla Sypalová na dva roky. Milostné vzplanutí po pětadvaceti letech jí rozhodně štěstí nepřineslo.

RÁNY ZE TMY

V mladoboleslavské automobilce právě končila odpolední směna. Krátce po dvacáté hodině došlo za dveřmi jednoho ze skladů k přepadení dvou žen.

V okamžiku, kdy Zdena Pavlova opouštěla sklad, udeřil ji kdosi neznámý dřevě

ným hranolem do hlavy. Napadená žena klesla k zemi a zůstala v bezvědomí ležet. Její kolegyně Kateřina Malá šla jen několik kroků za ní, a když viděla, co se stalo, začala křičet a utíkala zpátky do skladu. Neznámý surovec ji pronásledoval až k paletám s ná

hradními díly, kde ji rovněž napadl dřevěným hranolem. Několika ranami do hlavy a zad jí způsobil těžké zranění.

Napadené ženy naštěstí vzápětí nalezli jejich spolupracovníci, kteří zavolali pohotovost a informovali o incidentu místní policisty.

Pohotovostní lékař kvalifikoval zranění Kateřiny Malé jako velmi těžké, druhá napadená Zdena Pavlova na tom byla po zdravotní stránce přece jen lépe.

Obě ženy odvezla sanitka do nemocnice, zatímco policejní pátrači prakticky neprodyšně uzavřeli celý závod. Neznámému násilníkovi se však ještě před příjezdem policistů podařilo z místa činu uprchnout.

Krátce po policistech z obvodního oddělení přijel na místo přepadení kapitán Karel Kalas z mladoboleslavské kriminálky se svými kolegy. Na čerstvou stopu byl nasazen služební pes, který ji sledoval několik desítek metrů, ale kvůli velkému pohybu osob v místě přepadení ji záhy ztratil a víc již nezachytil. Ovšem právě zásluhou psa byl zajiš

těn předmět, kterým útočník obě poškozené napadl. Dřevěný hranol odhodil surovec ještě v objektu závodu.

157

Kapitán Kalas se dověděl, že výslech obou zraněných není možný, a musel tedy vsadit zpočátku pouze na vlastní šetření.

Policejní technik se snažil zajistit na místě přepadení a v jeho okolí potřebné stopy, další kriminalisté prověřovali pracovníky automobilky na odpolední směně, další parta prováděla prověrky osob bydlících v těsném sousedství závodu, podrobně byli vyslý

cháni zejména vrátní a strážní sloužící ten večer ve fabrice. Všechny tyto pokusy stejně jako prověrky osob vytipovaných z policejních evidencí skončily neúspěchem. Vyšetřování se kupředu nepohnulo.

Druhý den ráno dostal Kalas souhlas ke krátkému výslechu obou poškozených v nemocnici.

„Bylo zhasnuto světlo, což normálně nebývá. Vůbec nic jsem neviděla. Jak jsem otevřela dveře z chodby ven, udělala jsem první krok a hned jsem ucítila prudkou ránu do hlavy,” svěřovala se první z přepadených, Pavlova. Její spolupracovnice Kateřina Malá měla větší možnost útočníka zahlédnout a také ho velmi přesně popsala, ovšem vyjádřila se v tom smyslu, že ho nikdy předtím v závodu neviděla.

Více se Kalas od napadených žen nedověděl a kriminalisté usoudili, že nemuselo jít v tomto případu zrovna o pracovníka automobilky.

Šetření se nehýbalo kupředu. Až po úplném zotavení obou žen přistoupili policisté k dalšímu pokusu identifikovat možného pachatele, tentokrát přímo v bráně závodu.

Před očima obou poškozených prošli postupně prakticky všichni zaměstnanci automobilky pracující na různých směnách, ale ani tento pokus nebyl úspěšný. Skutečnost, že se kriminalistům nepodařilo pachatele přepadení odhalit, vyvolala mezi pracovníky automobilky napětí, zejména mezi ženami. Všichni se obávali, že by se případ mohl opakovat.

Kriminalisté postupně prověřovali další osoby z Mladé Boleslavi i okolí, ale žádná stopa k objasnění případu nevedla.

Přesně o dva měsíce později byl Kalasův tým povolán k dalšímu velmi podobnému případu.

Pracovníci ostrahy závodu přijali oznámení, že v jedné kanceláři je uzamčena uklízečka Zdeňka Červená, na kterou se dobývá nějaký muž.

Vedoucí bezpečnostního oddělení, který telefonát přijal, okamžitě zorganizoval skupinu lidí, která se vydala na udané místo. Zdálo se však, že neznámý násilník zatím stačil objekt automobilky opustit. Přesto pracovníci bezpečnostního oddělení ještě před příjezdem policistů celý objekt prohlédli a v jednom neosvětleném koutku na konci chodby se choulil muž, ve kterém byl vzápětí zjištěn jistý Petr Zámlík.

Když na něho šéf bezpečnostního oddělení uhodil, bez dlouhého váhání přiznal, že se na Červenou skutečně dobýval, protože jí chtěl pouze domluvit.

„Pomlouvá mě mezi mými kamarády a všude vykládá, že se budeme brát. To ale není pravda,” vysvětloval Zámlík a dokonce přiznal, že zhasl i světla na chodbě, neboť chtěl uklízečku překvapit. Když prý chtěl z místa uprchnout, zvolil špatný směr. Skončil na konci chodby, odkud žádná cesta ven nevedla.

S ohledem na případ přepadení dvou žen rovněž přímo v objektu automobilky se začal i tímto incidentem zabývat kapitán Kalas. Hledal možné souvislosti v jednání pachatele v obou případech.

Sotva předvedli Zámlíka na mladoboleslavskou kriminálku, bez velkého otálení se přiznal nejen k případu, který se týkal uklízečky Červené, ale i k přepadení Pavlové a Malé.

„Zhasínal jsem světla na chodbách, aby mě nepoznali,” tvrdil Zámlík. Ovšem Kalasův tým se nechtěl spokojit s pouhým doznáním, prahl po dalších důkazech.

O několik hodin později byl proveden v místech obou přepadení vyšetřovací pokus, jehož průběh Kalas podrobně zaznamenával a technik prováděl fotodokumentaci.

158

Při vyšetřovacím pokusu označil Petr Zámlík nejen přesně místa, kde ženy napadl, kde zůstaly po útoku ležet, ale i místo, kam odhodil dřevěný hranol, který při přepadení Pavlové a Malé použil.

Kapitán Kalas požádal o povolení k domovní prohlídce, neboť chtěl zajistit ošacení, které měl pachatel v době činu na sobě. To se kriminalistům podařilo a oděvní svršky byly ihned odeslány k příslušným expertizám. Při domovní prohlídce ovšem vzniklo podezření, že Zámlík má na svědomí i další trestnou činnost, tentokrát ovšem majetkového charakteru. V jeho bydlišti zajistili kriminalisté větší množství náhradních dílů k osobním automobilům vyráběným právě v mladoboleslavské automobilce. Krátce po provedení domovní prohlídky byl Zámlík vzat do vazby.

Kapitán Kalas měl nyní dost času, aby se podíval na minulost zadrženého. Z evidencí vyčetl, že Petr Zámlík byl v minulosti již pětkrát soudně trestán, naposledy dostal šestiletý trest odnětí svobody za loupež. Trest si odpykával ve věznici v Mladé Boleslavi, kde v té době odsouzení pracovali právě v automobilce. Tady se seznámil s jistou Renatou Klubovou, byť pracovní režim vězňům nedovoloval, aby se setkávali se zaměstnanci závodu. Po odpykání trestu zůstal v Mladé Boleslavi, nastěhoval se dokonce ke Klubové a žil s ní jako s družkou. Dál pracoval v automobilce. Jeho slabou stránkou bylo fetování, kterému přivykl v kriminále, a ani po odpykání trestu s ním nedokázal skoncovat. Polykání prášků se pro něho stalo denní potřebou. Po propuštění z vězení navíc kombinoval polykání prášků s nadměrným požíváním alkoholických nápojů.

Klubová mu vysedávání po hospodách nehodlala tolerovat a často se hádali. O

jeho závislosti na toxických látkách však neměla ani tušení.

Z výpovědi Zámlíka vyplynulo, že právě Kateřina Malá měla být tou, se kterou dříve Klubová pracovala a nyní ho před družkou pomlouvala.

„Proto jsem se rozhodl, že ji musím potrestat. Nenapadlo mě nic jiného než ji po

řádně zmlátit,” dodal Zámlík ve své výpovědi skoro omluvně.

Toho zářijového dne zůstal po šichtě ve městě, posilnil se alkoholem v několika restauracích, tři algeny si vzal nádavkem. Po dvacáté hodině už zase čekal v automobilce před skladem, kde Malá pracovala. Zhasl světla na chodbě skladu, aby ho nepoznala.

Když se otevřely dveře a spatřil vycházející ženu, zasadil jí ránu hranolem do hlavy. Netušil, že ztrestal nevinnou kolegyni Malé Zdenku Pavlovou. Pochopil to až poté, co Malá začala v chodbě křičet, když viděla, jak se její spolupracovnice ve dveřích kácí k zemi.

Malá utíkala zpět do skladu a schovala se mezi regály. Zámlík ji pronásledoval, a když ji dostihl, napadl také ji dřevěným hranolem.

„Když jsem viděl, že se nehýbe, vrátil jsem se opět do hospody a domů jsem odcházel až kolem půlnoci,” přiznával surovec.

Znalci z oboru psychiatrie se shodli na tom, že Zámlík je osobností s výraznými rysy nezdrženlivosti, projevující se alkoholismem a toxikománií léků vyvolávajících drogovou závislost.

S ohledem na požitý alkohol se shodli na tom, že v době spáchání činů byla schopnost obviněného posuzovat společenskou nebezpečnost svého jednání snížena.

V závěru posudku znalci doporučili, aby u obviněného byla nařízena komplexní protialkoholní a toxikomanická odvykací ochranná léčba kvůli nebezpečí, že bez této léčby bude i nadále pokračovat v páchání trestné činnosti.

Vyšetřování se chýlilo ke konci. Zbytečné průtahy měla tak trochu na vině samotná Kateřina Malá, která musela pachatele přepadení identifikovat, ovšem v obavě z možné pomsty jeho jméno kriminalistům nesdělila a spokojila se s podáním velmi přesného popisu.

Okresní soud v Mladé Boleslavi poslal Petra Zámlíka na sedm let do vězení a uložil mu ochranné protialkoholní a protidrogové léčení po propuštění z výkonu trestu.

159

MÍSTO HUB MRTVOLA

Houbařská vášeň přivedla Karla Mertla a Jiřího Poláka do jednoho z hvozdů na Královéhradecku. V nízkém smrkovém porostu byli oba muži úspěšní a jejich košíky se rychle plnily výstavními hřiby. Pak ze setrvačnosti odhrnul Polák jednu z větví mladého smrčku, aby se vzápětí krev v jeho žilách na okamžik zastavila.

„Karle, pojď se podívat!” volal na kamaráda. Místo dalšího očekávaného přídělu do košíku tu oba muži spatřili mrtvolu staré ženy ležící na zádech, nedbale přikrytou kousky chvojí.

S houbařením byl pro ten den konec. Oba muži zamířili do nedaleké vesnice a odtud telefonicky oznámili hrůzný nález na policii. Pak už jen čekali na policisty ve vesnici, aby je dovedli k mrtvole v lese.

Kromě policistů z obvodu, jejichž úkolem bylo zajistit místo nálezu mrtvoly neznámé ženy, se do lesíka vydali i kriminalisté z Hradce Králové. Kapitán Pavel Zedník, který přijel s celým svým týmem, se krátce pozdravil s doktorem, jenž právě ohledával mrtvolu.

„Žena utrpěla četná poranění na hlavě, cíp svého kabátu měla vsunutý do úst,”

konstatoval lékař a potvrdil, že na ženě byl jednoznačně spáchán násilný trestný čin.

Kapitán Zedník se svou partou se cítil v tom terénu bezmocný, a proto požádal o další posily, aby mohl celý les důkladně prohledat. Vysoká tráva a nízký lesní porost, to byly pro policisty největší překážky, které ztěžovaly ohledání okolí místa činu. Přesto se pátračům podařilo několik metrů od zavražděné zajistit kmen stromku se stopami od krve a s chomáčky vlasů, které nesporně patřily zavražděné ženě.

Během několika hodin kriminalisté za vydatné pomoci lidí z nedaleké obce zjistili, že mrtvá žena je šestasedmdesátiletá Božena Sušková, důchodkyně ze sousední obce, která byla již tři dny pohřešována a podle informací z policejního obvodu po ní bylo vyhlášeno pátrání.

Kapitán Zedník s kolegy toho víc na místě nálezu zavražděné nezjistil. Vždyť sem skutečně našli cestu čas od času pouze houbaři. Kriminalisté stanovili k případu hned několik verzí, kterých se pátrači drželi v průběhu dalšího vyšetřování.

Jedna z verzí připouštěla například sexuální motiv, pro který svědčila skutečnost, že tělo staré ženy bylo v dolní polovině obnaženo. Kriminalisté připouštěli dále loupežný motiv. Vraždit mohl rovněž některý ze sousedů, který se Suškovou špatně vycházel. A podezřelé hledali pátrači i mezi příbuznými s ohledem na případné majetkové poměry.

Desítky policistů se okamžitě pustily do práce. A protože toho měli policisté do začátku skutečně málo, požádali prostřednictvím místního rozhlasu a tisku o spolupráci i veřejnost.

Vážnost případu tu v okolí chápal každý a zejména ženy se doslova obávaly vyjít třeba jen kousek za ves.

Za kapitánem Zedníkem přišla krátce po zveřejnění relace jistá Emílie Tvrdá, dů

chodkyně z vedlejší obce, a přinesla rozhodně zajímavou informaci.

„Asi před čtrnácti dny jsem byla v lese na šiškách. Kolem čtvrté odpoledne jsem se vracela domů a z toho mlází proti mně vyrazil chlapík, v obličeji trošku tmavší. Ptal se mě, kde tu rostou šípky. Říkal, že je nemocný, že je blázen a že prý ho chtějí dát do ústavu. Ukazoval mi lahvičku s léky, které prý musí užívat, a stěžoval si, že nemá kam jít, že nemá střechu nad hlavou,” líčila Tvrdá své setkání s podivným člověkem v lese.

Muže popsala velmi podrobně a ještě dodala, že když se s ním loučila, řekl jí prý, že raději někoho zabije, než by šel do blázince.

Pochopitelně že se o tohoto muže začal Zedníkův tým zajímat, zvlášť když svědkyně soudila, že podle řeči bude spíš z tohoto kraje.

160

Pátrání probíhalo systematicky v okolních obcích a po několika hodinách už Zedník věděl, že jde o šestadvacetiletého Petra Hronovce z obce vzdálené asi sedm kilometrů od místa nálezu zavražděné.

Policisté ho ale doma nezastihli, jen se od jeho příbuzných dověděli, že žije ně

kde v lesích a pohybuje se po celé republice.

Opatření, které Zedník vyhlásil, přineslo úspěch hned po několika hodinách.

Hronovec byl zadržen na Českobudějovicku. Již při převozu služebním automobilem z Českých Budějovic do Hradce Králové, aniž by mu někdo z přítomných kriminalistů otázku položil, řekl, že on žádnou ženu nezabil.

Kapitán Zedník zatím zjistil, že Hronovec pracoval jen příležitostně, zdržoval se u svých známých, kteří ho živili. Jeho příbuzní ho charakterizovali jako chytráka, který se vydává za duševně chorého jen proto, aby nemusel pracovat.

Výslech Petra Hronovce byl velmi pečlivě připraven. Zedník mu nechtěl od samého začátku dát najevo, že je důvodně podezřelý z vraždy Suškové. A tak nechal mu

že mluvit o tom, co mu právě přišlo na jazyk.

Hronovec bědoval, že je vážně nemocný, líčil pobyt v psychiatrických léčebnách v Bohnicích a Dobřanech. Pak si docela sám vzpomněl na setkání s nějakou ženou v lese. Přesně opakoval slova z výpovědi Emílie Tvrdé. „O tom, že někoho zabiju, jsem mluvil jen v lítosti, protože mě nikdo nemá rád,” vysvětloval Hronovec.

Zedník se ho ptal i na to, zda v lese nepotkal nějakou jinou ženu. A odpověď dů

vodně podezřelého muže zapůsobila jako blesk z čistého nebe.

„Pravda, potkal jsem ještě jednu starou ženu, která táhla do kopce kárku. V té době jsem držel v ruce kus klacku, o který jsem se vlastně cestou lesem opíral. Nevím proč, ale v tom okamžiku jsem se rozhodl, zeji zabiju. Uhodil jsem ji klackem, ani nevím kam. Pak jsem ji táhl do toho nízkého lesíka. Udělalo se mi špatně, bolel mě žaludek, hlava, zvracel jsem. Zůstal jsem opodál chvíli ležet. Když se mi udělalo lépe, ta žena už tam nebyla. Nechal jsem tam ležet kus toho dřeva a odešel jsem,” přiznal Hronovec.

Pak ještě popisoval, kudy chodil, s kým a kde hovořil.

Kapitán Zedník připustil, že Hronovec mohl skutečně být pachatelem vraždy Suškové. Kromě jeho výpovědi a slov svědkyně Tvrdé neměli však kriminalisté žádný důkaz. Výpovědi jeho příbuzných a známých, u kterých se zdržoval, byly rozporuplné.

Zedník v opakovaném výslechu trval na tom, aby podezřelý podrobně popsal svůj čin. Hronovec potom přímo v tom lesíku ukázal, kde a jak ženu uhodil, popsal, jak ji odtáhl pod ty mladé smrčky a její tělo částečně zakryl větvemi. Krátce poté byl obviněn z trestného činu vraždy a převezen do věznice v Hradci Králové.

Svoji výpověď včetně přiznání zopakoval Hronovec i před státním zástupcem.

Kriminalisté připravovali rekonstrukci činu. V terénu se obviněný pohyboval velmi jistě a vše nasvědčovalo tomu, že on je skutečně vrahem Boženy Suškové.

Kapitán Zedník se svým týmem však ještě zdaleka neměl jasno. Zvlášť poté, co při dalším výslechu změnil Hronovec výpověď.

Já tu ženu nezabil. Vrahem je můj synovec Gejza Ferko. Domluvili jsme se, že to všechno vezmu na sebe. Dokonce jsme si mezi sebou po činu vyměnili i prádlo a šaty,”

nechal zaprotokolovat.

Pro kriminalisty nebylo velkým problémem zadržet Ferka, který už byl jednou jako svědek k případu vyslýchán.

Já jsem opravdu nikomu nic zlého neudělal,” dušoval se Ferko.

Příliš jasno nevnesla do případu ani jejich vzájemná konfrontace. Oba trvali na svém. Jenže už další Hronovcův výslech vyzněl ve zcela jiné režii.

„Ferka jsem obvinil lživě, on s vraždou nemá nic společného. Bál jsem se, proto

že muklové na cele mi řekli, že s vrahem nebudou a radši mě zabijou,” vysvětloval svoje jednání, ale k vraždě se nepřiznal. Jako pachatele označoval jiného muže. Vrahem měl být najednou jistý Karel Klocek.

161

Ukázalo se, že příjmení toho muže je spíš přezdívkou. Vypátrat Karla Klocka trvalo kriminalistům necelých čtyřiadvacet hodin. Brzy se ale potvrdilo, že Klocek nemohl být v kritické době na místě činu, a další Hronovcův uskok nevyšel.

Svoji výpověď důvodně podezřelý ještě dvakrát změnil. Posledním vrahem, jehož jméno vyšlo z jeho úst, měl být jakýsi Kamil Vláha, který s Hronovcem sdílel stejnou celu.

I toto tvrzení musel Zedník s kolegy prověřovat, neboť se ukázalo, že Vláha dokonce zavražděnou znal.

Vláha byl choromyslný, o vraždě mluvil nepřesvědčivě, nejistě, často se pletl, opravoval svoji výpověď. Nakonec ale Zedníkovi řekl, že si přiznáním k vraždě Suškové chtěl prodloužit pobyt v kriminále, protože venku ho nic pěkného nečeká.

„Chtěl jsem také vidět svoje jméno v novinách a v televizi, chtěl jsem, aby známí o mně četli,” vysvětloval Vláha své pohnutky.

Zedník byl v tomto okamžiku přesvědčen, že vrahem je Petr Hronovec.

V průběhu vazebního vyšetřování se podrobil obviněný i zkoumání duševního stavu. „Jde o osobu primitivní, výchovně zanedbanou. Netrpí a nikdy netrpěl vážnější duševní chorobou. On sám žil ale v domnění, že je duševně nemocný, a tudíž si myslel, že se mu nemůže nic stát,” uvedli znalci ve svém posudku.

Případ, který měl tolik zápletek, konečně pro Zedníkův

tým končil podáním návrhu na obžalobu, kterou státní zástupce akceptoval.

Poslední slovo v případu měl Krajský soud v Hradci Králové, který poslal Petra Hronovce na dvacet let do vězení.

POMALÁ SMRT

Letní sezóna byla v plném proudu. Také jedna z rekreačních chat na Pradědu byla skoro plně obsazená. Vládla tady zdánlivá pohoda, neboť v letních měsících je v horských oblastech přece jen klidněji než v zimě.

To červencové ráno ovšem dostali policisté z obvodu ve Velkých Losinách informaci, že v chatě se pokusila v noci spáchat sebevraždu osmnáctiletá Zdena Hezká, která zde pracovala jako pomocná síla při úklidu. Podle telefonické zprávy se údajně polila lyzolem a pracovníci Horské služby ji ještě v noci dopravili do nemocnice v Bruntále.

Vedoucí horské chaty Jiří Žák policisty upozornil, že se mu celá záležitost zdá velmi neobvyklá a podezřelá, proto požádal o prošetření případu. Tón jeho hlasu dával tušit, že je jiného názoru než pohotovostní lékař, který potvrdil po ohledání, že jde o sebevraždu.

Policisté z Velkých Losin požádali o informace také lékaře z bruntálské nemocnice. Hned první slova ošetřujícího lékaře byla šokující. Mladá dívka během několika hodin pobytu v nemocnici přes veškerou snahu lékařů zranění způsobenému lyzolem podlehla.

Policisté z obvodu ihned požádali o spolupráci kriminalisty ze Šumperka, kteří se vydali na horskou chatu.

Nadporučík Petr Mašek jen mohl hubovat na techniku, která v horském terénu nepatřila zrovna k nejdokonalejším. Výjezdová skupina dorazila na místo po poledni a Mašek si z kanceláře vedoucího chaty udělal alespoň pro následující hodiny provizorní kancelář. Postupně zde vyslýchal jednoho zaměstnance chaty po druhém, sbíral cenné informace, také dohady, v některých momentech dokonce možná i zatím ničím nepodložené drby. Pokud skutečně mělo jít o sebevraždu, chtěl znát Mašek alespoň pravdě

podobný motiv sebevraždy, když ta mladá dívka měla vlastně ještě celý život před sebou.

162

Podle vedoucího horské chaty Jiřího Žáka nemohl být příčinou takového činu rozchod s chlapcem ani špatná pracovní morálka, v žádném případě se podle jeho slov Hezká nedopustila na pracovišti žádného prohřešku a s ostatním personálem vycházela velmi dobře. Svědci potvrdili, že neměla žádné problémy ani v soukromém životě.

Z výpovědí zaměstnanců chaty, i když byly poznamenány nervozitou a rozčilením, se Mašek dověděl, že zraněnou Zdenu Hezkou nalezla na pokoji její přítelkyně Maria Veselková. Podle ní ležela Hezká na zádech, měla na sobě své běžné denní oblečení, které bylo podle svědkyně celé nasáklé lyzolem.

„V pokoji byl nesnesitelný zápach, lyzol byl rozlitý i po podlaze, Zdena jej měla dokonce i na obličeji a kolem úst. Běžela jsem hned pro vedoucího chaty a údržbáře, kteří Zdeně poskytli první pomoc. V té době ještě docela určitě žila,” vypověděla Veselková.

Ze Zdeny Hezké podle svědectví dalších pracovníků chaty strhali šaty a omývali ji vodou. Podařilo se jim přivolat členy Horské služby, kteří okamžitě dopravili zraněnou do nemocnice. Spolu s ní cestovala i její přítelkyně Veselková.

Policejní technik začal s ohledáním pokoje, kde k nešťastné události došlo. Byly zde dvě postele, na jedné z nich byly pokrývky, podhlavník i prostěradlo silně potřísně

ny hnědou tekutinou s typickým lyzolovým zápachem. Lyzol se dokonce dostal až do matrací. U nočního stolku byla nalezena láhev, oděvní svršky, z nichž některé byly lyzolem již rozleptány.

Přes intenzivní větrání byl zápach v místnosti tak silný, že technik musel několikrát práci přerušit. Podle jeho vyjádření v průběhu ohledání nic nenasvědčovalo tomu, že by v místnosti došlo k nějakému zápasu mezi poškozenou a případnou druhou osobou. Krátce poté, co technik znovu vstoupil do místnosti, našel u radiátoru ústředního topení lístek s textem psaným rukou: „Pane vedoucí, nezlobte se na mne, udělala jsem to kvůli Marii,” stálo na papírku napsáno propisovací tužkou, školáckým písmem a poslední slovo bylo velmi špatně čitelné.

Když se vedoucí chaty Jiří Žák dověděl o existenci onoho dopisu na rozloučenou, vyslovil po jeho prohlédnutí podezření, že nemusí jít o pokus sebevraždy, nýbrž o akt pomsty ze strany Marie Veselkové. Podle Žáka dopis nenapsala Zdena Hezká.

Nadporučík Mašek požadoval od pracovníků chaty objasnění jejich podezření, když před několika minutami od nich slyšel, že obě mladé ženy měly být kamarádkami.

„Veselková u nás nemá moc dobrou pověst a přijali jsme ji jen proto, že jsme mě

li nedostatek pracovních sil. Předtím ji propustili z chaty vzdálené od té naší jen několik desítek metrů. Tam ji mimo jiné podezírali z krádeží peněz spolupracovníků. Na devatenáctiletou holku Veselková také hodně pije, o častém střídání partnerů ani nemluvě.

Slyšel jsem dokonce mezi zaměstnanci, že se nakazila nějakou pohlavní chorobou, což mi potvrdila i Zdena Hezká, která k nám rovněž nastoupila poté, co odešla z vedlejší chaty. Ale proti té nic nemám,” vysvětloval vedoucí chaty a přidal i něco navíc. „Před šesti dny si Veselková polila ruku lyzolem. Udělala to úmyslně, aby se díky pracovní neschopnosti vyhnula odbornému vyšetření, které mělo zjistit, zda je skutečně nakažena pohlavní chorobou. Právě Zdena Hezká mě na tyto skutečnosti upozornila. Požádala mě o dovolenou s tím, že pojede domů a všechno řekne rodičům Veselkové. Obě dívky totiž pocházely ze stejné obce. I to mohl být důvod k tomu, aby Veselková Zdeně ublížila,” dodal Jiří Žák.

Nadporučík Mašek se od něho ještě dověděl, že v kritický večer byla Veselková hodně opilá. Hezká prý požádala vedoucího Žáka, aby ji nechal přespat na jiném pokoji, protože Veselková jí vyhrožovala a dokonce ji i napadla.

„Zdeně jsem nakonec vyhověl a nechal ji přespat na pokoji údržbáře, který má dovolenou. Když mi ráno řekli, co se stalo, hledal jsem klíče od skladu, kde byl lyzol uložen. Na svém místě nebyly a nakonec je Veselková vytáhla zpod postele, kde ležela

163

zraněná Zdena Hezká,” dodal Žák, který měl eminentní zájem, aby se celá záležitost objasnila.

Nadporučík Mašek již věděl, že obě mladé ženy pracovaly na chatě čtyři měsíce jako pomocné síly při úklidu. Obě byly podle dalších zaměstnanců nepořádné, často holdovaly alkoholu, v čemž vynikala zvlášť Veselková, a nezřídka se mezi sebou hádaly. Po jejich příchodu na chatu se zde začaly ztrácet i menší finanční částky, v jednom případě došlo dokonce ke krádeži tržby z pokladny u výčepu.

„Ke krádeži se nakonec přiznala Hezká s tím, že ji navedla Veselková, která také v kritické době pracovníky z výčepu zabavila ve vedlejší místnosti. Obě dostaly ode mne poslední varování, že celou částku jim strhnu z výplat, a zakázal jsem jim vstup do výčepu,” objasňoval Žák policistům situaci před tragickou událostí.

Přibývaly další informace. Podle nich byla o rok starší Veselková průbojnější a zkušenější, Zdeně Hezké dokonce ukládala práci a nosila její věci. V den tragédie bylo v chatě plno. Veselková si sem přivedla několik svých známých, se kterými pracovala, než byla vyhozena ze sousední chaty. Po skončení směny pozvali ke stolu i Hezkou, která se rychle dostala do stavu značné opilosti.

Kolem desáté večer se hosté zvedli od stolů a odešli. Obě mladé dívky se hned poté začaly hádat. Hezká podle svědků křičela na Veselkovou, že je pohlavně nakažená, že krade peníze a že si úmyslně přivodila poranění ruky. Veselková se na sokyni vrhla, ale vedoucí Žák hádku rázně ukončil a poslal všechny na kutě. Veselková šla na společný pokoj, zatímco Hezká zamířila do pokoje údržbáře, u kterého ovšem nešly zamknout dveře.

Kriminalisté byli ještě v chatě, když se z nemocnice vrátila Maria Veselková.

Nadporučík Mašek na ni netrpělivě čekal, neboť byl již informován, že Hezká v nemocnici zemřela. Výslech podezřelé Veselkové začal v improvizovaných podmínkách v jednom z pokojů chaty.

„Když jsem se ráno probudila, Zdena na našem pokoji nebyla,” řekla Maškovi Maria Veselková. „Začala jsem ji hledat a objevila ji v pokoji našeho údržbáře, kam mě vlastně přilákal zápach po lyzolu. Když jsem vešla, byla Zdena již celá politá. Hned jsem zavolala vedoucího, přiběhli i další lidi z chaty,” mluvila jako neviňátko podezřelá Veselková.

S takovou ale nemohla u Maska pochodit. To by bylo skutečně jednoduché vysvětlení. Podezření proti ní tím nemohla nijak rozptýlit.

Když Mašek stočil řeč na hádky, krádeže, vyhrožování, alkoholismus a dokonce i podezření z nakažení pohlavní chorobou, Veselková kapitulovala.

„Večer jsme se opravdu se Zdenou pohádaly a ona odešla do jiného pokoje. V

noci jsem se probudila, bylo mi špatně a musela jsem na klozet. Na chodbě jsem si všimla, že Zdena leží na pokoji údržbáře. Tak jsem si řekla, že se jí pomstím za ty její urážky. Věděla jsem, co dokáže lyzol, a tak jsem vzala klíče od skladu, sebrala jsem lá

hev lyzolu a rukavice. Polila jsem Zdeně nohu, ona se probudila a začala nadávat,” přiznala Veselková. Že by však svou oběť polila lyzolem celou, to popírala.

Ke své pomstě se Veselková přiznala i při opakovaném výslechu. Při soudní pitvě byl lyzol zjištěn také v dýchacích cestách Zdeny Hezké.

„Nechtěla jsem ji zabít, chtěla jsem ji jen poranit, aby nemohla odjet domů, kde by na mne jistě žalovala,” hájila se chabě Maria Veselková. Před soudem nakonec nestála pro trestný čin vraždy, ale její čin byl překvalifikován na ublížení na zdraví, za který jí byl vyměřen sedmiletý nepodmíněný trest odnětí svobody.

164

MRTVOLY VE STOHU

Zrovna se rozednívalo, když jeden z obyvatel malé vesničky na Příbramsku zpozoroval za svojí zahradou valící se kouř. Popošel směrem k oplocení zahrady a bylo mu jasné, že kouř a plameny vycházejí ze stohu, který stál jen několik desítek metrů za posledním venkovským stavením.

Během několika minut byla celá vesnice na nohou. Někdo zatelefonoval hasičům a záhy se pole v okolí stohu zaplnilo několika hasičskými sbory, které zápasily nejen s plameny, ale zejména s hustým dýmem. Oheň byl v době příjezdu hasičů již tak mohutný, že nešlo z uskladněné slámy zachránit vůbec nic, a tak se hasiči soustředili jen na to, aby se plameny nedostaly až k zahradám a domkům v nedaleké vesnici. Zásah komplikoval nedostatek vody, kterou nebylo možno nikde v okolí do cisteren nabrat.

Když asi pět tun žitné slámy dohořelo a na poli zůstalo jen černé spáleniště, pátrali hasiči a policisté z nedalekého obvodního oddělení po příčinách ohně. Případ se zdramatizoval v okamžiku, kdy jeden z hasičů při prohrabávání zbytků shořelé slámy narazil na zuhelnatělá lidská těla.

Tři lidská těla byla objevena přímo v ohnisku požáru. Prohlídkou těl laici nedoká

zali určit, zda jde o muže či ženy. Až přivolaný pohotovostní a později i soudní lékař potvrdili, že jde o mužská těla, která plameny zničily natolik, že bližší informace budou moc lékaři poskytnout až po provedení pitvy. Zprávu o nálezu mrtvol dostal kapitán Karel Hejl z kriminálky v Příbrami a hned se na místo tragédie vypravil s celým svým tý

mem.

Po úplné likvidaci ohně se mohl policejní technik pustit do ohledání místa a společně se soudním lékařem i do ohledání ohořelých těl. Velmi cennými stopami byly zejména části oděvů mrtvých, které se zachovaly na částech těl. Přes veškerou snahu se víc stop ani informací nepodařilo v první chvíli zjistit.

Ze zajištěných částí oděvů ohořelých ovšem dokázali kriminalističtí experti identifikovat, že jde o jednotné oděvy, které používají například chovanci dětských domovů.

Shodou okolností se jeden z takových ústavů nacházel jen několik kilometrů od místa neštěstí. Protože šlo o jakési pracovní montérky, nemusela být právě tato stopa tou pravou, ovšem experti věřili, že daleko od pravdy nejsou. Kapitán Hejl se do nedaleké

ho domova mládeže rozjel, ostatní kriminalisté dál ohledávali místo požáru a širší okolí.

V domově mládeže se Hejl dověděl opravdu zajímavé informace. Necelých čtyřiadvacet hodin před požárem stohu pracovali chovanci tohoto ústavu nedaleko místa tragédie při sběru brambor. A co víc, tři z nich přímo z pole utekli, aby se nemuseli do domova vrátit.

Patnáctiletý Radek Valchář a šestnáctiletí Jiří Grošík a Petr Holsák byli podle pracovníků domova oblečeni v pracovních montérkách, pod kterými měli teplákové soupravy, na nohou potom černé pracovní boty. Všichni tři byli ostříháni dohola.

Kriminalistům, kteří ohledávali požářiště, se nepodařilo najít žádné pozůstatky po pracovních botách, které byly podle svědků okovány. Objevili ale ohořelé zbytky vzduchovky, revolver Colt a divadelní kukátko.

Ani kapitán Hejl si zatím nedovolil tvrdit, že uhořelými jsou zcela jednoznačně právě zmínění chovanci nedalekého ústavu, po kterých bylo vyhlášeno celostátní pá

trání.

Kriminalisté se s popisem tří hledaných chlapců vydali mezi obyvatele nedaleké obce. Je přece nepsaným pravidlem, že když se na vesnici objeví někdo cizí, pozornosti domorodce neunikne.

„Včera odpoledne asi kolem čtvrté jsem viděl z chatařské osady kousek za vsí vycházet trojici mladíků. Chvíli jsem je pozoroval a mám dojem, že mířili k nádraží. Jeden z nich byl nápadně silnější a vyšší. Prošli jen kousek kolem mne, měli na sobě

165

modré montérky a na nohou měl každý jiné boty, rozhodně ne černou pracovní obuv,”

dušoval se první ze svědků Otakar Sýkora.

Podle dalšího svědka právě ten silný hoch, kterého asi nikdo právě kvůli jeho postavě nemohl přehlédnout, zašel do místního hostince, kde zakoupil několikerý sušenky, poté se celá trojice vydala k železniční trati ve směru na Prahu.

„Viděla jsem ty tři kluky, jak jdou špacírem podél železniční trati. Vracela jsem se z pole, kde jsem paběrkovala brambory, a právě oni o nich také hovořili. Vytušila jsem, že jsou to brigádníci, kteří pomáhali v místním družstvu,” svěřila Hejlovi důchodkyně Anna Baráková. „Kdepak na Prahu. Tam docela jistě nešli. Ještě jednou jsem se za mladíky otočila. Mířili k tomu stohu, co zrovna shořel. Začali tam z jedné strany vytahovat balíky slámy, jako by se tam chtěli ubytovat na dlouho,” dodala Baráková.

Bezesporu to byly velmi cenné informace. Kapitán Hejl se domníval, že nutně nemuselo jít o trestný čin, ovšem vyšetřování tragédie mu pochopitelně zůstalo.

Podle získaného popisu od svědků mohli kriminalisté předpokládat, že šlo skutečně o Valcháře, Grošíka a Holsáka, kteří utekli z bramborové brigády. Vyšetřování poněkud zkomplikovala skutečnost, že ještě před zmíněnou trojicí uprchlá z domova mládeže další dvojice chovanců, které se dosud nepodařilo zadržet.

Kapitán Hejl byl nucen připustit, že se všichni chovanci mohli spojit. Právě z dů

vodů dalšího upřesnění jejich identifikace byly získány jejich fotografie, které potom pátrači předkládali jednotlivým svědkům. Otakar Sýkora identifikoval zcela bezpečně jako jednoho z mladíků Radka Valcháře, v dalším případě ovšem ukázal na fotografii mladí

ka, který na útěku vůbec nebyl. Svědky mohla ovšem ovlivnit skutečnost, že všichni chovanci byli ostříháni dohola a byli si až příliš podobní.

Do mozaiky vyšetřování záhy zapadla i další informace. Dva z majitelů rekreač

ních chat z nedaleké osady ohlásili vloupání. Zloději si podle poškozených odnesli potraviny, oděvní svršky, obuv, vzduchovku, revolver Colt, divadelní kukátko a další věci.

Krátce poté okradení chataři označili zajištěné věci na místě požáru, tedy vzduchovku, revolver a kukátko, jako svůj majetek. Své pracovní boty zloději zanechali v obou chatách. Policejní technik v nich dokonce zjistil zbytky žitné slámy. To znamenalo, že zlodě

ji, kteří chaty vykradli, byli předtím ve stohu, který později shořel. Pracovní obuv byla identifikována jako majetek chovanců z domova mládeže. Kapitán Hejl měl téměř stoprocentní jistotu, že ve stohu uhořeli tři chovanci a důležitým identifikačním znakem byly právě zajištěné boty.

„Tady v domové jednotlivé páry číslujeme a víme, komu která obuv byla přidělena,” potvrdila kriminalistům vychovatelka Blažena Koutná. Díky tomuto opatření se dalo s jistotou tvrdit, že boty zanechané ve vykradených chatách patřily jednoznačně Valchá

řovi, Grošíkovi a Holsákovi.

Hejl ještě čekal na výsledky pitvy. Když se zdálo, že celý případ je těsně před uzavřením, zkomplikovala Hejlovým pátračům situaci zpráva z bydliště Radka Valcháře.

Tamní poštovní doručovatelka tvrdila, že ho viděla u domu, kde bydlí, považte, týden po požáru. A byla tady nejistota, se kterou již nikdo nepočítal.

Kdo byl tedy tím třetím, který ve stohu uhořel?

„Nevěřím tomu, že by byl Radek až u našeho domu a nevešel by dovnitř. To je hloupost,” prohlásila rezolutně, byť se slzami v očích Valchářova matka Zuzana a trvala na tom, že se doručovatelka musela zmýlit. Výsledky soudní pitvy, která proběhla v Ústavu soudního lékařství v Praze, měl Hejl na stole o den později.

„Jde přibližně o šestnáctileté chlapce, kteří zemřeli v důsledku otravy kysličníkem uhelnatým. Při pitvě jsme zjistili vdechnutí sazí do průdušnice, průdušek i vlastní plicní tkáně. Žádné známky násilí jsme nezjistili,” uvedli znalci ve svém posudku. Podle zajiš

těné zdravotnické dokumentace ze stomatologie se podařilo identifikovat Valcháře a Petra Holsáka. Jiří Grošík byl jako třetí uhořelý identifikován až po provedené superpro

166

jekci, při které byla lebka mrtvého porovnávaná s Grošíkovou fotografií. Potom už nebylo

O identifikaci uhořelých ve stohu pochyb. Policistům se navíc během vyšetřování podařilo zajistit i dvojici chovanců na útěku. Pro Hejla zůstala otevřena pouze otázka založení požáru. Vysvětlení od pracovníků jeho týmu bylo celkem logické. Při ohledání nebylo nalezeno nic, co by svědčilo o tom, že požár založila jiná osoba. S ohledem na to, že dva z uhořelých leželi uprostřed stohu na zádech, lze předpokládat, že zemřeli ve spánku, třetí z uhořelých byl nalezen v poloze vkleče blíže k otvoru ve stohu. Právě ten mohl ráno vylézt před stoh, kouřit a potom odhodit neopatrně nedopalek cigarety či zá

palku do slámy. Jako jediný ze tří chovanců nespal a snažil se z hořícího stohu uniknout, což se mu ale nepodařilo.

Trestní stíhání bylo zastaveno. To byl konec tragédie, při které zcela zbytečně vyhasly tři mladé životy.

SUROVEC V AUTĚ

Cesta od školní budovy k domovu byla toho červnového dne pro Marušku Kudří

kovou doslova utrpením. Konec školního roku byl za dveřmi a ona, osmiletá školačka, pochopila, že pro ni prázdniny začnou nejspíš v nemocnici.

Když přišla domů, matka si všimla, že něco není v pořádku, protože vyučování ještě nemohlo skončit. Maruška nebyla ve své kůži, byla uplakaná, nechtěla vůbec mluvit. Matce nemohla uniknout skutečnost, že její kalhoty jsou samá krev. Vzápětí zjistila, že dcera silně krvácí z genitálií.

Zavolala lékaře a do příjezdu sanitky se od dcery dověděla, zejí to udělal nějaký pán, který u ní zastavil automobilem cestou do školy. O události vyrozuměla matka i policisty ze šestého pražského obvodu, kde k znásilnění došlo.

Když se policisté dověděli alespoň v hrubých rysech, oč jde, rozjeli se ihned na gynekologické oddělení dětské nemocnice v Praze. Bohužel zranění Marušky bylo tak vážné, že se musela okamžitě podrobit operaci a zůstala hospitalizována v nemocnici.

Její výslech byl v tom okamžiku vyloučený.

Bylo jasné, že případ musí převzít kriminalisté. Kapitán Zdeněk Holý, který vedl tým pověřený vyšetřováním brutálního činu, mnoho informací neměl. Zatím mohl vycházet jen z několika informací od matky poškozené, které jí dcerka poskytla předtím, než ji odvezla sanitka. Nejdůležitější tak byla vlastně první informace od lékařů z nemocnice. Podle ní utrpěla dívenka velmi těžké zranění, u něhož nelze vyloučit trvalé ná

sledky. Stav je podle lékařů možno upravit v dospělosti další plastickou operací.

„Zranění bylo způsobeno jiným způsobem než pohlavním stykem, pravděpodobně tupým předmětem,” uvedli lékaři v předběžné zprávě.

Matka zraněné vypověděla, že toho dne ráno vypravila dcerku do školy, vyprovodila ji před dům, jako to dělala každý jiný den. Jenomže tentokrát byla Maruška za necelé dvě hodiny zpátky, navíc celá od krve. „Řekla mi, že ji dohonil nějaký pán v autě, zastavil u chodníku, vtáhl ji do vozidla a že prý ji odveze před školu. Podle dcery šlo o starší embéčko, prý jako má náš strýc. Řidič měl pod nosem údajně knírek, byl snědý a měl černé vlasy,” vzpomínala na slova své dcery Kateřina Kudříková.

Kriminalisté ani na okamžik nepochybovali, že k trestnému činu na nezletilé do

šlo, ovšem informací k případu měli skutečně pramálo. Kapitán Holý zatím uložil kolegům, aby prověřili podezřelé osoby z policejní kartotéky, které měly v minulosti záznamy o podobných zločinech. Bylo to ale jako hledání jehly v kupce sena. Prověrky nepřinesly nic nového a kriminalisté netrpělivě čekali na souhlas lékařů alespoň k orientač

nímu výslechu poškozené dívenky.

167

Kapitán Holý se dočkal třetí den po provedené operaci. Výpověď Marušky Kudří

kové se zpočátku shodovala se slovy její matky. „Najednou jsem ale poznala, že ten pán nejede ke škole, ale pořád dál za město. Říkal, že zná moji spolužačku, ale když řekl její jméno, poznala jsem, že žádná taková se mnou do třídy nechodí,” dověděl se Holý od zraněné dívenky. K popisu muže ještě uvedla, že měl hodně zkažené zuby. Pří

liš si nevzpomínala, nebo snad nechtěla vzpomenout, na ty hrůzné okamžiky, které ná

sledovaly. Podle toho, co uvedla, kriminalisté usoudili, že šlo o surového, vulgárního a zpustlého člověka a další hledání možných pachatelů se ubíralo tímto směrem, i když matka poškozené docela nahlas před Holým zapochybovala o správnosti údajů své dcery. Pochybnosti ovšem ničím nezdůvodnila, a tak kriminalisté neměli důvod dívence nevěřit.

Policisté podle získaného popisu pátrali asi po čtyřicetiletém muži štíhlé postavy, tmavší pleti, černých, dozadu sčesaných vlasů, s vadným chrupem a knírkem pod nosem.

Podle slov Marušky Kudříkové mohl pachatel vlastnit vozidlo řady 1000 MB či Škoda 100. Na základě těchto informací pátrali v evidencích motorových vozidel po automobilech zmíněného typu v červeném provedení. Šlo o práci složitou a náročnou zejména na čas.

Když se napadená dívenka zotavila ze zranění, aby mohla být alespoň na hodinu propuštěna z nemocnice, absolvovala cestu automobilem ve společnosti kapitána Holé

ho. Smyslem celé rekonstrukce bylo projet vozidlem stejnou trasu jako s pachatelem brutálního činu. Po několika minutách jízdy ovšem Maruška Kudříková šéfovi pátracího týmu musela přiznat, že si trasu, kterou ji vezl pachatel, nepamatuje.

Podle znalců z oboru dětské psychologie došlo u dívenky nejen k fyzické újmě na zdraví, ale i k újmě psychické. Dívka se dokonce bála nastoupit do automobilu, který řídil policista. Soudní znalci z oboru psychologie a psychiatrie u ní nezjistili žádné sklony ke zvýšené fantazii či lhaní. Utrpěla činem vážnou psychickou poruchu a újmu na zdraví s možností negativních následků v budoucnosti.

„Toto poškození hodnotíme jako velmi vážné,” uvedli v závěru svého posudku znalci.

Policisté pokračovali v pátrání po pachateli, prováděli kontrolu vytipovaných vozidel a jejich majitelů. Dva týdny po oznámení případu přišla do centra vyšetřování zajímavá informace od policistů z prvního pražského obvodu. Jeden z místních policistů zadržel pro dopravní přestupek řidiče automobilu Škoda 1000 MB. Nejen vozidlo, ale zejména jeho řidič odpovídal popisu pachatele pohlavního zneužití Marie Kudříkové.

Osmatřicetiletý Petr Meduňka, který jezdil jako taxikář pro jeden z pražských podniků, byl zatím nenápadně sledován. Holý nechtěl na něj udeřit bez náležité přípravy.

Pohled do kriminalistických evidencí prozradil, že Meduňka byl v minulosti již čty

řikrát soudně trestán za loupežné přepadení a byl dokonce vyšetřován pro pohlavní zneužití čtrnáctileté školačky, ovšem čin se mu nepodařilo plně prokázat a nemohl být za něj potrestán.

Podle popisu z karty v kriminalistické evidenci měl Meduňka velmi špatný chrup, což se shodovalo s popisem získaným od poškozené. V policejních záznamech ještě stálo, že Meduňka je hrubý, vulgární a surový člověk, který se neštítí ničeho.

Kapitán Holý tak věděl, že má proti sobě v každém případě zkušeného recidivistu, se kterým to nebude v průběhu dokazování jednoduché.

Kriminalisté se pokusili o to, aby poškozená Maruška Kudříková podezřelého identifikovala, aniž by ji on viděl. Kapitán Holý musel tuto složitou operaci připravit, ale Meduňka se na policejní útvar nedostavil. Údajně odjel na dovolenou na Litoměřicko, a tak se bleskově připravilo pozvání na policejním ředitelství v Litoměřicích.

168

Maruška měla možnost sledovat ze svého stanoviště všechny osoby, které vchá

zely do policejní budovy. Když kolem deváté ráno zastavil před budovou automobil, ze kterého vystoupil Meduňka, rozklepala se po celém těle. „To je ten pán, co mi to udělal,”

šeptla směrem ke své matce, která byla pokusu přítomná, a prosila ji, aby šly pryč.

Následoval výslech Petra Meduňky, zaměřený nejprve na to, co dělal kritického dne v šestém pražském obvodu. Podezřelý zpočátku popíral i to, že byl v Praze, tvrdil, že se žádné trestné činnosti nedopustil, čímž Holému dával zcela jasně najevo, že ví, kam kriminalista svojí otázkou míří. Asi po čtyřiceti minutách požádal Meduňka kapitá

na, zda by si nemohli promluvit pouze mezi sebou.

„Den předtím jsem se nepohodl s manželkou a odešel jsem z domova,” začal docela na jinou notu, když zůstal s Holým sám. „Zašel jsem do jednoho pražského podniku, kde jsem hodně pil. Seznámil jsem se tam s mužem a dvojicí žen. Po uzavření podniku jsem je posadil do svého automobilu

a odjeli jsme do bytu jedné z žen. Chtěl jsem se s ní milovat, ale ona mě odmítla.

Najednou to na mě padlo a já byl jako šílený. Ráno jsem nevyspalý a rozmrzelý opustil byt a jezdil jsem jen tak po Praze. Ani nevím jak, ale najednou jsem měl v autě nějakou dívenku, se kterou jsem vyjel kousek za Prahu do lesa. Tam jsem si s ní hrál a ani nevím, jakým způsobem jsem se ukájel. Když jsem si pak uvědomil, co jsem provedl, posadil jsem ji do auta a odvezl do míst, kde jsem ji naložil. Hned poté jsem z toho místa ujel. Víc si opravdu nepamatuju,” přiznával Meduňka, který byl vzápětí obviněn z trestného činu pohlavního zneužití. Hned poté požádal, aby byl výslech ukončen, protože se mu udělalo nevolno.

Šestatřicátý den po brutálním zneužití Marušky Kudříkové byl Meduňka vzat do vyšetřovací vazby. Podle jeho dalšího výslechu bylo patrné, že chce kriminalisty, vyšet

řovatele, státního zástupce i soud přesvědčit o tom, že se činu dopustil ve stavu nepří

četnosti a v důsledku určité sexuální deviace. Z tohoto důvodu se podrobil příslušnému zkoumání znalci z oboru psychologie, psychiatrie a sexuologie.

„Obviněný trpí poruchou v osobním utváření, trpí projevy nestálosti, nezdrženlivosti. Intelektové schopnosti jsou na normální úrovni a jeho jednání v inkriminované době nebylo ovlivněno žádnou poruchou sexuálních pudů. Jeho rozpoznávací a ovládací schopnosti nebyly v době činu sníženy,” uvedli znalci v posudku.

Kapitán Holý se snažil zjistit i totožnost muže a dvou žen, se kterými v noci před činem obviněný popíjel. Podařilo se to pátračům a celá trojice vypovídala poněkud jinak než Meduňka.

„Byl hodně opilý, o sex neměl vůbec zájem, usnul v kuchyni, sotva dosedl na židli. Ráno jsme ho nechtěli pustit za volant auta, ale nedal si říct,” vypověděli svědci.

Při hlavním líčení Petr Meduňka svoje přiznání náhle odvolal. Soud ovšem uznal důkazy jako dostatečné a poslal zvrhlíka na jedenáct let za mříže.

VYNUCENÁ LÁSKA

Když se Zdena Šimečková objevila ráno v zaměstnání v jednom z plzeňských podniků s tmavými brýlemi na očích, vzbudila ihned pozornost svých spolupracovnic.

„Co ses dneska tak vymódila?” slyšela Šimečková od kolegyně Hany Polanské. Důvod byl prostý a spolupracovnice Šimečkové jej odhalily i bez nápovědy. Když dotyčná sundala ozdobu z očí, vyšlo najevo, že její oko je zalito krví, modřiny byly patrné i na víč

kách a v okolí očí.

Polanská bleskově změnila svůj názor. Místo parádnice před ní stála zdecimovaná žena, kterou někdo pořádně „zmaloval”. A Polanská chtěla, snad ze zvědavosti, vě

dět, kdo to byl.

169

„Včera mě přepadl nějaký chlap,” odpověděla krátce na zvídavou otázku Šimeč

ková. Bylo zřejmé, že není ve své kůži, že o svém dobrodružství nechce zatím mluvit.

Polanská se víc nevyptávala a ihned se s kolegyní vydala k lékaři. Sotva se usadila zraněná žena v ordinaci, upadla do bezvědomí. Nezbylo nic jiného než zavolat sanitku, která se zraněnou zamířila do plzeňské Fakultní nemocnice. Lékaři po nejnutněj

ším ošetření usoudili, že jde o závažný čin, který je nutné ohlásit policistům.

Šimečková utrpěla kromě zranění v okolí očí i podlitiny na dolních i horních kon

četinách, měla rozsáhlé hematomy na hýždích a lékaři nalezli i známky po vpichu jehly na obou zápěstích. Žena navíc byla násilím zbavena ochlupení. Ošetřující lékař sezná

mil s případem plzeňské kriminalisty, ale hned je upozornil, že s ohledem na psychický stav pacientky není možné provést výslech. „Ozvěte se zítra,” zakončil telefonát na plzeňskou kriminálku.

Kapitán Karel Kural, který převzal vyšetřování, zamířil hned druhý den ráno do plzeňské nemocnice. Šimečková byla skutečně již ve stavu, kdy mohla poskytnout alespoň základní informace, aby se vyšetřování mohlo rozběhnout naplno.

„Ten večer jsem se svým známým navštívila jednu plzeňskou restauraci. Zdrželi jsme se asi do půlnoci. Byl to příjemný večer, hrála tam dokonce i kapela, tancovali jsme, dobře jsme se bavili,” líčila kritický večer napadená. „Během pobytu v restauraci jsem si všimla muže, který mě neustále pozoroval. Nebyl mi neznámý. Poznala jsem ho asi před čtyřmi měsíci na plzeňském nádraží. Tehdy se mi představil jako Milan a řekl, že pracuje v Hrádku u Rokycan. Nabídl mi hned při prvním a zcela náhodném setkání, abych s ním chodila, což jsem ovšem ihned odmítla. Toho večera mě ale vůbec nekontaktoval, nevšímal si mne. Po skončení zábavy mě můj známý doprovodil až na stanici trolejbusu, kterým jezdím domů do plzeňské Doubravky. Když jsem nastoupila prostředními dveřmi do trolejbusu, všimla jsem si, že zadními dveřmi nastupuje i zmíněný Milan. Pozdravil mě a vyzval mě, abych si k němu přisedla. Já jsem to odmítla a vůbec jsem se s ním nebavila,” vzpomínala na nemocničním lůžku pobledlá a modřinami nedůstojně vybarvená Zdena Šimečková.

Kapitán Kural chápal, že takové vzpomínání je pro Šimečkovou velmi nepříjemné. Mladá žena po krátké odmlce měla ale kriminalistům ještě co říct.

„Když jsem vystoupila z trolejbusu, vystoupil i Milan. Navázal se mnou hovor, za

čal se chlubit, že jezdí do ciziny a že se právě vrátil z Itálie. Tak jsme došli až k rodinnému domku, kde bydlím v podnájmu. Ač jsem s tím nesouhlasila, Milan se dokázal vetřít až do mého bytu, když využil toho, že jsem křikem nechtěla vzbudit majitele domku.

Nakonec jsem se rozhodla, že s ním raději vyjdu před dům, abych se ho nějakým způ

sobem zbavila. Jakmile jsme ale vyšli na ulici, zkroutil mi ruku a donutil mě, abych ho následovala. Marně jsem se mu snažila vytrhnout, držel mě pevně. Začala jsem volat o pomoc, ale udeřil mě pěstí několikrát do obličeje. Odvedl mě do bytu, o kterém tvrdil, že patří jeho družce, jež měla být podle jeho slov na nějakém zájezdu,” vypovídala zneuctěná žena.

Ač jí vzpomínky na ten večer byly nepříjemné, snažila se Kuralovi co nejvíc pomoci. „Byt uzamkl a klíč schoval. Pochopila jsem, že je zle. Posadil se vedle mne na gauč a snažil se mě svléknout. Když jsem se bránila, došel si pro opasek a začal mě s ním mlátit. Pak přikázal, abych se svlékla sama. Nechtěla jsem a on řekl, že má rád, když mu někdo odporuje. V obavě před dalším násilím jsem se raději svlékla do spodního prádla, ale on mě znovu bil opaskem. Prý jsem se měla svléknout hned. Mlácením mě donutil, abych se svlékla docela. Druhým opaskem mi svázal ruce za tělem a přinesl injekční stříkačku s jehlou. Naplnil ji vínem a několikrát mi ji vpíchl do hýždí. Říkal, že mi po alkoholu bude dobře,” líčila otřesné metody násilníka Šimečková. Utrpení ovšem ješ

tě nemělo konec.

Surovec nařídil ženě, aby si sedla do křesla. Z koupelny přinesl holicí strojek a oholil ji okolo přirození. Protože křičela, ucpal jí ústa kapesníky. Křičel, že se jí musí

170

pomstít za to, že ho odmítla. Potom jí nařídil, aby si lehla do postele a pokoušel se ji znásilnit. Nepodařilo se mu to pro jeho indispozici. Hned poté ji odvedl do koupelny, kde jí oholil ochlupení pod pažemi. Následně rozpustil ve víně dvě tablety nějakého léku a Šimečková musela roztok vypít. Znovu a znovu si musela lehat střídavě na postel a na gauč a násilník se pokoušel o pohlavní styk. Veškerá jeho snaha ale končila nezdarem.

To vše trvalo až do šesté hodiny ráno, kdy ženě řekl, aby se oblékla a šla domů.

Vyhrožoval zdecimované Šimečkové, že pokud něco ohlásí policistům, pomstí se jí on nebo jeho kamarádi. Souběžně s výslechem poškozené již policisté pátrali po Milanovi.

Zejména v Hrádku kontrolovali ubytovny místních železáren, tedy místo, o kterém podezřelý před poškozenou hovořil. Bližší informace o jeho bydlišti nebyla Šimečková schopna podat. Kriminalistům se přesto podařilo zjistit, že by se mělo jednat o jistého Milana Platníka, muže, jenž údajně holduje alkoholu, v minulosti byl podle policejních záznamů již dvakrát soudně trestán. V poslední době se odstěhoval od rodičů k družce, ale i s tou se prý často hádal, dokonce i pral. Asi po dvou hodinách se pátračům podařilo Platníka zadržet.

Při následném výslechu Milan Platník uvedl, že se žádného trestného činu nedopustil. Když byl přesto obviněn z trestného činu pokusu znásilnění, ihned si podal do protokolu stížnost.

„Žádnou takovou ženskou neznám, v tu dobu, co uvádíte, jsem seděl se svými kamarády v restauraci a popíjel. Domů jsem dorazil kolem půlnoci, najedl jsem se a potom už jsem spal až do rána,” bránil se protřelý chlapík vznesenému obvinění. Na Kuralovu otázku ohledně kamarádů z restaurace, se kterými by kriminalisté rádi hovořili, odpověděl, zeje zná pouze pod přezdívkami. Taková odpověď nemohla zkušeného kriminalistů uspokojit.

Podezření proti Platníkovi bylo natolik silné, že ho soudce vzal do vyšetřovací vazby. V jeho bytě byla po vydání povolení provedena domovní prohlídka, která v plném rozsahu potvrdila, že poškozená Šimečková musela v bytě opravdu být. V odpadkovém koši v kuchyni byly zajištěny dvě injekční stříkačky, dva papírové ubrousky se stopami krve, v obývacím pokoji zajistil technik chlupy a v koupelně dva holicí strojky se zbytky chlupů na čepelce. V lednici kriminalisté objevili dvě poloprázdné lahve s červeným a bílým vínem.

Tři týdny po činu se Milan Platník rozhodl ve vazební věznici poněkud jinak a po

žádal o rozhovor s kapitánem Kuralem.

„Chci změnit původní výpověď a ke všemu se přiznat,” odůvodnil náhlou změnu svého postoje. „Šimečková mě pozvala k sobě do bytu dobrovolně, ale protože neměla nic k pití, nabídl jsem jí, že můžeme jít do bytu mé družky, která byla momentálně mimo Plzeň. O nějakém násilí nemůže být ani řeč. V bytě jsme se posadili na gauč, líbali se, já ji osahával po těle. Ona se nebránila a já v domnění, že nebude proti, jsem ji chtěl svléct. Vtom se začala bránit a její chování se nepochopitelně změnilo. O pohlavním styku nechtěla ani slyšet. Dostal jsem vztek a donutil jsem ji, aby se svlékla. Odmítla se se mnou milovat a dokonce sebrala z nočního stolku injekční jehlu, se kterou mě bodla do ruky. To už jsem se přestal zcela ovládat a začal jsem ji mlátit. Nejprve rukama a poté i koženým opaskem. Nakonec jsem jí oholil polovinu ochlupení kolem přirození, druhou si musela oholit sama Pak jsem vzal injekční stříkačku, do které jsem nasál víno a snažil jsem se jí roztok vtlačit do rukou a hýždí,” nechal zaprotokolovat Platník. Na této výpovědi setrval obviněný i během konfrontace s poškozenou, dokonce svoji původní výpověď prokládal postupně dalšími pikantnostmi, zatímco Šimečková vypovídala stále stejně.

Kriminalisté se od nájemníků v domě, kde mělo k trestnému činu dojít, dověděli, že kritického dne nad ránem byl ze zmíněného bytu slyšet křik a pláč.

„Vzhledem k tomu, že to v tomto bytě bylo skoro na denním pořádku, nevěnovali jsme tomu pozornost,” přiznávali sousedé.

171

Zadržený Milan Platník se podrobil zkoumání duševního stavu. Znalci dospěli k závěru, že jde o muže často a ve značné míře holdujícímu alkoholu, navíc požívajícího i různé léky. Ponižováním ženy se chtěl podle znalců pohlavně vzrušit. Došli k závěru, že netrpí žádným psychickým onemocněním. Poruchy nesnižují podle odborníků jeho schopnost rozpoznávat společenskou nebezpečnost svého jednání ani schopnost svoje jednání ovládat.

Plzeňský soud po zvážení všech důkazů poslal Milana Platníka na čtyři roky za mříže a nařídil i jeho komplexní ústavní protialkoholní a hormonální léčbu.

MRTVOLA NA GAUČI

Když se toho dne dopoledne ozval policistům na jednom z obvodních oddělení v západních Cechách pohotovostní lékař, nevěstilo to rozhodně žádnou příjemnou informaci.

„Byl jsem povolán do jednoho bytu v nedalekém městečku, kde jsem ohledával mrtvolu muže, podle dokladů jistého Jiřího Mourka. Příčinou smrti byla otrava svítiplynem a podle mého názoru jde o sebevraždu,” zhodnotil v telefonu případ doktor, který ovšem doporučil sebevraždu řádně vyšetřit. Snad měl jisté pochybnosti, snad chtěl předejít možným komplikacím.

Uniformovaní policisté z obvodu požádali o spolupráci kriminalisty, s nimiž na místo přijel nadporučík Zdeněk Kotrba. Kromě ohledání pořídil technik i potřebnou fotodokumentaci a Kotrba se zaměřil na výslech družky zemřelého, Jiřiny Pavelcové. Další kriminalisté hovořili se sousedy a s lidmi z okolí.

Mourkova mrtvola byla nalezena na gauči, do výše pasu přikrytá prošívanou dekou. Vzadu na hlavě byly patrné drobné oděrky, nešlo ovšem o hluboké rány. Na pravé kyčli směrem dolů k pravému stehnu se táhly posmrtné skvrny. Obličej mrtvého byl čistý, v ústech nebyly zjištěny žádné zvratky. Podle lékaře se na těle mrtvého nenacházely stopy, které by signalizovaly, že by byl na Mourkovi spáchán trestný čin.

Plyn ucházel z jednoho hořáku kuchyňského sporáku. Družka mrtvého Pavelcová uvedla, že mezi ní a Mourkem nedocházelo k vážnějším rozporům, vycházeli spolu prý dobře.

„Večer před jeho smrtí jsme byli v místní restauraci, ale každý seděl v jiné společnosti. Z hospody jsme šli ke známým do bytu, kde jsme vypili ještě láhev vína. Jirka už byl dost opilý, když do bytu známých přišel, stejně jako Emil Chovanek, který s námi předtím seděl v hospodě.

V bytě zašel Chovanek na záchod, ale potom se nemohl dostat ven. Jirka vzal šroubovák, otevřel dveře a Chovanka vyvedl z bytu. Vrátil se snad za dvě minuty, jeho tvář nesla stopy krve. Když jsem se ho ptala, co se mu stalo, řekl, že mu Chovanek sebral šroubovák a udeřil ho s ním do hlavy. Umyla jsem Jirku, ale on si za chvíli stěžoval, že ho poranění bolí. Žádal mě, abych s ním šla k lékaři. Slíbila jsem mu, že hned ráno tam s ním půjdu.

Dovedla jsem ho domů, on si ihned lehl na gauč v kuchyni a zdálo se mi, že usnul. Já jsem šla do ložnice a lehla si ke svému synovi. Ráno kolem páté jsem chlapci ohřívala v kuchyni v teplé vodě čaj. Jirka spal a žádný plynový hořák nebyl v té době otevřen, to bych rozhodně nemohla přehlédnout,” vypověděla Jiřina Pavelcová. Vstávala prý po osmé ráno. Když otevřela dveře z pokoje do kuchyně, ucítila plyn. Šla okamžitě k druhovi, třásla s ním, volala na něj, jelikož se domnívala, že jen tvrdě spí, a ona potřebovala peníze na nákup. Protože se nehýbal, vzala si peníze a odešla na nákup. Na zpáteční cestě se zastavila u přítelkyně, u které společně s Jirkou Mourkem předešlý večer popíjela, a svěřila se jí, že nemůže Jirku vzbudit a že u nich v kuchyni unikal plyn.

172

Mirka Velebova se oblékla a šla s Pavelcovou do jejího bytu. Když zjistily, že Mourek nedýchá, zavolaly od sousedů lékaře.

Všechno, doslova všechno se při vyšetřování spiklo proti kriminalistům. Nadporučík Kotrba už jen zjistil, že tělo Jiřího Mourka bylo právě zpopelněno bez provedení alespoň zdravotní pitvy. To už měli pátrači k dispozici několik výpovědí osob, jejichž slova zrovna nesvědčila o tom, že by Pavelcová s Mourkem vedli pohodový a klidný život. Zdálo se dokonce, že Pavelcová v mnoha věcech nemluvila pravdu.

„Často se hádali, na vině byla zpravidla Jiřina,” vyjádřila se svědkyně, která poměry v domácnosti zemřelého a Pavelcové dobře znala. „Ten večer se hádali i u nás.

Když od nás odcházeli, nařizovala Jiřina Jirkovi, že on bude spát v kuchyni a ona v lož

nici u svého syna,” vypověděla Mirka Velebova, v jejímž bytě se po návštěvě hospody kritického večera pokračovalo v pitce. Bylo nad slunce jasné, že o pohodě v soužití Mourka a Pavelcové nemůže být řeč. Velebova Kotrbovi dokonce sdělila, že Mourek psal zrovna nedávno svým rodičům dopis, že se s Jiřinou nedá žít a že se vrátí domů.

Podle Velebové Jiřina dopis našla a roztrhala, aby ho nenašli policisté.

„Když se u mne ráno zastavila s tím, že Jirka nevstává, šla jsem do jejich bytu.

Plyn ze sporáku v té době ještě stále unikal,” vypověděla Velebova a potvrdila, že zastavila plyn a otevřela okna. V době jejího příchodu byl plyn cítit dokonce i na chodbě.

Celý případ se s přibývajícími výslechy svědků stále víc a víc komplikoval. Napří

klad Karel Sedloň, který se zúčastnil již zmíněného posezení v bytě Velebové, uvedl, že Mourek žádal již u nich v bytě, aby mu Pavelcová zavolala sanitku, zeje mu moc špatně. Sedloň se nechal slyšet, že Jirka Mourek o sebevraždě nikdy nemluvil.

„Nevěřím, že by si sám pustil plyn,” řekl bez dalšího vysvětlování policistům.

K případu bylo třeba vyslechnout i Emila Chovanka. „Seděl jsem s nimi v hospodě, a když se mluvilo o tom, že se v pití bude pokračovat po uzavření restaurace v bytě Velebové, bral jsem to i jako pozvání pro mne. Ten chlapík, kterého neznám, mě chtěl z bytu vyhodit, aniž by k tomu měl důvod. Strčil do mě a já sletěl ze schodů. Běžel za mnou a něco držel v ruce. Já jsem si myslel, že je to nůž, tak jsem ho chytil za ruku a začali jsme se prát. Když jsem poznal, že je to šroubovák, potyčku jsem ukončil. Chlapíkovi tekla z hlavy krev a já mu řekl, že půjdeme celou záležitost oznámit na policii.

Souhlasil, ale když jsem si všiml, zeje jen v ponožkách, poslal jsem ho zpět do toho bytu. Nepozoroval jsem, že by mu bylo nějak špatně,” vysvětloval Chovanek. Podle vlastních slov viděl zacházet Mourka do domu, před kterým se rozešli. Chovanek se již znovu nepokoušel dostat se do bytu a zamířil k domovu.

Protože se v této fázi vyšetřování nedalo jednoznačně hovořit o sebevraždě, zahájil vyšetřovatel trestní stíhání pro trestný čin ublížení na zdraví. Pro nadporučíka Kotrbu bylo nepochopitelné, že ohledávající lékař nezjistil zranění na hlavě zemřelého Mourka, dal na tvrzení jeho družky Pavelcové a nenařídil ani zdravotní pitvu.

Nadporučík Kotrba s kolegy rovněž pochyboval o tom, že by Mourek spáchal sebevraždu. Bylo veřejným tajemstvím, že hodně pil, ale i jeho družka holdovala alkoholu a její největší „slabinou” byli muži. Snadno a velmi často navazovala zejména s hospodskými štamgasty známosti k velké nelibosti svého druha. Stávalo se, že na několik dní dokonce od Mourka odešla za jiným idolem, aby se s prosíkem zase vrátila zpět.

Svědci beze zbytku potvrzovali, že Jirka Mourek měl život velice rád, o sebevraždě nikdy nehovořil ani ve stavu největší opilosti, měl rád svoje dítě, o které se staral pokaž

dé, když se jeho matka Pavelcová zapomněla někde v restauraci nebo zavítala s některým z mužů dokonce mimo domov.

Bylo zřejmé, že chyby na místě činu se kromě lékaře dopustili i policisté z obvodu. Také oni uvěřili slovům o sebevraždě, byť jim rozhodně mělo být divné, že plyn unikal podle svědkyně Velebové pouze z jednoho hořáku. Sebevrah chce ze života odejít co nejrychleji a pustil by si hořáky všechny. Tvrzení Pavelcové, že hořák otevřel sám Mourek, se zdál naprosto nevěrohodný. Policisté z obvodu se nezabývali ani skutečnos

173

tí, že by Mourek musel vstát z gauče, on ale zůstal zabalen v dece tak, jak večer ulehl.

Největší chyba se však stala v tom, že nebyla nařízena zdravotní pitva, která leccos mohla odhalit.

Nadporučík Kotrba stál před problémem, který nedokázal se svými spolupracovníky z týmu jednoznačně objasnit. Nemohl odpovědně prohlásit, že Mourek spáchal sebevraždu, nemohl ovšem ani vyloučit skutečnost, že mu plyn kdosi neznámý pustil. Dal

ší možností bylo, že Mourek mohl zemřít v důsledku zranění, které mohl utrpět v potyč

ce s Emilem Chovánkem. Nejistot bylo v tomto případu i v závěru šetření víc, než bývá obvykle zvykem, a po mnoha chybách musel vyšetřovatel trestní stíhání přerušit. Nepodařilo se jednoznačně prokázat příčinu smrti Jiřího Mourka. Jde o jeden z mála případů, který navždy zůstane v policejních evidencích jako událost, která již nikdy nebude vyře

šena a stane se jedním z „pomníčků”.

VRAŽEDNÁ TEČKA

V obci kousek od Hradce Králové dva pracovníci místní fabričky zamířili k domku, aby požádali o trochu vody. Dveře byly dokořán a bylo téměř jisté, že musí být ně

kdo uvnitř.

Na volání obou mužů ale nikdo neodpovídal. Jeden z žíznivých vešel dovnitř a majitelku domku Pavlu Hroubovou nalezl až v posteli v ložnici bez známek života. Vyběhl za svým spolupracovníkem a bez ohledu na žízeň pospíchal k telefonu, aby vyrozuměl policisty.

Zanedlouho se v obci objevila dvojice uniformovaných policistů z nedalekého obvodu, o něco později dorazil kapitán Karel Rada z Hradce Králové se svým kriminalistickým týmem.

Mrtvola ženy ležela v posteli na břiše, spodní část těla byla obnažena, obličej ženy byl zabořen do polštáře, z nosu silně krvácela. Všude po posteli bylo plno krve, v topeništi kuchyňských kamen zajistil technik pánské kalhoty potřísněné krví.

Bylo patrné, že kdosi byt systematicky prohledával, skříně byly zotvírané a stejně tak zásuvky, jejichž obsah se povaloval po zemi. Přesto byly v domku nalezeny peníze na hotovosti a také zápisník, do kterého si mrtvá zapisovala různé poznámky. Týkaly se několika osob, převážně ovšem směřovaly k osobě jistého Miroslava Brejlka. Z pozná

mek vyplývalo, že tento muž musel paní Hroubové způsobit mnoho zla.

V domku, kde měl s Hroubovou žít i její syn s manželkou a dětmi, momentálně kromě mrtvé nikdo nebyl. Jiné stopy se policistům nepodařilo zajistit a vyšetřování zů

stalo na mrtvém bodě i po výsleších lidí z nejbližšího okolí. Ani soudní pitva jednoznač

ně neodhalila příčinu smrti. Podle sdělení odborníků žena trpěla těžkou sklerózou srdečních chlopní a jako příčinu smrti uvedli znalci s největší pravděpodobností srdeční nedostatečnost. Lékaři ovšem nepřehlédli ani oděrky na rukou, nohou a na krku. Proto

že mrtvola ležela v domku několik dní, navíc zčásti přikrytá peřinou, nemohla být pro pokročilý rozklad zmíněná zranění bezpečně zhodnocena.

Kapitán Rada zatím získával informace o devětačtyřicetileté Pavle Hroubové. Žila údajně v komplikovaných rodinných i osobních poměrech. Jako svobodná matka se provdala za vdovce Jiřího Hroubu, od kterého ovšem po osmiměsíčním soužití odešla a už se k němu nikdy nevrátila. Protloukala se životem, jak se dalo, její syn Zdeněk byl duševně chorý, přesto se oženil, ale ani jeho manželství nepatřilo k těm šťastným. Zdeněk chtěl dokonce jednou zapálit domek své matky. To se mu naštěstí nepodařilo dokonat a skončil v psychiatrické léčebně.

174

Hroubová potom udržovala milostný poměr s Miroslavem Brejlkem. Tomu také půjčovala peníze, které zatím nevrátil. Podle svědků rodina Hroubových neudržovala s nikým v obci styky, vůči svému okolí byli velmi uzavření. Hroubová ze vsi často odjíždě

la, někdy i na několik dní, a nikdo nevěděl kam. Svědkové Hroubovou naposled spatřili dva dny před nálezem mrtvé.

„Chodila po dvorku u svého domku,” potvrdil jeden ze sousedů.

Kapitán Rada mohl podezřívat z případné vraždy hned několik lidí. Jedním z podezřelých byl její syn Zdeněk, který mezitím opustil psychiatrickou léčebnu, ale i jeho žena Zuzana, která měla s tchyní neustálé spory. Mezi podezřelými nemohl chybět ani Miroslav Brejlek, Rada však musel podezírat i bývalého manžela mrtvé a souseda Petra Moláčka, který zemřelou navštěvoval, a co víc, kalhoty zajištěné v topeništi kamen byly prý zcela jistě jeho majetkem.

Pátrači začali okamžitě s prověřováním alibi u zmíněných osob. Jediný, komu alibi na kritickou dobu chybělo, byl právě soused Petr Moláček. Ten ovšem nebyl momentálně k zastižení. Odešel prý před několika dny do práce a od té doby ho nikdo neviděl. Až tři dny po nálezu mrtvé Hroubové se podařilo Moláčka zadržet a byl převezen ihned k výslechu na kriminálku do Hradce Králové.

Zdálo se, že kriminalisté kápli skutečně na toho pravého. Již při prvním kontaktu s kapitánem Radou vraždu sousedky nepopřel.

„Ten večer jsem se v hospodě hodně opil. Kolem deváté jsem se vracel domů. V

opilosti dostanu prakticky vždycky chuť na nějakou ženskou. Když jsem procházel kolem domku Hroubové, viděl jsem v okně světlo. Rozhodl jsem se, že k ní zajdu a budu na ní požadovat soulož, i kdyby s tím ona nesouhlasila,” líčil osudné okamžiky Moláček.

Podle jeho slov nebyl dům uzamčen a majitelku překvapil v kuchyni oděnou pouze do noční košile. Začal ji osahávat po těle, ale ona na něho, prý že s takovým ochlastou do postele nepůjde. Uhodila ho rukou do obličeje. To ho ale neodradilo a po krátkém zápasu Hroubovou přemohl a vykonal na ní soulož.

„Začala mi vyhrožovat, že mi pořádně zatopí, až mi bude horko, protože ohlásí policajtům znásilnění. Uvědomil jsem si najednou všechny možné následky včetně obrovské ostudy ve vsi a rozhodl jsem se, že ji usmrtím,” pokračoval ve výpovědi vrah.

Jak dále uvedl, uchopil nadávající sousedku oběma rukama pod krkem a polevil v sevření, až když přestala dýchat. Prohledal byt, neboť tušil, že by mohla mít někde ukryté peníze. V krabičce od doutníků nalezl dvě pětistovky, což mu stačilo. Převlékl si kalhoty, neboť ty svoje měl od krve. Vhodil je do kamen, ale nezapálil. Z bytu odnesl pánské i dámské oblečení.

Bylo jasné, kdo je pachatelem vraždy. Soud poslal Petra Moláčka na osmnáct let do vězení. Ovšem to ještě zdaleka není tečka za naším případem.

Z vězení se vrátil Moláček o patnáct let starší, tři roky z původního trestu mu byly prominuty. Vrátil se sice k rodině, ale zanedbával ji, začal hodně pít, do zaměstnání chodil jen příležitostně a krize nejen finanční se v jeho rodině prohlubovala. S manželkou se dostával do častých konfliktů.

V této době se seznámil s šestadvacetiletou servírkou Naďou Sučkovou. Tu ovšem miloval ještě jeden muž. Jednou večer doprovázel Moláček Naďu domů společ

ně s druhým nápadníkem Jaroslavem Prskavcem. Nemohlo to dopadnout jinak než ostrým sporem, který ukončila až rána železnou tyčí v rukou Prskavce do hlavy jeho soka.

Moláček musel vyhledat lékaře, ale tomu sdělil, že byl přepaden neznámým mužem, a své manželce zase nalhal, že úraz utrpěl při autonehodě.

Moláčkův syn Emil se toho dne ráno pokoušel otci domluvit. Byla z toho jenom hádka, a tak si Emil raději šel znovu lehnout.

Petr Moláček vzal do ruky dvoukilovou zednickou paličku, vtrhl do místnosti, kde ležel jeho syn, a začal ho kladivem tlouct do hlavy. Podle lékařů mu zasadil deset ran, kterým Emil vzápětí podlehl.

175

Při činu vyrušila rozzuřeného Moláčka jeho snacha Zdena, která v ruce držela svoji desetiměsíční dcerku Aničku. „Dědo, co to děláš?!” stačila vykřiknout snacha, když viděla tu hrůzu. Moláček na to reagoval po svém. Otočil se ke Zdeně a zasadil jí rovněž několik ran kladivem, neušetřil ani její dcerku Aničku. Obě padly na zem a Moláček byl přesvědčen, že jsou stejně jako jeho syn mrtvé. Vrátil se do kuchyně, usedl za stůl, vzal tužku a na kus papíru napsal, že to všechno udělal kvůli své milence. Potom se pokusil spáchat sebevraždu, ale k tomu, aby se na půdě domu oběsil, nenašel dostatek odvahy. Pak se chtěl podřezat nožem a nakonec si chtěl sekerou oddělit obě ruce. Způsobil si jen řezné rány, které nepoškodily žíly. Moláček nechal všechny tři na místě, jak leželi, uzamkl domek, klíč vzal s sebou a uprchl.

Když se Moláčkova manželka vrátila z nákupu, nemohla se dostat do domku, který během dne nikdy nezamykali. Klepala na dveře, tloukla na okna. Ke dveřím se doplazila z posledních sil zraněná snacha Zdena. Když Marie Moláčková zjistila, co se v domě stalo, rozběhla se do nedalekého rekreačního objektu, kde správně vytušila pří

tomnost lékaře. Ten se ihned vydal do domku, ovšem Emilovi již pomoc nedokázal.

Zdenu a její dcerku Aničku doktor ošetřil a za chvíli je sanitka převezla do nemocnice, kde se je lékařům podařilo zachránit.

A jaký byl další osud vraha? Moláček odjel na kole do nedalekého města, kde si chtěl koupit jed na krysy. Protože bylo v drogerii hodně lidí, od úmyslu upustil. Sedl na kolo a odjel do další obce, kde si v hospodě koupil litr rumu s tím, že až lihovinu vypije, skočí pod vlak. Ani tento plán však nerealizoval a vloupal se do jedné rekreační chaty, kde přespal. Další den by] zadržen pátrači a převezen na kriminálku do Hradce Králové.

Kapitána Radu, který už mohl tento případ sledovat jen jako důchodce, vystřídal na postu major Jiří Kočí. Po zadržení Moláček trestnou činnost nepopíral, jen se snažil dokázat, že se krutostí dopustil v důsledku duševní choroby. Během vazby se podrobil odbornému vyšetření. Znalci potvrdili, že jde z jeho strany o účelovou obhajobu, a charakterizovali ho jako osobu nezdrženlivou, nestálou a agresivní. Major Kočí mohl případ vraždy a dvojnásobného pokusu vraždy ukončit.

Soud odsoudil Petra Moláčka jako zvlášť nebezpečného recidivistu k trestu smrti.

Za bezohlednost, surovost a zjevnou neúctu k lidskému životu si nic jiného nezasloužil.

LOUPEŽ U ČERPADLA

Bylo krátce po druhé hodině v noci, když oznámil jeden z pracovníků benzinové čerpací stanice v Olomouci, že byl přepaden a útočníkem poraněn. „Stačil jsem si přivolat záchranku a volám i vám,” sděloval operačnímu důstojníkovi olomoucké policie. Ten vyslal k čerpadlu hlídku z nedalekého obvodního oddělení a výjezdovou skupinu kriminalistů.

V okamžiku, kdy kriminalisté přijížděli na místo činu, nakládali zdravotníci čerpadláře Petra Voštu do sanitky dokonce i s dýkou v zádech. Přesto kriminalistům stačil ještě říct, že pachatel přijel k čerpadlu automobilem, nechal si načerpat pohonné hmoty a vzápětí ho napadl dýkou, kterou mu vrazil do zad.

Ještě v sanitce upadl čerpadlář do bezvědomí a okamžitě po příjezdu do nemocnice putoval na operační sál. Až tady, na operačním stole, mu byla vytažena dýka ze zad. Podle vyjádření lékaře měl napadený obrovské štěstí, neboť dvanáct centimetrů dlouhá čepel dýky minula jen těsně aortu a proťala mezižeberní tepnu. Díky tomu, že dýka nebyla z rány předčasně vyjmuta, Vošta okamžitě nevykrvácel a chirurgové mu nakonec mohli zachránit život.

Na místě přepadení již pracoval kompletní tým kriminalistů pod vedením kapitána Zdeňka Pátka. Technik zajistil několik stop a zaslal je k expertizám. Po ukončení ohle

176

dání místa činu se kriminalisté vydali do okolí čerpací stanice a hovořili s lidmi, kteří zde bydleli.

Kapitán Pátek mezitím odjel do nemocnice za zraněným.

Lékaři dali souhlas jen ke krátkému informativnímu výslechu odoperovaného čerpadláře.

Šéf pátracího týmu nahrával výpověď zraněného Vošty na magnetofonový pá

sek. Získal od něho celkem dobrý popis údajného pachatele a vozidla, ve kterém na místo činu přijel a s kterým také po napadení odjížděl. Na Olomoucku a posléze na celé severní Moravě probíhala rozsáhlá pátrací akce, jejímž jediným cílem bylo zadržet nebezpečného zločince. Do rána ale policejní pátrači žádný výrazný posun ve vyšetřování nezaznamenali. Až čtyřiadvacet hodin po činu zjistili kriminalisté na severní Moravě první zajímavé stopy. Na jednom z odstavných parkovišť u silnice mezi Valašským Meziříčím a Rožnovem nalezla jedna z policejních hlídek osobní automobil Škoda 100, který se v mnoha detailech shodoval s tím, kterým lupič provedl přepadení. Přivolaný policejní technik provedl ohledání automobilu s poznávací značkou okresu FrýdekMístek.

Ukázalo se, že škodovku teprve před několika dny zakoupil od původního majitele jistý Milan Římánek. Když se u něho objevili policisté a žádali vysvětlení, hrozně se divil.

„Tři dny jsem u auta vůbec nebyl. Musel mi ho někdo ukrást,” hájil se Římánek a mířil s policisty k zajištěnému vozidlu. Když si je podrobně prohlédl, konstatoval, že mu v odkládací skříňce v palubní desce vozidla chybí lovecká dýka. Kapitán Pátek měl s kolegy alespoň jistotu v tom, že je to skutečně automobil, se kterým lupič přijel k olomoucké čerpací stanici.

Cesta k pachateli však byla ještě složitá, byť zrovna majitel automobilu Římánek stále patřil do okruhu podezřelých osob. Pátkovi ovšem chyběly především pádné dů

kazy, v policejní praxi vždy to nejdůležitější. Kriminalisté prověřili již několik desítek osob, ale k pachateli je tato snaha zatím nedovedla. Pátek spoléhal v těchto chvílích především na rekognici případu, která byla připravena hned poté, co zraněný čerpadlář Vošta byl schopen se tohoto úkonu zúčastnit.

Při prováděné rekognici byli všichni figuranti včetně Milana Římánka oblečeni do montérkové kombinézy, jakou měl pachatel přepadení. Po menším váhání označil napadený jako pachatele přepadení právě Milana Římánka.

„Nic jsem neudělal, vždyť ten člověk mě snad ani nepoznal,” bránil se podezřelý.

K přepadení Vošty se nedoznal, ale policejní vyšetřovatel ho obvinil z trestného činu loupeže. Tým kolem kapitána Pátka vzal v úvahu při dalším vyšetřování i další neobjasněné případy, na které Římánkův popis „seděl”. Téměř shodný byl například popis pachatele loupežného přepadení v rodinném domku ve FrýdkuMístku, kde mladý lupič donutil mladou dívku, kterou zastihl v domě, aby mu vydala finanční hotovost. Přepadení sledovala ještě jedna dívka. A právě tyto dvě dívky se měly stát trumfem v rukou kapitána Pátka při další rekognici.

„Je to zcela jednoznačně on,” prohlásily obě dívky nezávisle na sobě. Římánka jednoznačně označili jako pachatele loupežného přepadení ve FrýdkuMístku. Rekognice byla provedena za účasti obhájce a státního zástupce.

Milan Římánek jako by v ten moment pochopil, že prohrál.

„Dívku v domě ve FrýdkuMístku jsem opravdu přepadl. Chtěl bych mluvit jenom s vámi,” oslovil kapitána Pátka. „Jde o to přepadení čerpadláře v Olomouci. Mám to na svědomí, ale zatím bych o tom nechtěl podrobněji mluvit,” slyšel z jeho úst šéf pátracího týmu.

O dva dny později byla připravena rekonstrukce přepadení čerpadláře Vošty v Olomouci. A všechno bylo zase zase jinak.

„Nic jsem u čerpadla neudělal, ani jsem nemohl, protože jsem v Olomouci vůbec v té době nebyl. Přiznal jsem se k přepadení před dvěma dny jen proto, že jsem se do

177

mníval, že po přiznání budu propuštěn z vazby,” vysvětloval svou neobvyklou reakci Římánek.

Kapitán Pátek mohl jen litovat, že výslech obviněného neproběhl té noci před dvěma dny do největších podrobností. Ale Římánek neřekl ve své obhajobě poslední slovo a vzápětí vynesl další, neméně důležité trumfy. Domníval se, že takovým způsobem přesvědčí soud o své nevině.

„Všechny podrobnosti jsem se dověděl od policistů ve FrýdkuMístku, kde jsem se dokonce mohl nepozorovaně podívat do spisového materiálu v průběhu rekognice,”

hodlal zasadit Pátkovu týmu definitivní ránu.

Pravda, vyšetřování se na základě této výpovědi výrazně zkomplikovalo, ale kapitán Pátek se nevzdával. Aby obhajobu obviněného vyvrátil, musel vyslechnout několik dalších osob. Bylo nutné vyvrátit Římánkovu obhajobu, že v kritické době nemohl být v Olomouci, stejně jako skutečnost, že se některé informace o olomoucké loupeži dově

děl díky neopatrnosti některých policistů ve FrýdkuMístku.

Postupně získával Pátkův tým nové a nové informace a Římánkova obhajoba měla náhle povážlivé trhliny.

V průběhu dalšího vyšetřování měnil Milan Římánek neustále svoji původní vý

pověď, kterou vylepšoval dalšími vymyšlenými důkazy o své nevině. Došel až tak daleko, že z olomoucké loupeže na čerpadláři Voštovi obvinil svého švagra a jeho družku.

Právě švagrovu družku označil jako původce všeho toho zla.

„Donutila mě, abych šel vyloupit ten domek ve FrýdkuMístku. Tvrdila, že je se mnou těhotná, a proto musím platit,” vysvětloval Římánek a stále se k olomoucké loupeži neznal. Byl pochopitelně stále v centru pozornosti kriminalistů, kterým nemohlo uniknout jeho podivné počínání. Začal oslovovat celou řadu osob, od kterých požadoval jediné. Chtěl, aby mluvili v jeho prospěch.

Zejména jeho matka měla jediný úkol. Zajistit co nejvíc lidí, kteří by mu pomohli zkresleným svědectvím. Jejím úkolem měla být i návštěva přepadené dívky z FrýdkuMístku. Matka ji měla přemluvit, aby změnila svoji původní výpověď ve prospěch obviněného.

Pátkovi lidé všechny tyto aktivity naštěstí podchytili a případ se chýlil k závěru.

Napomohl tomu i výslech manželky obviněného Kamily. Dobrovolně se rozhodla, že v kauze svého manžela bude vypovídat.

„Dlouho jsem opravdu netušila, co můj manžel dělá. Nakonec se mi ale se vším svěřil. Útočila jsem na něho, kde se stále toulá, a on se rozpovídal. Když přepadl čerpadláře v Olomouci, odstavil vozidlo na parkovišti, kde bylo později nalezeno, a domů se vrátil stopem. Vezl ho prý dokonce jeho bývalý spolužák,” dodala Kamila Římánková.

Pátek ihned zmíněného muže vyslechl a ten potvrdil slova manželky obviněného.

Tyto důkazy mohl Římánek jen stěží vyvrátit. K loupeži na čerpadláři Voštovi se po předložení těchto důkazů doznal a potvrdil, že svoje původní přiznání vzal zpět poté, co mu to poradili spoluvězni z vazební cely.

„Počítal jsem s tím, že mi pomůžou příbuzní a získají svědky, kteří budou ochotně vypovídat v můj prospěch.”

Ve vyšetřovací vazbě se Římánek dostal do péče odborníků, znalců z oboru psychiatrie a psychologie. Ti ve svém posudku uvedli, že jde o osobu nevyzrálou, citově chudou, se sklonem ke kriminální aktivitě. Na Milana Římánka byla podána obžaloba pro trestné činy loupeže a krádeže. Ale komplikacím nebyl zdaleka konec.

Obviněný se záměrem co nejdéle oddalovat soudní jednání vyhlásil několikrát hladovku, nejedl, nepil a musela být u něho zavedena umělá výživa. „K soudu a do kriminálu mě nikdo nedostane,” nechal se slyšet muž, který se spravedlivému trestu nakonec nevyhnul.

178

VYMYŠLENÉ ZNÁSILNĚNÍ

V zářijovém podvečeru se policejní hlídka z druhého obvodu v Hradci Králové vracela z pochůzky. Končila jim služba a oba muži v uniformách již čekali jen na vystří

dání čerstvými silami. Netušili, že ještě předtím budou muset přijmout jedno nepříjemné oznámení o závažném trestném činu.

„Byla jsem znásilněna neznámým mužem,” spustila Anna Kardová, která policejní hlídku zastihla u dveří oddělení. Policisté chtěli podrobnější vysvětlení, neboť pokud žena mluvila pravdu, museli by k případu pozvat i kriminálku.

„Dnes kolem poledne jsem čekala v Hradci Králové na nádraží. Měla jsem namí

řeno za kamarádkou do obce vzdálené asi dvacet kilometrů od Hradce. Na peróně mě oslovil muž, který se mi představil jako Vašek. Navázal se mnou hovor, a když ze mne vytáhl, kam mám namířeno, řekl, že mě tam odveze svým automobilem. Neviděla jsem v tom nic špatného, neboť tvrdil, že má cestu zrovna tím směrem,” vysvětlovala Kardová.

V tomto okamžiku již bylo jasné, že policisté z obvodu musí o případu zpravit hradecké kriminalisty. Kapitán Jan Zoubek byl za několik minut s kompletním výjezdem na obvodním oddělení a poslouchal verzi poškozené o jejím znásilnění.

„Řekl mi, že má auto v garáži u hájovny, jen kousek za městem, kde také měl podle jeho slov bydlet. Šli jsme podle rybníka k lesíku. Asi po hodině chůze jsme se oba zastavili, sedli si do trávy a povídali jsme si. Všechno bylo jen jako přátelský hovor až do chvíle, než mě uchopil za ramena a začal mě hladit na prsou. Najednou mi svlékal tričko. Byla jsem velmi překvapena a začala jsem se bránit. Kopala jsem nohama kolem sebe, tahala jsem ho za vlasy a dokonce jsem ho kousla do ramene. Prosila jsem ho, ať mě nechá na pokoji, že na jeho choutky nemám zrovna náladu. Bylo to ale marné. Va

šek mě svlékal dál. Když jsem mu řekla, že to oznámím policistům, odpověděl, že si za to půjde možná sednout, ale až ho pustí, tak se mi prý pomstí,” líčila dramatické okamžiky Kardová.

Zoubek pochopil, že s popisováním případu ještě není u konce, a nehodlal ji zatím přerušovat případnými doplňujícími otázkami. Dál si její výpověď pečlivě zaznamenával do svého poznámkového bloku. „Když mě konečně vysvlékl a můj odpor přece jen díky vyčerpání ochabl, odvlekl mě z lesní cesty kousek do vysoké trávy a tam mě znásilnil. V tu dobu už jsem se skutečně prakticky nebránila. Byl silnější než já. Když dosáhl svého, natáhl si trenýrky, další části oděvu vzal do ruky stejně jako boty a utíkal směrem k městu,” dodala dvacetiletá Kardová.

Poté, co se mladá žena z brutálního útoku vzpamatovala, odešla do nedaleké hájenky, kde se zajímala o to, jestli zde žije mladý muž jménem Vašek. Od ženy v há

jence slyšela jen zápornou odpověď. Asi deset minut poté se vrátil majitel hájenky a odvezl znásilněnou ženu na policii do Hradce Králové.

Kapitán Zoubek se od zneuctěné ženy dověděl velmi přesný popis pachatele včetně tetování na rameni a rukou. Zmíněný Vašek měl hovořit i o jisté Květě Malé, kterou zná a kterou znala i poškozená. Násilník potrhal oděv přepadené, přetrhl jí náhrdelník z červených korálků, který měla na krku.

Kriminalisté se vydali s poškozenou na místo napadení. Kromě zválené trávy ovšem policejní technik na místě nenašel vůbec nic. A tak se Zoubek vydal za Květou Malou, od které očekával důležité svědectví.

Podle poškozené tahle žena měla znát muže podezřelého ze znásilnění. Zoubek Květu Malou seznámil s popisem

podezřelého muže a netrpělivě čekal na její reakci. Po chvilce váhání svědkyně sdělila, že by mělo jít o jistého Václava Břešku, ženatého muže, který bydlí několik kilometrů od Hradce Králové.

179

„Myslím, že se podle vašeho popisu nemůžu mýlit,” trvala na svém Květa Malá, která se velmi dobře znala s první manželkou podezřelého Kamilou Břeškovou.

Pro kriminalisty to znamenalo velký posun ve vyšetřování a kapitán Zoubek se ihned vydal za Kamilou Břeškovou v očekávání dalšího důležitého svědectví.

„Podle popisu by opravdu mohlo jít o mého prvního manžela. Nedivila bych se.

Má za sebou již sedm let strávených ve vězení. Vím jen, že to bylo za krádeže a pohlavní zneužití. Pokud vím, v poslední době je vidět nejčastěji po nádražích v Hradci Králové a Pardubicích. Vím to od známých, ale věřte, mě už to příliš nezajímá. Nestý

káme se od rozvodu. Můžu vám dát k dispozici jeho fotografii. Je sice staršího data, ale on se prakticky nezměnil,” ochotně spolupracovala Břešková.

Kapitán Zoubek stál před posledním, velmi důležitým úkolem. Splnit jej měli policejní pátrači. Ukázalo se, že bývalá manželka znala Václava Břešku skutečně dokonale. O několik hodin později zadrželi pátrači hledaného na nádraží v Pardubicích. Hned poté byl převezen na kriminálku do Hradce Králové k výslechu. Začátek byl velmi překvapivý.

Břeška jakoukoliv účast na násilném trestném činu kategoricky popřel. „Tohle mi tedy nepřišijete!” obořil se na Zoubka. „Žádné násilí k tomu, abych dosáhl svého, nebylo třeba. Všechno bylo na základě oboustranné dohody,” pokračoval zadržený.

Kapitán Zoubek měl zájem, aby se celá událost, dosud propletená mnoha rozpory, vysvětlila. Václav Břeška nebyl proti.

„S tou dívkou jsem se seznámil na nádraží v Hradci Králové, nikdy předtím jsem ji neviděl. Když mi řekla, že má namířeno za kamarádkou, skutečně jsem jí nabídl, že ji tam odvezu autem, které mám v garáži u hájenky za městem. Musím se přiznat, že auto nemám a v hájence také nebydlím. Jen jsem vytušil, že mi mladá žena projevuje jistou náklonnost, a tak jsem toho hodlal využít. To nepopírám,” vypověděl Břeška a v Zoubkovi vzbudil dojem, že si příliš nevymýšlí.

Břeška pokračoval dál. „Odjeli jsme autobusem na konečnou zastávku a odtud jsme šli k hájence pěšky. Prošli jsme kolem rybníka a na lesní cestě jsme se posadili a povídali si. Dívka se mi představila a já jí nabídl, že bychom se mohli pomilovat. Ona souhlasila s dodatkem, zejí zaplatím sto korun. Já jí na to řekl, že za tohle nikdy neplatím. Hned na cestě jsme se za chvíli začali milovat, když jsem ji částečně svlékl já, něco ze sebe shodila sama. Vůbec se nebránila, jen pořád opakovala, jestli dostane tu stovku. Najednou jsem uslyšel kašlání. Kousek od nás stál nějaký chlapík s dětmi. Sebrali jsme si svoje věci a odešli o kousek dál do vysoké trávy, kde jsme se dál milovali. O ně

jakém násilí nemůže být řeč,” dodával podezřelý muž. Podle něho právě při pobíhání na okraji lesa zachytila za jednu z větviček Anna svými koraly, které se přetrhly a rozsypaly. Po souloži vykouřili společně několik cigaret.

„Já jsem potom musel odejít o kousek dál, abych mohl vykonat velkou potřebu.

Když jsem se vrátil zpět, Anna byla pryč. Domníval jsem se, že se vrátila do Hradce Králové, hledal jsem ji na nádraží, v restauracích, ale víckrát jsem ji neviděl. Nikdy by mě nenapadlo, že z té schůzky s ní budu mít takové nepříjemnosti,” nechal se slyšet Břeška, který sice nebyl rozhodně žádným neviňátkem, ale v tomto případu mu kapitán Zoubek věřil. Vyšetřování ovšem ještě nebylo u konce.

Před Zoubkovým týmem stál poslední úkol. Vyjasnit rozpory v obou výpovědích.

„Já jsem ji neznásilnil, bylo to po vzájemné dohodě,” trval na svém Václav Břeš

ka. Zajímavé bylo, že Kardová se ve své výpovědi vůbec nezmínila o chlapíkovi, jenž je na lesní cestě vyrušil s několika dětmi. Jako místo znásilnění uvedla jen vysokou trávu, o tom, že vše začalo vlastně na lesní cestě, pomlčela. Při opakovaném ohledání místa údajného znásilnění, které označil tentokrát Břeška, nalezl policejní technik nejen několik nedopalků cigaret, ale i koraly z přetrženého náhrdelníku.

Břeška dovedl kriminalisty dokonce i na místo, kde vykonal velkou potřebu. Kapitán Zoubek byl v tomto okamžiku přesvědčen, že lže pravděpodobně Kardová.

180

V tom případě byl Břeška nevinen. Posledním krůčkem ve vyšetřování případu byl opakovaný výslech Anny Kardové. Začala na kladené otázky odpovídat zmateně, na některé otázky nedokázala nebo nechtěla odpovědět vůbec. Asi po půlhodině se přiznala k tomu, že si celé obvinění vymyslela.

„Milovali jsme se po vzájemné dohodě. Obvinila jsem ho jen proto, že po souloži ode mne odešel, a já si myslela, že prostě utekl a neřekl mi jediné slovo. Teď už vím, že k tomu měl docela jiný důvod, dokonce jsem se dověděla, že mě ten večer hledal ve městě,” doplnila a výrazně pozměnila svoji původní výpověď v minulosti již čtyřikrát soudně trestaná mladá žena.

Jak se kriminalistům podařilo zjistit, nikde nepracovala, živila se zejména drobnými krádežemi, okradla dokonce i vlastní sestru a našla i pár mužů, kteří za ni byli ochotni něco zaplatit.

Rozuzlení případu bylo tentokrát poněkud neobvyklé. Trestní stíhání Václava Břešky policejní vyšetřovatel zastavil. Naopak Anna Kardová byla okresním soudem odsouzena ke dvaceti měsícům nepodmíněného trestu odnětí svobody. To byla tečka za vymyšleným případem znásilnění.

VRAŽDIL BENZINEM

Říká se, že oheň bývá zpravidla naším pomocníkem. Použití ohně jako vražedného nástroje je ovšem v kriminalistické praxi přece jen neobvyklé.

Volání občanů z jednoho domu v Olomouci znělo toho dubnového večera zvlášť naléhavě. „Ve sklepním bytě našeho domu došlo k velkému požáru, volali jsme už hasi

če, lékaře, asi budete muset přijet i vy,” znělo v telefonu s konstatováním, že jsou v bytě pravděpodobně zranění, možná i mrtví. U telefonu byl jeden z nájemníků domu, který policistům z obvodu udal adresu.

Na místo se vydali uniformovaní policisté z obvodu, ale také kompletní výjezdová skupina olomoucké kriminálky. Přijeli ještě v době, kdy hasiči zdolávali poslední plameny. Kapitán Rada s kolegy zatím vyslýchal některé sousedy a lidi z okolních domů, kterých se tu seběhlo hned několik desítek.

První informace se šéf pátračů dověděl od velitele zasahujících hasičů. Povídání s lidmi z okolí prakticky k ničemu nevedlo. Každý z nich dokázal popsat jen okamžik, kdy zpozoroval plameny. Šlo spíš o různé, ničím nepodložené dohady. Kriminalisté za

čali s ohledáním místa požáru okamžitě, jakmile došlo k definitivní lokalizaci ohně.

Hasičům se podařilo vyprostit z bytu majitelku Petru Kuželovou a jejího druha Zdeňka Šilhu. Sanitky je ihned převezly s těžkými popáleninami do vojenské nemocnice v Olomouci. Kapitán Rada pochopil, že není šance s oběma zraněnými okamžitě hovořit.

Pod okny sklepního bytu se povalovaly mírně ohořelé matrace a přikrývky, které hasiči při lokalizaci ohně vyhodili z bytu ven. Podle předběžného vyjádření hasičů vznikl požár pravděpodobně od nedopalku cigarety. Jeden z obyvatelů bytu zřejmě usnul v posteli se zapálenou cigaretou a dílo zkázy bylo hotové,” vyjádřil se jeden ze zasahují

cích hasičů. Zároveň ale Radu upozornil, aby bral tuto informaci skutečně jako velice předběžnou.

Krátce poté se šéf pátračů vydal do nemocnice s nadějí, že získá další potřebné informace a od lékařů se doví něco o stavu obou popálených. Ohledání místa požáru pochopitelně pokračovalo.

„Stav obou popálených je kritický. Žena utrpěla popáleniny třetího a čtvrtého stupně na devadesáti procentech těla, u muže jde o popáleniny druhého a třetího stupně na šedesáti procentech těla,” zhodnotil stav zraněných ošetřující lékař s tím, že vý

181

slech devětapadesátileté Kuželové a jednapadesátiletého Šilhy je v současné době vyloučený.

Kapitán Rada si po zprávě lékařů uvědomil, že tak obrovský rozsah popálenin těl zraněných není v souladu s jen poměrně nepatrným poškozením lůžkovin a postele. Zatím ale verze o zapálené cigaretě dostala v dalším vyšetřování zelenou.

„Když jsme Kuželovou vynášeli z bytu, velmi útržkovitě sdělovala na dotaz, co se vlastně stalo, že pravděpodobně její druh usnul v posteli s cigaretou,” vypovědělo hned několik sousedů, kteří u případu asistovali od samého začátku. „Než přijela sanitka, seděla Kuželová na schodech a stále opakovala, že to on zapálil,” svěřoval se Radovi jeden z nájemníků domu.

Protože nikdo jiný na místě požáru nebyl zastižen, dospěli policisté k názoru, že oheň založil svou neopatrností Zdeněk Šilhá, když usnul se zapálenou cigaretou v posteli.

„Byl to skutečně náruživý kuřák, v hospodě si zapaloval jednu od druhé,” nechal se slyšet další svědek.

O čtyřiadvacet hodin později se ovšem ukázalo, že šlo o velmi předčasný závěr.

Ozval se chirurg z vojenské nemocnice v Olomouci s tím, že popálená žena začala mluvit.

Byly to podle doktora jen útržky vět, ale i z nich bylo patrné, že v bytě musela být ještě další osoba. „Snaží se nám vysvětlit, že v bytě byl ještě někdo,” telefonoval lékař.

Kapitán Rada ale bezpečně věděl, že v době likvidace ohně v bytě nikdo jiný kromě dvou popálených nebyl. Musel tedy ten neznámý zmizet ještě dřív, než přijeli hasiči.

Kapitán Rada se rozjel do nemocnice a vzal s sebou magnetofon, aby zaznamenal pár slov z úst velmi těžce popálené ženy na pásek. To mělo pro další vyšetřování velký význam.

Jen několik málo minut po odchodu Rady z nemocnice upadla Kuželová do hlubokého bezvědomí, z kterého se již neprohrála a téhož dne večer následkům popálenin podlehla. Ze záznamu pořízeného v nemocnici po vyhodnocení vyplynulo, že tou třetí osobou přítomnou v kritické době v bytě nemohl být nikdo jiný než bývalý manžel zemřelé Tadeáš Kužel.

Podle sousedů byli Kuželoví již rozvedeni, ovšem stále bydleli v jednopokojovém bytě, navíc s druhem Kuželové Šilhou. „Nemůžu se mýlit. Toho večera jsem opravdu viděl Kužela vcházet do bytu. Byl pořádně opilý, ostatně prakticky jako každý jiný den,”

vypověděl svědek, který bydlel v bytě hned vedle Kuželových.

Po těchto zjištěních dostal případ zcela jiný směr. Po pečlivém vyhodnocení magnetofonového záznamu pořízeného u lůžka popálené ženy policisté měli téměř jistotu, že Kužel polil svoji bývalou ženu i jejího druha v posteli benzinem, který přinesl v lahvi, zapálil a z bytu okamžitě utekl.Znamenalo to zásadní obrat ve vyšetřování, ale popálený Zdeněk Šilhá stále ještě nebyl schopen výslechu a ležel v nemocnici v bezvě

domí. Kapitán Rada se s kolegy a dalšími posilami soustředil na pátrání po Tadeáši Ku

želoví.

„V práci se vůbec neukázal od toho dne, kdy u nich v bytě hořelo. Ani nikdo z jeho spolupracovníků ho nikde neviděl. Předtím byl podle lidí z dílny každý den v některé z místních hospod,” řekl policistům Kuželův mistr.

Následující den a noc ani přes rozsáhlou pátrací akci v Olomouci a jeho okolí nebyl Kužel zadržen. Kriminalisté se mezitím soustředili na získání dalších svědeckých výpovědí.

„Několik let bylo v jejich manželství cítit napětí. Neměli děti, oba se rádi napili, on chodil domů denně opilý pod obraz. Kuželová se rozhodla najednou s pitím skončit a odešla na léčení. Právě tam se seznámila se Šilhou a po návratu z léčebny okamžitě požádala o rozvod. Jejich nianželství bylo krátce poté rozvedeno. Všichni tři, tedy i

182

Šilhá, obývali jednopokojový byt,” vypověděl jeden ze známých Kuželových a potvrdil, že všichni tři hodně pili.

Uplynul další den, než se pátračům podařilo Tadeáše Kužela zadržet. Po převozu na olomouckou kriminálku zahájil Rada se svými lidmi jeho výslech. Zdálo se, žes předvedeným nebudou co do komunikace žádné problémy, ale snadný začátek mnohdy klame.

„Toho večera jsem přišel domů hodně opilý. Cestou z práce jsem se zastavil v bufetu u hlavního olomouckého nádraží a vypil jsem několik piv a štamprlí rumu. Pak ke mně přistoupil nový objev mé manželky. A řeknu vám, Šilhá byl protivný jako obvykle.

Provokoval mě, smál se, že ze mě udělal paroháče a teď mě ještě navíc vyhodí z bytu.

Nechtěl jsem, aby spor v bufetu vygradoval do nějaké pranice, a raději jsem odešel.

Navštívil jsem ale hned několik dalších restaurací a teprve kolem sedmé jsem dorazil domů. Jakmile jsem vstoupil do chodby, bývalá žena s druhem odešli do ložnice a lehli si do postele. Já jsem zůstal v kuchyňce sám,” líčil dramatické okamžiky Kužel. Ovšem k největšímu dramatu mělo teprve dojít. „Oba si chtěli v posteli ještě zakouřit, ale Šilhovi došel v zapalovači benzin. Volal na mě, abych mu podal láhev s benzinem. Doléval hoř

lavinu do zapalovače, ale ta mu tekla po rukou na pyžamo i peřinu. Pak si škrtl a postel i Šilhá začali hořet jako pochodeň. Oheň se přenesl i na bývalou ženu. Snažil jsem se uhasit jejich těla vodou, ale když se mi to nepodařilo, raději jsem z bytu utekl,” dodal Kužel s tím, že měl strach, aby taky neuhořel.

Kapitán Rada ale nehodlal podobnou verzi okamžitě přijmout. Měl již dost informací, aby se mohl oprávněně domnívat, že tragédie v bytě se odehrála poněkud jinak.

Když sdělil Kuželoví, že jeho bývalá manželka v nemocnici zemřela, jeho chová

ní se náhle změnilo a původní výpověď změnil.

„Hádal jsem se s oběma hned, jak jsem přišel domů. Petra mi nadávala, vyhazovala mě z bytu a Šilhá se mi jen stále posmíval. Popadl jsem litrovou láhev benzinu, který jsem měl doma k plnění zapalovače, vběhl jsem do ložnice, několikrát se rozmáchl a polil oba v posteli. Potom jsem škrtl zapalovačem a z bytu utekl,” přiznal se Tadeáš Ku

žel k hroznému činu.

Kapitán Rada provedl se svým týmem rekonstrukci činu, při kterém Kužel demonstroval svoje jednání v kritických okamžicích. V průběhu rekonstrukce přišla zpráva, že v nemocnici zemřel i Zdeněk Šilhá.

Tadeáš Kužel byl obviněn z trestného činu vraždy a vyšetřovatel nařídil zkoumá

ní jeho duševního stavu. „U obviněného jde o chronický alkoholismus v konečné fázi s degradací osobnosti a s příznaky lehčího organického poškození mozku,” uvedli soudní znalci ve svém posudku. Znalci z oboru lékařství stanovili, že v době činu mohl mít v krvi 1,9 až 2,3 promile alkoholu. Kriminalističtí experti zjistili, že Kužel polil svou bývalou ženu a jejího druha technickým benzinem a podle chemika musel vylít na své oběti asi tři deci hořlaviny. Kuželové se noční košile přiškvařila na tělo, na Šilhovi zase dlouho hořely trenýrky, když se benzin nasákl do textilie.

Tadeáš Kužel byl krajským soudem poslán na patnáct let do vězení. To byla definitivní tečka za neobvyklým případem dvojnásobné vraždy.

PŘÍLEŽITOST PRO LUPIČE

Pracovníci čerpacích stanic se v posledních letech velmi často stávají terčem útoků různých lupičů, kteří právě tady hledají snadný zdroj finančních prostředků.

Taxikář Pavel Hone zamířil s plně naloženým automobilem k benzinovému čerpadlu v Náchodě, aby s ohledem na požadavek zákazníků doplnil před delší cestou pohonné hmoty. Bylo patnáct minut po čtvrté hodině ráno. U čerpadla byl zdánlivý klid, v

183

místnosti pro obsluhu se svítilo. Hone vypnul motor a rozhlížel se po obsluze. Když mu sjel pohled přes okno do místnosti, spatřil za stolem sedícího muže, který měl hlavu položenou na psacím stole. Usnul, pomyslel si taxikář a vešel dovnitř.

„Spatřil jsem jeho hlavu celou od krve, krev zbarvila i jeho pracovní blůzu, krvavé stopy byly i na podlaze a na stěnách místnosti. Zraněný muž zvedl těžce hlavu a řekl mi, že byl přepaden. Jezdím sem často pro benzin, a tak jsem hned poznal, zeje to Milan Karas. Zavolal jsem okamžitě lékaře a také policisty,” řekl Hone později majoru Jiří

mu Kůsovi, který případ vyšetřoval.

Případ se začal komplikovat od samého začátku. Lékař, který na místo přijel, vyloučil okamžitý výslech přepadeného a sanitka s ním ihned uháněla do nemocnice.

Ohledání místa potvrdilo, že k napadení došlo v místnosti určené pro obsluhu. Dveře nenesly žádné stopy po násilí, poškozeny nebyly ani dveře vedoucí do skladů. Na podlaze místnosti byly dvě krevní kaluže, krevní stříkance byly rovněž i na stěnách. Trezorek byl otevřen klíčem, který zůstal v zámku.

Byl prázdný a pod ním ležela polovina dřevěného držadla k šroubováku či k podobnému nářadí.

Major Kůs z toho usoudil, že pachatel překvapil čerpadláře v okamžiku, kdy vstupní dveře byly odemčeny. Musel počítat i s verzí, že lupičem mohl být někdo, koho Karas dobře znal a do objektu ho vpustil.

Výsledek ohledání nepřinesl kriminalistům žádnou další informaci, která by mohla určit směr dalšího pátrání. Celé dva týdny nemohl Kůs hovořit se zraněným čerpadlá

řem, protože Karas utrpěl těžký otřes mozku, zlomeninu jařmového oblouku, zlomeninu spodní zevní části pravé očnice, jedenáct tržných zhmožděnin na hlavě a v obličeji a další drobná poranění.

Lupič si podle předběžného vyjádření vedoucího čerpací stanice odnesl tašku s celou tržbou.

Bez pomoci zraněného Karase se major Kůs musel spolehnout se svým týmem pátračů na prověrky osob, které se pohybují v časných ranních hodinách v okolí čerpadla, zejména taxikářů, řidičů linkových autobusů a lidí, kteří tudy procházejí den co den cestou do zaměstnání. Někteří kriminalisté vyhledávali v policejních evidencích osoby, které se v minulosti dopustily obdobné trestné činnosti, prověrkám neušli ani zbývající pracovníci čerpací stanice. Tahle práce, jakkoliv by se zdála zdlouhavá a namáhavá, přinesla pátračům přece jen první poznatky k případu.

„Toho dne jsem vycházel z domu kolem půl čtvrté ráno,” řekl policistům Zdeněk Samek, řidič linkového autobusu, který trasu z domova kolem čerpadla až ke stanovišti autobusu absolvoval každý den s minutovou přesností. „Když jsem procházel kolem čerpadla, zrovna k němu odbočoval řidič nákladní tatry. Jel hrozně rychle, dokonce jsem si myslel, že snad tu budovu chce porazit. Prudce sešlápl brzdový pedál a po zastavení vystoupil a šel k místnosti pro obsluhu. Vím, že čerpadlář seděl u stolu na židli, v náklaďáku zůstala sedět nějaká žena. Pokračoval jsem ale stále v chůzi a čerpadlu už jsem nevěnoval žádnou pozornost. Myslím, že v době příjezdu tatry byl čerpadlář ještě v pořádku,” dodal Samek. Ještě si vzpomněl, že cestou k autobusu potkal dodávkový automobil Škoda 1203 s tříčlennou posádkou. „Tohle auto potkávám každý den ve stejných místech. Ten den ale jeli o něco později,” vzpomínal Samek, první důležitý svědek k případu.

Major Kůs se mohl podle výpovědi řidiče autobusu domýšlet, že k přepadení do

šlo mezi půl čtvrtou a čtvrt na pět ráno. Cílem pátračů bylo zjistit zejména totožnost řidi

če tatry, případně ženy, která seděla na sedadle spolujezdce. Policisté se zajímali i o posádku dodávkového automobilu. Další skupina prověřovala pracovníky čerpací stanice. Šlo o čtyři muže, z nichž zejména Emil Heřmánek, který na čerpací stanici pracoval pouze několik dní na zkušební dobu, nebyl vůbec oblíben a každý z jeho kolegů na něm našel chyby. Byl rozvedený, nedávno se dokonce rozešel s družkou, platil alimenty na

184

pět dětí a v minulosti byl již pětkrát soudně trestaný zejména za krádeže. Byl u čerpadla zatím jen na zkoušku a nesměl brát od zákazníků peníze, musel volat vždy svého kolegu, se kterým pracoval ve dvojici. Brzy se ale ukázalo, že tento zákaz nerespektoval a v několika případech jej porušil. Před spolupracovníky o tom mlčel. Směl zatím pracovat pouze na ranní směně. I podle vlastních slov trpěl neustále nedostatkem peněz, měnil často pracovní místa, všude bral malé finanční částky, neboť s jeho pracovní morálkou nebyli nikde spokojeni. Neměl kde bydlet, přespával u kamarádů, ale i na půdách a ve sklepích.

„Dověděli jsme se, že přestal platit alimenty a peníze tudíž nutně potřeboval,”

ochotně sdělil policistům šéf čerpadlářů Karel Plank. Obvinění někoho dalšího z Karasových spolupracovníků ani na okamžik nepřipouštěl.

„Těm chlapům věřím, to je nesmysl. Jsme tady spolu již několik let jako nejlepší kamarádi. Tudy cesta k pachateli nevede,” tvrdil Plank a major Kůs neměl důvod mu nevěřit. Zdálo se, že svoje podřízené zná dokonale.

Major Kůs měl v rukou jeden horký tip a nehodlal prověrku Emila Heřmánka příliš odkládat. Kriminalisté ho předvedli k výslechu na náchodskou policejní stanici. Kůs se bez otálení pustil do výslechu. Heřmánek se z jeho úst dověděl, oč tu vlastně jde, pochopitelně že zkušený kriminalista nevyložil ani zdaleka všechny své trumfy.

„Připouštím, že moje finanční situace není zrovna růžová, ale to ještě neznamená, že musím krást,” připomněl Heřmánek úvodem a dodal, že čeká první výplatu od nového zaměstnavatele. „Chci se s bývalou manželkou i družkou domluvit na odkladu platby alimentů. Nikdy jsem u pumpy nevzal ani korunu, nebral jsem ani peníze od zá

kazníků, z čehož jsem také podezírán. Je to jen pomluva ostatních čerpadlářů, kteří mě mezi sebe zatím nepřijali. Zdá se mi, že nechtějí, abych s nimi po zkušební době u čerpadla zůstal,” pokračoval Heřmánek. „V den, kdy byl pan Karas přepaden, jsem po skončení denní směny odešel domů a večer jsem zašel do nedalekého hotelu v Náchodě na pár piv. Když jsem se vracel domů, potkal jsem před domem souseda, který byl přivolat lékaře k nemocné manželce. Společně jsme vešli do domu a potom i každý do svého bytu. Hned jsem usnul a vstával jsem až před sedmou hodinou ráno,” dodal podezřelý muž.

Major Kůs nechal jeho slova ihned prověřit a ta byla všemi svědky plně potvrzena. Účast na přepadení Karase stále kategoricky odmítal.

Major Kůs ovšem neponechal nic náhodě. Ve výpovědi Heřmánka a dalších svědků nepřehlédl několik rozporů. Vedoucí čerpadla ještě vypověděl, že kritického dne rozděloval peníze na zálohy pro zaměstnance. „Heřmánek mě stále sledoval, vymýšlel si práce, aby byl neustále v mé blízkosti,” dodal Plank. Nenašel se ale například ani klíč od rolety zadních dveří, které se pravidelně zamykaly. Tentokrát bylo odemčeno a klíč chyběl.

Během dalšího vyšetřování se Kůsovi a jeho týmu podařilo zatlačit Heřmánka do defenzivy. Musel připustit, že v některých částech své původní výpovědi lhal. Ukázalo se, že v kritický den měl na sobě jiné oblečení, než jaké uvedl do protokolu, alibi mu nepotvrdil ani jeho společník, se kterým Heřmánek stoprocentně počítal.

Brzy se vysvětlilo, proč podezřelý lhal v otázce oblečení. Již při zběžné prohlídce jeho odloženého saka byly na zádech viditelné červenohnědé skvrny svědčící o tom, že jde o skvrny od krve. Jejich vznik nedokázal Heřmánek vysvětlit.

Hned poté byl obviněn z trestného činu loupeže a v bytě, kde přebýval, byla naří

zena domovní prohlídka. Pod starým gaučem v půdním prostoru zajistili pátrači peníze, v pánské aktovce šedé rukavice zamazané krví, na záchodě za stropním trámem inkasní tašku přepadeného a v ní bloky na 510 litrů nafty a 140 litrů benzinu. Po předlo

žení těchto důkazů změnil obviněný Heřmánek svoji výpověď.

185

„Chyběly mi peníze, nemohl jsem zaplatit alimenty a ženské nechtěly čekat. Za

čaly mi obě vyhrožovat soudem. Byl jsem v hluboké depresi, neviděl jsem žádnou schůdnou cestu z problémů ven. Uvědomil jsem si, že musím peníze sehnat za každou cenu, a došel jsem k rozhodnutí, že přepadnu pana Karase, který byl z obsluhy nejstar

ší, a já silnější než on,” řekl Heřmánek do protokolu. „Ten večer jsem si dal v hotelu ně

jaké pivo a pak jsem odešel domů. Počkal jsem, až usne můj spolubydlící. Roleta u zadního vchodu byla odemčená, ale stažená. Využil jsem okamžiku, kdy k čerpadlu přijížděla nákladní tatra, a zvedl jsem roletu, aby nebyl slyšet rachot. Vnikl jsem dovnitř a schoval se za regály v jednom ze skladů. Už jsem čekal jen na vhodný okamžik. Když Karas obsloužil posledního zákazníka, sedl si ke stolu na židli. Nalezeným šroubová

kem jsem ho uhodil do hlavy, až upadl na zem. Sebral jsem mu kasírtašku. Ještě jsem se rozhlížel kolem, když se Karas začal probírat. Znovu jsem ho několikrát udeřil šroubovákem. Hned poté jsem utekl a šroubovák cestou odhodil někam do řeky. Nepamatuju se, kde to přesně bylo,” dodal lupič.

Soud zhodnotil všechny shromážděné důkazy a poslal Emila Heřmánka na čtyři a půl roku do vězení.

HRA NA NÁHODU

Na pražské záchrance ukazovaly hodiny přesně tři hodiny po půlnoci. Operátorka mnohokrát vyzkoušeným pohybem zvedla telefon.

„Přijeďte k nám do bytu, manželka je v bezvědomí,” oznamoval jistý Pavel Šmelda. Na dotaz operátorky ještě upřesnil adresu svého pražského bytu a sanitka mohla vyrazit s posádkou za svým posláním. Cesta nočními ulicemi trvala jen několik minut.

Šmelda čekal na doktora před domem a vedl ho do bytu.

„Tady už nejsme nic platní. Žena zemřela již před několika hodinami. Musíme zavolat policisty, zdá se mi, že půjde o sebevraždu. Na náhodu nevěřím,” zdůvodňoval si své rozhodnutí lékař. Jeden z mužů záchranného vozu se vydal k telefonu, aby o události zpravil muže zákona.

Patnáct minut poté se na místě neštěstí objevil kapitán Jan Zima s kompletní vý

jezdovou skupinou. Chtěl vědět co nejvíc podrobností, vyslechl lékaře i manžela mrtvé, chtěli slyšet i sousedy a lidi z okolí.

„V době našeho příjezdu ležela žena ve vaně hlavou dolů k výpusti z vany. Tělo bylo ještě mokré, ovšem voda z vany již byla vypuštěna. Při prohlídce těla jsem nezjistil žádné stopy po násilí, ovšem poloha těla mrtvé byla tak atypická, že jsem se rozhodl raději vás s případem seznámit,” vysvětloval lékař Zimovi.

Kapitán si vzal stranou od zvědavců manžela mrtvé. „Musela to být nešťastná náhoda, Marie neměla k sebevraždě jediný důvod. Právě dneska ráno měla odjet na lá

zeňský pobyt do Karlových Varů,” nechal se slyšet uplakaný Pavel Šmelda. Zimovi kolegové nezjistili při prováděném ohledání nic mimořádného a vše svědčilo o tom, že jde skutečně o nešťastnou náhodu. Zatím ale i tato verze byla v oblasti dohadů a Zima potřeboval jistotu. Nechal Šmeldu odvézt na nedaleký policejní obvod, aby s ním v klidu pohovořil. Ostatní kriminalisté pokračovali v ohledání místa a také vyslýchali lidi ze sousedství.

„Včera večer jsem se vrátil domů pozdě večer až kolem jedenácté, protože jsem se zdržel v práci. Než jsem šel spát, mluvil jsem s Marií,” začal zeširoka Šmelda. „V posledních třech dnech si stěžovala na bolest žlučníku, a tak jsem se jí ptal, jak je na tom.

Odpověděla, že sejí přece jen ulevilo, a řekla, že se v lázních dá docela určitě do po

řádku. Chtěla vzbudit v pět hodin ráno. Probudil jsem se asi kolem třetí a všiml si, že se v kuchyni svítí. V domnění, že se Marii udělalo zase špatně, jsem vstal, ale kuchyň byla

186

prázdná. Viděl jsem světlo v koupelně. To mi bylo divné, že by se žena koupala ve tři ráno. Když jsem vešel do koupelny, nalezl jsem ji v napuštěné vaně s obličejem pono

řeným do vody,” pokračoval Šmelda ve výpovědi. „Volal jsem na ni, snažil se ji z vody vytáhnout, ale nezvládl jsem to. Alespoň jsem vypustil vanu. Voda byla studená. Hned potom jsem běžel k telefonu a volal záchranku,” dodal Šmelda. Na své výpovědi setrval i v okamžiku, kdy byla protokolována.

Tým kapitána Zimy prováděl šetření mezi sousedy manželů Šmeldových. První závažné svědectví na sebe nedalo dlouho čekat. „Šmeldovi nežili v posledních letech v žádném souladu, často se hádali, ona večer co večer hystericky křičela, snad padaly i rány,” shodlo se několik nájemníků z domu.

Tyto okolnosti a taky nepřirozená poloha mrtvé ve vaně vedly Zimu k úvahám, že smrt Šmeldové nemusela být nešťastná náhoda. Očekával, že více mu napovědí vý

sledky soudní pitvy.

„Příčinou smrti ženy bylo udušení z utopení, o čemž svědčí ložisková vodní rozedma a překrvení plic, otok mozku a překrvení orgánů. Zjistili jsme i drobný oděrek na hřbetu

nosu, krevní výron na sliznici horního rtu a četné drobné krevní výrony na krku, které vznikají jeho stisknutím či zakrytím úst,” napsali soudní znalci z oboru lékařství do posudku.

V té době již Zimovi kolegové zjišťovali další podrobnosti k osobě Pavla Šmeldy.

Zajímali se i o soužití manželské dvojice. Marie Šmeldová pocházela z velmi zámožné rodiny a po dobu dvacetiletého manželství s Pavlem prakticky nikdy nepracovala, ačkoliv šlo o manželství bezdětné. V domácnosti neuklízela, vařila pouze někdy, byt nechá

vala uklízet jednou za čtvrt roku vzdálenou příbuznou. Nechávala si na sebe šít v nejdražších salonech, několikrát denně se převlékala, stravovala se v pražských kavárnách. Vedla náročný a nákladný život, aniž by sama vydělávala. Utratila zpravidla všechny peníze, které manžel vydělal, a když se jí nedostávalo, prodávala starožitnosti a zlaté šperky, které zdědila po svých bohatých předcích. Takových věcí se v bytě při ohledání místa nacházelo ještě stále značné množství, v hodnotě přes půl milionu korun. Naopak manžel Pavel pracoval intenzivně. Ovládal osm cizích jazyků, byl zaměstnán v jednom pražském podniku a po práci ještě vyučoval zájemce o cizí řeči.

Podle svědků byl opakem své ženy. Šetřil na oblečení i jídle.

Kapitán Zima se rozhodl, že požádá o povolení k prohlídce Šmeldovy kanceláře.

Pátrači zde zajistili řadu zápisků a osobní korespondence. Poznámky si psal Šmelda ve švédštině a bylo z nich patrné, že se k němu jeho žena chovala velmi agresivně.

\ „Spím na zemi. Navíc Marie rozbíjí různé věci, působí značné škody, nadává.

Uhodila mne krabicí s botami do hlavy. Odmítá zpracovat maso, začíná šílet. Napadla mě a zranila na oku,” končí poznámky ve švédštině. Dál si Šmelda vedl deníček v češ

tině.

Pro Zimu bylo zajímavé, že zde našel i poznámky zapsané kritického dne. „Největší tragédie mého života. Ve tři ráno jsem se vzbudil, spatřil světlo v kuchyni a koupelně. Marii jsem našel ve vaně plné vody bez známek života. Nemohl jsem ji z vany dostat, alespoň jsem vypustil vodu a hned potom zavolal záchranku a policisty. V práci jsem dostal od vedoucího volno, ale jdu raději učit jazyky, abych na to nemusel stále myslet. Musel jsem vybrat peníze na pohřeb. Doma se příliš nezdržuju, je to hrozné, když tam Maruška chybí a už na mě nečeká. Snažím se něco sníst, ale nejde to. Jdu raději spát,” dočetl se Zima z poznámek.

Ovšem v další korespondenci zjistil Zima poněkud jiné zajímavé skutečnosti. Objevil například text inzerátu, ve kterém se chtěl Šmelda seznámit s nějakou z osamělých žen. Bylo zde hodně dopisů od žen, patrně právě od těch, které zaujal inzerát. I mezi nimi bylo třeba hledat případné svědky. Převážná část z kontaktovaných žen uvedla, že jakmile zjistily, že je Šmelda ženatý, přestaly s ním korespondovat a stýkat se s ním.

187

„Řekla jsem mu, že se s ním budu stýkat jen tehdy, když se rozvede,” uvedla kriminalistům jistá Eva Hauzrová. „Ozval se mi v den, kdy jeho žena zemřela. Ptal se mě, zdali můj návrh stále platí, zeje volný.” Svědectví Evy Hauzrové patřilo rozhodně k těm cennějším.

Ozývali se i další svědci, na další informace si vzpomínali postupně i sousedé, kteří již jednou vyslýcháni byli. „Často bylo slyšet bouchání dveřmi, křik Šmeldové. Byla to právě ona, kdo hádky vyvolával,” shodovali se sousedé, muži i ženy. Jeden ze sousedů si dokonce zapisoval, kdy a jak dlouho se manželé hádali. Podle nájemníků nebyli Šmeldovi v domě oblíbeni a prakticky s nikým se nestýkali.

Jeden ze Šmeldových spolupracovníků Karel Adámek policistům sdělil, že právě čerstvý vdovec se velmi intenzivně zajímal přímo ze své kanceláře o výsledky soudní pitvy. „Byl velmi zklamán, když mu lékař řekl, že výsledek soudní pitvy mu nemůže prozradit. Dokonce se mi svěřil, že má obavy o objektivnost pitvy, neboť má v domě mnoho nepřátel, kteří by mohli výsledky nějakým způsobem ovlivnit.”

Verze o sebevraždě i nešťastné náhodě se kriminalistům podařilo vyloučit. Nyní šlo jen o to, kdo ponese vinu na smrti Šmeldové.

Ihned po pohřbu, kterého se zúčastnil pouze Šmelda a pracovníci pohřební služ

by, byl podezřelý manžel zadržen.

„Nepovažoval jsem za nutné vyrozumět o pohřbu příbuzné,” řekl na vysvětlenou své sólové účasti na smutečním obřadu. Zdálo se, že rezignoval. Když nastupoval u hřbitovní zdi do policejního automobilu, nezajímal se ani o to, kam ho vezou.

Zima začal další výslech Šmeldy. „Když jsem Marušku objevil ve vaně, nemohl jsem ji dostat ven. Nedělal jsem žádné oživovací pokusy, telefonoval jsem hned pro doktora a na policii,” vysvětloval Šmelda své chování a důrazně opět popřel, že by manželku fyzicky napadl. „Nyní už budu vypovídat pouze před svým obhájcem,” prohlá

sil a dál se s kapitánem Zimou nebavil.

V jedné zásuvce Šmeldova psacího stolu na pracovišti zajistili pátrací větší množství dámských spodních kalhotek a punčocháčů. Proto bylo nařízeno zkoumání Šmeldova duševního stavu. Znalec ale nezjistil žádnou sexuální úchylku a Šmelda vše uvedl na správnou míru. „Věci jsem nacházel v popelnicích a poté prodával v bazaru,”

zněla jeho odpověď, svědčící o jeho přehnané šetrnosti. Znalci z oboru psychologie a psychiatrie ve svém posudku uvedli, že jde o osobu s oslabenou sociální adaptabilitou.

„Je cílevědomý, spořivý a vytrvalý,” ohodnotili Šmeldu znalci.

Ač se Pavel Šmelda snažil stále událost „uhrát” na nešťastnou náhodu, soud jeho slovům neuvěřil a důkazy shromážděné týmem kapitána Zimy uznal za dostatečné.

Pavel Šmelda byl odsouzen pro trestný čin vraždy k jedenáctiletému vězení.

OSUDNÁ VTEŘINA

Když se Václav Pešek vracel z hostince v malé obci na Plzeňsku, netušil, že se mu cesta k domovu nepříjemně zkomplikuje. Na okraji silnice nemohl přehlédnout bezvládně ležící tělo. Sklonil se nad ním a zjistil, že jde o Janu Dárkovou, místní jednatřicetiletou ženu, kterou snad ještě před hodinou viděl sedět v hospodě u vedlejšího stolu.

„Je asi mrtvá,” řekl nahlas a rozběhl se do hospody k telefonu. Kromě doktora zavolal i policisty z nedalekého obvodu. Praporčík Petr Hlavnička byl na místě v několika minutách, hned za ním dorazil i pohotovostní lékař. Policista se od štamgastů v hospodě dozvěděl, že nešťastná žena seděla večer v místním hostinci a byla hodně opilá.

Lékař mezitím skončil s ohledáním těla Dárkové, která byla již v době jeho příjezdu mrtvá.

188

Jde o nenásilnou smrt v důsledku akutní zástavy srdeční činnosti,” sdělil příčinu smrti a totéž uvedl i do úmrtního listu. S ohledem na zprávu lékaře provedl Hlavička ohledání jen v těsném okolí nálezu mrtvé. V záznamu o ohledání ovšem chyběl napří

klad popis oděvu zemřelé, nebyl zajištěn žádný svědek kromě oznamovatele Peška. V

policejním hlášení do plzeňské centrály se objevila pouze zpráva o tom, že šlo o náhlé úmrtí mladé ženy. Na příkaz pohotovostního lékaře byla Dárková převezena do Ústavu soudního lékařství v Plzni, ovšem bez oblečení, které předali pracovníci pohřební služ

by pozůstalým. Ti je bez dalšího rozmýšlení okamžitě spálili.

Již druhý den ráno se začal případ dramaticky komplikovat zejména poté, co na policejní obvod přišla předběžná zpráva z provedené pitvy.

„Jde o násilnou smrt s podezřením na sexuální motiv s ohledem na četné oděrky, které má žena na podbřišku, na stehnech a v blízkosti slabin,” četl Hlavnička ve zprávě.

Hned pochopil, že je tu problém, a předal informaci soudních lékařů kriminalistům z Plzně. Zanedlouho přijel do budovy soudního lékařství kapitán Karel Veselý. Po rozhovoru s lékařem, který prováděl pitvu, se společně s kolegy vydal do míst, kde byla Dárková nalezena.

Komplikací najednou přibývalo. Kromě chybějícího oblečení, které mohlo při expertize hodně napovědět, bylo znehodnoceno i místo nálezu mrtvoly. Příbuzní předali kriminalistům pouze svetr, který jako jedinou oděvní součást nespálili, ovšem hned ho vyprali. Svetr byl odvezen na expertizu, Veselý společně s dalšími pátrači začal vyslý

chat místní lidi, zejména ty, kteří kritického dne seděli v hostinci. Od nich se kriminalisté dověděli jen tolik, že Dárková opouštěla lokál ve stavu značné opilosti. „Šla docela jistě sama, nevšiml jsem si, že by ji někdo doprovázel,” vypověděl hostinský, který měl ze všech zúčastněných největší přehled o svých zákaznících. Další štamgasti potvrdili, že Dárkovou skutečně nikdo nedoprovázel. Veselý mohl jen soudit, že neznámý násilník na ni musel čekat venku. Mohl to být docela dobře někdo z vesnice, ale stejně tak i ně

kdo cizí. Takových mužů se v letních měsících v rekreační oblasti kolem obce pohybovalo dost a dost. „Všude je plno chat, hodně je jich vykradeno, pohybuje se tady opravdu moc cizích lidí,” vysvětloval praporčík Hlavnička kriminalistům.

Podle kapitána Veselého mohl kdokoliv z takových lidí využít značné opilosti Dárkové k tomu, aby ji zneužil ke svým choutkám, a z obavy před prozrazením ji nakonec usmrtil. Veselý netrpělivě čekal nejen na kompletní výsledky soudní pitvy, ale i na expertizu zajištěného svetru zemřelé, který měla v kritické době na sobě.

Zpráva od kriminalistického experta byla velmi překvapivá a vnesla do komplikovaného případu první kloudný výsledek. 1 na vypraném svetru expert zjistil stopy odpovídající vzorku dezénu pneumatiky od nákladního automobilu. „Na to se můžeš spolehnout,” trval na svém, když Veselému předával mimořádně zajímavou informaci. Zatím šlo pouze o nepřímý důkaz. Ovšem i soudní lékaři měli k události co říct. „V křížové krajině mrtvé ženy jsme za použití technických pomůcek zjistili stopy po dezénu pneumatiky nákladního automobilu, způsobené zcela nepochybně přes oděv. Žena utrpěla rozdrcení hrudníku s mnohočetnými zlomeninami žeber a pánevní kosti včetně rozdrcení vnitřních orgánů,” uvedli soudní lékaři ve svém posudku. Potvrdilo se, že jde o násilnou smrt, nepochybně způsobenou najetím těžkého silničního vozidla na tělo ženy.

„To nám také objasňuje příčinu oděrků na podbřišku a stehnech,” dodal soudní lékař. Tato zranění měla být podle jeho vyjádření způsobena přitlačením těla na štěrkem pokrytou vozovku.

Kapitán Veselý s kolegy zamířil znovu do míst, kde Pešek nalezl mrtvou Dárkovou. S ohledem na značný časový odstup nebyl ani pro odborníky úkol vyšetřit příčinu smrti jednoduchý. Svědci, které se podařilo zjistit, se dokonce rozcházeli ve výpovědích, nemohli se shodnout na tom, v jaké poloze mrtvá žena vlastně v době nálezu ležela.

„Když jsem přišel k tomu místu, ležela Dárková na břiše,” tvrdil Pešek.

189

„Kdepak, byla přece na zádech,” tvrdili ostatní, které oznamovatel na místo přivedl o chvíli později. Nakonec se vše vysvětlilo tím, že s tělem mrtvé Dárkové bylo manipulováno.

„Poskytl jsem jí umělé dýchání z úst do úst v domnění, že jen ztratila vědomí vlivem značné opilosti,” přiznal Emil Srnec, jeden z těch, kdo po Peškově alarmu vyběhli z hospody na místo neštěstí.

Kapitán Veselý zaměřil nyní pozornost na pohyb automobilů v kritickou dobu v okolí malé obce a přímo v ní. Tělo Dárkové bylo nalezeno na nezpevněné cestě vedoucí od středu návsi k hostinci, stojícímu až na samém okraji vesnice. Podle znalců místních poměrů jezdila vozidla po komunikaci jen výjimečně. „Vozí mně sem zásoby do hospody, někdy zde projedou s technikou zemědělci a pár místních motoristů, když sem jedou pro cigarety či pivo do džbánku,” vysvětloval kriminalistům hostinský.

Policistům se překvapivě hlásili i další svědci. „Byl jsem s autem u hospody. Zů

stal jsem v autě, dcerka mi běžela do lokálu pro cigarety. Když jsme odjížděli, byla Dárková ještě živá. Nemohl jsem ji přehlédnout, asi chtěla svézt a bouchala mi do karosé

rie,” vypověděl Pavel Havelka.

Případ se začal překvapivě rozmotávat. V hospodě prý slavili zemědělci dožínky.

Dárková byla tak opilá, že ji z hospody několikrát vyhodili, ale vždycky se za chvíli zase vrátila. Když byla naposledy vyvedena ven, nikdo z lokálu ji už neviděl. Asi deset minut poté přiběhl Pešek, že leží na silnici asi dvacet metrů od hospody a je pravděpodobně mrtvá.

Provedenou zkouškou bylo zjištěno, že Jana Dárková měla v krvi 4,59 promile alkoholu. Vyšetřování zatím vedlo k závěru, že Dárková v důsledku silné opilosti upadla na silnici a byla přejeta zatím nezjištěným automobilem. Násilný čin byl v té době již vyloučen.

Kamil Sýček, který si přijel do hostince jen pro pivo do džbánku, potvrdil, že v té době už ležela žena na okraji silnice a on sejí jen stěží vyhnul. „Polovinu těla měla ve vozovce, tu druhou v křoví mimo silnici. Když jsem se vracel od hospody, potkal jsem Jirku Egera, který přijížděl s nákladním automobilem. Ještě jsem ho upozornil na nutnost odstranit Dárkovou z vozovky. Pak jsem zaslechl volání, že žena je již mrtvá,” vypověděl Sýček. Byl prvním svědkem, který mohl potvrdit, že po komunikaci v kritické době projížděl nákladní automobil. Podle svědků ovšem Eger v hostinci toho večera nebyl.

„Hledal jsem jen vlek k nákladnímu automobilu,” objasňoval Eger důvod své noční jízdy po vesnici. „Když jsem jel po silnici k hospodě, nikoho jsem nikde neviděl,”

tvrdil 1 Veselému, i když ho svědek Sýček usvědčoval ze lži.

Týmu kapitána Veselého se nakonec podařilo dotáhnout případ do úspěšného konce, ale vyšetřování se zbytečně protáhlo. Důvod byl prostý. Spatné ohledání těla zemřelé lékařem a zběžné ohledání místa činu policistou z obvodu, který dal na lékařova slova o náhlém úmrtí bez cizího zavinění. Za činem Jiřího Egera udělal tečku až plzeňský soud.

KŘIVÉ OBVINĚNÍ

Protřelým kriminálníkům věří jen málokdo. Jejich řeči o nápravě a poctivém způ

sobu života jsou často jen mlácením prázdné slámy. Mnohým z nich ale může být jejich minulost opravdu přítěží.

Čtyřicetiletý Oskar Babulka z Karlových Varů strávil v kriminálech dlouhých šestnáct let. Jednoho březnového večera se po nedávném návratu z vězení rozhodl oslavit narozeniny v jedné z kaváren lázeňského města. Setkal se zde s vězeňským dozorcem,

190

který mu, ještě než opustil kriminál, slíbil pomoc při hledání zaměstnání. Dozorce seděl ve společnosti dalšího muže a dvou Babulkovi neznámých žen. Oslavenec přijal pozvá

ní ke stolu, choval se slušně a mnoho alkoholu nevypil. Jedna z žen, jistá Kateřina Bělková, byla na rozdíl od Babulky hodně opilá. Přesto se zajímala nevázaně a hodně hlasitě, za co byl Babulka naposledy ve vězení.

„Odseděl jsem si osm a půl roku za znásilnění,” přiznal upřímně v domnění, že jeho bývalý dozorce zmíněné ženě třeba již předtím tuto informaci poskytl. Netušil však, že mu tahle pravdomluvnost bude znepříjemňovat život hned v několika následujících dnech.

Druhý den časně ráno se Kateřina Bělková objevila na policejním oddělení v Karlových Varech s tím, že jde ohlásit závažný trestný čin, který byl spáchán před několika hodinami právě na ní. „Byla jsem znásilněna protřelým kriminálníkem, sotva ho pustili z basy. Jde o jistého Oskara Babulku a z vězení přišel asi před měsícem, když si odseděl trest za znásilnění,” doplňovala informaci. Protože trvala na svém, mladý policista v uniformě udělal to, co mu velela povinnost. O celé záležitosti informoval karlovarské kriminalisty. „Seděl za znásilnění přes osm let a vůbec se s tím netajil, když jsem se ho na to ptala,” hrála na city kriminalistů Bělková, sotva Výjezdovka dorazila na obvodní oddělení. Nadporučík Josef Boček vyšetřoval takových případů již několik desítek a vě

děl, že jde o velmi citlivou záležitost. Chtěl se dovědět od Bělkové co nejvíc a jeho kolegové zatím již získávali potřebné informace o Oskaru Babulkovi. „Seděli jsme v kavárně, a když zavírali, já s Babulkou jsme zašli ještě do noční vinárny. Už jenom ve dvou, ostatní společnost zamířila k domovu. S Oskarem jsme vydrželi až do tří hodin ráno.

Připouštím, že jsem vypila víc než on, a tak jsem útratu kolem šesti stovek zaplatila,”

pokračovala v líčení událostí Bělková. „Cestu domů jsme měli oba stejným směrem, a tak jsem objednala taxíka. Protože jsem neměla už dost peněz, za jízdu zaplatil část i Babulka. Vystoupili jsme nedaleko mého bydliště, u výškového paneláku. Žiju v bytě se svým druhem a příliš jsem nestála o to, aby se můj nový známý kolem mě v těchto místech motal. Najednou mi ale začal sundávat sukni, punčocháče i kalhotky a znásilnil mě.

Protože jsem znala jeho minulost, raději jsem se nebránila. Měla jsem prostě strach,”

dodala Bělková a mohlo se podle této výpovědi zdát, že Babulka má O další starost navíc, zatímco nadporučík Boček s kolegy vyřeší během několika hodin jeden z těch méně náročných případů na dokazování. Ale samotný šéf pátračů byl v hodnocení situace přece jen opatrnější.

Policisté si našli Babulku a bez problémů ho zadrželi.

I když byl recidivista zvyklý na leccos, tentokrát ho přítomnost kriminalistů u dveří bytu zaskočila. „Provedl jsem snad něco?” otázal se nechápavě.

„Oblečte se, budete nám muset něco vysvětlit,” vybídl ho jeden z pátračů. Babulka výzvu ihned uposlechl, nedělal dvojici kriminalistů žádné problémy. Choval se klidně a bez řečí usedl do policejního automobilu.

V budově karlovarské kriminálky začal nadporučík Boček ihned s jeho výslechem. Až do okamžiku, kdy s Bělkovou opouštěl noční vinárnu, se jejich výpovědi do nejmenších podrobností shodovaly. „Když jsem chtěl vystoupit z taxíku u svého domu, přemlouvala mě Bělková, abych ji odvedl až domů, že mi něco potřebuje říct. Zastavili jsme před výškovým panelákem a ona řekla, že utratila všechny peníze a zda bych jí nemohl nějaké půjčit, jinak že ji její druh zbije. Řekl jsem jí, že nejsem zrovna v situaci, kdy bych mohl peníze rozdávat či půjčovat a požadovaných pět stovek jsem jí odmítl půjčit,” líčil situaci po svém Babulka. „Nakonec jsem se zeptal, co mi za to případně dá.

Bez dlouhého otálení odpověděla, že je mi k dispozici celá a že se do milování můžeme pustit hned. Současně s odpovědí si v chodbě domu stáhla sukni, sundala punčocháče i kalhotky. Po krátké souloži chtěla inkasovat zmíněnou částku, ale já jí odpověděl, že za tolik to rozhodně nestálo. Začala mi vyhrožovat kriminálem, a prý když nezaplatím, udá

191

mě pro znásilnění,” vyprávěl Babulka. Bělková se rozzlobila natolik, že se na něho vrhla. Musel ji chytit pod krkem, cloumal s ní a křičel, že se raději půjde udat sám.

„Dala mi ultimátum do šesti hodin večer. Měli jsme se sejít v kavárně, kde jsme se předešlého večera poznali. Teprve když nepřinesu peníze, chtěla případ ohlásit jako znásilnění,” nechal zaprotokolovat Oskar Babulka.

Nadporučík Boček musel stejně podrobně vyslechnout Kateřinu Bělkovou. Zku

šený kriminalista měl najednou pocit, že může protřelému recidivistovi v tomto případě věřit. Byl stále klidný, vypovídal ochotně, působil alespoň v této fázi vyšetřování dojmem nevinného člověka.

Výpověď Bělkové byla neméně zajímavá. „Doslova jsem ho odháněla od domu, kde žiji s druhem, ale on za mnou vešel do chodby. Hned za dveřmi se na mě sápal, začal mě líbat. Odstrkovala jsem ho, ale on mě povalil na podlahu. Nic nedbal na to, když jsem mu říkala, že v domě pořád někdo chodí. On na to, že každého zabije. Vtom šel jeden z nájemníků z domu, ale já toho nemohla využít, abych utekla. Nařídil mi, že nesmím ani ceknout. Stále mě držel pod krkem a dělal, jako že mě líbá. Raději jsem mu řekla, že s ním půjdu do kočárkárny, měla jsem z něj strach,” vypověděla Bělková.

„Sama jsem si lehla na podlahu a on mě znásilnil. Trvalo to jen chvíli. Viditelně se uklidnil, omluvil se mi a domluvil si se mnou schůzku v kavárně, kde jsme se předtím poznali,” uzavřela svoji výpověď žena.

Boček s kolegy vyslechl ještě celou řadu svědků. Ve věžáku, kde Bělková bydlí, žije osm desítek partají, nikdo ale její údajné volání o pomoc osudné noci neslyšel. Proti Babulkovi hovořila jeho pohnutá minulost. Sám podezřelý se cítil nevinen a požádal o zkoumání svého duševního stavu. Boček rozhodl i o přibrání znalců z oboru psychologie k posouzení stupně věrohodnosti výpovědi Kateřiny Bělkové.

„Oskar Babulka netrpěl ani netrpí duševní chorobou, není sexuálně deviantní.

Pravděpodobně v souvislosti s dřívější boxerskou aktivitou prodělal v pětadvaceti letech mozkovou mrtvici cévního původu. O věrohodnosti jeho výpovědi nepochybujeme. Je plně schopen zúčastnit se hlavního líčení,” uvedli znalci ve svém posudku. Poněkud jinak se při zkoumání chovala Kateřina Bělková. Projevovala nelibost nad jeho délkou, šíří a částečně i zaměřením. Rozhodně odmítala hovořit o svém sexuálním životě.

„O znásilnění hovořila stejně, jak je to uvedeno ve spise, nabízela četné detaily.

Nevolala prý hlasitěji o pomoc, protože měla z muže strach. Znalci v jejích tvrzeních shledávali rozpory. Na jedné straně vypovídala, že nebyla v bezvědomí ani příliš opilá, potom si na celou událost pro změnu zase nemohla vzpomenout. „Inteligence Kateřiny Bělkové je na úrovni slabého průměru. Spojuje okamžiky skutečně prožité s těmi, které by si přála zažít,” napsali znalci v závěru posudku. Za zaznamenání stojí skutečnost, že se znalci shodli v tom, že výpověď Bělkové v předmětné věci má charakter směsi polopravd a jako celek není přijatelně věrným obrazem skutečné události.

Na základě znaleckého posudku bylo trestní stíhání proti Oskaru Babulkovi zastaveno.

MRTVOLA NA SKLÁDCE

S károu plnou odpadků zamířil Karel Valta z malé vísky ve středních Čechách na skládku vzdálenou asi kilometr od obce. Když se zbavil nepotřebného harampádí a narovnal záda, sjel pohledem na podivný předmět připomínající lidské tělo. Snad ze zvě

davosti popošel blíž a zjistil, že se nemýlil. Spěchal zpátky do vsi, aby ihned telefonoval na policii. O půl hodiny později se to na skládce hemžilo nejen odpadky, ale i policisty v uniformách a v civilu. Výjezdovku pražské kriminálky sem přivedl major Zdeněk Kučera, zároveň s ním dorazil i soudní lékař.

192

„Mrtvola muže je ve značném rozkladu. Přesto jsem si jist, že muž má v hrudníku a horní části těla hned několik ,bodných ran,” konstatoval po prohlídce těla lékař a slíbil další podrobnosti až po provedení soudní pitvy. Problémy se zjištěním totožnosti mrtvého, které se daly předpokládat, I vyřešili kriminalisté během několika hodin.

„Jde o Milana Harandu, který bydlel v Praze a byl již ně1 kolik týdnů pohřešován,” konstatoval major Kučera. Ohledání skládky odpadků sice pokračovalo, ale nové skutečností to do případu nepřineslo. Jednoznačně šlo o vraždu ( a zatím se nedalo ur

čit, zda místo nálezu bylo i místem činu, (‘, či zda sem bylo tělo mrtvého dopraveno například automobilem.

Pátrači čekali na výsledek soudní pitvy. O čtyřiadvacet hodin později již měl Ku

čera se svým týmem k dispozici předběžnou zprávu. „Haranda byl ubodán dvanácti ranami do horní části těla S ohledem na závažné porušení vnitřnosti v důsledku dlouhé doby od smrti do doby nálezu nelze zjistit, které rány zasáhly důležité orgány. Uvedená zranění si muž nemohl způsobit sám, rány byly vedeny značnou silou,” říkali soudní lé

kaři ve své zprávě. Výsledky ohledání mrtvoly spíš svědčily o tom, že Haranda byl přivezen na skládku již mrtvý.

Tým majora Kučery prováděl i šetření mezi obyvateli nedaleké obce, další pátrači prohledávali policejní evidence. První hmatatelný výsledek zaznamenali policisté v obci.

Podle předložené fotografie pohřešovaného Harandy si dva občané vzpomněli na důle

žitou skutečnost. „Nedávno byl u nás v hospodě na taneční zábavě. Seděl ve společ

nosti několika neznámých hostů, nebyli od nás ze vsi,” shodli se svědci a přidali i popis muže a jeho oblečení.

Zároveň se šetřením na místě nálezu mrtvoly policisté zjišťovali fakta i v místě trvalého bydliště Milana Harandy v Praze. Haranda naposledy pracoval jako sanitář v jedné pražské nemocnici. Hodně pil a pohyboval se mezi ženami a muži nevalné pověsti. „Chodil do práce nevyspalý, jeho pracovní morálka tomu také odpovídala. Nakonec jsem ho musel propustit. Opustil dokonce i naši podnikovou ubytovnu,” řekl kriminalistům jeho bývalý šéf. „Na ubytovně žil s jistým Bohumilém Indrákem. Zpočátku si spolu rozuměli, zejména pro shodný, tedy vřelý vztah k alkoholu. Když si začal Indrák vodit na pokoj ženské a Harandu hrubým způsobem vyhazoval na ulici, vzniklo mezi nimi nepřá

telství. Říkalo se po ubytovně, že Indrák se svým bratrem Tomášem, který za ním ob

čas přijel až z Moravy na návštěvu, provádí krádeže a vloupání do různých objektů.

Oba bratři se údajně domnívali, že Haranda na ně donáší policistům,” řekl jeden z obyvatel ubytovny, který ovšem ani v nejmenším nestál o velkou popularitu.

Pro majora Kučeru to byl jeden z prvních tipů, které bylo nutné prověřit. Oba Indrákové byli v minulosti již trestaní. V poslední době prakticky vůbec nepracovali. Seznámili se s jistou Boženou Kupšovou, prostitutkou, která oba bratry dokázala díky svým schopnostem uživit. Pátračům se podařilo zjistit, že živý Haranda byl naposledy viděn na Karlově náměstí v Praze ve společnosti obou Indráků, Kupšové a Zdeňka Popílka, když opouštěl tamní restauraci. Od té doby ho již živého nikdo nespatřil. Kromě vraha.

V této fázi vyšetřování se prokázalo, že zavražděný Haranda v obci, u které byl na skládce odpadu nalezen, nikdy v minulosti nebyl a nemohl být ani viděn místními svědky na taneční zábavě.

Major Kučera rozhodl o zadržení obou Indráků i Popílka. „Bydlel se mnou na ubytovně, dělal někde sanitáře, ale nic víc o něm nevím. S jeho smrtí nemám nic společného,” uvedl do protokolu Bohumil Indrák. Bez ohledu na toto tvrzení byli oba Indrá

kové i Popílek obviněni z trestného činu vraždy a u všech byly nařízeny domovní prohlídky. Během nich se pátračům podařilo zajistit oděvy, které měli všichni obvinění kritického večera na sobě, a ihned putovaly na příslušnou expertizu.

Přestože bylo patrné, že oděvy byly vyprané, výsledek expertizy byl překvapující.

„Na kalhotách, košili i ponožkách Bohumila Indráka byly nalezeny krevní stopy shodné s

193

krví zavražděného Harandy,” zaznamenal do posudku soudní expert. Při prohlídce automobilu, jehož majitelem byl Tomáš Indrák, nalezli kriminalisté kapesní nůž, který patřil zavražděnému. Vnitřek automobilu byl před prohlídkou majitelem vyčištěn, ale i tak zde policejní technik zajistil v kufru vlasy, které byly shodné s vlasy zavražděného.

Major Kučera měl nyní dost důkazů k tomu, aby mohl přistoupit k podrobným vý

slechům obviněných.

„Když odcházel z ubytovny, odnesl si i mnoho věcí z mého majetku a také menší finanční hotovost,” začal s přiznáním Bohumil Indrák. „Moje nepřátelství k němu se tím ještě prohloubilo. Toho večera jsem ho vyhledal v jedné z pražských restaurací na Karlově náměstí a požádal o vrácení peněz a dalších věcí. Protože jsem nepochodil, po

čkal jsem si na Harandu společně s bratrem a Zdeňkem Popílkem před hospodou. Byl jsem rozhodnut vyřídit si s ním účty. Nakonec jsme si pro něho došli a společně zamířili do restaurace U Fleků. Vypili jsme několik piv a přivedli se do podnapilého stavu,” připustil Bohumil Indrák. „Restauraci jsme společně opustili a já jsem se s Harandou dostal vzápětí do ostré hádky. Pomlouval hrubě i moji přítelkyni Kupšovou a hádka se stá

le stupňovala. Haranda se dal najednou na útěk směrem do nedalekého parku. Dostihl jsem ho, a zatímco Popílek dával pozor, aby nás někdo nepřekvapil, vytáhli jsme společně s bráchou nože a několikrát jsme Harandu bodli do hrudníku. Padl na zem a byl mrtvý. Uvědomili jsme si, že je ho třeba někam schovat,” dodal Bohumil Indrák.

Mrtvolu odnesli do nedalekého křoví a Tomáš Indrák odešel pro svůj opodál zaparkovaný automobil. Když přijel, uložili mrtvolu do kufru. To už bylo v době, kdy Popí

lek z místa vraždy utekl, neboť se obával možných následků. Bratři Indrákové sedli do auta a vydali se na cestu s tím, že se musí mrtvoly za každou cenu zbavit. Původní úmysl vhodit tělo do vody zavrhli. Cestou odhodili oba vražedné nástroje a asi třicet kilometrů od Prahy zajeli na skládku odpadu, kde tělo zavražděného vyhodili. „Pak jsme se vrátili na ubytovnu, umyli jsme se a očistili všechny krvavé skvrny na svých oděvech.

Později umyl bratr i celý automobil. Všichni tři jsme se později dohodli, že kdo prozradí, co se stalo, čeká ho jistá smrt,” konstatoval v závěru své výpovědi Bohumil Indrák. Jeho bratr Tomáš odmítl vypovídat.

„Žádné trestné činnosti jsem se nedopustil,” trval na svém po celou dobu vyšet

řování. Zdeněk Popílek uvedl to, co věděl. Útok obou bratří s noži v ruce skutečně nemohl vidět. Při rekonstrukci oba muži, Bohumil Indrák a Popílek, názorně ukázali, jak k zavraždění Harandy došlo.

O několik dní později ovšem oba muži svá přiznání odvolali, aby se po několika dalších dnech k trestné činnosti v plném rozsahu přiznali. Vyšetřování ukázalo, že zavražděný Haranda ležel na skládce dlouhé tři týdny, než byl nalezen. Pachatelé tak měli dostatek času, aby zahladili případné stopy, opatřili si alibi a navzájem se dohodli na výpovědích pro případ zadržení.

Tým majora Kučery dokázal i tuto výhodu vrahů paralyzovat. Bohumil a Tomáš Indrákové odešli od soudu s třináctiletým nepodmíněným trestem odnětí svobody, Zdeněk Popílek vyslechl verdikt o dvouletém nepodmíněném trestu.

ZLODĚJ MÁLEM VRAHEM

Lesník Pavel Hora patřil k poctivcům, kterým les skutečně přirostl k srdci. Právě se chystal s manželkou na nákup do Karlových Varů, ale cestou na autobusovou zastávku ještě zaskočil do lesa.

„Včera tam pálili klest, jdu se jen podívat, jestli to dobře uhasili,” řekl manželce s tím, že ji dožene. Když se ujistil, že v lese je vše v pořádku, vrátil se na cestu a manžel

194

ku ještě dohnal. Najednou Hora zpozorněl, protože uslyšel podivný zvuk, vycházející z chalupy stojící jen několik metrů od silnice.

Jako by tam někdo lámal dřevo,” obrátil se k manželce.

„Ten Pražák tu ale přece není,” odpověděla mu paní Eva.

Horovi to nedalo a zamířil blíž ke stavení. Zvuk skutečně vycházel zevnitř. Všiml si, že okenice jsou nedovřené.

„Zůstaň tady, dál už nechoď,” řekl ženě. „Pokud bude někdo v chalupě, dám ti rukou znamení a poběžíš do vsi k telefonu.”

Hora majitele chalupy dobře znal a dával mu na stavení pozor. Tiše se dostal až k zadní části dřevěné chalupy. Pootevřenou okenicí nahlédl přímo do kuchyně. Poode

šel ještě k vedlejšímu srubu a zjistil, zeje vykraden. Znovu se vrátil k chalupě, odkud vycházel ten podivný zvuk. Neuniklo mu, že se někdo snaží zevnitř zavřít okenici. Spatřil část ruky a slyšel klapnutí okenice. Hned poté dal manželce znamení, aby běžela telefonovat pro policisty.

Zůstal na místě a pro případ obrany si vzal do ruky topůrko od sekery.

„S topůrkem jsem uhodil do okenice u kuchyně, abych dal tomu neznámému zloději najevo, že o něm vím,” řekl později Hora policistům. „Okenice se pootevřela, viděl jsem obrys postavy, potom ruku s pistolí. Ten člověk vystřelil a z lesa se ta rána vrátila ozvěnou. Myslel jsem si, že jde o poplašnou pistoli a že mě zloděj chce jen zastrašit.

Viděl jsem, že se v chalupě svítí, a tak jsem odešel k hlavnímu vypínači a přerušil jsem přívod elektrického proudu. Pak jsem se vrátil na původní místo k oknu do kuchyně. V

tu chvíli se okenice opět pootevřela a ozval se další výstřel. Byl jsem od okna necelé tři metry a teprve nyní jsem pochopil, že zloděj má v rukou skutečnou pistoli. Znovu jsem tedy přibouchl okenici v domnění, že střelec bude v palbě pokračovat, a připravil jsem si k obraně alespoň topůrko. Počítal jsem s tím, že až vystrčí ruku k další ráně z okna, praštím ho a zbraň mu z ruky vyrazím.”

Horů” odhad byl naprosto přesný. Tentokrát ale uslyšel jen suché cvaknutí, rána nevyšla. „Chtěl jsem využít situace, přiskočil jsem blíž k oknu a chtěl jsem znovu přibouchnout okenici. Vtom vyšla další rána. Ucítil jsem náraz do prsou, ale žádnou bolest jsem necítil,” vzpomínal Hora. Pak si sedl na zem, zapálil si cigaretu a netrpělivě vyhlí

žel manželku s policií. „Najednou jsem začal pociťovat slabost, spatřil jsem, jak mi krev prosakuje oděvem na prsou. Najednou jsem dostal strach, aby mě ten šílenec další rá

nou nezabil. Neměl jsem se ale čím bránit a nemohl jsem tedy dál čekat u chalupy. Vydal jsem se proto do vesnice.”

Na cestě potkal manželku, která mu šla naproti prozřetelně i se psem. S její pomocí se zraněný Hora dostal domů. Hned v chodbě omdlel a probudil se až v nemocnici, kde jeho střelné zranění označili za vážné.

Na místo střelby přijelo několik policejních automobilů, ze kterých vybíhali muži v uniformách i v civilu. Z Karlových Varů přijel z kriminálky kapitán Petr Moučka.

Neznámý střelec po odchodu zraněného lesníka zmizel. V chalupě i před ní zajistil technik několik vystřelených nábojnic ráže 7.65 a značné množství daktyloskopických stop. Moučkoví lidé pátrali po střelci i v okolí a širší záběr učinili až poté, co na místo dorazily potřebné posily. Další muži z Moučková týmu pátrali v policejních evidencích, ve kterých hledali recidivisty, kteří se takové násilné trestné činnosti dopustili v minulosti. Následné prověrky vybraných osob nepřinesly do případu zatím nic nového.

Ohledání v okolí potvrdilo, že neznámý střelec vykradl ještě další tři chaty v okolí. Otázkou zůstávalo, zda věděl, že lesníka vážně postřelil.

Stopa zavedla policisty až do Bečova nad Teplou. Nasazený služební pes sledoval stopu od chalupy přes les až ke zmíněné obci. Kapitán Moučka se v místním hostinci dověděl, že se zde zastavil neznámý muž. „Najedl se, pohovořil se štamgasty, koupil jim pivo a rum a ptal se na ubytování u někoho v obci,” řekl policistům hostinský a hned Moučkoví sdělil jména svých stálých hostů, kteří se s neznámým bavili.

195

Další Moučkový kroky směřovaly právě k nim. „Ale jo, přespal u mě, ale ani se nepředstavil. Brzy ráno vstal, rozloučil se s tím, že se déle zdržet nemůže, a zamířil do nedalekého lesa, kde ho prý čekala nějaká práce,” vypověděl Miroslav Bačík. Jeho pří

tel věděl o záhadném muži ještě méně.

Na základě této výpovědi a získaného popisu vyhlásil Moučka v okolí Bečova rozsáhlou pátrací akci. Policie pročesávala lesy a pátrala po muži na vlakových a autobusových nádražích, na zastávkách, v restauracích a zapadlých hostincích. Pátračům pomáhalo i několik dobře vycvičených psů. Prohledávali další rekreační chaty v okolí.

Netrvalo dlouho a objevili další vykradený rekreační objekt. Neznámý pachatel zde přenocoval a chatu musel opustit krátce před příchodem pátračů. Zůstala po něm čerstvá stopa a po ní se vydal pes.

O několik kilometrů dál upoutal pozornost jedné skupiny pátračů kouř vycházející z komína strážního domku u železniční trati. „Domek už původnímu účelu neslouží, využívá se k rekreačním účelům,” hlásil policista z Bečova, znalec místních poměrů.

Policie uzavřela kruh kolem domku a záhy zjistili od majitele, že uvnitř by nikdo z jeho příbuzných a známých neměl být. Kolem osmnácté hodiny se neznámý muž pokusil objekt opustit. Když ale zahlédl nějakého člověka z pátrací skupiny, vrátil se zpět do domku.

Kapitán Moučka předpokládal, že jde o hledaného pachatele, který je ozbrojen a který vážně zranil lesníka Horu. Trval na zachování maximální opatrnosti, nechtěl zbytečně ztratit některého ze svých mužů, kteří byli ochotni okamžitě vniknout do domku.

„Musíme zkusit všechno, nechci přehnaně riskovat,” trval na svém šéf. Muž uvnitř ale na výzvy policistů nereagoval, nehodlal odhodit zbraň ani opustit úkryt.

Jeden z policistů vhodil do domku granát se slzným plynem. Muž uvnitř okamžitě zahájil palbu, naštěstí však nikoho z policistů nezasáhl. Teprve nyní dal Moučka pokyn, aby jeho muži vnikli se zbraněmi dovnitř a nebezpečného střelce zlikvidovali.

V příštím okamžiku tři policisté vnikli násilím do domku, ale nikoho nespatřili.

„Nemohl přece utéct,” konstatoval Moučka a se svými kolegy opatrně postupoval ke sklepu. Žádná střelba se už neozvala. Ve sklepě nalezli na podlaze muže, který nejevil známky života. Z hlavy mu tekla krev a v ruce stále svíral pistoli, kterou krátce předtím spáchal sebevraždu.

Vedle mrtvoly pětatřicetiletého Kamila Zíbka ležela fotografie jeho manželky. „Na to, proč jsem to udělal, se zeptejte mé ženy,” bylo tužkou napsáno na jejím rubu.

Kapitán Moučka se za Pavlínou Zíbkovou hned rozjel, ale po návštěvě u ní nebyl o nic chytřejší. Mladá žena využila svého práva a rozhodla se nevypovídat. Důvod počí

nání Kamila Zíbka se nepodařilo objasnit, a tak trestní stíhání policejní vyšetřovatel zastavil.

KDYŽ ZMIZÍ MANŽELKA

S náhlou ztrátou manželky se každý z postižených mužů vyrovnává po svém.

Vlastimil Podřízek se objevil na policejním oddělení v sedmém pražském obvodu den poté, co jeho žena zmizela.

„Pokoušel jsem se ji hledat sám, ale marně. Od včerejšího podvečera, když jsem ji kolem půl šesté vysadil z našeho automobilu u krematoria ve Strašnicích, jsem ji neviděl a ona se také neozvala,” konstatoval smutně Podřízek. Pak přidal ještě popis a přinesl i její fotografii z poslední doby.

„Uděláme, co bude v našich silách,” uklidňoval ho mladý nadstrážmistr a ptal se Podřízka na místa, která jeho žena měla ráda a častěji je navštěvovala.

196

Vyhlášení celostátního pátrání bylo potom již otázkou necelé hodiny. O případ se po informaci z obvodu začali zajímat i pražští kriminalisté, neboť jedna z verzí připouš

těla i možnost, že na Pavle Podřízkové byl spáchán násilný trestný čin.

Uplynulo několik hodin od vyhlášení pátrání, ale šéf kriminalistů major Jan Tuček nebyl o mnoho moudřejší. Podřízková zmizela beze stopy. Její manžel netušil, kam měla namířeno, když vystoupila z auta. Šetření u příbuzných a známých nepřineslo do případu také nic nového.

Tuček s kolegy v pátracích akcích nepolevoval. Zajímal se i o Podřízka, který v případě násilného činu patřil podle verze rovněž k podezřelým, a jak ubíhal čas, přiklá

něl se Tuček právě k této verzi.

Paní Pavla byla Podřízkovou druhou ženou. S tou první se

rozvedl, když ji doma nachytal s jiným mužem v posteli. První manželství bylo bezdětné, zato s Pavlou měl dvě děti.

Zajímavou informaci pro tým majora Tučka byla skutečnost, že se Podřízkovi přátelili s rodinou Hasprových. Došlo to tak daleko, že se Pavla až příliš zakoukala do Zdeňka Haspry. I když přátelství obou rodin Podřízek ukončil v okamžiku, kdy odhalil až příliš těsné osobní styky své ženy s Hasprou, hádky manželů Podřízkových byly podle svědků stále častější. Pavla se prý dokonce rozhodla, že podá žádost o rozvod. To mohl být jeden z důvodů, proč by Podřízek mohl svou ženu zabít. Žádný důkaz v tomto směru ale major Tuček neměl.

„Byl za mnou docela nedávno. Žádal mě, abych promluvila se svou dcerou. Měla jsem ji přesvědčit, aby zanechala milostných záletů s jakýmsi Zdeňkem Hasprou. Proto

že mám zetě opravdu ráda a považuji ho za slušného člověka, slíbila jsem mu, že se pokusím,” řekla policistům matka pohřešované ženy. Její dcera jí potom údajně slíbila, že veškeré styky se zmíněným mužem okamžitě přeruší, a sama prý viděla v rukou Pavly dopis, ve kterém milenci oznamovala, že s jejich milostným poměrem je konec.

Přirozeně že i Haspra byl prověřován jako možný pachatel násilného činu. Velmi brzy se ale ukázalo, že Haspra má na kritickou dobu mimořádně pevné alibi vystavěné nejen jeho manželkou, ale i spolupracovníky a známými. Na druhé straně je třeba dodat, že svědci o něm mluvili jako o člověku zlém a vulgárním zejména ve vztahu ke své ženě.

Vyšetřování probíhalo dál. Významný obrat nastal v okamžiku, kdy se technik pustil do prohlídky Podřízkova automobilu. Na sedadlech nalezl stopy lidské krve. Šlo o stopu velmi důležitou, ovšem tělo Pavly Podřízkové stále nebylo nalezeno.

Při opakovaném výslechu se Vlastimil Podřízek začal stále víc a víc zaplétat do svých výmyslů z předešlého výslechu, často měnil slova a dokonce celé věty, začal být nervózní, nepřirozeně se potil. Na zřejmé rozpory ve svých výpovědích včetně oznámení o pohřešování své manželky nedokázal uspokojivě reagovat.

Dva dny po zmizení paní Pavly byl Podřízek zadržen. Zdálo se, že chce k celé záležitosti zaujmout docela jiný postoj.

,Jeli jsme vpodvečer s manželkou směrem na Kostelec nad Černými lesy. Projeli jsme obcí a asi po dvou kilometrech další jízdy jsem sjel s autem na lesní cestu. Vzápě

tí jsem se s Pavlou dostal do velké hádky, padaly i facky. Uchopil jsem manželku za ruce, potom pod krkem. Najednou se mi ze sevření vysmekla a klesla na zem. Zjistil jsem, že nedýchá. Její mrtvé tělo jsem odtáhl hlouběji do lesa,” přiznával Podřízek. „Najednou jsem ale změnil své rozhodnutí ponechat ji v lese a naložil jsem ji do automobilu. Zajel jsem na chatu svých rodičů, která je od zmíněného místa vzdálena jen několik kilometrů, vzal jsem si lopatu a odejel na nedalekou lesní skládku, kde jsem tělo Pavly zahrabal.”

S autem potom zamířil do Prahy a u Louňovic odhodil lopatu do rybníka. V Praze umyl automobil, vypral kalhoty a bundu, které měl na sobě v době vraždy. Hned potom zavolal rodičům manželky, že se Pavla nevrátila domů. Tvrdil, že je určitě někde s mi

197

lencem, nebo dokonce prý opustila území republiky. Tím si chtěl vytvořit skálopevné alibi.

Major Tuček s obviněným zamířil na lesní skládku, kde měla být pod vrstvou zeminy pohřbena Pavla Podřízková. Na vyznačeném místě po částečném odkrytí zeminy byla skutečně nalezena mrtvola pohřešované.

Technik provedl ohledání narychlo zhotoveného hrobu, druhá parta pátračů uspěla u rybníka v Louňovicích, kde potápěč nalezl odhozenou lopatu. Dvaatřicetiletý Podřízek se při pokračujícím výslechu hájil tím, že byl manželkou vyprovokován a nedokázal se již ovládnout.

„V autě mi nadávala tak, že jsem se rozčílil a musel jsem zastavit. Dal jsem jí facku a ona mě vzápětí uhodila kabelkou. Chytil jsem ji pod krkem a oba jsme vypadli z auta ven. Na zemi jsem zjistil, že je Pavla mrtvá.” K tomu Podřízek dodal, že manželku usmrtit nechtěl, pouze jí chtěl dokázat, zeje mužem na svém místě, a potvrdit svoji fyzickou převahu.

Podle znalců z oboru soudního lékařství musel vrah zmáčknout své oběti krkavici, čímž došlo velmi rychle ke stavu bezvědomí, protože byl přerušen přívod krve k mozku. Podřízek musel škrtit ženu delší dobu, než uváděl, neboť jinak by u jeho man

želky muselo dojít k obnovení dýchání.

„Žena měla na hlavě tržné rány, které krvácely,” uvedli znalci ve svém posudku.

Proti této skutečnosti se obviněný ostře ohradil.

„Na jejím těle jsem žádnou krev neviděl,” dodal ke své původní výpovědi. Jeho tvrzení však znalci označili za nevěrohodné. „Nechtěl jsem ji zabít, jednal jsem po vyprovokování úplně automaticky,” zopakoval Podřízek na závěr své výpovědi.

S ohledem na závažnost případu skončil Podřízek ve vyšetřovací vazbě a bylo nařízeno zkoumání jeho duševního stavu.

„Obviněný netrpí žádnou duševní poruchou ani chorobou, která by narušovala jeho vnímání, myšlení či jednání. Zjistili jsme u něho pouze příznaky neurózy úzkostně depresivního stavu, které vznikly pravděpodobně v důsledku obtížné sociální situace, do níž se dostal spácháním trestného činu. Jeho schopnosti rozpoznávat a chápat společenskou nebezpečnost svého jednání a toto náležitě ovládat byly v menší míře sníženy, i když v době spáchání činu jen nepatrně. Obviněný není pro své okolí nebezpečný a ústavní léčba není nutná,” uvádí se v posudku psychologů a psychiatrů.

Znalec z oboru psychologie ještě v posudku upřesnil, že obviněný nedokázal přes svoje rozumové schopnosti zvládnout situace emotivně vyhrocené, jednal v kritické situaci v silném afektu, ve kterém vybil svoji bezmocnost.

Major Tuček se svým týmem byl s vyšetřováním případu u konce a na obviněné

ho byla podána obžaloba pro trestný čin vraždy. Soud první instance celý případ ovšem posoudil jako trestný čin ublížení na zdraví a odsoudil Vlastimila Podřízka k pětiletému vězení. Státní zástupce se ihned proti rozsudku odvolal a Nejvyšší soud rozhodl o novém projednání celé záležitosti. Tentokrát byl Podřízek uznán vinným z trestného činu vraždy a odsouzen k dvanáctiletému trestu odnětí svobody. Odvolání odsouzeného i státního zástupce Nejvyšší soud zamítl a rozsudek potvrdil.

VRAŽDA STARÉ ŽENY

Když již druhý den nevyšla Anna Paličková ze svého domku v malé obci na Ji

čínsku, sousedé se začali zajímat proč. Vždy ráno nesmírně čilá Paličková se na dvorku neobjevila ani během dopoledne a sousedé se rozhodli zjistit, co se stalo. Do domku se ovšem nedostali. Dveře byly zamčeny a navíc ještě zajištěny kličkou. Jeden ze sousedů, jistý Karel Plaček, znal ale ještě jednu cestu do útrob stavení. Přes stodolu a půdu

198

se dostal až do obytné části stavení. Právě když scházel z půdy po dřevěných schodech do chodby, narazil na devětasedmdesátiletou stařenku pověšenou na dřevěných žebříkových schodech. Žena měla na krku dvojitou smyčku z bílé prádelní šňůry z umě

lé hmoty.

Plaček odemkl dveře a společně s dalšími lidmi ze sousedství se snažili stařenku přivést k životu. Jeden z nich potom telefonem volal lékaře a také policisty z nedalekého obvodu.

Jde o sebevraždu oběšením,” konstatoval pohotovostní lékař a policisté v uniformách pořídili několik orientačních fotografií k případu, který měl být pro ně jednoznačně jasný a vyřešený. Dali na názor lékaře. Hned poté dostali příbuzní zemřelé souhlas k manipulaci s tělem Paličkové.

Za necelou hodinu se ale začal případ, zpočátku tak jasný, nepříjemně komplikovat.

„Nevěříme, že spáchala sebevraždu,” trvali příbuzní na dalším vyšetřování.

„Když jsme našli na peřinách i polštářích v posteli krev, v kuchyni shrnutý koberec a zjistili jsme, že prádelní šňůra, na které visela, nebyla její, dospěli jsme k názoru, že v žádném případě nemůže jít o sebevraždu.”

Příbuzní Paličkové dosáhli toho, že byla nařízena zdravotně bezpečnostní pitva a o případ se začali zajímat i kriminalisté z Jičína. Na místo činu přijel kapitán Roman Sobotka s dalšími kriminalisty.

Výsledek provedeného ohledání přinesl i pro kriminalisty překvapivé výsledky.

Například visací zámek, kterým se uzamykala stodola, byl zlomen, dveře stodoly v okolí petlice nesly stopy po páčení, ve stodole byl do půdního přístřešku přistaven žebřík a v prachu na půdě byly zajištěny trasologické stopy, které s určitostí nepatřily Karlu Plač

kovi, který tudy cestou do obytné části domu také prošel. Ten navíc potvrdil, že se žeb

říkem nemanipuloval, ale že ten byl už k půdě přistaven.

„V předsíni bylo zajištěno sedm krevních kapek, na povlaku polštáře další tři, na peřině větší krevní skvrna. Plot z drátěného pletiva mezi zahradou zemřelé a zahradou souseda byl v blízkosti stodoly zmáčknutý k zemi,” bylo zapsáno do protokolu z ohledá

ní místa činu. Podle kapitána Sobotky se podařilo zajistit i další stopy, které se ale po provedené expertize ukázaly pro další vyšetřování jako nepotřebné. O to víc ovšem znamenaly výsledky z provedené pitvy.

„Pitvou byly zjištěny drobné výronky na krku, tečkovité výronky pod podplicnicí a mírný otok mozku. Drobné oděrky byly zjištěny i na kořenu nosu, na pravé straně zad, na levé i pravé paži, zjistili jsme i krvácení pod sliznicí horního rtu. Smrt nastala nejmé

ně čtyřiadvacet hodin před nalezením ženy,” uvedli znalci ve svém posudku.

I když výsledky vyšetřování ukazovaly Sobotkovi spíš na násilný trestný čin, ani případnou sebevraždu nemohl šéf pátračů zatím vyloučit. Podle sousedů se Anna Paličková měla vyjádřit, že spáchá sebevraždu, a jako důvod uváděla nesrovnalosti se svým vnukem, třiadvacetiletým Petrem Holáskem. Mladý muž prý hodně pil, byl agresivní, staré ženě dělal jen ostudu. Podle jiných svědků ovšem Holásek už dobré dva roky nepil, pracoval a dokonce v domku u své babičky žil s družkou. V kritické době neměl být doma, neboť údajně odcestoval i s družkou na svatbu na Karlovarsko.

„Nepřátele v obci neměla, na svůj věk byla čilá a pracovitá. Její zdravotní stav nemohl docela určitě být důvodem k sebevraždě,” řekli na adresu Paličkové sousedé z nejbližšího okolí jejího domku. Neměla ráda jen svého zetě Karla Holáska. Ten ale bydlel v Liberci a za svým synem Petrem jezdil jen výjimečně. Ještě včera večer jsem ji viděl, dokonce jsem s ní prohodil pár slov. Zrovna zavírala slepice a zamykala stodolu. V

tomhle směru byla vždycky pečlivá, protože měla strach, aby se k ní přes stodolu někdo nedostal do bytu,” vysvětloval soused Plaček, který byl posledním, kdo starou ženu viděl naposledy živou.

199

Plaček se domníval, že nešlo o sebevraždu, protože byl vypnut hlavní rozvod elektrického proudu a pes mrtvé ženy v noci zuřivě štěkal. Také výsledky ohledání již jasněji hovořily pro tuto verzi. Motiv činu ale Sobotkovi chyběl. V domku nebylo údajně nic odcizeno ani přeházeno. Vyloučen byl i případný sexuální motiv.

Jeden z podezřelých, vnuk mrtvé Petr Holásek, měl prokazatelně pevné alibi. Se svou družkou se šest dní zdržoval v Ostrově na Karlovarsku a z města se po celou dobu nevzdálil. V jeho prospěch hovořilo hned několik důvěryhodných svědků. V poněkud jiné situaci byl jeho otec Karel. Při poslední návštěvě hovořil před synem o tom, že je třeba bábu uškrtit, protože brání v přestavbě starého stavení. Vyptával se prý i na to, jak se lze stodolou dostat do obytné části domu. „Šel si prohlédnout při poslední návštěvě i půdu, díval se do elektrického rozvodu, vyptával se, zda pes Anny Paličkové štěká v noci na lidi,” vypověděl do protokolu Petr Holásek, který svého tátu nehodlal v nejmen

ším krýt. Byla to pro další vyšetřování zásadní informace.

Kapitán Sobotka se okamžitě rozhodl pro výslech Karla Holáska. Podezřelý byl zadržen ve svém bydlišti v Liberci. Šéf pátracího týmu měl v té době v ruce i povolení k domovní prohlídce. Policisté zajistili v Holáskově bytě košili s kusem vytržené látky, na půdě domu objevili dva odřezky prádelní šňůry bílé barvy z umělé hmoty.

Holáskova družka prozradila policistům, že jí byla odcizena asi před dvěma týdny šňůra na prádlo. Znalecké posudky potom potvrdily, že řezné plochy na šňůře z místa činu jsou shodné s řeznými plochami u šňůry z půdy. Nebylo pochyb o tom, že Paličkovou zavraždil její zeť Karel Holásek.

Podezřelý ale účast na vraždě popíral, podle svých slov nebyl v kritickou dobu v obci, kde k činu došlo. „Byl jsem v Brně,” řekl na svoji obhajobu. To mu potvrdila i jeho družka. Celé dva týdny setrval na tvrzení, že je nevinen. Po předložení všech důkazů se však k činu doznal.

„Bylo to náhlé, nic jsem předem nepřipravoval,” uvedl do protokolu. „Družce jsem řekl, že jedu do Brna, ale z Liberce jsem zamířil do Jičína a za tmy jsem došel pěšky do obce, kde Paličková bydlela. Cestou jsem nikoho nepotkal. U domu začal štěkat pes, ale dostal jsem se přes hradbu až ke stodole. Dveře byly otevřené, na zemi ležel utržený zámek,” vymýšlel si Holásek. „Přes půdu jsem se dostal až do obytného stavení.

Nahlédl jsem do synova pokoje, ale ten byl prázdný. Vtom se otevřely dveře od kuchyně a proti mně stála Paličková. Zeptal jsem se, kde je můj syn, a ona na to, že není doma.

Vracela se zpět do kuchyně a já hned za ní. Začala mi nadávat, potom se na mne vrhla a škrábala mě do obličeje. Chytil jsem ji za ruce a zatlačil k posteli, na kterou padla.

Znovu mě škrábala a chytala kolem krku. Rozzlobilo mě to natolik, že jsem sáhl pro prádelní šňůru do kapsy. Přehodil jsem provaz bábě kolem krku a pevně utáhl. Když vydechla naposledy, odtáhl jsem ji do chodby a pověsil na jeden ze schodů na půdu.

Čekal jsem asi deset minut a pak jsem stejnou cestou, jakou jsem přišel, dům opustil.”

Bylo jasné, že v řadě věcí nemluví vrah pravdu. Syn Petr usvědčil Holáska z toho, že o jeho nepřítomnosti dobře věděl. Soused Plaček bezpečně potvrdil, že vrata stodoly byla uzamčená. Posledním důkazem byla prádelní šňůra v Holáskově kapse, která svědčila o tom, že se na čin připravoval.

Zkoumání Holáskova duševního stavu ukázalo, že obviněný trpěl duševní poruchou, pro kterou byla jeho rozpoznávací a ovládací schopnost podstatně snížena. S

přihlédnutím k této skutečnosti byl Karel Holásek odsouzen k nepodmíněnému trestu odnětí svobody na jedenáct let.

200

LOUPEŽ V MUZEU

Mnoho filatelistů zamířilo do pražské Holečkovy ulice, neboť v Poštovním muzeu právě probíhala výstava poštovních známek. K viděni tu byly opravdu mimořádné rarity, nad kterými srdce nejednoho sběratele muselo zaplesat. Mezi exponáty byl favorizován zejména aršík Modrého Merkura. Právě ten ale byl v dalších dnech středem pozornosti pražských kriminalistů.

Dvacet minut před polednem přijal operační důstojník pražské policie zprávu, že došlo k přepadení jedenapadesátileté pracovnice muzea Zdeny Mirkové.

Major Jiří Kačer vyjel okamžitě s kompletní výjezdovkou na místo činu. „Odnesli si Modrého Merkura. Byli to dva mladíci,” slyšel od přepadené. Kačer chtěl vědět víc, a tak se dál věnoval mírně šokované ženě, zatímco kolegové začali s ohledáním místa přepadení a se šetřením v okolí muzea.

„Oba jsem tu viděla už včera. Jeden z těch mladíků mě požádal, jestli by si nemohli prohlédnout expozici. Vzala jsem všechny potřebné klíče od výstavní místnosti i trezorů a zamířili jsme na chodbu do přízemí, kde si mladíci zakoupili vstupenky. Začali jsme s prohlídkou panelů. Na můj dotaz, co by je nejvíc zajímalo, jeden z nich řekl, že Československo. Odemkla jsem tedy příslušný trezor s našimi známkami a oni se dali do prohlížení. Pak jsem odešla na oběd a zastoupila mě kolegyně Pavla Hrachová,” vypověděla Miřková. „Když jsem se vrátila, kolegyně mně řekla, že se zajímali i o Rakousko, a tak jim otevřela další dva trezory. Asi po hodině se prý rozloučili s tím, že si nestačili vše prohlédnout a že se vrátí příští den,” dodala přepadená a její kolegyně Hrachová slova pouze potvrdila.

Major Kačer získal kromě dobrého popisu obou mladíků i informaci, že oba mladíci se pohybovali po objektu stále v rukavicích. „Nenapadlo nás ale nic podezřelého,”

shodly se obě ženy.

„Dnes přišel opět jeden z těch mladíků asi kolem půl jedenácté. Říkal mi, že jsou na návštěvě v Praze u strýce, a opět mě požádal o prohlídku. Tentokrát je zajímaly známky Velké Británie. Najednou jeden z nich odešel k panelu, kde byl vystaven právě aršík Modrého Merkura. Za okamžik jsem se šla k panelu podívat a zjistila jsem, zeje dovnitř prostrčen drát s háčkem. Uvědomila jsem si, že chtějí aršík odcizit. Dostala jsem strach a chtěla jsem se dostat k východu z muzea a zavolat pomoc. Jenomže oni byli rychlejší a vzápětí mě napadli. Ucpali mi ústa, abych prý nemohla volat o pomoc. Jeden z nich mě držel a druhý odběhl k panelu, kde sejmul Modrého Merkura i s ochranným sklem. Nařídili mi, abych zůstala na místě alespoň pět minut, jinak že se mnou bude zle.

Potom muzeum opustili. Já jsem se za okamžik vydala do poschodí, kde jsem se vším seznámila kolegy a ředitele muzea,” vypověděla přepadená.

Pod Kačerovým vedením pokračovalo ohledání místa činu. Technik zajistil nejen zmíněný drát, ale i několik daktyloskopických stop. Skupina pátračů zjistila nedaleko objektu muzea svědka, který viděl oba pachatele utíkat z místa činu.

„Vběhli do protějšího domu, ale snad za minutu byli zase venku a zmizeli za rohem,” sdělil Karel Prokoš policii. „Nemuselo jít o zkušené zločince, v některých fázích si počínali dokonce naivně, snad i zmateně,” hodnotil průběh dosavadního šetření šéf pátračů. S ohledem na zprávy o výstavě v tisku musel o ní vědět prakticky každý, kdo se do některých novin podíval.

S vyhlášením pátrání byla na zjištění pachatelů vypsána i finanční odměna ve výši dvacet tisíc korun. Někteří z pátračů se usadili přímo v muzeu na několik příštích dnů a zjišťovali, kolik návštěvníků přišlo na výstavu a kteří se zde objevili například opakovaně. Právě v tomto směru získali dvě zajímavé informace.

„Asi před šesti týdny se na výstavě objevili asi dva třicetiletí muži hezky oblečení, oba hovořili česky. Zajímali se zejména o rakouské známky. Den poté tu byli znovu,”

vzpomínala svědkyně Hrachová. Podle dalšího zaměstnance se před týdnem objevila

201

na výstavě další dvojice mužů, z nichž jeden byl rozhodně cizinec. Ten měl o známky mimořádný zájem, jeho český doprovod se na výstavě viditelně nudil. Major Kačer usoudil, že právě cizinec mohl objednat krádež Modrého Merkura a zmínění mladíci ji provedli.

Kriminalisté pokračovali ve vyhodnocování daktyloskopických stop, porovnávali je se stopami možných pachatelů, vedených v policejních evidencích. Ale při vyšetřová

ní jim to prozatím moc nepomohlo.

Pět dní po loupeži v muzeu začalo pátračům přát i pověstné štěstí. Toho večera se na jednom z pražských policejních oddělení přihlásil jistý Zdeněk Lešek, výzkumný pracovník až příliš holdující alkoholu. Začal mluvit o krádežích, a tak mladý nadstráž

mistr předal informaci lidem z Kačerova týmu.

„Chodím stále do stejné restaurace a dobře se znám s vedoucím. Před několika dny mě přímo překvapil,” napínal policisty Lešek. „Když jsem toho večera vypil svou pravidelnou dávku piva a chtěl jsem odejít domů, hostinský Kamil Pivek mně řekl, abych nepospíchal, a přisedl si ke mně. V hospodě už jsme byli jen my dva. Řekl mi, že již ně

kolik nocí nespí, že ví o známkách, jejichž hodnota přesahuje sto tisíc amerických dolarů. Chtěl na mně, abych zajistil někoho, kdo by je pro něj odcizil. Za tuto službu mi nabízel rovných padesát tisíc korun. Seznámil mě i s tím, kde a jak jsou známky uložené a také jak vypadají,” nešetřil dalšími podrobnostmi Lešek. Podle vlastních slov Pivkovi nic neslíbil, ale ani neodmítl. Obsah hovoru s ohledem na svoji značnou opilost nebral váž

ně. Když se ale v hospodě objevil další den a Pivek mu oznámil, že má podíl pro něj připravený, pochopil, že by mohlo jít o vážnou věc.

„Potom jsem raději přestal do té hospody chodit a doufal jsem, že si Pivek na tu práci sežene někoho jiného. O krádeži v muzeu jsem se dověděl až z novin. Hned jsem se rozhodl, že půjdu celou věc oznámit na policii,” přidal k dobru Lešek. Dodal, že hospodský je nepoctivý kšeftman, sbírá zejména starožitnosti a zná několika cizích jazyků.

Major Kačer si nechal zjistit něco z minulosti hospodského a nestačil se divit. Pivek byl již několikrát soudně trestán.

Šéf kriminalistů požádal Leška, aby znovu kontaktoval Pivka v hospodě. Stalo se hned druhý den večer. Hospodský vyčetl svědkovi jeho liknavost a skoro plakal nad skutečností, že je kdosi předešel.

„Vyfoukli nám to prý snad osmnáctiletí kluci,” dodal Lešek na vysvětlenou.

Několik dní byl v případu naprostý klid. Pak se v Kačerově kanceláři ozval telefon, Lešek žádal Kačera o další schůzku.

„Pivek má docela jistě kamaráda, který jezdí v automobilu Ford Mustang,” dově

děl se Kačer. Nebylo v té době problémem zjistit, kdo vlastní takový automobil s praž

skou poznávací značkou. Dvaačtyřicetiletý Pavel Hamousek získal vozidlo jako dar z ciziny. V minulosti byl i on čtyřikrát soudně trestán. Kriminalistům se ozvali i další svědci s důležitými informacemi. Pátrači se dostali až k Jiřímu Pejchovi, o němž se bezpečně prokázalo, že výstavu navštívil. Šlo o třicetiletého muže, který ve dvojici se svým vrstevníkem navštívil muzeum právě dvakrát. Pejcha měl dva mladší sourozence. Sedmnáctiletý Roman a o dva roky starší Evžen žili v Chodově na Karlovarsku. Důležitá byla i informace, že nejstarší Pejcha žil s jistou Květou Halmovou, barmankou, která emigrovala do Rakouska. To mohl být kanál, kudy cenné věci opouštěly naši republiku.

Oba Pejchovi sourozenci se po zadržení k loupeži v muzeu doznali, jejich starší bratr o tom ale nechtěl ani slyšet. „Dál nám každému pár korun a nařídil nám, abychom z Prahy rychle zmizeli, což jsme také udělali,” přiznávali Roman a Evžen Pejchovi.

Neporušený aršík Modrého Merkura se nakonec podařilo lidem z Kačerova týmu zajistit v jednom z pražských bytů, ke kterému měl Jiří Pejcha vztah.

Pražský soud rozhodl, že Jiří Pejcha pobude za mřížemi dlouhých deset let, jeho bratr Evžen osm a nezletilý Roman dva roky.

202

SMRT V KOUPELNĚ

Zrovna svítalo, když se toho únorového rána v devětasedmdesátém roce objevil na jednom z policejních oddělení na Teplicku jistý Karel Šmaha, aby oznámil, že nalezl svoji družku ve vaně v koupelně společného bytu bez známek života. Po krátkém orientačním výslechu se policejní hlídka z obvodu vydala na místo avizované tragédie.

Tělo Pavly Smržovské leželo ve vaně s vodou napuštěnou až po přepadový otvor. Ve vaně plavalo spodní prádlo a výkaly. Nad vanou umístěný plynový průtokový ohřívač vody padl uniformovaným policistům ihned do oka. Byl bez odtahu spalin s ho

řícím zapalovacím hořákem. Pokud by bylo na vině skutečně toto zařízení, šlo by v tomto okamžiku ze strany policistů o naprosto předčasný závěr. Svým způsobem mohl pomoci právě přivolaný pohotovostní lékař.

„Příčinou smrti je udušení z utopení a předpokládám, že žena zemřela kolem pá

té hodiny ráno,” konstatoval po ohledání mrtvoly doktor.

Policisté z obvodu se právě v tomto okamžiku dopustili hned několika chyb. Spokojili se s vyjádřením lékaře a neprovedli ani podrobné ohledání místa činu, nepřivolali kriminalisty s policejním technikem, dokonce zapomněli i na vyjádření plynárenského technika, který měl být přivolán, aby zkontroloval stav plynových spotřebičů i vedení. V

bytě zanechali i Karla Šmahu, aniž by ho k případu podrobně vyslechli. Podobné chyby dokážou řádně zkomplikovat další vyšetřování, což se také potvrdilo.

S ohledem na určité nejasnosti převzal případ kapitán Jan Zítek z teplické kriminálky. Oznamovatele události ovšem hledal se svým kolegou marně. Nemohl Šmahu vyslechnout a nemohl ani s kompletní výjezdovou skupinou provést dodatečné ohledání místa činu. Nezbylo nic jiného než po Karlu Šmahovi vyhlásit pátrání a vyčkat alespoň výsledku soudní pitvy, která právě končila.

„Na obličeji a v podčelistní krajině jsme zjistili několik malých podkožních výronů, které vznikly během posledních čtyřiadvaceti hodin. Také v okolí hrtanu jsme zjistili lo

žiskové prokrvácení. Bezprostřední příčinou smrti bylo udušení z utopení. Pitvou nebylo možno objektivně prokázat zásah druhé osoby, ale není jej možno ani vyloučit,” shodli se soudní lékaři ve své zprávě.

Pavla Smržovská byla v době smrti ve středním stupni opilosti a znalci zjistili i mírný až střední stupeň intoxikace kysličníkem uhelnatým, byla zjištěna i přítomnost lé

ků. Kapitán Zítek s kolegy mohl vycházet v tomto stadiu vyšetřování hned z několika možných verzí. Nabízela se zde možnost, že se Smržovská utopila v důsledku vyhoření kyslíku po zapnutí průtokového ohřívače vody, nebo po intoxikaci při úniku svítiplynu.

Kriminalisté připouštěli, že mohla utonout i v důsledku opilosti, nemohli však vyloučit, že zemřela po zásahu druhé osoby. Mezi podezřelými v této poslední verzi byl pochopitelně i její druh, kterého ovšem pátrači v místě trvalého bydliště nezastihli.

Kapitán Zítek se musel spokojit s výpovědí, kterou zaznamenali policisté z obvodu. V té se Šmaha zmiňoval o tom, že kritického dne nalezl svoji družku ve společnosti několika mužů v jedné pražské restauraci. Chtěl, aby s ním šla domů, ale nakonec si sedl ke stolu a začal konzumovat alkoholické nápoje. Kolem půl desáté večer odešla domů družka, Šmaha několik minut po ní, protože ještě doprovázel domů kamaráda. Do bytu přišel kolem půl jedenácté. Družka seděla v kuchyni a bylo slyšet, že si v koupelně napouští vodu do vany. Poslala prý Smahu spát a šla do koupelny. Šmaha údajně okamžitě tvrdě usnul.

„Kolem půl šesté ráno jsem se vzbudil a Pavlu jsem nikde neviděl. Šel jsem ji hledat a nalezl jsem ji v koupelně bez známek života. Nedostal jsem se k telefonu, a tak jsem šel celý případ ohlásit až na policejní oddělení,” uvedl do protokolu Smaha.

Prověřováním jeho výpovědi kriminalisté zjistili hned několik rozporů. Svědci z restaurace tvrdili, že mezi Smahou a Smržovskou došlo v lokále k hádce, při které

„schytala” žena hned několik úderů pěstí. Hned nato restauraci opustila.

203

V původní výpovědi o tomto incidentu Šmaha vůbec nemluvil a naopak jakýkoliv konflikt s družkou rezolutně popřel. Podle svědků hádky mezi nimi byly na denním po

řádku. Smržovská se svým známým dokonce svěřila s tím, zeji Šmaha vyhrožuje zabitím. Sousedé z domu, kde k tragédii došlo, potvrdili, že kolem půlnoci kritického dne bylo z bytu slyšet hluk a křik, který však velmi rychle utichl. Kapitán Zítek prověřoval i pří

tomnost léků v těle zemřelé. Osobní lékař Smržovské prohlásil, že nikdy žádné léky nebrala, dokonce ani ty, které jí předepsal. K lékům měla silný odpor.

Všechny tyto skutečnosti posílily podezření, že se na smrti Smržovské mohl podílet její druh. Pátračům se podařilo ho zadržet až po šesti dnech od nálezu mrtvoly.

„Byl jsem u příbuzných, abych jim celou tragédii osobně oznámil,” vysvětloval svoji nepřítomnost v trvalém bydlišti i v zaměstnání. Jeho výpověď byla okamžitě skupinou pátračů prověřena a příbuznými potvrzena.

Kapitán Zítek Šmahu opakovaně vyslechl. Proti původní výpovědi doznal, že mezi ním a družkou došlo v restauraci k ostré hádce. „Pavlu jsem opravdu několikrát udeřil pěstí do obličeje,” připustil. Přiznal se i k tomu, že po návratu do jejich bytu došlo k další neméně ostré výměně názorů. „O žádném fyzickém napadení ale nemůže být řeč. Jen jsme si sprostě nadávali,” přiznal barvu Šmaha. V dalších fázích vyšetřování setrval na své původní výpovědi.

Kapitán Zítek se rozhodl pro vyšetřovací pokus za účasti plynárenských znalců a toxikologa. Při demonstraci byl měřen nárůst koncentrace kysličníku uhelnatého v prostoru koupelny. Pokusem bylo zjištěno, že za čtyřicet minut provozu plynového průtokového ohřívače vody dosáhla koncentrace kysličníku uhelnatého maximální hodnoty jeden a půl procenta, pak již nenarůstala a měla spíš klesající trend. Znalci konstatovali, že průtokový ohřívač vody byl umístěn v koupelně v rozporu s platnými předpisy a pokyny výrobce.

Policisté provedli opětovné ohledání bytu za účelem nalezení léků, ale v domácnosti se jim žádná léčiva zajistit nepodařilo. To byla další nesrovnalost, která svědčila proti Smahovi.

Podezřelý muž ale stále trval na tom, že se na smrti své družky ani v nejmenším ničím nepodílel. Léky do jejího těla jí mohl dát někdo v restauraci.

I když se kapitán Zítek rozhodl ještě pro jeden výslech Smahy, na jeho původní výpovědi se nic nezměnilo. Znalci dospěli k názoru, že příčinou smrti Pavly Smržovské mohlo být skutečně utopení v souvislosti s její opilostí, působením léčiv i koncentrací kysličníku uhelnatého. „V takovém prostředí mohlo jít o útlum přecházející v hluboký spánek. Mohlo jít o náhlou smrt po působení všech zmíněných faktorů,” shodli se znalci ve svém posudku.

Zjištěné rozpory a nepřímé důkazy nebyly tak ucelené, aby tvořily souvislý uzavřený řetěz nepřímých důkazů, a přímý důkaz chyběl. Trestní stíhání proti Karlu Šmahovi bylo proto po několika měsících zastaveno.

V bytě byla provedena revize pracovníky plynáren a majitel bytu byl upozorněn, že plynový průtokový ohřívač nesmí používat. Ten však zákaz nerespektoval a rok po smrti své družky byl nalezen v koupelně ve vaně rovněž mrtvý. Pitvou bylo zjištěno v jeho krvi 1,4 promile alkoholu a přítomnost toxických látek.

Kapitán Zítek mohl s čistým svědomím konstatovat, že závěry, o které se zastavení trestního stíhání v případě smrti Pavly Smržovské opíralo, byly správné.

ZE ZLODĚJE VRAH

Bylo to v květnu 1979. Kolem třinácté hodiny se vracela Anička Krbová ze školy do rodinného domku v obci nedaleko Havířova. Tady na ni měla čekat babička, která

204

den co den kromě víkendů zajišťovala hlídání malé školačky do doby, než se některý z rodičů vrátí ze zaměstnání.

Anička měla toho dne ale spatřit něco, co jí v paměti zůstane na dlouhá léta.

První, co upoutalo její pozornost, bylo rozbité okno u špižírny. Opatrně vešla do kuchyně a na podlaze spatřila několik kamenů. Za kuchyňským stolem nalezla na podlaze babičku.

„Volala jsem na ni, ale ona se ani nepohnula. Běžela jsem k sousedům a řekla jim, co jsem viděla. Ti hned volali doktora a policisty,” řekla později Anička.

Kromě policistů z havířovského obvodu přijeli vzápětí i kriminalisté z Ostravy s kapitánem Janem Strejčkem.

Psovod z výjezdové skupiny nasadil na relativně čerstvou stopu služebního psa.

Ten se hnal od rozbitého okna u spíže přes dvorek za branku na polní cestu. Přes velkou snahu psovoda pes zde stopu ztratil a víc již nezachytil. Kapitán Strejček s dalšími kolegy získával první potřebné informace přímo na místě činu.

Patrový domek Krbových byl posledním v řadě v malé obci, tedy výjimečná příle

žitost pro zloděje. Za domem se nacházela již jen zmíněná polní cesta, vedoucí k nedalekému lesu.

Manželé Krbovi byli v kritické době v zaměstnání. Babička Marie Plchová bydlela v přízemí domku a bývala celý den doma.

Kromě rozbitého okna nemohli kriminalisté přehlédnout vyražené dveře ze spíže do kuchyně. Jídelní stůl v kuchyni měl ulomené dvě nohy, což naznačovalo, že zde mohlo mezi vrahem a babičkou dojít k zápasu. Některé kuchyňské potřeby se povalovaly po zemi.

Plchová ležela na podlaze kuchyně na zádech. Byla normálně oblečena, na sobě měla dokonce dlouhý kabát, na jedné ruce i rukavici. Druhou rukavici a klíče od domu našli policisté pod tělem mrtvé. Na obličeji ženy byly vidět podlitiny, pod levým prsem zjistil přivolaný doktor bodnou ránu. Ve vyžehleném prádle na stolku našel technik kuchyňský nůž se stopami krve, sejmul i několik daktyloskopických stop, z nichž některé zcela jednoznačně nepatřily nikomu z obyvatel domu.

Z těchto skutečností bylo zřejmé, že Plchová překvapila po svém návratu domů zloděje a ten ji chladnokrevně jako jediného svědka zavraždil.

Strejček zatím vyslýchal lidi ze sousedství, probíhalo i vyhledávání možných pachatelů v policejních evidencích. Šéf pátracího týmu zjistil, že Plchová byla kritického dne dopoledne na návštěvě u obvodního lékaře a kolem poledne ji hned několik svědků vidělo přijíždět na jízdním kole k domku. Jízdní kolo u domku chybělo, ale o půl hodiny později bylo objeveno v sousední vsi u prodejny, nikdo z místních však nevěděl, jak se tam dostalo.

Kriminalistům ale štěstí přálo, a tak se jim podařilo zjistit další podstatnou informaci.

„Kolem třinácté hodiny jsem na lesní cestě za obcí potkala muže jedoucího na kole,” tvrdila Zdena Zemánkova. Když se zpráva o smrti důchodkyně roznesla po obci a jejím okolí, hlásili se policistům další svědci. „Bylo asi kolem jedenácté dopoledne, když jsme na polní cestě viděli neznámého muže, který šel směrem k vesnici,” vypověděli další svědci. I samotní manželé Krbovi se snažili pátračům pomoci. „V domku se nic neztratilo, i když zde bylo hned několik zajímavých předmětů i finanční hotovost,” potvrdili po prohlídce domu.

Strejček byl přesvědčen, že domek Krbových skutečně navštívil zloděj, který byl vyrušen Marií Plchovou a zavraždil ji. Zloděj nejprve rozbil dlaždicí okno u spíže, vytlačil dveře do kuchyně a pak mu již nic nebránilo v pohybu po celém domě. Když se zloděj setkal s Plchovou, bil ji do obličeje, rdousil ji, a když upadla do bezvědomí, vyhrnul jí oděv v horní části těla, snad proto, aby jí mohl zasadit nožem jedinou, ale smrtící ránu

205

do srdce. Pak pravděpodobně spatřil oknem přicházet vnučku zavražděné a raději z domu utekl. Použil k tomu jízdního kola Plchové, které nalezl na dvorku.

Ještě ve stejný den, kdy byla zavražděna Plchová, došlo po osmnácté hodině k vloupání do rodinného domu v sousední obci. Dva kriminalisté se ihned vydali na místo činu. Zloděj se dostal do domku po rozbití sklepního okna a následně vytlačil dveře do chodby. Prohledal celý dům, a když nenašel žádné cenné věci, odnesl si alespoň oblek, košile a vázanky majitele domu. Na místě činu jedl a pil, odnesl si i láhev tvrdého alkoholu, cigarety a aktovku.

Technik zajistil trasologické a daktyloskopické stopy. Několik svědků předalo policistům informaci, že se kolem domu pohyboval cizí muž, další upozornil, že stejný chlapík se zde potuloval již předešlého dne. „Dnes ráno jsem ho zpozoroval na louce u lesa. Prohlížel si naši vesnici. Šlo asi o čtyřicetiletého muže vyšší hubenější postavy, oblečeného do světlého balonového pláště,” řekl pátračům Pavel Hakl.

Vyhodnocením obou případů mohl Strejček s bezmála stoprocentní jistotou tvrdit, že je řeč o stále stejném chlapíkovi. Díky několika svědkům se specialistům podařilo sestavit jeho pravděpodobný portrét a Strejčkův tým shromažďoval informace o dalších případech vloupání v okolí Havířova, které byly provedeny podobným způsobem. Díky zajištěným stopám a po jejich porovnání mohli kriminalisté konstatovat, že jde o stejné

ho pachatele.

Devět dní po vraždě Plchové se Strejčkovi ozval policista z FrýdkuMístku.

„Podle portrétu, který je u pátracího oběžníku, myslím, že se jedná o Karla Sezímka, který má trvalé bydliště v Třinci,” slyšel v telefonu Strejček. A skutečně jedna ze zajiště

ných stop na místě vraždy Plchové se shodovala s otiskem Sezímkovy dlaně. V tom okamžiku měl Strejček v ruce důkaz, který se již nedal ničím vyvrátit.

Několik týdnů se pátrači marně snažili hledaného muže zadržet. V trvalém bydliš

ti se šestačtyřicetiletý, v minulosti již sedmkrát soudně trestaný Sezímek nezdržoval.

„Už delší dobu si nerozumíme. Po několika hádkách odešel z domova a já si na

šla přítele. Vyhrožoval mi, přesvědčoval, abych s ním zase žila. Když jsem odmítla, napadl mne i přítele,” vzpomínala na události staré asi měsíc Irena Sezímková. Když byla žena převážena k oficiálnímu výslechu, všiml si jeden z kriminalistů muže, který se ná

padně podobal hledanému. Sezímková potvrdila, že jde opravdu o jejího manžela, a ten byl hned zadržen.

„Nic jsem neprovedl,” hájil se recidivista Sezímek na začátku výslechu. Po předložení několika důkazů se však přiznal, že Plchovou zabil. „Teď chci ale odpočívat,” vysypal ze sebe po přiznání. Strejček s jeho návrhem nesouhlasil. Jak se později ukázalo, chtěl Sezímek po přerušení výslechu spáchat sebevraždu.

„Když vešla do kuchyně, hned jsem ji napadl. Když jsem ji bodl, viděl jsem nějakou malou holku. Raději jsem utekl,” přiznal vrah do protokolu. „Po rozchodu s manželkou jsem začal nenávidět všechny ženy. Na té první jsem se všem pomstil za svoje životní zklamání,” dodal Sezímek.

Další případy vloupání doznal jedině tehdy, když mu byly předloženy důkazy.

Pokud chyběly, k případům vykradených domků se neznal.

Soud zhodnotil nekompromisně Sezímkovu trestnou činnost a poslal ho na třiadvacet let do kriminálu.